Charles Dickens

David Copperfield I+II

Životní příběh a zážitky Davida Copperfielda mladšího

Předmluva autorova

V původní předmluvě k této knize jsem podotkl, že mi v prvním citovém rozruchu z jejího dokončení nepřipadá lehké odpoutat se od ní tou měrou, abych o ní mohl mluvit s takovým klidem, jaký by zřejmě toto střízlivé záhlaví vyžadovalo. Můj zájem na ní že je tak nedávný a živý a moje mysl že se tak potácí mezi radostí a steskem – radostí z uskutečnění dávného záměru a steskem z rozloučení s mnoha druhy – že se ocitám v nebezpečí, nebudu-li čtenáře unavovat čistě osobními zážitky a soukromými citovými dojmy.

Že jsem se kromě toho všechno, co mohu o tomto příběhu říci věcného, vynasnažil říci přímo v něm.

Že bude čtenáře patrně zajímat málo, řeknu-li mu, s jakým smutkem člověk ke konci dvouleté tvůrčí práce odkládá pero nebo jak spisovatel cítí, jako by v tom světě stínů ztrácel i kus svého vlastního já, když ho defilé postav, vytvořených jeho fantasií, navždy opouští. Přesto jsem však neměl, co bych řekl jiného, leda snad, kdybych se ještě přiznal (což bude možná ještě méně zajímavé), že nikdo nemůže tomuto vyprávění jakživ věřit při čtení víc, než jsem mu věřil já při jeho psaní.

I dnešního dne jsou tato doznání tak pravdivá, že mi už jen zbývá svěřit se čtenáři s jednou další tajností srdce. Ze všech svých knih mám totiž tuto nejraději. Každý jistě snadno uvěří, že jsem láskyplným otcem všem dětem své fantasie a že nikdo nemůže jaktěživ milovat tuto rodinu vřeleji, než ji miluji já. Leč, jako mnozí milující rodičové, i já mám v nejtajnějším koutku srdce jedno dítě zvláště rád. A jeho jméno je DAVID COPPERFIELD.

Charles Dickens

1. Přicházím na svět

Prokázat, zda se co hrdina vlastního životopisu projevím já sám, nebo zda to místo zaujme někdo jiný, bude úlohou těchto stránek. Abych začal s životopisem od samého začátku, uvádím, že jsem se narodil (jak jsem slýchal a jak věřím) jeden pátek ve dvanáct hodin v noci. Zaplakal jsem prý po prvé současně s prvním úderem hodin.

Bába a s ní několik moudrých žen ze sousedství, které se o mne živě zajímaly už několik měsíců před tím, než kynula jakákoli možnost, abychom se seznámili osobně, prohlásily se zřetelem na den a hodinu mého narození za prvé, že mi osud nadělil do vínku smůlu v životě, a za druhé, že budu mít výsadu vidět duchy a přízraky – neboť, jak věřily, oba tyto dary prý nevyhnutelně provázejí všechna nebohá nemluvňata obojího pohlaví, narozená v půlnočních hodinách s pátku na sobotu.

K prvnímu bodu nemusím nic podotýkat, protože nic nemůže prokázat lépe než můj životopis, zda příští mé osudy správnost této předpovědi potvrdily nebo ji vyvrátily. Co se druhého bodu předpovědi týče, tu podotýkám jen tolik, že neprojevil-li se tento díl životního odkazu mých sudiček, dokud jsem byl nemluvně, dodnes jsem toto dědictví ještě nenastoupil. Ale ani v nejmenším si nestěžuji, že mi až dosud tento majetek byl odpírán; a těší-li se snad z jeho držení tuhle chvíli někdo jiný, ze srdce mu ho přeji, ať si ho jen klidně ponechá.

Narodil jsem se „v košilce“ 1&, kterou se pak insercí v novinách pokoušeli prodat za pakatel patnácti zlatých.

[&1 Narodil jsem se „v košilce“ – Vtip zde spočívá v tom, že tak zvaná košilka, t. j. plodová blána, která někdy při porodu kryje hlavičku dítěte, podle rozšířené pověry přináší štěstí a spolehlivě chrání před utopením. Také české lidové rčení „narodit se v košilce“ znamená „míti v životě štěstí, býti šťastný“ (Jaroslav Zaorálek, Lidová rčení, str. 148).]

Měl-li mořeplavecký lid v tehdejší době nedostatek peněz nebo měl-li nedostatek důvěry a spoléhal raději na korkové záchranné vesty, nemám tušení. Vím jen tolik, že přišla pouze jediná nabídka, a to advokáta, zavedeného v bursovním oboru, který podával dva zlaté v hotovosti a zbytek v sherry 2&, ale odmítal se zajistit proti utopení za jakoukoli cenu vyšší.

[&2 sherry – silné bílé víno, nazvané podle města Jerez na jihu Španělska. Pak i vína jiného původu vyrobená na způsob původního sherry.]

Další inserování tedy s citelnou peněžní ztrátou odvolali – neboť pokud šlo o sherry, chudák moje matka se tehdy sama snažila prodat vlastní víno – a o deset let později vyvolali „košilku“ v jakési tombole v našem kraji, při níž bylo vydáno padesát slosovacích lístků po půl třetím šilinku a výherce měl ještě pět šilinků doplatit. Sám jsem u toho tehdy byl, a jak se pamatuji, octl jsem se ve velmi trapných rozpacích, že se o kus mého těla takhle metá los. Vzpomínám si, že košilku vyhrála jedna stará paní s košíkem na ruce, která z něho pak velmi zdráhavě vyplatila smluvených pět šilinků, vesměs v samých půlpencích, a ještě ke všemu o dvě a půl pence méně – neboť marná snaha přesvědčit ji o omylu si vyžádala nekonečně času a spousty zbytečného počítání. Na to, že se do smrti neutopila, nýbrž ve věku devadesáti dvou let slavně zemřela v posteli, se v našem kraji bude dlouho vzpomínat jako na pozoruhodnost. Jak jsem slyšel, největší její chloubou až do posledního dechu prý bylo, že jaktěživa na vodu nohou nevkročila, leda nad ni na most; a že prý při koflíku čaje (nápoje, jemuž nesmírně holdovala), opět až do posledního dechu, projevovala rozhořčení nad bezbožectvím námořníků i jiných lidí, kteří mají tu troufalost, že se bez cíle toulají po světě. Bylo marné jí vysvětlovat, že leckterá příjemná vymoženost, počítaje v to možná i čaj, je ovocem právě tohoto hanebného zlozvyku. Vždycky odpovídala, stále důrazněji a s podvědomou sebejistotou, jak pádná je její námitka: „Jenom žádné toulačky!“

Abych se tady teď nezatoulal sám, vrátím se raději k svému narození.

Narodil jsem se v Blunderstonu v Suffolku 3&, nebo „tam někde“, jak říkají ve Skotsku, a to jako pohrobek.

[&3 Suffolk – hrabství ve východní Anglii. Na severu sousedí s hrabstvím Norfolk.]

Otec zavřel oči před světlem tohoto světa o šest měsíců dříve, než jsem na toto světlo otevřel oči já. Ještě dnes mi připadá jaksi podivná představa, že mě vůbec neviděl; a ještě podivnější mi připadá matná vzpomínka, kterou mám na své první dětské dojmy z jeho bílého náhrobku na hřbitově a na nevyjádřitelnou lítost, kterou jsem k tomu kameni pociťoval, že tam venku leží v temné noci tak sám, když v našem malém pokoji je teplo a jasno od ohně a svíčky a dveře našeho domu jsou na ochranu proti noci – až krutě, jak se mi někdy zdálo – na závoru a na zámek.

Hlavní slovo v naší rodině měla otcova teta, a tedy moje prateta, o které budu mít příležitost vyprávět víc s postupem času. Slečna Trotwoodová čili slečna Betsy, jak jí chudák matka vždycky říkala, když strach z této obávané osobnosti ovládla natolik, aby se o ní vůbec zmínila (což bývalo jen zřídka), se kdysi provdala za muže mladšího, než byla sama; byl to muž sice velmi hezký, ale ne ve smyslu běžné průpovědi: „Hezký je, kdo hezky jedná“ – neboť byl v silném podezření, že slečnu Betsy mlátí, ba že se dokonce jednou při řešení sporné otázky v domácnosti sice překotně, ale resolutně pokusil vyhodit ji z okna v druhém poschodí. Tyto známky neshody jejich povah přiměly slečnu Betsy, že ho za odstupné přiměla k rozvodu se souhlasem obou stran. S těmi penězi pak odjel do Indie, kde ho podle fantastické pověsti, tradované v naší rodině, kdosi jednou spatřil, jak se projíždí na slonu s paviánem; podle mého to však spíš byl asi nějaký indický pán nebo urozená paní. Buď jak buď, deset let po jeho odjezdu došla z Indie rodině zpráva, že zemřel. Jak to dojalo tetu, nikdo nevypátral, neboť hned po rozvodu přijala zase dívčí jméno, koupila si v jisté vzdálené vsi na břehu moře domek, usadila se tam s jednou služebnou jako svobodná žena, a jak se mělo za to, od té doby tam také žila osaměle v zatvrzelém ústraní.

Pokud vím, měla teta kdysi mého otce ve zvláštní oblibě, ale jeho sňatek ji na smrt urazil, protože matka pro ni byla „voskovou panenkou“. Jaktěživa mou matku sice neviděla, ale věděla, že jí ještě není ani dvacet. Otec a slečna Betsy se už potom nikdy nesetkali. Když se ženil, bylo mu jednou tolik co matce a zdraví měl chatrné. Rok po svatbě, čili jak jsem už řekl, šest měsíců před tím, než jsem přišel na svět já, otec zemřel.

Tak se tedy věci měly odpoledne toho – smím-li to s prominutím tak nazvat – památného a významného pátečního dne. Nemohu ovšem tvrdit, že jsem už tenkrát věděl, jak se věci mají, nebo že si cokoli z toho, co tu následuje, pamatuji na základě svědectví vlastních smyslů.

Matka seděla u krbu, tělesně vyčerpaná a duševně velmi skleslá, a uslzenýma očima hleděla do plamenů v hlubokém zoufalství nad sebou i nad osiřelým cizinečkem, jehož na svět – který však nad jeho nastávajícím příchodem nejevil ani sebemenší vzrušení – v prádelníku v patře už vítalo několik veletuctů titěrných předzvěstí. Matka tedy, jak říkám, seděla toho jasného, větrného březnového odpoledne velmi ustrašená a smutná u krbu a silně pochybovala, že těžkou zkoušku, která ji čeká, vůbec přežije, když vtom při utírání slz zvedla oči k protějšímu oknu a zahlédla nějakou cizí paní přicházet zahradou k domu.

Když se matka podívala pozorněji, měla neklamné tušení, že to je slečna Betsy. Neznámou paní zalévaly přes plot paprsky zapadajícího slunce, když se sveřepou ztrnulostí v postavě i nehybném obličeji, jež nemohla patřit nikomu jinému, kráčela zahradou a volným krokem mířila ke dveřím.

Když došla k domu, podala další důkaz své totožnosti. Otec často tvrdil, že se teta jen málokdy chová jako každý obyčejný smrtelník; a teď, místo aby zazvonila, přistoupila k právě tomu oknu, podívala se dovnitř a přimáčkla přitom špičku nosu na sklo tak silně, že se jí, říkávala chudák matka, nos v okamžení úplně rozplácl, až zbělal.

… podívala se dovnitř a přimáčkla přitom špičku nosu na sklo tak silně, že se jí nos v okamžení úplně rozplácl, až zbělal …

Vylekala tím matku tak silně, že – jak dodnes věřím – jedině slečně Betsy mám co děkovat za to, že jsem se narodil v pátek.

Matka vyskočila v tom rozčilení s židle a postavila se do kouta za ni. Slečna Betsy začala s pomalým a pátravým prohlížením pokoje od druhého kouta a přejížděla očima, jako mouřenínova hlava na starých pendlovkách, krouživým pohybem dokola, až jimi spočinula na matce. Tu pak jako člověk, který je zvyklý na poslušnost jiných, zamračeně kývla na matku, aby jí šla otevřít. A matka šla.

„Žena Davida Copperfielda, nemýlím se?“ řekla slečna Betsy; důraz na posledních dvou slovech platil snad matčiným smutečním šatům a jejímu tělesnému stavu.

„Ano,“ přisvědčila matka nesměle.

„Jsem slečna Trotwoodová,“ řekla návštěvnice. „O té jste už slyšela, nemám pravdu?“

Matka odpověděla, že už měla to potěšení. A pocítila trapné vědomí, že její výraz nijak nenapovídá, že to potěšení bylo nevýslovné.

„Teď ji tedy máte před očima,“ řekla slečna Betsy. Matka se uklonila hlavou a poprosila ji, aby šla dál.

Vstoupily do pokoje, z něhož matka předtím vyšla, protože v parádním pokoji na druhé straně chodby nehořel oheň – po pravdě řečeno, topilo se v něm naposledy při otcově pohřbu. A když se obě posadily a slečna Betsy pořád nic neříkala, matka se po marné snaze ovládnout rozechvění dala do pláče.

„Ale pš, pš, pš!“ řekla slečna Betsy kvapně. „To nesmíte! No tak, no tak!“

Ale přes všechno se matka nedokázala ovládnout; a proto plakala, dokud se dost nevyplakala.

„Sundej si čepec, dítě,“ řekla slečna Betsy, „a ukaž se mi.“

Matka se jí příliš bála, aby odmítla té prapodivné žádosti vyhovět, i kdyby snad byla chtěla tak učinit. Udělala proto, jak teta řekla, a to rukama tak rozechvělýma, že se jí vlasy (a byly to vlasy bohaté a krásné) rozhrnuly kolem obličeje.

„I propána!“ zvolala slečna Betsy. „Vždyť ty jsi učiněné děťátko!“

Matka vypadala beze sporu nadobyčej mladistvě i na svá léta; svěsila hlavu, chudinka, jako by to byla její vina, a mezi vzlykotem řekla, že je bohužel opravdu jenom dívčí vdova, a přežije-li to, bude dívčí matka. Za krátké přestávky, která potom nastala, měla matka dojem, jako by byla pocítila, že se slečna Betsy dotkla jejích vlasů, a to rukou nijak nelaskavou; když se na ni však v ostýchavé naději podívala, spatřila tu starou dámu, jak se sukní povyhrnutou, s rukama sepjatýma na jednom koleně a s nohama na mřížce krbu klidně sedí a mračí se do ohně.

„Pro všechny svaté,“ řekla z ničeho nic slečna Betsy, „proč Vraní hnízdo?“

„To myslíte náš dům, paní teto?“ zeptala se matka.

„Proč Vraní hnízdo?“ řekla slečna Betsy. „Kuchyňka by bylo bývalo případnější, kdybyste byli měli trochu smyslu pro praktické stránky života, ty jako on.“

„To jméno si vymyslel pan Copperfield,“ odpověděla matka. „Když dům koupil, liboval si v představě, že tady je hodně vran.“

Vtom právě večerní povětří zalomcovalo několika vysokými starými jilmy na druhém konci zahrady tak prudce, že ani matka, ani slečna Betsy nemohly odolat, aby se v tu stranu nepodívaly. Jak se jilmy k sobě naklonily jako obři, kteří si šeptají tajnosti, a po malé chvilce takového klidu se zuřivě rozkymácely a divoce rozhazovaly rukama, jako by ty právě sdělené důvěrnosti byly pro klid jejich mysli vskutku tuze rozpustilé, několik ovětralých a orvaných vraních hnízd, která tížila jejich vyšší větve, se ve vichru zmítalo jako vraky na rozbouřeném moři.

„Kde máte ty ptáky?“ zeptala se slečna Betsy.

„Ty…?“ Matka právě myslela na něco jiného.

„Vrány – kam se poděly?“ ptala se slečna Betsy.

„Od té doby, co jsme se sem nastěhovali, tady žádné nebyly,“ odpověděla matka. „Mysleli jsme – pan Copperfield myslel – že tady je vydatné vraniště; ale hnízda byla tuze stará a vrány je už dávno opustily.“

„To je celý David Copperfield!“ zvolala slečna Betsy. „Celičký David Copperfield a nikdo jiný! – Pojmenuje si dům Vraní hnízdo, když nikde není po vranách ani památky! Věří slepě, že tady jsou ptáci, protože vidí hnízda!“

„Pan Copperfield,“ odpověděla matka, „je po smrti, a opovážíte-li se přede mnou o něm mluvit nešetrně…“

Chudákovi matce, myslím, patrně v tu chvíli bleskla hlavou chuť dopustit se na tetě násilí, ale ta by ji byla jistě hravě vyřídila jednou rukou, i kdyby matka bývala mnohem způsobilejší k takovému utkání než ten večer. Jak vstávala s židle, ten nápad ji přešel, a tak si zase sedla docela pokorně jako beránek a omdlela.

Když zase přišla k vědomí nebo když ji slečna Betsy vzkřísila, buď to již tak nebo tak, spatřila tetu stát u okna. Tou dobou už soumrak zvolna černal v tmu; a třebaže na sebe viděly špatně, nebyly by se viděly vůbec, nebýt ohně v krbu.

„Nu,“ řekla slečna Betsy na zpáteční cestě k židli, jako by se byla jen tak mimochodem podívala z okna, „a kdy čekáš –?“

„Celá se třesu jako list,“ zajíkla se matka. „Nevím, co se mnou je. Vím, že to zaplatím životem!“

„Ale co tě vede,“ řekla slečna Betsy. „Napij se trochu čaje.“

„Ach božínku, božínku, myslíte, že mi to nějak pomůže?“ zvolala matka celá nešťastná a bezradná.

„To se rozumí, že pomůže,“ řekla slečna Betsy. „Nic to není, jen si to bláznivě namlouváš. Jak říkáš tomu svému děvčeti?“

„Ještě nevím, jestli to bude děvče, paní teto!“ odpověděla matka nevinně.

„Žehnej, Bože, dítěti!“ zvolala slečna Betsy, která tak nevědomky citovala druhou průpověď s polštářku na jehly v prádelníku nahoře v poschodí; ale mínila tím matku, nikoli mne. „Tak to nemyslím. Mám na mysli tvou služebnou.“

„Peggotka,“ řekla matka.

„Peggotka!“ opakovala slečna Betsy jaksi pohoršeně. „Chceš mi povídat, dítě, že se nějaký lidský tvor šel do křesťanského kostela dát pokřtít jménem Peggotka?“

„Je to její příjmení,“ řekla matka ostýchavě. „Říkal jí tak pan Copperfield, protože má křestní jméno stejné jako já.“

„Peggotko, pojď sem!“ zavolala slečna Betsy, když otevřela dveře pokoje. „Přines čaj! Tvé paní je trochu nevolno. A dělej!“

Když vydala tento rozkaz s takovou rázností, jako by tu byla uznávanou paní, už co dům domem stojí, a když vyhlédla ze dveří, aby čelila udivené Peggotce, která na zavolání cizího hlasu přicházela chodbou se svíčkou v ruce, slečna Betsy zase dveře zavřela a usadila se jako předtím: s nohama na krbové mřížce, se sukní vykasanou a s rukama sepjatýma na jednom koleně.

„Mluvilas o tom, že to bude děvče,“ řekla slečna Betsy. „Nemám nejmenší pochyby, že to bude děvče. Mám předtuchu, že to musí být děvče. A tak, dítě, od té chvíle, kdy se to děvčátko narodí…“

„Možná, že chlapeček,“ dovolila si ji matka přerušit.

„Říkám ti přece, že mám předtuchu, že to musí být děvče,“ opakovala slečna Betsy. „Nepři se se mnou! Od té chvíle, dítě, co se to děvčátko narodí, mu hodlám být přítelkyní. Hodlám mu jít za kmotru a tebe žádám, abys mu dala jméno Betsy Trotwood Copperfieldová. V životě téhle Betsy Trotwoodové nesmí dojít k žádným omylům. Chudinka malá, s její láskou si nesmí zahrávat nikdo! Musí se jí dostat dobré výchovy a i dobré ochrany, aby snad bláhově nevěnovala důvěru někomu, kdo si ji nezaslouží. To si musím vzít na starost já!“

S koncem každé z těchto vět pohodila slečna Betsy hlavou, jako by jí v nitru kvasila všechna dávno utrpěná příkoří a jako by potlačovala jakoukoli přesnější zmínku o nich jen silnou sebevládou. To si o ní aspoň matka myslila, když ji teď v slabém kmitavém světle ohně bedlivě pozorovala, slečnou Betsy příliš vystrašená, ze sebe samé příliš rozpačitá a vůbec celá poničená a zmatená, aby něco mohla vnímat vskutku jasně nebo aby věděla, co říci.

„A byl na tebe David hodný, dítě?“ zeptala se slečna Betsy po chvilce mlčení a ponenáhlu přestala pohazovat hlavou. „Vycházeli jste spolu dobře?“

„Byli jsme spolu velice šťastní,“ řekla matka. „Pan Copperfield na mne byl až moc hodný.“

„Tak, že tě až rozmazloval, co?“ opáčila slečna Betsy.

„Na to, že jsem v tomhle drsném světě docela sama a musím zase spoléhat jen na sebe, bohužel ano, opravdu mě asi rozmazloval,“ vzlykala matka.

„I co, neplač!“ řekla slečna Betsy. „Nehodili jste se k sobě, dítě – jestli je ovšem vůbec kdy možné, aby se našli dva lidé, kteří by se k sobě hodili – jen proto jsem se tě na to ptala. Byla jsi sirotek, viď?“

„Ano.“

„A vychovatelka?“

„Byla jsem bonou v rodině, kam pan Copperfield chodíval na návštěvu. Pan Copperfield ke mně byl velmi laskavý a hodně si mě všímal a projevoval mi značnou pozornost a nakonec mě požádal o ruku. A já svolila, a tak jsme se vzali,“ vypravovala matka prostým způsobem.

„Chm! Ubohé dítě!“ zamudrovala si slečna Betsy se stále mračivým pohledem, upřeným do ohně. „A umíš vůbec něco?“

„Jak to myslíte, paní teto?“ zakoktala matka.

„Nu, na příklad vést domácnost?“ řekla slečna Betsy.

„Moc ne, bohužel,“ odpověděla matka. „Aspoň ne tak, jak bych si přála. Ale pan Copperfield mě učil…“

(„Ten toho sám uměl!“ řekla si slečna Betsy pro sebe jako v závorkách.)

„… a věřím, že bych byla dělala pokroky, protože jsem byla velmi dychtivá něco se naučit a on byl velmi trpělivým učitelem, jen kdyby to hrozné neštěstí, že umřel…“ Tu matka znovu podlehla žalu a nemohla mluvit dál.

„No tak, no tak!“ řekla slečna Betsy.

„… Vedla jsem pravidelně domácí účty a večer co večer jsme je s panem Copperfieldem přehlíželi,“ řekla matka se vzlykotem v novém výbuchu žalu, opětovně zdrcena lítostí.

„No tak, no tak!“ řekla slečna Betsy. „Jen už neplač!“

„… A vím, že mezi námi v té věci nepadlo jediné křivé slovo, leda když pan Copperfield huboval na mé trojky a pětky, že se skorem nedají od sebe rozeznat, nebo že u sedmiček a devítek dělám kudrlinky,“ pokračovala matka s novým výbuchem pláče a opět byla se silami v koncích.

„Vždyť se z toho ještě rozstůněš,“ řekla slečna Betsy, „a víš přece, že tím neposloužíš ani sobě, ani mé kmotřence. No tak! Takhle nesmíš plakat!“

Tento důvod přispěl zčásti k tomu, že se matka uklidnila, ačkoli silnější vliv na to snad měla její stále větší nevolnost. Nastala chvíle ticha, přerušovaná jen občasným hlasitým „Chm!“ slečny Betsy, která ještě stále seděla s nohama na krbové mřížce.

„Vím, že si David za své peníze koupil doživotní důchod,“ řekla teta po chvíli. „Jak se postaral o tebe?“

„Pan Copperfield,“ řekla matka v odpověď s jistou námahou, „byl tak prozíravý a hodný, že zajistil převedení části svého důchodu na mne.“

„Kolik?“ zeptala se slečna Betsy.

„Sto pět zlatých ročně,“ odpověděla matka.

„Mohl to udělat hůř,“ řekla teta.

Poslední slovo se na tu chvíli náramně hodilo. Matčin stav se zatím tak zhoršil, že ji Peggotka, když vešla s čajovým podnosem a svíčkami do pokoje a na první pohled si povšimla, jak je matce špatně – což mohla rozpoznat slečna Betsy už dřív, kdyby v pokoji bývalo dost světla – co nejrychleji odvedla nahoru do jejího pokoje; a ihned poslala svého synovce Hama Peggottyho, který bez matčina vědomí už několik dní byl u nás v domě pro případ, že by nastala naléhavá potřeba někam doběhnout, pro bábu a pro lékaře.

Obě tyto veličiny velice užasly, když několik minut po sobě přibyly do domu a spatřily u krbu sedět neznámou paní hrozivého výrazu, jak si s kloboukem zavěšeným za stuhu přes levou ruku ucpává uši růžovou vatou. Protože o ní Peggotka nic nevěděla a matka o ní nemluvila, byla pro ně cizí paní v pokoji úplnou záhadou; a to, že měla v kapse hotový sklad růžové vaty a takhle si jí ucpávala uši, nijak nesnižovalo vážnou slavnostnost její přítomnosti.

Když se lékař, který napřed zašel nahoru a potom se zase vrátil do přízemí, podle všeho smířil s pravděpodobností, že bude muset tváří v tvář té neznámé paní prosedět několik hodin, dal si záležet, aby byl zdvořilý a společenský. Byl to jeden z nejmírnějších příslušníků svého pohlaví, mužíček ze všech mužíčků nejkrotší. Do dveří i z nich se vždycky šoural bokem, aby zabral co nejmíň místa. Chodil tiše jako duch z Hamleta 4&, ale ještě pomaleji.

[&4 duch z Hamleta – V Shakespearově tragédii „Hamlet“ se v prvním jednání zjevuje duch Hamletova otce a oznamuje synovi, že je jeho povinností pomstít otcovo zavraždění.]

Hlavu držel nachýlenou ke straně, dílem jako výraz skromného sebepodceňování, dílem jako výraz skromné vemlouvavosti v přízeň ostatních. Je to málo, řekneme-li, že by nebyl dovedl vynadat ani psovi. Nebyl by dokázal vynadat ani vzteklému psu. Byl by ho snad vlídně napomenul jedním slůvkem nebo slabikou nebo jen hláskou, neboť mluvil stejně pomalu, jak chodil; ale za nic na světě by na něho nedovedl být hrubý, ani by se na něho nedovedl rozzlobit.

Pan Chillip se s hlavou na stranu nachýlenou podíval mírným pohledem na tetu, maličko se jí uklonil, co narážku na růžovou vatu se zlehka dotkl svého levého ucha a řekl:

„Nějaké místní podráždění, madame?“

„Cože?“ odpověděla teta a vytrhla si přitom vatu z jednoho ucha jako zátku.

Její příkrost pana Chillipa tak polekala – jak později vypravoval matce – že to bylo věru boží požehnání, že neztratil duchapřítomnost. Ale opakoval líbezně:

„Nějaké místní podráždění, madame?“

„Nesmysl!“ odpověděla teta a jedním rázem si ucho zase zazátkovala.

Potom se pan Chillip už nezmohl na nic, než že seděl a nesměle se na ni díval, jak sedí a dívá se do ohně, dokud ho znovu nezavolali nahoru. Asi po čtvrthodinové nepřítomnosti se vrátil.

„No?“ řekla teta a vytáhla si vatu z ucha, kterým byla k němu blíž.

„Nu, madame,“ odpověděl pan Chillip, „jde – jde nám to pomalu, madame.“

„Pchá!“ řekla teta s pohozením hlavy, přiléhavým k tomu pohrdlivému citoslovci. A znovu se zazátkovala jako předtím.

Vskutku – vskutku – jak pan Chillip později matce vyprávěl – málem ho to urazilo, vzato jedině z lékařsky odborného stanoviska, málem ho to urazilo. Ale přesto seděl a díval se na ni skorem dvě hodiny, jak sedí a dívá se do ohně, dokud ho znovu nezavolali. Po další chvíli nepřítomnosti se zase vrátil.

„No?“ řekla teta a znovu vytáhla vatu z ucha na téže straně jako předtím.

„Nu, madame,“ odpověděl pan Chillip, „jde – jde nám to pomalu, madame.“

„Hm-m-rrr!“ řekla teta. Vyjela na něho tak nevraživě, že strpět to nedokázal za nic ani pan Chillip. Později se vyjádřil, že vlastním účelem toho bylo vzít mu kuráž. Opustil raději pokoj a seděl ve tmě a silném průvanu na schodech, dokud pro něho znovu neposlali.

Ham Peggotty, který právě chodil do církevní obecné školy a desatero měl v malíku a kterého můžeme proto považovat za svědka zcela věrohodného, druhého dne vypověděl, že když asi o hodinu později náhodou nahlédl do pokoje, slečna Betsy, která tu chvíli značně rozčilená přecházela po pokoji sem a tam, ho v tu ránu postřehla a popadla dřív, než stačil vzít nohy na ramena. Že se právě z pokoje nad nimi chvílemi ozývaly kroky a hlasy, jejichž zvuk patrně nestačila vata v uších ztlumit, jak soudil z okolnosti, že se ho dáma zřejmě zmocnila jako oběti, na níž může vybít svou přemíru vzrušení ve chvílích, kdy se zvuky ozývají nejhlasitěji. Že ho držela za límec a ustavičně ho vodila sem a tam (jako by byl přebral opiových kapek 5&) a v těch chvílích jím cloumala, krákala ho za vlasy, trhala mu košili, ucpávala mu uši, jako by si je pletla se svýma, a všelijak jinak ho cuchala a týrala.

[&5 opiové kapky – Opiových kapek bylo užíváno jako prostředku uklidňujícího a uspávajícího i jako léku ke zmírnění bolestí. Opium obsahovaly i oblíbené „doverské prášky“. Soustavné používání těchto narkotických prostředků a zvláště překročení rozumné dávky vyvolávalo celkovou tělesnou i duševní ochablost a otupělost.]

To zčásti potvrdila jeho teta, která ho spatřila v půl jedné v noci, tedy krátce po jeho propuštění, a osvědčila, že byl tenkrát stejně červený jako já.

Mírný pan Chillip se ovšem v takové chvíli nedokázal zlobit na nikoho, byl-li by to dokázal vůbec kdy. Sotva se mohl uvolnit, vklouzl šourem do pokoje a řekl tetě svým nejpokornějším tónem:

„Nuže, madame, blaží mě, že vám mohu blahopřát.“

„K čemu?“ řekla teta zostra.

Krajní strohost tetina chování pana Chillipa znovu poplašila. Uklonil se jí tedy maličko a usmál se na ni maličko, aby ji obměkčil:

„Pro smilování boží, co to ten člověk tropí!“ vykřikla teta netrpělivě. „Copak nedovede mluvit?“

„Jen klid, drahá paní,“ řekl pan Chillip, jak dovedl nejlahodněji. „Teď už není důvodu k znepokojení, madame. Jen klid!“

Dodnes se považuje téměř za zázrak, že s ním teta nezačala třást a nevytřásla z něho, co měl na jazyku. Místo toho jenom třásla vlastní hlavou, ale tak významně, že se z toho roztřásl on.

„Nuže, madame,“ opakoval pan Chillip, jakmile zase nabyl odvahy. „Blaží mě, že vám mohu blahopřát. Máme to už za sebou, madame, a šťastně za sebou.“

Těch pět nebo kolik minut, které pan Chillip věnoval přednesu této slavnostní řeči, ho teta pozorovala pátravě jako ostříž.

„Jak se jí vede?“ řekla teta a založila si ruce s kloboukem ještě stále za stuhu zavěšeným na jedné z nich.

„Nu, madame, doufám, že jí brzo bude docela dobře,“ odpověděl pan Chillip. „Dobře ovšem jen do té míry, jakou lze očekávat u mladé matky za takových smutných rodinných poměrů. Nemůže být námitek, abyste se na ni nešla hned podívat, madame. Možná, že jí to prospěje.“

„A malá? Jak se vede té?“ řekla teta zostra.

Pan Chillip nachýlil hlavu ještě víc ke straně a zadíval se na tetu jako důvěřivý ptáček.

„Maličká,“ řekla teta. „Jak se vede té?“

„Madame,“ odpověděl doktor, „byl jsem v domnění, že to už víte. Je to chlapeček.“

Teta už neřekla ani slovo, ale popadla klobouk za stuhu, jako se drží prak, ohnala se jím panu Chillipovi po hlavě, pak si klobouk, jak byl promáčklý, nasadila na hlavu, odešla z pokoje a už se nevrátila. Zmizela jako uražená víla nebo spíš jako jedna z těch nadpřirozených bytostí, s nimiž jsem měl výsadu se stýkat, jak se všeobecně mělo za to; a nikdy se už nevrátila.

Už nikdy. Ležel jsem v košíku a matka ležela v posteli; ale Betsy Trotwood Copperfieldová zmizela navždy v království snů a stínů, v té nekonečné říši, odkud jsem právě nedávno přišel já. A světlo na okně našeho pokoje zářilo ven na pozemský cíl všech takových poutníků i na hromádku hlíny nad prachem a popelem toho, bez něhož bych nikdy nebyl přišel na svět.

2. Pozoruji svět

První představy, které mi zřetelně vyvstávají před očima, když se ohlížím daleko do minulosti, do prázdnoty nejútlejšího dětství, jsou matka se svými hezkými vlasy a sličnou mladistvou postavou a Peggotka s postavou docela neforemnou a s očima tak tmavýma, že člověku připadalo, jako by ztemňovaly celou okolní tvář, s líčky a pažemi tak tuhými a červenými, že jsem se divíval, proč ptáci nezobají raději do nich než do jablek.

Mám dojem, že si pamatuji ty dvě ženy na malou vzdálenost od sebe, jak se mým očím jeví zmenšené, protože se shýbají nebo klečí na podlaze, a jak já nejistým krokem škobrtám od jedné ke druhé. V mysli mi utkvívá představa, kterou nedovedu rozlišit od skutečné vzpomínky, představa Peggotčina ukazováčku, jak ho vždycky proti mně natahovala, až se mne dotkla, a jak ho měla od šití zdrsnělý jako struhátko na muškátový oříšek 6&.

[&6 muškátový oříšek – Muškátový oříšek, t j. jádro plodu muškátového stromu (myristica), je koření, v Anglii mnohem oblíbenější než u nás. Má silně aromatickou vůni a ostře kořennou chuť a přidává se zejména do omáček a do těsta; slouží i jako lék.]

Možná, že to je pouhá domněnka, ačkoliv myslím, že se paměť většiny z nás dovede vrátit do dětských let dál, než namnoze máme za to; stejně jako věřím, že pozorovací schopnost mnoha malých dětí je co do zevrubnosti a přesnosti přímo úžasná. Jsem vskutku toho názoru, že se o většině dospělých, kteří po této stránce vynikají, dá případněji říci, že tuto schopnost neztratili, než že si ji osvojili; a to tím spíš, jak u takových lidí zpravidla pozoruji, že se vyznačují jistou svěžestí, jemností a schopností se radovat, jež jsou rovněž dědictvím, které si zachovali z dětství.

Mohl bych snad být na pochybách, zda jsem se „nezatoulal“, když jsem se u této úvahy pozdržel, kdyby mě nepřiváděla k poznamenání, že hořejší závěry zakládám dílem i na zkušenostech s vlastní osobou; a kdyby snad cokoli, co v tomto vyprávění ještě uvedu, ukazovalo na to, že jako dítě jsem dovedl bystře pozorovat, nebo že jako muž se velmi jasně pamatuji na dětství, pak se k oběma těmto schopnostem jednoznačně hlásím.

Když se ohlížím, jak jsem už řekl, do prázdnoty nejútlejšího dětství, tu první představy, které si dovedu v mysli vybavit jakožto samostatně vyhraněné ze změti dojmů, jsou matka a Peggotka. Nač si dovedu vzpomenout ještě? Podívejme se!

Z mlhy se vynořuje náš dům – v té nejranější vzpomínce pro mne nikterak nový, nýbrž mně docela známý. V přízemí je Peggotčina kuchyň s dveřmi na dvorek vzadu, kde se na kůlu uprostřed tyčí holubník, ale bez holubů, a v koutě je velká psí bouda, ale bez psa. Hejno slepic, které výhružně a bojovně ťapou po dvoře a připadají mým očím obludně velké. Jeden kohout, který si vždycky vylétne na kůlek, kokrhá tam a zřejmě má spadeno zvlášť na mne, jak se na něj dívám kuchyňským oknem; nahání mi hrůzu, je to ukrutný rváč. V noci se mi zdává o husách za postranní brankou, jak po mně natahují dlouhý krk a kolébavě se za mnou ženou, když tam zajdu; stejně asi, jako se člověku obklopenému dravou zvěří zdává o lvech.

Pak vidím dlouhou chodbu – jaká je to pro mne ohromná dálka! – která vede z Peggotčiny kuchyně k hlavním dveřím. Na chodbě jsou dveře do tmavé komory a to je místo, kolem kterého se musí večer rychle proběhnout – protože nevím, co všechno může být mezi těmi škopky, kamennými hrnci a starými bedýnkami od čaje, když si tam zrovna někdo nesvítí blikavým plamínkem a nevypouští otevřenými dveřmi na chodbu zatuchlý vzduch, s nímž člověk na jeden dech nabere pach mýdla, naložených okurek, pepře, svíček a kávy. Potom tam jsou dva pokoje: pokoj, kde matka, já a Peggotka sedáváme každý večer – neboť Peggotka, když má po práci a jinak jsme sami, je nám znamenitou společnicí – a parádní pokoj, kde sedáváme v neděli, sice ve vší vznešenosti, ale ne tak pohodlně. Pro mne má ten pokoj do sebe cosi truchlivého, protože Peggotka mi vyprávěla – nevím už kdy, ale jistě strašně dávno – o otcově pohřbu a jak tam celá společnost tehdy seděla v černých pláštích. Jednou v neděli večer mně a Peggotce matka v tom pokoji předčítá o Lazarově vzkříšení7& z mrtvých.

[&7 Lazarovo vzkříšení – V Novém Zákoně (Evangelium sv. Jana, kap. 11) se vypráví o tom, jak Ježíš vzkřísil mrtvého Lazara, který již čtyři dny ležel pochován v hrobě.]

A jsem z toho tak vyděšený, že mě pak musejí vytáhnout z postele a z okna ložnice mi ukázat tichý hřbitov, kde všichni mrtví odpočívají ve velebném svitu měsíce klidně v hrobech.

Nikde neznám ani z poloviny tak svěží zeleň, jakou má tráva na tom hřbitově; nic ani z poloviny tak stinného jako stromy na něm a nic ani z poloviny tak pokojného jako jeho rovy. Kdykoli si časně zrána ve své postýlce ve výklenku v matčině ložnici kleknu, abych se podíval na hřbitov, popásají se tam ovce; a vidím zarudlou zář dopadat na sluneční hodiny a v duchu si myslím: „Rád bych věděl, jestli ty sluneční hodiny mají radost, že zas mohou ukazovat čas?“

A tady je naše lavice v kostele! Má ta ale vysoké opěradlo! Je blízko okna, jímž je vidět na náš dům a jímž se na něj také při ranní pobožnosti mnohokrát podívá Peggotka, která se s oblibou přesvědčuje tak často, jak jen může, že k nám nevnikli lupiči nebo že střecha nestojí v plamenech. Ale třebaže Peggotka těká pohledem sem a tam, velmi se mrzí, těkám-li pohledem já, a mračením mi naznačuje, jak stojím na sedadle, že se mám dívat na faráře. Ale já se přece na něho nemohu dívat pořád – znám ho bez toho bílého, co má na sobě, a bojím se, aby mu nebylo divné, proč na něho tak civím, a aby třebas nepřerušil pobožnost a nezeptal se mne na to – a co mám tedy dělat? Zevlovat na lidi je hrozný nezpůsob, ale něco dělat musím. Podívám se na matku, ale ta se staví, že mě nevidí. Podívám se na chlapce v uličce mezi lavicemi, a ten se na mne zašklebí. Podívám se, jak otevřenými dveřmi do předsíně vniká slunce, a tam vidím zbloudilou ovci – nemyslím hříšníka, ale skopce – jak se málem chystá vkročit do kostela. Cítím, že budu-li se na ni dívat dál, sotva odolám asi pokušení a něco nahlas řeknu; a co by se mnou bylo potom? Dívám se tedy na pamětní desky nahoře ve zdi a snažím se myslit na nebožtíka pana Bodgerse z naší farnosti a jak asi muselo být paní Bodgersové, když tak dlouho bylo „snášet útrapy neblahé její duši předrahé“ a lékařská pomoc nebyla panu Bodgersovi nic platná. Přemýšlím, jestli k němu zavolali také pana Chillipa a jeho pomoc nebyla také nic platná; a je-li tomu tak, jak se mu zamlouvá, když se mu to týden co týden připomíná? Podívám se od pana Chillipa v nedělním nákrčníku na kazatelnu a napadá mě, jaké báječné místo by to bylo ke hraní; jaký by to byl skvělý hrad, kdyby ho tak některý chlapec šel po schodech dobývat a já bych mu hodil tu sametovou podušku se střapci na hlavu! Pomalu se mi začínají klížit oči a od chvíle, kdy se mi zdálo, že v tom vedru slyším kněze ospale prozpěvovat nějakou píseň, neslyším už nic, dokud s žuchnutím nespadnu s lavice na zem a Peggotka mě víc mrtvého než živého nevynáší z kostela.

… A tady je naše lavice v kostele! Že má ale vysoké opěradlo! …

A teď vidím náš dům zvenčí, mřížkovaná okna ložnice jsou dokořán, aby svěží vonný vzduch mohl dovnitř, a na jilmech na konci zahrady před domem se houpají orvaná stará vraní hnízda. A teď jsem zase na zadní zahradě, vzadu za dvorkem, kde stojí osiřelý holubník a prázdná psí bouda – v té učiněné motýlí reservaci, jak ji mám v paměti, s vysokým plotem a vraty, zavřenými na visací zámek, kde na stromech v celých trsech visí ovoce zralejší a šťavnatější, než jaké se od těch dob urodilo v kterékoli jiné zahradě, a kde matka češe trochu ovoce do košíčku, zatím co já stojím vedle ní, polykám kradmo angrešt a snažím se vypadat jakoby nic. Zdvihne se silné povětří a v mžiku je léto pryč. Hrajeme si v zimním soumraku, tančíme po pokoji. Když matka už nemůže popadnout dech a odpočívá v lenošce, dívám se na ni, jak si na prsty natáčí světlé kučery a uhlazuje si živůtek, a nikdo neví líp než já, jak je ráda, že jí to tak sluší, a jak je pyšná, že je tak hezká.

To všechno patří k mým nejranějším dojmům. To a ještě vědomí, že se oba Peggotky tak trochu bojíme a ve většině případů se podřizujeme její vůli, patřilo k mým prvním názorům – mohu-li to tak nazvat – které jsem si vyvodil z toho, co jsem viděl.

Jednou večer jsem, jenom sám s Peggotkou, seděl u krbu v pokoji. Předčítal jsem Peggotce o krokodilech. Musel jsem asi číst náramně zřetelně, nebo to snad chuderu Peggotku tak ukrutně zajímalo, neboť si vzpomínám, že když jsem skončil, měla mlhavý dojem, že krokodilové jsou jakási zelenina. Čtení mě unavilo a byl bych spal jako dudek; ale protože jsem jako vzácnou výsadu směl zůstat vzhůru a počkat, dokud se matka nevrátí z večerní návštěvy u sousedů, to se ví, byl bych raději na místě umřel, než abych si šel lehnout. Moje ospalost dostoupila už té síly, že se mi zdálo, jako by se Peggotka nadouvala a rostla do obrovských rozměrů. Podepřel jsem si oběma ukazováčky víčka a vytrvale jsem upíral oči na ni, jak sedí u práce, na ždibek voskovice, kterou si schovávala na nitě (jak staře vypadal, tak zkrabacený a křížem krážem zbrázděný!), na domeček s doškovou stříškou, kde bydlely krejčovské míry; na její kasetu na šití se zašupovacím víkem, na němž byl navrchu namalovaný pohled na svatopavelskou katedrálu 8& (s růžovou kupolí);

[&8 svatopavelská katedrála – Katedrála v Londýně, postavená v letech 1675-1710 na místě starobylé katedrály, která zchátrala a byla pak docela zničena velkým požárem Londýna roku 1666. Stavba byla provedena podle návrhu význačného anglického architekta a stavitele Londýna Christophera Wrena (1632-1723). Anglikánská církev vidí ve svatopavelské katedrále totéž co katolická v katedrále sv. Petra v Římě. Svatopavelská katedrála se také architektonicky svatopetrské značně podobá.]

na mosazný náprstek na jejím prstě; a na ni samu, podle mého strašně hezkou. Byl jsem tak ospalý, že jsem věděl, spustím-li i jen na okamžik s něčeho oči, je se mnou amen. „Peggotko,“ řekl jsem znenadání, „byla jste někdy vdaná?“

„Pro pět ran, mladý pane Davy,“ odpověděla Peggotka. „Jak jste přišel na vdávání?“

Při těch slovech sebou úžasem tak trhla, že mě to načisto probudilo. A potom přestala šít a zadívala se na mne, jehlu nataženou na celou délku nitě od sebe.

„Ale byla jste vůbec někdy vdaná, Peggotko?“ povídám. „Jste přece moc hezká, ne?“

Považoval jsem ji ovšem za docela odlišný typ, než byla matka; ale jako krásku jiné estetické školy jsem ji pokládal za vzor dokonalosti. V parádním pokoji stála červená sametová podnožka, na kterou matka namalovala kytici. Základní barva té stoličky a Peggotčina pleť mi připadaly navlas stejné. Stolička byla sice hladká a Peggotka drsná, ale to u mne nerozhodovalo.

„Já a hezká, Davy!“ řekla Peggotka. „Jemine, kdepak, můj zlatý! Ale jak jste jen přišel na to vdávání?“

„Ani nevím! – To si nesmíte vzít víc než jednoho člověka najednou, Peggotko, viďte?“

„To se rozumí, že ne,“ řekla Peggotka spěšně a velmi rozhodně.

„Ale když si někoho vezmete a on vám umře, tak si potom smíte vzít někoho jiného, ne, Peggotko?“

„Můžete, můj zlatý,“ řekla Peggotka, „když chcete. Ale to je věc názoru, broučku.“

„Ale jaký je váš názor, Peggotko?“ řekl jsem.

Zeptal jsem se jí a zadíval jsem se na ni pátravě, protože ona se dívala tak pátravě na mne.

„Můj názor je ten, mladý pane Davy,“ řekla Peggotka, když po chvíli váhavého rozmýšlení odvrátila ode mne oči a pustila se znovu do práce, „že já sama jsem ještě nikdy nebyla vdaná a že ani nečekám, že se vdám. To je všechno, co o té věci vím.“

„Ale nezlobíte se, Peggotko, že ne?“ řekl jsem, když jsem chviličku seděl mlčky.

Opravdu jsem myslil, že se zlobí, protože mě odbyla tak úsečně. V tom jsem však byl úplně na omylu, protože odložila práci (byla to její vlastní punčocha), ze široka otevřela náruč, objala mi kudrnatou hlavu a důkladně mi ji stiskla. Vím, že to byl stisk důkladný, protože Peggotka byla hodně boubelatá, a kdykoli udělala nějaký jen trochu namáhavější pohyb, když už byla nastrojená, některý knoflíček vzadu na šatech jí uletěl. A vzpomínám si, že jak mě k sobě tiskla, uletěly až na opačnou stranu pokoje knoflíčky dva.

„A teď mi povězte ještě něco o těch korkolidech,“ řekla Peggotka, která si to slovo dosud řádně neosvojila, „protože jsem o nich ještě neslyšela ani zdaleka dost.“

Nechápal jsem docela, proč se Peggotka tak divně tváří, ani proč se s takovou ochotou vrací ke krokodilům. Ale vrátili jsme se k těm netvorům, já zase čilý už jako rybička, a nechali jsme jejich vejce v písku, aby se o jejich vylíhnutí postaralo slunce; pak jsme před nimi utíkali a klamali jsme je neustálým kličkováním, v němž nás nemohli pro svou nemotornost dost rychle sledovat; pak jsme se za nimi pustili do vody jako domorodci a vráželi jim do chřtánu špičaté kůly – zkrátka, vybojovali jsme celý krokodýlí turnaj, jak se sluší a patří. Totiž alespoň já, ale jisté pochybnosti jsem měl o Peggotce, která se celou dobu zahloubaně píchala jehlou hned někam do obličeje, hned zase do rukou.

Krokodýly jsme vyčerpali a začali jsme s aligátory, když vtom se ozval zvonek od zahradní branky. Šli jsme otevřít a ve dveřích stála matka; vypadala neobyčejně krásně, jak se mi zdálo, a s ní byl pán s krásnými černými vlasy a licousy, který nás minulou neděli doprovázel z kostela.

Když se matka na prahu shýbla, aby mě objala a políbila, řekl pán, že jsem klouče mnohem privilegovanější než nějaký monarcha – nebo něco v tom smyslu; uvědomuji si, že mi zde přichází na pomoc to, co jsem pochopil až později.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se ho přes matčino rameno.

Pohladil mě po vlasech; ale nějak se mi nelíbil, ať již on nebo jeho hluboký hlas, a žárlil jsem, že se jeho ruka, jak mě hladí, snad zároveň dotkne i matčiny ruky – a to se skutečně stalo. Odstrčil jsem mu ji, jak se dalo.

„Ale, Davy!“ pokárala mě matka.

„Roztomilý klučina!“ řekl pán. „Nic se jeho lásce nedivím.“

Ještě nikdy předtím jsem neviděl matčinu tvář tak krásně zbarvenou. Něžně mi vyhubovala, že jsem nezdvořilý, přitiskla si mě pevně k šálu a obrátila se k pánovi s díky, že se tolik obtěžoval a doprovodil ji domů. Mezi řečí mu podala ruku, a když se jí pán chopil, zdálo se mi, že po mně mrkla.

„Dejme si dobrou noc, hezounku,“ řekl pán, když sklonil hlavu – viděl jsem ho! – k matčině malé rukavičce.

„Dobrou noc!“ řekl jsem.

„No tak! Buďme nejlepšími přáteli na světě!“ řekl pán se smíchem. „Podejme si ruce!“

Pravou ruku jsem měl v matčině levici, podal jsem mu tedy levou.

„Ale to přece není správná ruka, Davy!“ zasmál se pán.

Matka mi vystrčila pravou ruku ven, ale z důvodu již řečeného jsem si umínil mu ji nepodat, a také jsem to dodržel. Podal jsem mu druhou a pán mi jí srdečně potřásl, prohodil přitom, že jsem statečný klučina, a odešel.

Ještě tuhle chvíli ho vidím, jak se v zahradě ohlíží a věnuje nám poslední pohled svých zlověstných černých očí, než se dveře zavřely.

Peggotka, která dosud neřekla ani slovo a nehnula ani malíkem, ihned zastrčila závoru a všichni jsme šli do pokoje. Matka, místo aby zamířila k lenošce u krbu, zůstala proti všem svým zvyklostem na druhé straně pokoje, sedla si a tiše si pro sebe prozpěvovala.

„Doufám, madame, že jste strávila příjemný večer,“ řekla Peggotka, která stála uprostřed pokoje jako solný sloup a držela v ruce svícen.

„Děkuji pěkně, Peggotko,“ odpověděla matka zvesela, „strávila jsem velmi příjemný večer.“

„Sem tam nějaký ten cizí člověk je vítaná změna,“ prohodila Peggotka.

„Opravdu, velmi vítaná změna,“ odpověděla matka.

Peggotka zůstala stát bez hnutí uprostřed pokoje a matka se znovu dala do zpěvu; já jsem při tom usnul, ačkoliv ne tak tvrdě, abych nevnímal hlasy; nepochytil jsem však, o čem se mluví. Když jsem se pak z té nepohodlné dřímoty napolo probral, spatřil jsem Peggotku i matku v slzách a v živém rozhovoru.

„Ne, ne, takovýhle by se byl panu Copperfieldovi nelíbil,“ říkala Peggotka. „To tvrdím a to odpřisáhnu!“

„Kristepane!“ zvolala matka, „doženete mě k šílenství! Žilo vůbec někdy chudák děvče, které by zkoušelo od služebnictva víc než já? A proč se vlastně sama tak hanobím a říkám si děvče? Copak jsem nebyla vdaná, Peggotko?“

„Ví Bůh, že jste byla, madame,“ odpověděla Peggotka.

„Jak se tedy můžete opovážit,“ řekla matka – „ne, víte přece, že nemyslím, jak se můžete opovážit, Peggotko, ale jak můžete mít to srdce – takhle mě trápit a říkat mi takové krutosti, když moc dobře víte, že mimo domov nemám přítelíčka, na kterého bych se obrátila?“

„Tím spíš mám důvod,“ odpověděla Peggotka, „abych řekla, že takhle to nepůjde. Ne, ne! Takhle to nepůjde. Ne, ne! Za žádnou cenu se to nevyplatí! Ne, ne!“ – Už jsem myslel, že Peggotka upustí svícen, tak divoce s ním mávala.

„Jak mi můžete tak přitěžovat,“ řekla matka a slzy se jí řinuly ještě víc než předtím, „a mluvit tak nespravedlivě! Jak můžete dělat, jako by všechno bylo ujednáno a dohodnuto, Peggotko, když vám říkám znova a znova, vy ukrutnice, že kromě nejvšednějších zdvořilostí mezi námi k ničemu nedošlo? Říkáte, že se ve mně zhlíží? Co má dělat? Když jsou lidé tak bláhoví, že si v takových dětinskostech libují, je to vina moje? Ptám se vás, co mám dělat? Chcete snad, abych si oholila hlavu a pomazala obličej nebo abych se zohyzdila? Mám se popálit nebo opařit nebo bůhvíco? Skoro mi připadá, že byste to chtěla, Peggotko! Skoro se mi zdá, že by vás to docela těšilo.“

Připadalo mi, že si Peggotka bere to plísnění nadmíru k srdci.

„A co můj drahý chlapeček,“ zvolala matka, která zatím přiběhla k lenošce, v níž jsem seděl, a mazlivě mě hladila, „můj nejdražší Davy! Chce se mi snad předhazovat, že nemám dost lásky k největšímu pokladu svého života, k nejmilejšímu klučíčkovi na světě?“

„Však vám taky nikdo jaktěživo nic takového nepředhazoval!“ řekla Peggotka.

„Ano, Peggotko, vy ano!“ odpověděla matka. „Však víte dobře, že ano. Co jiného se dalo usuzovat z toho, co jste říkala, vy zlá osobo, když přece víte stejně dobře jako já, že jsem si kvůli němu zrovna minulý měsíc nekoupila nový slunečník, třebaže ten starý zelený je už celý otřepený a třásně má docela opelichané? Vy to víte, Peggotko, to nemůžete popřít!“ Pak se obrátila láskyplně ke mně a přitiskla si tvář k mé. „Je na tebe maminka škaredá, Davy? Jsem ošklivá, ukrutná, sobecká, zlá maminka? Řekni, že jsem, klučíčku! Jenom to řekni, chlapečku drahý, a Peggotka tě za to bude milovat! A Peggotčina láska je mnohem lepší než moje, Davy. Já tě přece nemám vůbec ráda, viď, že ne?“

Při těch slovech jsme se všichni dohromady rozplakali. Mám dojem, že největší dílo ze všech jsem dělal já, ale jistojistě jsme to všichni myslili stejně upřímně. Div mi nepukalo srdce a obávám se, že jsem v prvním návalu zraněné něhy Peggotku nazval nelidou. Pamatuji se, že ta poctivá duše byla zármutkem skoro bez sebe a že při tom pravděpodobně přišla o všechny knoflíčky, neboť když se udobřila s matkou a klekla si k lenošce a dobřila se pak se mnou, ozvala se hotová salva známých výstřelů.

Uléhali jsme velmi skleslí. Dlouhou dobu jsem nemohl pro pláč usnout, a když mnou jeden obzvlášť silný vzlyk otřásl, až jsem se v posteli málem posadil, spatřil jsem matku, jak sedí u mne na pokrývce a naklání se nade mnou. Usnul jsem potom v jejím náručí a spal jsem jako dřevo.

Nedovedu se už upamatovat, bylo-li to hned příští neděli, kdy jsem toho pána zase uviděl, nebo zda uplynula nějaká delší doba, než se opět ukázal. Netvrdím, že bych měl dobrou paměť na čas. Ale najednou tady byl, v kostele, a potom nás doprovázel domů. Zašel také na chvíli k nám, aby se podíval na pověstně krásnou geranii, kterou jsme měli v pokoji za oknem. Nezdálo se mi, že by jí věnoval nějakou obzvláštní pozornost, ale než odešel, poprosil matku o snítku květů. Vyzvala ho, aby si ji vybral sám a utrhl, ale on odmítl – nedovedl jsem pochopit proč – a matka mu ji tedy utrhla a podala. Pán řekl, že se od těch květů nikdy, nikdy neodloučí, a já jsem si myslel, jaký je to ukrutný hlupák, když neví, že mu květy za několik dní úplně opadají.

Peggotka s námi pak vysedávala večer už méně často, než tomu bývalo odjakživa. Matka jí velmi ustupovala – podle mého více než dosud – a všichni tři jsme byli nejlepší přátelé. Ale přece to mezi námi bylo jiné, než jak tomu bývalo dříve, a necítili jsme se spolu už tak dobře. Někdy mě napadlo, že Peggotka má možná matce za zlé, že nosí všechny ty hezké šaty, které jí visí ve skříních, nebo že chodí tak často na návštěvu právě k těm sousedům; ale nedovedl jsem uspokojivě rozluštit, jak to vlastně je.

Poznenáhlu jsem si zvykl pána s černými licousy vídat. Neměl jsem ho o nic raději než z počátku a vzbuzoval ve mně stále týž tísnivý pocit žárlivosti; ale měl-li jsem už pro to nějaký jiný důvod kromě instinktivní dětské nechuti a povšechné představy, že Peggotka a já stačíme dělat matce všechno pomyšlení bez cizí pomoci sami, jistě to nebyl pravý důvod – důvod, na který bych byl připadl, být o něco starší. Nic takového mi ani nepřišlo na mysl, ba ani jsem nic takového netušil. Po pravdě jsem dovedl pozorovat jen kusé výjevy, ale uplést z těchto útržků celou síť a někoho do ní lapit, to bylo dosud nad mé síly.

Jednou dopoledne na podzim jsem byl s matkou v zahradě před domem, právě když pan Murdstone – znal jsem ho už podle jména – jel kolem na koni. Přitáhl koni uzdu, aby se mohl matce poklonit, řekl, že jede do Lowestoftu navštívit nějaké známé, kteří tam kotví s jachtou, a zvesela jí nabídl, že si mě vezme před sebe na sedlo, kdyby se mi taková projížďka líbila.

Počasí bylo tak jasné a lahodné a i samému koni, jak stál u zahradní branky a frkal a hrabal, se zřejmě nápad s tou projížďkou tak zamlouval, že jsem zahořel touhou jet. Matka mě tedy poslala nahoru k Peggotce, aby mě ustrojila; a mezitím pan Murdstone seskočil s koně a s uzdou přehozenou přes ruku se začal pomalu procházet podél vnější strany plotu, obrostlého popínavými růžičkami, zatím co matka se pomalu procházela podél vnitřní strany plotu a dělala mu společnost. Pamatuji se, jak jsme po nich s Peggotkou z mého okýnka pokukovali; pamatuji se, že vypadali, když se tak pomalu procházeli, jako by ty růžičky mezi sebou prohlíželi až tuze zblízka, a jak Peggotka, doposud milá jako anděl, z ničeho nic dostala špatnou náladu a zuřivě tlačila na kartáč, zatím co mi sčesávala vlasy na druhou stranu než jindy.

Ve chvilce jsme pak s panem Murdstonem vyrazili a klusali jsme po zelené trávě podél cesty. Pan Murdstone mě docela lehce přidržoval jednou rukou, a ačkoliv myslím, že jsem zpravidla nebýval příliš neposedný, nedokázal jsem si tentokrát umínit, abych před ním seděl klidně, občas se neotočil a nepodíval se mu do obličeje. Měl mělké černé oči – chybí mi vhodnější slovo, jímž bych vystihl oko, které v sobě nemá sebemenší hloubku, do níž by se mohl člověk zahledět – oči toho druhu, které se, hledí-li do neznáma, snad podivnou hříčkou světla zdají občas nakrátko zohyzděné šilháním. Pozoroval jsem ten úkaz několikrát, jak jsem se tak po něm díval, a to s jakousi posvátnou bázní, a lámal jsem si hlavu, o čem asi tak soustředěně přemýšlí. Z takovéhle blízkosti vypadaly jeho vlasy i licousy černější a hustší, než jak jsem jim dokonce i já předtím přiznával. Hranatost spodní části obličeje a kropenatá stopa tvrdého černého vousu, den co den hladce vyholovaného, mi připomínala voskovou figurinu v panoptiku, které asi před půl rokem putovalo po našem okolí. To všechno i jeho pravidelné obočí a význačná bělost, čerň i hněď jeho pleti – čert vem jeho pleť i památku! – mě přiměly, že jsem ho i přes všechny své neblahé předtuchy považoval za velmi hezkého muže. Nemám pochyby, že si to o něm chudák matka myslila také.

Dojeli jsme do hotelu u moře, kde v soukromém pokoji dva páni kouřili doutníky. Každý z nich byl rozvalený nejméně na čtyřech židlích a oba měli na sobě volné hrubé kazajky. V koutě ležela vlajka a hromada kabátů a lodnických plášťů, všechno v jednom.

Když jsme vešli, oba se klackovitě převalili na nohy a zvolali: „Holahoj, Murdstone! Už jsme mysleli, že jste nebožtík!“

„Ještě ne,“ odpověděl pan Murdstone.

„A kdo je tohle skříple?“ zeptal se jeden z pánů a přitáhl mě k sobě.

„To je Davy,“ odpověděl pan Murdstone.

„Který Davy?“ zeptal se pán. „Jones?“

„Copperfield,“ odpověděl pan Murdstone.

„Jakže! Přívažek kouzelné paní Copperfieldové?“ zvolal pán. „Té krásné vdovičky?“

„Quinione,“ řekl pan Murdstone, „dávejte si pozor, prosím. Někdo je liška.“

„Kdopak?“ zeptal se pán se smíchem.

Rychle jsem vzhlédl – ze zvědavosti, kdo to je.

„I jenom Brooks z Sheffieldu,“ řekl pan Murdstone.

Značně se mi ulevilo, když jsem poznal, že to je jenom Brooks z Sheffieldu, protože zprvu jsem opravdu myslil, že to jsem já.

V pověsti pana Brookse z Sheffieldu bylo zřejmě cosi velmi směšného, protože oba pánové se při zmínce o něm hlučně rozesmáli a také pana Murdstona to znamenitě rozveselilo. Když se dost nasmáli, řekl pán, oslovený předtím Quinion:

„A jaký názor se zřetelem na chystanou věc má Brooks z Sheffieldu?“

„Nu, nemyslím, že by o ní Brooks prozatím zrovna moc věděl,“ řekl pan Murdstone, „ale zdá se mi, že není celkem nijak nadšený.“

Nad tím se znovu rozesmáli a pan Quinion řekl, že zazvoní o trochu sherry, aby mohli připít Brooksovi. Zazvonil, a když víno přišlo, přinutil mě, abych si s kouskem sucharu trochu vzal, a než jsem se napil, musil jsem se postavit a říci: „Ať zhyne Brooks z Sheffieldu!“ Přípitek doprovázel hlučný potlesk a smích tak bouřlivý, že rozesmál i mne, čemuž se společnost rozesmála ještě víc. Zkrátka, bavili jsme se znamenitě.

Potom jsme se šli projít na skalnatý útes nad mořem a seděli jsme na trávě a dívali se po okolí dalekohledem – zhola nic jsem nerozeznával, když mi ho podrželi u oka, ale dělal jsem, že to něco vidím – a pak jsme se vrátili do hotelu k časnému obědu. Celou dobu, co jsme byli venku, oba ti pánové bez ustání kouřili – což podle mého domnění, pokud jsem mohl ze zápachu jejich silných kabátů soudit, jistě dělali od té doby, co jim je krejčí přinesl domů. Nesmím ještě zapomenout, že jsme zašli na palubu jachty, kde všichni tři sestoupili do kajuty a zabývali se tam nějakými písemnostmi. Viděl jsem je velmi pilně pracovat, když jsem se podíval otevřeným světlíkem. Po tu dobu mě nechali na starost neobyčejně milému muži s neobyčejně velkou zrzavou kšticí a s neobyčejně malým lesklým kloboučkem na hlavě, který na sobě měl napříč pruhovanou košili nebo kazajku a na ní velkými písmeny přes celou hruď nápis „Skřivánek“. Myslel jsem, že se tak jmenuje a že si to jméno, protože bydlí na lodi a nemá žádné domovní dveře, kam by si je napsal, místo na ně dal na prsa. Když jsem ho však oslovil „pane Skřivánku“, řekl mi, že tak se jmenuje ta loď.

Celý den jsem pozoroval, že pan Murdstone je vážnější a usedlejší než ostatní dva pánové, kteří byli velmi veselí a nenucení a rozpustile spolu žertovali, ale s ním jen málokdy. Připadalo mi, že pan Murdstone je chytřejší a klidnější než oni a že se na něho ti dva dívají s pocity asi podobnými jako já. Několikrát jsem si všiml, že se pan Quinion mezi řečí dívá po očku na pana Murdstona, jako by se chtěl ujistit, že mu to není proti mysli; a že jednou panu Passnidgeovi (tomu druhému pánovi), když si vedl tuze rozjařeně, šlápl na nohu a očima ho tajně napomenul, aby dbal pana Murdstona, který seděl mlčky a tvářil se přísně. Také si ani nevzpomínám, že by se pan Murdstone byl za celý ten den zasmál kromě při žertu o Brooksovi z Sheffieldu – a to byl, mimochodem řečeno, jeho vlastní vtip.

Domů jsme jeli brzy navečer. Byl krásný večer a matka se s panem Murdstonem znovu procházela kolem růžiček, zatím co mě poslali, abych si šel domů vypít čaj. Když pan Murdstone odešel, vyptávala se mne matka dopodrobna, jak jsem se celý den měl a o čem ti pánové mluvili a co dělali. Pověděl jsem, co říkali o ní, a tu se smála a řekla mi, že to jsou prostořecí lidé, kteří mluví nesmysly – ale věděl jsem, že ji to těší. Věděl jsem to stejně dobře tenkrát, jako to vím dnes. Využil jsem té příležitosti a zeptal se jí, zná-li vůbec pana Brookse z Sheffieldu, ale matka odpověděla, že ne a že to podle ní nejspíš bude nějaký majitel továrny na jídelní příbory.

Mohu snad o její tváři – změněné, jak mám příčinu se na ni pamatovat, a propadlé zkáze, jak vím, že být musí – říci, že zašla na věky, když právě v tomto okamžiku přede mnou vyvstává stejně zřetelně jako kterákoli tvář, na niž si na živé ulici zrovna zamanu pohledět? Mohu snad říci o její nevinné dívčí kráse, že se rozplynula a prostě už není, když tuhle chvíli cítím její dech na tváři stejně, jako jsem ho cítil ten večer? Cožpak mohu říci, že se vůbec kdy změnila, když ji má paměť, byť i jen takhle, znovu křísí k životu, a věrnější své dětské lásce, než jsem dosud byl já nebo než člověk vůbec kdy je, ještě stále lpí na tom, co tehdy tak z duše milovala?

Popisuji ji takovou, jaká byla, když jsem si po tom rozhovoru šel lehnout a ona mi přišla dát dobrou noc. Dovádivě si klekla vedle postele, opřela si bradu o ruce a se smíchem řekla:

„Cože to říkali, Davy? Opakuj mi to ještě jednou! Nemohu tomu uvěřit.“

„Kouzelná…“ začal jsem.

Matka mi položila ruku na ústa, abych mlčel.

„To jistě nebylo »kouzelná«,“ řekla se smíchem. „Nemohlo to být »kouzelná«, Davy! Vím určitě, že ne!“

„Ano, bylo. »Kouzelná paní Copperfieldová«,“ opakoval jsem rozhodně. „A »krásná…«.“

„Ne, ne, jistě neřekli »krásná«. Kdepak »krásná«,“ skočila mi matka do řeči a znovu mi položila ruku na ústa.

„Ano, řekli. »Krásná vdovička.«“

„Jsou to pošetilí a prostořecí lidé!“ zvolala matka se smíchem a schovala si obličej do dlaní. „A směšní až hrůza! Nemám pravdu? Ale, můj drahý Davy…“

„Copak, maminko?“

„… neříkej o tom Peggotce! Třeba by se na ně zlobila. Já se na ně hrozně zlobím sama; ale raději bych, aby o tom Peggotka nevěděla.“

Ovšem, že jsem jí to slíbil; a dlouho jsme se líbali a brzy jsem pak tvrdě usnul.

Dnes, po té dlouhé době, se mi zdá, jako by to bývalo hned příští den, co Peggotka přišla s tím překvapivým a dobrodružným návrhem, o kterém teď hodlám mluvit; bylo to však pravděpodobně asi o dva měsíce později.

Seděli jsme spolu jednou večer jako předtím (když matka zas jako předtím nebyla doma) s punčochou a krejčovskou mírou, kouskem vosku a kasetou se sv. Pavlem na víku i s knihou o krokodilech, když vtom Peggotka, která se na mne již několikrát podívala a po každé otevřela ústa, jako by chtěla promluvit, aniž však pronesla slovo – což jsem pokládal pouze za zívání, sice jinak by mě to bylo značně znepokojilo – řekla přemlouvavě:

„Mladý pane Davy, jak by se vám líbilo, kdybychom se spolu vypravili tak na čtrnáct dní k mému bratrovi v Yarmouthu? Nebylo by to báječné?“

„Je váš bratr milý člověk, Peggotko?“ zeptal jsem se prozatím opatrně.

„Jejej, milý k pohledání!“ zvolala Peggotka a rozhodila ruce nad hlavu. „A je tam moře – a čluny a lodě – a rybáři a písčité pobřeží – a Am 9& jako kamarád na hraní…“

[&9 Am – Peggotka vynechává na počátku slov „h“. Je to charakteristické pro některá anglická nářečí.]

Peggotka myslela svého synovce Hama, o němž jsem se zmínil v první kapitole, ale při řeči o něm si odpouštěla první hlásku.

Její výčet všemožných zábav mě nadchl a odpověděl jsem, že by to opravdu bylo báječné, ale cože tomu asi řekne matka?

„I co, vsadím se třeba o celou zlatku,“ řekla Peggotka a hleděla mi upřeně do tváře, „že nás nechá jet. Jestli chcete, zeptám se jí hned, jen jak přijde domů. Mám?“

„Ale co si počne, když budeme oba pryč?“ řekl jsem a podepřel se slabými lokýtky o stůl, abych tu otázku důkladně prohovořil. „Nemůže tady přece zůstat sama!“

Začala-li Peggotka najednou z ničeho nic hledat na patě té punčochy díru, pak to jistě byla dírka tak malinká, že nestála za správku.

„Povídám, Peggotko! Maminka tady přece nemůže zůstat sama, no ne?“

„Požehnaná nevědomost!“ řekla Peggotka a konečně se na mne zase podívala. „Copak to nevíte? Paní Grayperová ji na čtrnáct dní pozvala k sobě. Paní Grayperová tam bude mít velkou společnost.“

Ó! V takovém případě jsem byl hotov jet od minuty. S horečnou netrpělivostí jsem čekal, až se matka vrátí od paní Grayperové (neboť právě k té sousedce chodila), abych se ujistil, podaří-li se nám dostat souhlas k uskutečnění toho skvělého nápadu. Matka nebyla ani zdaleka tak překvapená, jak jsem očekával, a ochotně na tu myšlenku přistoupila; a ještě ten večer se všechno podrobně rozhodlo i s tím, že se za mé celé zaopatření po dobu návštěvy bude platit.

Den našeho odjezdu nadešel brzy. Byl to den tak blízký, že nadešel brzy i mně, jenž jsem hořel nedočkavostí a trnul napolo hrůzou, aby snad zatím nějaké zemětřesení nebo výbuch sopky nebo jiná živelná pohroma naši výpravu nepřekazily. Měli jsme jet formanským vozem, který vyjížděl ráno po snídani. Byl bych dal všechny peníze na světě za to, kdybych se byl směl na noc zabalit do deky a spát v klobouku a v botách.

Ačkoliv o tom mluvím zvesela, cítím dnes skorem dojetí, když si vzpomenu, jak jsem se nemohl dočkat, abych už ten svůj šťastný domov opustil, a když pomyslím, jak jsem neměl ani tušení, cože to opouštím navždy.

Rád si vzpomínám, že když formanský fasuněk byl před brankou a matka stála u vozu a líbala mě, vděk a láska k ní i k starému domu, k němuž jsem se až do té chvíle ještě nikdy neotočil zády, mě rozplakaly. Těší mě vědomí, že plakala i matka a že jsem cítil bít její srdce na svém.

Rád vzpomínám, že když se forman už rozjel, matka vyběhla z branky a volala, aby zastavil a ona mě mohla ještě jednou políbit. Rád prodlévám u vzpomínky na vroucnost a lásku, s níž se na mne nahoru zahleděla a políbila mě.

Když jsme ji nechali stát na silnici, přistoupil k ní pan Murdstone a vypadal, jako by jí její pohnutí mírně vytýkal. Díval jsem se zpod plachty dozadu a divil jsem se, co mu je vlastně do toho. Peggotka, která se s druhé strany rovněž dívala dozadu, vypadala všechno možné, jenom ne spokojená, jak prozrazoval její obličej, když se obrátila zpátky do vozu.

S pohledem upřeným na Peggotku jsem pak seděl v zadumání nad tímto předpokládaným případem: zda bych, kdyby měla za úkol někde mě ztratit jako toho chlapce v pohádce, dokázal najít zase cestu domů podle knoflíčků, které by cestou poztrácela?

3. Dožívám se změny

Formanův kůň byl podle mého snad nejlínější kůň na světě a se svěšenou hlavou se šoural, jako by měl radost, že nechává čekat lidi, jimž veze zásilky. Dokonce se mi zdálo, že se té myšlence chvílemi zřetelně pochichtává, ale forman řekl, že to ho jenom trápí kašel.

Forman měl svůj způsob, jak vůz řídit, a to s hlavou svěšenou jako jeho kůň, s tělem ospale nakloněným dopředu a s lokty opřenými o kolena. Říkám sice „řídit“, ale připadalo mi, že vůz by byl stejně dobře dojel do Yarmouthu i bez něho, protože kůň obstaral všechno sám; a co se hovoru týče, nedovedl forman nic jiného než si pohvizdovat.

Peggotka držela na kolenou košík s jídlem, které by nám bylo skvěle vystačilo, kdybychom byli týmž dopravním prostředkem cestovali až do Londýna. Jedli jsme hodně a spali jsme hodně. Peggotka vždycky usnula s bradou na uchu košíku, který ani na chvíli nepustila z rukou; a kdybych ji nebyl na vlastní uši slyšel, nikdy bych nebyl věřil, že jediná slabá, bezbranná žena dovede tak silně chrápat.

Tolikrát jsme s cesty odbočili a zase se z vedlejších uliček vrátili a tak dlouho nám trvalo doručování postele v jednom hostinci i zastávky na jiných místech, že jsem už byl velmi unavený a vskutku jsem se zaradoval, když jsme konečně spatřili Yarmouth. Když jsem se rozhlížel po jednotvárné pusté pláni, která se rozkládala za řekou, zdálo se mi, že Yarmouth vypadá celý prosáklý vodou a rozčvachtaný; a chtě nechtě jsem se divil, jak to přijde, že některá část země může být tak rovná, je-li svět doopravdy tak kulatý, jak říká můj zeměpis. Ale napadlo mě, že Yarmouth možná leží na jednom z obou pólů, což by to vysvětlovalo.

Když jsme přijeli trochu blíž a viděli celý okolní obzor jako jedinou rovnou, nízko pod oblohou položenou čáru, podotkl jsem k Peggotce, že sem tam nějaký ten pahorek by asi té vyhlídce jen prospěl, a také, že by bylo hezčí, kdyby mezi zemí a mořem byla trochu určitější mez a město se s mořem tolik neprostupovalo jako topinka máčená ve vodě. Ale Peggotka mi s důrazem větším než obvykle odpověděla, že musíme brát věci tak, jak jsou, a že pokud jde o ni, je docela pyšná na to, že si může říkat yarmouthský matjes.

Když jsme vystoupili na ulici (která mi věru připadala hodně divná) a čichali rybinu a smůlu a koudel a dehet a viděli chodit námořníky a slyšeli vozy řinčivě škobrtat po kamenech, poznal jsem, že jsem obci tak rušné křivdil, a také jsem to řekl Peggotce, která vyslechla mé nadšené výlevy s velkým uspokojením a pravila mi, že to je přece stará věc (asi jen pro ty, kdo měli to štěstí a narodili se jako matjesi), že Yarmouth, když se to vezme kolem a kolem, je nejkrásnější místečko pod sluncem.

„Tadyhle je náš Am!“ vyjekla Peggotka. „Vytáhl se, že by ho jeden málem nepoznal!“

Čekal na nás po pravdě v hostinci a zeptal se mě jako starý známý, jak se mi vede. Zprvu jsem měl pocit, že ho neznám tak dobře jako on mne, protože už u nás nikdy nebyl od té noci, co jsem se narodil, a byl tedy samozřejmě proti mně ve výhodě. Ale k našemu spřátelení značně přispělo, že si mě vzal na záda a nesl mě domů. Ham byl teď velikán šest stop na výšku, silný chlapík s rozložitou postavou a v ramenou nahrbený, ale měl chlapecky uculený obličej a kudrnaté světlé vlasy, což mu dodávalo značně upejpavý výraz. Měl na sobě celtovou kazajku a kalhoty tak úžasně tuhé, že by byly stejně dobře stály samy, i kdyby v nich nebyly žádné nohy. A nedalo se s docela dobrým svědomím říci, že na hlavě má klobouk, jako spíš, že má temeno pokryté, jak to bývá u starých stavení, čímsi usmoleným.

Ham nesl na zádech mne a pod ramenem jeden náš kufřík, Peggotka nesla druhý a tak jsme se proplétali uličkami se spoustou dřevěných štěpin a hromádek písku na zemi; šli jsme kolem plynárny, dlouhých provazárenských dvorů a člunařských dílen, kolem lodních tesařství a ohrad na rozbírání lodí, kolem temovačství10&, ráhnařství a plachtářství, kováren a celé spousty podobných dvorů a dílen, až jsme vyšli na tu jednotvárnou pustou pláň, kterou jsem už viděl z dálky. A tu řekl Ham:

[&10 temovačství – Temování znamená vodotěsné ucpávání spár při stavbě lodi.

„Níčko vidíte náš dům, mladý pane Davy!“]

Rozhlížel jsem se na všechny strany, jak daleko jsem jen přes tu pustou pláň dohlédl, a dál po moři i po řece, ale po domě se mi nepodařilo najít ani památky. Nedaleko od nás stála černá bárka nebo nějaká jiná vysloužilá loď vytažená na suchou zem a vypodložená nad výši přílivu, a z ní jako komín trčela plechová roura, z které se velmi lákavě kouřilo; ale nikde nic jiného, co by v mých očích vypadalo jako obydlí.

„Je snad tohle on?“ řekl jsem. „Ta věc, co vypadá jako loď?“

„To je on, mladý pane Davy,“ odpověděl Ham.

Být to Aladdinův palác11&, vejce ptáka Noha12& či nevím co všechno, nemyslím, že by mě to bylo dovedlo okouzlit víc než romantická představa bydlení v téhle lodi.

[&11 Aladdinův palác – V jednom z příběhů „Tisíce a jedné noci“, sbírky orientálních pohádek a povídek, se vypráví o tom, jak Aladdin, syn chudé vdovy, získal magickou lampu a kouzelný prsten, jimiž ovládal dva duchy, kteří pak splnili každé jeho přání. Mimo jiné si dal postavit nádherný palác.

[&12 pták Noh – starořecké bájné zvíře, které prý mělo čtyři nohy s drápy, dvě křídla a zahnutý dravčí zobák. Veliké bylo jako lev.]

Měla v boku vyříznuté roztomilé dveře, které kryla stříška, a po stranách malinká okénka; ale její největší kouzlo tkvělo v tom, že to byla opravdová loď, která nepochybně sta a stakrát brázdila vlny a o níž se jistě nikdy nepředpokládalo, že se v ní bude jednou bydlet na souši. Právě to mě u ní tak uchvacovalo. Kdyby někdy bývala přímo určena, aby se v ní bydlelo, byl bych ji možná považoval za obydlí tuze malé nebo nepohodlné nebo osamělé; ale protože ji jaktěživo nikdo takovým ani podobným způsobem použít nezamýšlel, stala se tím pro mne ideálním příbytkem.

Uvnitř bylo krásně čisto a pořádek, jak jen možno. Byl tam stůl a švarcvaldky a prádelník; a na prádelníku stál čajový podnos s malovaným obrázkem dámy s paraplíčkem, jak se prochází s dítětem vojenského vzezření, které honí obruč. Aby se tác nesvezl, byl ke stěně zapřen biblí; kdyby se byl překotil, byl by rozbil čajovou konvici a spoustu šálků a talířků, rozestavených kolem knihy. Na stěnách viselo několik obyčejných barvotisků s biblickými výjevy, zarámovaných, zasklených a takových, že jsem je od té doby nemohl spatřit v rukou žádného podomního obchodníka, abych zároveň s nimi znovu neviděl celý vnitřek domu Peggotčina bratra. Abraham13& v šarlatu, jak se chystá obětovat Izáka v modrém, a Daniel 14&

[&13 Abraham – Podle biblického vyprávění (První kniha Mojžíšova, kap. 22) zkoušel Bůh Abrahama a žádal na něm, aby mu obětoval syna Izáka. Abraham uposlechl, přichystal hranici, položil na ni svázaného Izáka a chystal se ho zabít, tu však Bůh zakročil a oběti se vzdal.

[&14 Daniel – Podle biblického vyprávění (Proroctví Daniele proroka, kap. 6) osočili úředníci Daniela u krále Daria. Ten pak dal uvrhnout Daniela do jámy se lvy, aby ho roztrhali, avšak Bůh ho chránil a lvi se ho ani nedotkli.]

ve žlutém, uvržený do jámy zelených lvů, byly z nich nejvýznačnější. Nad krbovou římsou visel obraz rybářské plachetnice Sáry Jane, stavěné v Sunderlandu, se skutečnou malinkou dřevěnou kormou nalepenou navrchu – umělecké to dílko, v němž malířská komposice ladila s řezbářskou prací a které jsem považoval za kus majetku tak záviděníhodného, že mu na světě není rovno. Ve stropních trámech vězelo několik háků, o jejichž účelu jsem tenkrát neměl potuchy, a bylo tam i několik truhlic, bedýnek a podobných předmětů, kterých se používalo k sedění, když počet židlí nestačil.

To všechno jsem zachytil – docela po dětsku, podle mého názoru – hned prvním pohledem, jakmile jsem překročil práh, a potom Peggotka otevřela malá dvířka a ukázala mi mou ložnici. Byla to nejdokonalejší a nejútulnější ložnička, jakou svět kdy viděl, v samé zádi lodi s okýnkem v místě, kudy dříve procházelo kormidlo, s malým zrcátkem v rámečku z ústřicových skořápek, zavěšeným na hřebíku ve stěně zrovna v správné výši pro mne, s postýlkou, kolem níž bylo právě tolik místa, abych do ní mohl vlézt, a s kyticí mořského sítí v modrém džbánku na stolku. Vybílené stěny se bělaly jako mléko a přehoz na posteli, sešitý z barevných klůcků, mě svou pestrostí až píchal do očí. Jedno v tom rozkošném domku však upoutávalo mou pozornost zvlášť silně, a to pach rybiny, který byl tak pronikavý, že když jsem vytáhl kapesník a chtěl si utřít nos, uvědomil jsem si, že je cítit přesně tak, jako bych v něm měl zabaleného mořského raka. Když jsem se s tímto objevem důvěrně svěřil Peggotce, vysvětlila mi, že její bratr prodává kraby, mořské raky a jinou jedlou havěť, a později jsem přišel na to, že v malém dřevěném přístavku, kam se ukládaly hrnce a kotlíky, je zpravidla možno spatřit celou hromadu těchto živočichů v podivuhodné změti do sebe propletených, jak si za nic na světě nenechají ujít příležitost, aby neštípali cokoli, co se jim dostalo do klepet.

Přivítala nás velmi zdvořilá žena v bílé zástěře, kterou jsem viděl se uklánět ve dveřích, ještě když jsem na čtvrt míle od domu seděl Hamovi na zádech, a zároveň s ní i nejkrásnější holčička pod sluncem (jak připadala mně) se šňůrou modrých korálků na krku, která se ode mne nechtěla nechat políbit, když jsem se k tomu chystal, ale utekla a schovala se. Později, když jsme se přepychově naobědvali vařených platýsů s brambory a rozpuštěným máslem – já měl kotletu navíc – přišel domů vlasatý muž s velmi dobráckou tváří. Protože řekl Peggotce „holka“ a vtiskl jí na tvář hlasitou pusu, neměl jsem podle toho, že se celkově patřičně k tomu chovala, žádné pochyby, že to je její bratr; to se také ukázalo, neboť vzápětí mi ho představili jako pana Peggottyho, pána domu.

„Moc rád vás vidím, pane,“ řekl pan Peggotty. „Máme snad kapku drsné jádro, pane, ale poznáte sám, že vždycky ochotně a rádi posloužíme.“

Poděkoval jsem mu a odpověděl jsem, že mě pobyt v takovém roztomilém domě bude jistě těšit.

„Jakpak se vede mamince, pane?“ zeptal se pan Peggotty. „Byla v dobré náladě, když jste odjížděl?“

Vyložil jsem panu Peggottymu, že matka byla v tak dobré náladě, jak si jen možno přát, a že mám od ní vyřídit pěkné poručení – což byla ode mne zdvořilá lež.

„To opravdu moc pěkně děkuju,“ řekl pan Peggotty. „No teda, pane, jestli to u nás vydržíte čtrnáct dnů tady s tou,“ tu pohodil hlavou k sestře, „a s Hamem a s naší malou Emilkou, budeme na takového hosta pyšní.“

Po tomto pohostinném přivítání ve svém domě se šel pan Peggotty s kbelíkem horké vody ven umýt, když napřed ještě poznamenal, že „studenou by tenhle neřád špínu se sebe jaktěživo nedostal“. Brzy se vrátil s vzezřením značně zlepšeným, ale tak rudý, že mi nedalo, abych si nepomyslil, že jeho obličej má s humry a kraby tohle společné: do horké vody jde černý jako saze a vychází z ní červený jako rak.

… „Moc rád vás vidím, pane,“ řekl pan Peggotty. …

Když se po večerním čaji zamkly dveře a všechno útulně pozavíralo (neboť noci byly tou dobou už chladné a mlhavé), zdálo se mi, že domek je nejrozkošnější útulek, jaký si lidská vynalézavost dovedla vymyslit. Slyšet, jak na moři skučí vítr, vědět, že se po pusté pláni venku plouží mlha, a dívat se do ohně s vědomím, že široko daleko není žádný jiný dům než tenhle, a ten ještě ke všemu je loď, bylo jako začarované. Malá Emilka už přemohla stydlivost a seděla vedle mne na nejnižší a nejmenší truhličce, která stačila k sezení zrovna pro nás dva a právě zapadala do koutka u krbu. Paní Peggottyová, ta paní v bílé zástěře, seděla s pletením proti krbu. Peggotka šila a byla tam se svou svatopavelskou katedrálou a kouskem voskovice stejně doma, jako by ona i všechny ty věci jaktěživo ani nebyly jiné přístřeší poznaly. Ham, který mi právě dal první lekci v dardě, 15&

[&15 darda – karetní hra pro dvě až tři osoby.]

se snažil rozpomenout, jak ty špinavé karty rozložit do správné figury k vykládání budoucnosti, a všechny karty, jak je jednu po druhé obracel, opatřoval rybím otiskem palce. Pan Peggotty si pokuřoval z čibuku. Připadlo mi, že je pravý čas k důvěrnému pohovoru.

„Pane Peggotty!“ povídám.

„Prosím, pane,“ řekne on.

„Dal jste synovi jméno Ham proto, že jste bydlel jako v nějaké arše?“16&

[&16 Ham (v Kralické bibli Cham) bylo jméno druhého syna praotce Noe, který podle biblického vyprávění (První kniha Mojžíšova, kap. 7 – 8) na rozkaz Boží postavil archu a přežil na ní s rodinou a se všemi druhy zvířat potopu.]

Pan Peggotty zřejmě považoval tuto otázku za těžkou hádanku, ale odpověděl:

„I to to, pane. Já mu jméno vůbec nedal.“

„A kdo mu tedy dal to jméno?“ řekl jsem a položil tím panu Peggottymu otázku číslo dvě, jak jsem ho bral na katechismus.

„To mu, pane, přece dal jeho otec,“ řekl pan Peggotty.

„Myslel jsem, že jeho otec jste vy!“

„Jeho otec byl můj bratr Joe,“ řekl pan Peggotty.

„Umřel, pane Peggotty?“ nadhodil jsem po pietním odmlčení.

„Utonul,“ řekl pan Peggotty.

Hrozně mě překvapilo, že pan Peggotty není Hamův otec, a jala mě pochybnost, nemám-li snad mylnou představu o jeho příbuzenském poměru ke všem osobám v pokoji vůbec. Byl jsem na to tak zvědavý, že jsem se rozhodl hned to na panu Peggottym vyzvědět.

„A Emilka,“ řekl jsem a podíval se na ni. „To je vaše dcera, pane Peggotty, že?“

„I to to, pane. Její otec byl můj švagr Tomáš.“

Neudržel jsem se. „Umřel, pane Peggotty?“ nadhodil jsem po dalším pietním odmlčení.

„Utonul,“ řekl pan Peggotty.

Cítil jsem, jak těžko lze mluvit o té věci dál, ale ještě jsem se jí nedostal na kloub a nějak jsem se jí na kloub dostat musel. Řekl jsem proto:

„Vy tedy nemáte vůbec žádné děti, pane Peggotty?“

„I to to, mladý pane,“ odpověděl a zasmál se. „Jsem starý mládenec.“

„Starý mládenec?“ řekl jsem s podivem. „Kdo je ale potom tohle, pane Peggotty?“ A ukázal jsem na ženu v zástěře, která pletla.

„To je paní Gummidgeová,“ řekl pan Peggotty.

„Gummidgeová, pane Peggotty?“

Ale v tom okamžiku mi Peggotka začala dávat tak výmluvná znamení, abych se už přestal vyptávat, že mi nezbylo než sedět a dívat se na celou tu mlčenlivou společnost, dokud nebyl čas jít spát. A v soukromí mé vyhrazené kabinky mi pak vysvětlila, že Ham a Emilka, jejich synovec a neteř, jsou sirotci, jichž se náš hostitel jednoho po druhém ujal, když v dětství zůstali na světě sami, a že paní Gummidgeová je vdova po společníkovi, s nímž měl dohromady rybářskou loď a který zemřel velmi chudý. Sám je taky jenom chudák, řekla Peggotka, ale dobrák od kosti a poctivec, aby ho pohledal – těch obratů použila. Jediná věc, prozradila mi, pro kterou se vůbec dovede silně rozzlobit nebo zapřísahat kletbou, je právě ta jeho dobrota; zmíní-li se o ní náhodou kdokoli z nich, tu pravou pěstí zasadí do stolu hromovou ránu (jednou ho při tom cviku kus urazil) a zaklíná se strašlivou kletbou „Pozhřiž!“, jestli prý toho všeho nenechá a neuteče ke všem ďasům, pakliže o tom někdo ještě jenom mukne. Z odpovědi na moje otázky pak vysvitlo, že nikdo nemá o výkladu a původu toho strašlivého slovesného tvaru „pozhřiž“ ani ponětí, že jej však všichni považují za výraz, který vyjadřuje nejslavnostnější prokletí.

Velmi jasně jsem vyciťoval dobrotu svého hostitele a ve víc než skvělém rozpoložení mysli, jen ještě zvyšovaném ospalostí, jsem poslouchal, jak se na druhém konci lodi ženy ukládají k spánku v jiné komůrce, podobné kabince mé, a jak si hostitel a Ham pro sebe zavěšují dvě rohože na háky, které jsem předtím viděl ve stropě. A zatím co se mi na víčka ponenáhlu vkrádal spánek, poslouchal jsem, jak daleko nad mořem hučí vítr a prohání se po pláni na břehu tak divě, až jsem nakonec mrákotně pocítil strach, že se ta obrovská mořská hlubina v noci vzduje. Ale rozpomenul jsem se, že jsem konec konců na lodi a že mít na palubě muže, jako je pan Peggotty, není pro případ nějaké nehody zrovna k zahození.

Ale nestalo se nic horšího, než že přišlo ráno. Skorem zároveň, jak zasvitlo na lasturový rámeček mého zrcátka, jsem byl na nohou a hajdy s Emilkou ven na plochý břeh sbírat oblázky.

„Řekl bych, že jsi už hotový námořník, co?“ povídám Emilce. Nevím, jestli jsem si tehdy o ní něco takového opravdu myslil, ale pokládal jsem za projev zdvořilosti vůbec něco říci; a právě v tom okamžiku se oslnivá plachetnice blízko nás odrazila v jejích jasných očkách tak krásnou miniaturou, že mi ta slova přišla na jazyk sama.

„Ne,“ odpověděla Emilka a zavrtěla hlavou, „já mám z moře strach.“

„Strach!“ řekl jsem s patřičným výrazem nebojácnosti a zadíval se furiantsky na mohutný oceán. „To já ne!“

„Ale když ono je takové ukrutné!“ řekla Emilka. „Viděla jsem, jak strašně ukrutně se zachovalo k několika našim lidem. Viděla jsem, jak roztrhalo na kusy loď tak velkou, jako je náš dům.“

„Doufám, že to nebyla ta loď, co –“

„Co se na ní utopil tatínek?“ řekla Emilka. „Ne. To nebyla ta, tu jsem vůbec nikdy neviděla.“

„Jeho taky ne?“ zeptal jsem se.

Malá Emilka zavrtěla hlavou. „Aspoň se nepamatuju.“

Tohle byla shoda okolností! Ihned jsem se pustil do vyprávění, jak došlo k tomu, že ani já jsem v životě nespatřil otce, jak jsme s matkou odjakživa žili sami dva v spokojenosti tak šťastné, jakou si jen člověk dovede představit, že stejně žijeme i teď a hodláme tak spolu žít napořád a že otcův hrob na hřbitově blízko našeho domu leží ve stínu stromu, pod jehož větvemi se často za pěkného rána procházím a poslouchám, jak ptáci zpívají. Ale ukázalo se, že mezi sirobou Emilčinou a mou je přece jenom lecjaký rozdíl. Emilka ztratila matku dřív než otce; o tom, kde je otcův hrob, nikdo nic neví kromě toho, že je někde v hlubinách moře.

„Mimo to,“ řekla Emilka a rozhlížela se přitom po škeblích a oblázcích, „tvůj tatínek byl pán a tvoje maminka je dáma, ale můj tatínek byl rybář a maminka byla rybářská dcerka a strýček Dan je taky rybář.“

„Dan – to je pan Peggotty?“ řekl jsem.

„Strýček Dan – co bydlí tamhle,“ odpověděla Emilka a pohodila hlavou k lodnímu obydlí.

„Ano, toho myslím. Je strašně hodný, viď že?“

„Hodný?“ řekla Emilka. „Kdyby ze mne někdy byla velká dáma, dala bych mu nebesky modrý kabát s diamantovými knoflíky, nankinové kalhoty, 17&

[&17 nankinové kalhoty – Nankin je druh látky, pevné a trvanlivé, žluté nebo žlutohnědé, vyráběné původně z přírodní čínské bavlny a nazvané podle čínského města Nankinu. Pak je to též název látek vyráběných z jiných druhů bavlny a barvených, jež se podobají původnímu nankinu.]

červenou sametovou vestu, třírohý klobouk, velké zlaté hodinky, stříbrnou fajfčičku a celou truhlu peněz.“

Řekl jsem, že si pan Peggotty podle mého nepochybně všechny ty poklady plně zasluhuje. Jen stěží jsem si však dovedl představit, musím přiznat, že by se cítil docela ve své kůži v ošacení, které si pro něho vymyslila jeho vděčná malá neteř, a hlavně jsem měl pochyby o vhodnosti toho třírohého klobouku, ale nechal jsem si tyto názory pro sebe.

Při vypočítávání těch předmětů se malá Emilka zastavila a zadívala se do nebe, jako by měla nějakou skvělou vidinu. Potom jsme zase vykročili a sbírali škeble a oblázky.

„Byla bys ráda velkou dámou?“ řekl jsem.

Emilka se na mne podívala, zasmála se a kývla na souhlas.

„To bych moc ráda. To bychom pak byli páni všichni – já, strýček, i Ham, i paní Gummidgeová. To by nám pak bylo jedno, když se zvedne bouřlivé povětří. – Myslím, jako kvůli nám. – Ale kvůli těm chudákům rybářům, to se ví, by nám to jedno nebylo, a kdyby se jim něco stalo, pomáhali bychom jim penězi.“

Ta slova ve mně vzbouzela představu velmi hezkou, a proto vůbec ne nepravděpodobnou. Pochválil jsem ji, že tak smýšlí, a malé Emilce to dodalo tolik odvahy, že řekla plaše:

„Tak co, ještě pořád nemáš z moře strach?“

Bylo právě celkem klidné, takže mě neznepokojovalo, ale nepochybuji, že vidět i jen prostředně velkou vlnu valit se ke břehu, byl bych s hrůznou vzpomínkou na Emilčiny utopené příbuzné jistě vzal do zaječích. Přesto jsem však řekl: „Ne,“ a dodal jsem: „Však ty se ho nebojíš taky, jak se zdá, i když to tvrdíš!“, protože šla tuze blízko při kraji jakéhosi starého přístavního můstku nebo dřevěného mola, na které jsme zašli, a měl jsem obavu, že spadne.

„Takhle se ho nebojím,“ řekla Emilka. „Ale probouzím se, když v noci bouří, a třesu se při myšlence na strýčka Dana a Hama a zdá se mi, že je slyším volat o pomoc. Proto bych tak strašně ráda byla velkou paní. Ale takhle se ho nebojím. Ani kapku. Podívej!“

Odtrhla se ode mne a rozběhla se po hrbolaté kládě, která na místě, kde jsme stáli, trčela nad vodu a bez sebemenší možnosti, aby se člověk něčeho přidržel, čněla vysoko nad hlubinou. Ta příhoda se mi vtiskla do paměti tak silně, že umět kreslit, troufal bych si ten výjev zobrazit ještě dnes přesně tak, jak se udál toho dne, kdy se malá Emilka rozehnala vstříc záhubě (tak mi to připadalo) s pohledem upřeným daleko na moře, s pohledem, na který jsem dodnes nezapomněl.

Pružná, kurážná, třepotavá postavička se otočila a vrátila se zas šťastně ke mně a vzápětí jsem se svému strachu i křiku, který jsem spustil a který byl stejně zbytečný, protože nablízku nebylo živé duše, již jen smál. Ale od té doby, již v mužném věku, na mne přišla mnohá chvíle, kdy jsem se ptával, zda v sobě oblast tajemného neznáma snad neskrývá i tu možnost, že v tomto překotném ukvapení dítěte i v jeho divém zahledění do té nesmírné dáli byl jakýsi milosrdný svod, který ji lákal do nebezpečí, jakési vábení k jejímu mrtvému otci, jím samým schvalované, aby se jí tak naskytla příležitost ukončit život již toho dne. Přišly od té doby chvíle, kdy jsem se ptal, kdyby se mi tehdy byl v jediném pohledu do budoucnosti vyjevil celý běh jejího života, a to vyjevil tak, aby ho mohlo dítě plně pochopit, a kdyby bývala její záchrana závisela na jediném hnutí mé ruky, zda bych byl měl tu ruku vztáhnout a Emilku zachránit. A přišly od té doby i chvíle – neříkám, že měly dlouhé trvání, ale přišly – kdy jsem si kladl otázku, zda by nebývalo pro malou Emilku lépe, kdyby se jí byla voda nad hlavou zavřela toho dne ráno před mýma očima, a kdy jsem si odpovídal: „Ano, bylo by to pro ni bývalo lepší.“

Možná, že předbíhám. Možná, že jsem to zde napsal příliš brzo. Než budiž, nechme to tu!

Zatoulali jsme se dost daleko, nabrali si náklad tret, které jsme považovali za zajímavé, vhodili jsme pečlivě zpátky do vody několik mořských hvězdic, vyvržených vlnami na břeh – ani dnes ještě nevím o těch tvorech dost, abych měl úplnou jistotu, zda měli nějaký důvod nám za to děkovat či právě naopak – a potom jsme se vydali na zpáteční cestu k obydlí pana Peggottyho. V závětří přístavku pro račí havěť jsme se zastavili, abychom si vyměnili nevinný polibek, a rozzářeni zdravím a radostí jsme šli dovnitř na snídani.

„Jako dva čermáčkové!“ řekl pan Peggotty. Věděl jsem, že to znamená ptáčky, kterým se v našem okolí říká červenky, a přijal jsem to označení jako lichotku.

Rozumí se, že jsem byl do Emilky zamilovaný. Vím s jistotou, že jsem tu holčičku miloval stejně opravdově, stejně něžně, ale s citem čistším a nesobečtějším, než jaký může obsáhnout nejvřelejší láska v pozdějším období života, jakkoli je ušlechtilá a jakkoli povznáší. Vím, že si má fantasie vykouzlila kolem toho modrookého děťátka něco, co ji zduchovňovalo a měnilo přímo v anděla. Kdyby byla někdy v slunném předpoledni rozepjala křidélka a před očima mi uletěla, nemyslím, že bych to byl považoval za úkaz mnohem podivnější, než jaký jsem mohl důvodně očekávat.

Chodívali jsme spolu po té kalné známé pustině u Yarmouthu jako milenci celé hodiny. Dny nám hravě ubíhaly, jako by sám čas ještě nebyl dospěl a dosud byl dítětem, které si ustavičně hraje. Řekl jsem Emilce, že ji miluji, a nepřizná-li se, že také ona miluje mne, že mě nevyhnutelně dožene k tomu, abych se proklál mečem. Řekla, že mě miluje, a nepochybuji, že mluvila pravdu.

Pokud jde o jakékoli vědomí nerovnosti nebo přílišného mládí nebo jiných překážek, které nám stály v cestě, nelámali jsme si s Emilkou s nimi hlavu, protože budoucnost pro nás prostě neexistovala. Nedělali jsme si o nic víc starosti s tím, že budeme stárnout, než kolik bychom si jich byli dělali, kdybychom měli mládnout. Byli jsme předmětem obdivu pro paní Gummidgeovou a Peggotku, které si vždycky večer, když jsme s Emilkou vedle sebe něžně sedali na své nízké truhličce, šeptaly: „Jejda, není to krása?“ Pan Peggotty se na nás za svým čibukem usmíval a Ham se na nás celý večer zubil a jiného nedělal nic. Myslím, že z nás měli asi takovou radost, jakou by byli měli z hezké hračky nebo z kapesního modelu Kolosea18&.

[&18 Koloseum – největší starověký amfitheatr (okrouhlé divadlo se stupňovitými sedadly) v Římě. Konaly se tu různé hry, závody a gladiátorské zápasy. Zbytky Kolosea se zachovaly dodnes.]

Brzy jsem přišel na to, že se paní Gummidgeová nechová vždycky tak vlídně, jak by se od ní dalo očekávat za okolností, za nichž se u pana Peggottyho usídlila. Paní Gummidgeová měla povahu dost nedůtklivou a někdy fňukala víc, než bylo ostatním příslušníkům tak malé domácnosti milé. Bylo mi jí sice velmi líto, ale bývaly chvíle, kdy mě napadalo, že by bylo příjemnější, kdyby paní Gummidgeová měla příhodný vlastní kamrlík, kam by se uchýlila a kde by zůstala tak dlouho, dokud se jí nálada nezlepší.

Pan Peggotty chodíval občas do hospody, která se jmenovala „Ochota“. Přišel jsem na to, když druhý nebo třetí den naší návštěvy nebyl večer doma a paní Gummidgeová mezi osmou a devátou ustavičně pokukovala po pendlovkách a říkala, že pan Peggotty je v „Ochotě“, a co víc, věděla prý už ráno, že tam půjde.

Paní Gummidgeová měla po celý den špatnou náladu, a když před polednem čadil krb, dala se do pláče. „Jsem takovej opuštěnej, ztracenej tvor,“ byla slova paní Gummidgeové, když se ta nemilá příhoda udála, „všecko se mi staví na potvoru.“

„Ale však to brzy zas přejde,“ řekla Peggotka, „a vůbec, víte, je to stejně protivné nám jako vám.“

„Já to cejtím víc,“ řekla paní Gummidgeová.

Byl velmi chladný den, vítr venku fičel řezavými nápory. Koutek, který měla paní Gummidgeová u krbu vydržený, byl podle mého nejteplejším a nejútulnějším místečkem v celém domku, protože její židle byla beze sporu nejpohodlnější ze všech, ale ten den jako by ji v něm všechno pálilo. Ustavičně si naříkala na zimu, a že z ní má v zádech bolesti, kterým říkala „loupání“. Nakonec se kvůli tomu rozplakala a znovu opakovala, že je „takovej opuštěnej, ztracenej tvor“ a že se jí „všecko staví na potvoru“.

„Tedy zima je pořádně,“ řekla Peggotka. „To musí cítit každý.“

„Já to cejtím víc než jiný,“ řekla paní Gummidgeová.

A stejně tak u oběda, kdy paní Gummidgeová dostávala na talíř po každé hned po mně, neboť já jsem jako vzácný host měl přednost před ostatními. Ryba jí byla malá a samá kost a brambory připálené. Všichni jsme se přiznávali k pocitu, že nás jídlo trochu zklamalo, ale paní Gummidgeová řekla, že to cítí víc než my, znovu se rozplakala a velmi trpce opakovala své dřívější prohlášení.

Proto také, když se pan Peggotty kolem deváté vrátil, seděla přenešťastná paní Gummidgeová ve svém koutku a hrozně sklíčená a utrápená pletla. Peggotka vesele šila, Ham si spravoval vysokánské rybářské boty a já, s Emilkou vedle sebe, jsem jim předčítal. Paní Gummidgeová už od večerního čaje ani nehlesla, jen zoufale vzdychala, a ani jednou nezdvihla oči.

„Tak, kamarádi,“ řekl pan Peggotty, když si sedal, „jakpak se máme?“

Každý z nás mu na uvítanou buď něco odpověděl, nebo se na něho nějak podíval kromě paní Gummidgeové, která nad svým pletením jenom pokývla hlavou.

„Něco falíruje?“ řekl pan Peggotty a tleskl rukama. „Hlavu vzhůru, kmotra!“ (Pan Peggotty tím myslel něco jako „holka milá“.)

Paní Gummidgeová nebyla patrně s to zahnat žal. Vytáhla starý černý hedvábný kapesník a utřela si oči, ale místo aby šátek zastrčila zase do kapsy, nechala si ho v rukou, utřela si oči po druhé a nechávala si kapesník dál venku, stále přichystaný k použití.

„Něco falíruje, paní kmotra?“ řekl pan Peggotty.

„Nic,“ odpověděla paní Gummidgeová. „To jdete z »Ochoty«, Danieli, co?“

„Ba, ba, zaskočil jsem si dneska na minutku do »Ochoty«,“ řekl pan Peggotty.

„Mrzí mě, že vás tam zaháním,“ řekla paní Gummidgeová.

„Zaháníte! Mě tam nemusí nikdo zahánět,“ odpověděl pan Peggotty s upřímným smíchem. „Na to mám vždycky chuti dost.“

„Až moc,“ řekla paní Gummidgeová, pokývla hlavou a utřela si oči. „Jo, jo, až moc. Mrzí mě, že kvůlivá mně máte tolik chuti tam chodit.“

„Kvůli vám! I to to, že kvůli vám!“ řekl pan Peggotty. „To si neberte vůbec do hlavy!“

„Jo, jo, kvůlivá mně,“ zvolala paní Gummidgeová. „Však já vím, co jsem. Já vím, že jsem opuštěnej a ztracenej tvor a že se nejenom všecko staví na potvoru mně, ale že se taky sama ve všem příčím na potvoru druhejm. Jo, jo! Já cejtím všecko víc než jiný a taky je to na mně víc vidět. To už je moje neštěstí!“

Jak jsem tak seděl a všechno poslouchal, opravdu jsem nemohl odolat myšlence, že to neštěstí není údělem jen paní Gummidgeové, ale ještě několika dalších členů rodiny. Pan Peggotty na to však nic takového neřekl a pouze odpověděl paní Gummidgeové další naléhavou prosbou, aby se trochu rozveselila.

„Nejsem taková, jaká bych chtěla bejt,“ řekla paní Gummidgeová. „Do toho mám daleko. Já vím, jaká jsem. Moje trápení ze mě udělalo ženskou všem na potvoru. Cejtím to všecko svoje trápení a ono ze mě dělá ženskou všem na potvoru. Ráda bych, abych to tak necejtila, ale já jo. Ráda bych, abych proti tomu byla odolnější, ale já ne. Otravuju celý dům. Vůbec se tomu nedivím. Celý den jsem otravovala vaši sestru i mladého pána Davyho.“

To mě z čista jasna dojalo a z duše zarmoucený jsem z plna hrdla křikl: „Ne, ne, paní Gummidgeová, neotravovala.“

„Ani krapet nemám právo vás tady otravovat,“ řekla paní Gummidgeová. „To je ode mne špatná odplata. Radši abych šla na obec a umřela v chudobinci. Jsem takovej opuštěnej, ztracenej tvor a udělám lepší, když vám tady nebudu všem na potvoru. Když se už tak všecko staví na potvoru mně a já sama se ve všem příčím na potvoru jinejm, tak ať už teda jsem všem na potvoru na obci. Danieli, radši abych šla na obec a umřela, aby se mě svět zbavil.“

S těmi slovy se paní Gummidgeová zvedla a odebrala se na lože. Pan Peggotty, který na sobě nedával znát ani sebeslabší známku nějakého jiného pocitu než nejhlubšího pochopení, se po nás rozhlédl, když odešla, pokyvoval hlavou a s tváří ještě stále oduševnělou živým výrazem tohoto porozumění řekl šeptem:

„Přišlo na ni vzpomínání na starýho!“

Nechápal jsem dobře, na jakého starého měla paní Gummidgeová upnout myšlenky, dokud mi Peggotka nevysvětlila, když mě ukládala do postele, že jde o nebožtíka pana Gummidge; to že její bratr bere při všech takových výjevech za prokázanou pravdu a že ho to vždycky dojme. O něco později ten večer, když už ležel ve své visuté rohoži, jsem ho slyšel opakovat k Hamovi: „Chudera! Přišlo na ni vzpomínání na starýho!“ A po celý zbytek našeho pobytu, kdykoli paní Gummidgeová podlehla podobné náladě (a to se stalo ještě několikrát), uváděl na její omluvu jako polehčující okolnost vždycky totéž a vždycky s nejúčastnější lítostí.

Tak ubíhalo těch čtrnáct dní, odlišných od sebe jedině odlišnou dobou přílivu a odlivu, která měnila čas odchodu a příchodu pana Peggottyho a také měnila pracovní dobu Hamovu. Když neměl Ham co dělat, vzal nás někdy s sebou na procházku a ukazoval nám čluny a lodě a jednou nebo dvakrát nás provezl v loďce. Neznám důvod, proč by se jedna skupina dojmů měla k některému místu pojít úže než jiná, ačkoliv věřím, že tomu tak u většiny lidí namnoze je, zvlášť když jde o vzpomínku z dětství. Ale jaktěživ neslyším ani nečtu jméno Yarmouth, aby mi nepřipomnělo jedno nedělní ráno na pobřeží: zvony sezvánějí do kostela, malá Emilka se mi opírá o rameno, Ham hází lenivě kamínky do vody a slunce daleko na moři proráží hustou mlhou a kreslí nám lodě, jako by to byly jejich vlastní stíny.

Konečně přišel den, kdy jsme se měli vrátit domů. Rozloučení s panem Peggottym a paní Gummidgeovou jsem nesl statečně, ale trýzeň nad tím, že opouštím Emilku, mi rvala srdce. Až k zájezdnímu hostinci, kde stavoval forman, jsme se vedli pod paždí a cestou jsem jí sliboval, že jí budu psát. (Splnil jsem potom ten slib literami většími, než jak se obyčejně psávají vývěsky s oznámením, že se pronajme byt.) Při loučení jsme byli skorem zdrcení; a jestliže jsem kdy v životě pocítil v srdci pusto a prázdno, bylo to toho dne.

Musím přiznat, že jsem se celou tu dobu, kterou jsem strávil na návštěvě, opět a opět zpronevěřoval domovu a vzpomínal na něj jen málo nebo vůbec ne. Ale sotva jsem k němu zamířil, už jako by na něj mé vyčítavé dětské svědomí vytrvalým prstem ukazovalo, a cítil jsem – tím víc, že mi srdce tak usedalo – že to je mé hnízdo a že matka je mou útěchou a přítelem.

Cestou ve mně ten pocit neustále sílil, takže čím víc jsme se blížili k domovu a čím známější se stávaly předměty, kolem nichž jsme projížděli, tím jsem byl nedočkavější, abych tam už dojel a mohl jí vběhnout do náruče. Leč Peggotka, místo aby se o to vzrušení se mnou sdílela, pokoušela se je krotit (i když velmi laskavě) a vypadala rozpačitá a nesvá.

Ale buďsi to Peggotce vhod nebo ne, zlíbí-li se tak formanovu koni, blunderstonské Vraní hnízdo jednou přijít musí – a zlíbilo se mu. Jak zřetelně je mám v paměti za toho chladného zataženého odpoledne s oblohou kalnou a nasáklou deštěm jen jen spadnout!

Dveře se otevřely a v radostném rozechvění jsem napůl se smíchem a napůl s pláčem vzhlédl a čekal matku. Ale neukázala se ona, nýbrž neznámá služebná.

„Co to, Peggotko?“ řekl jsem, zesmutnělý zklamáním. „Maminka se ještě nevrátila?“

„Ale ano, mladý pane Davy,“ řekla Peggotka. „Vrátila se. Počkejte, mladý pane Davy, já – já vám něco povím.“

Společným přičiněním svého rozčilení i vrozené neohrabanosti se Peggotka při vystupování z vozu strašně směšně zamotala do šatů, ale byl jsem příliš zdrcený a zmatený, abych jí to řekl. Když konečně sestoupila, vzala mě za ruku, celého užaslého mě vedla do kuchyně a zavřela dveře.

„Peggotko!“ řekl jsem, velice polekaný. „Co se stalo?“

„Chraň pánbu, milý mladý pane Davy, nic se nestalo!“ odpověděla se strojenou veselostí.

„Něco se stalo, to vím. Kde je maminka?“

„Kde je maminka, mladý pane Davy?“ opakovala Peggotka.

„Ano. Proč nám nepřišla naproti k brance a proč jsme šli sem? Ach, Peggotko!“ Měl jsem oči zalité slzami a bylo mi, jako bych se měl každým okamžikem poroučet na zem.

„Nedopouštěj pánbu, chlapečku zlatý!“ zvolala Peggotka a podržela mě. „Co je vám? Mluvte, broučku!“

„Neumřela taky? Ach, není mrtvá, že ne, Peggotko?“

Hlasem až úžasně silným vykřikla Peggotka: „Ne!“, pak si sedla, začala těžce oddychovat a řekla, že jsem jí nasadil něco strašného do hlavy.

Přitulil jsem se k ní, abych jí to strašné z hlavy zase vysadil nebo abych jí do ní nasadil to správné, a potom jsem se před ni postavil a díval se na ni s úzkostlivým očekáváním.

„Víte, můj rozmilý, měla jsem vám to povědět dřív,“ řekla Peggotka, „ale neměla jsem příležitost. Měla jsem si ji možná udělat, ale nemohla jsem se k tomu akurát“ – to v Peggotčině slovní výzbroji zastupovalo vždycky „akorát“ – „odhodlat“.

„Povídejte, Peggotko,“ řekl jsem, vylekanější než předtím.

„Mladý pane Davy,“ řekla Peggotka, zatím co si roztřesenýma rukama rozvazovala čepec a jako by se jí pro slova nedostával dech. „Co byste myslel? Máte tatínka!“

Roztřásl jsem se a zbledl jsem. Cosi – nevím vlastně co ani jak – společného s tím rovem na hřbitově a se zmrtvýchvstáním jako by mě ovanulo něčím jako zhoubným dechem.

„Nového,“ řekla Peggotka.

„Nového?“ opakoval jsem.

Peggotka zalapala po dechu, jako by polykala něco hrozně tvrdého, natáhla ke mně ruku a řekla:

„Pojďte, podíváme se na něj.“

„Nechci ho vidět.“

„– A na maminku,“ řekla Peggotka.

Přestal jsem před ní utíkat a šli jsme rovnou do parádního pokoje, kde mě pak nechala. Na jedné straně u krbu seděla matka, na druhé pan Murdstone. Matka odložila šití a kvapně vstala, ale zdálo se mi, že trochu bázlivě.

„Ale, ale, má drahá Kláro,“ řekl pan Murdstone. „Pamatuj! Ovládni se, vždycky se ovládej! Jak se máš, chlapče?“

Podal jsem mu ruku. Po chvíli napjaté nejistoty jsem šel k matce a políbil jsem ji; také ona mě políbila, popleskala mě jemně po rameni a zase se posadila k šití. Nemohl jsem se dívat na ni, nemohl jsem se dívat na něho; velmi dobře jsem věděl, že se na nás oba dívá, a obrátil jsem se k oknu a zadíval se ven na několik keřů, které v tom chladnu věšely ochable hlavu k zemi.

Jakmile jsem se mohl vytratit z pokoje, vytratil jsem se nahoru. Má stará milá ložnice byla docela změněná – měl jsem spát daleko od ní. Sešel jsem dolů a bloumal po přízemí, nenajdu-li něco, co by vypadalo jako dříve – tak změněné mi všechno připadalo – a zatoulal jsem se i na dvorek. Ale hned jsem odtamtud zase utekl, protože prázdnou psí boudu obýval velký hafan – s hlubokým hlasem a černou srstí jako On – a hrozně se rozzuřil a skočil a chňapl po mně.

4. Upadám v nemilost

Kdyby pokoj, kam mou postýlku odstěhovali, byl vnímavý tvor, který by mohl vypovídat, možná že bych se ho dnes dovolával – zajímalo by mě, kdo tam dnes asi spává? – aby vydal svědectví, s jak těžkým srdcem jsem do něho vcházel. Když jsem tam šel, celou cestu po schodech nahoru jsem slyšel, jak hafan na dvorku na mne štěká. Prohlédl jsem si pokoj stejně tupě a cize, jako si pokojík prohlížel mne, a pak jsem se s ručkama založenýma posadil a zamyslil se.

Přemýšlel jsem o nejroztodivnějších věcech. O tvaru pokoje, o popraskaném stropě, o tapetách na zdi, o kazovitém okenním skle, které vlnitě a jamkovitě skresluje vyhlídku, a že mi třínohé umyvadlo svou rozviklaností a jakýmsi nespokojeným vzhledem připomíná paní Gummidgeovou pod tíhou vzpomínání na starého. Celou dobu jsem při tom plakal, ale kromě toho, že jsem si uvědomil chlad a samotu, určitě mě ani nenapadlo, proč vlastně pláču. Nakonec jsem v pocitu zoufalství došel k názoru, že jsem do Emilky strašně zamilovaný a že mě od ní odtrhli a přivedli sem, kde o mne zřejmě nikdo nestojí a kde mě nikdo nemá ani z poloviny tak rád jako ona. Tento závěr korunoval všechny úvahy takovou bědností, že jsem se v koutku pod pokrývkou stočil do klubíčka a ze samého pláče usnul.

Probudilo mě, když kdosi řekl: „Tady je!“ a odkryl mi rozpálenou hlavu. Matka s Peggotkou mě přišly hledat a jedna z nich mě našla a odhrnula pokrývku.

„Davy,“ řekla matka. „Co je s tebou?“

Připadalo mi velmi divné, že se ještě ptá, a odpověděl jsem: „Nic.“ Vzpomínám si, že jsem se převrátil na obličej, abych schoval rty, které se mi třásly a hovořily pravdivěji.

„Davy,“ řekla matka. „Davy, dítě moje!“

Žádná jiná slova, která by byla pronesla, by mě pravděpodobně nebyla mohla tenkrát dojmout víc, než když mi řekla dítě moje. Skryl jsem slzy v pokrývce, když mě chtěla zvednout, a odstrkoval jsem ji od sebe rukou.

„To je vaše dílo, Peggotko, vy ukrutnice!“ řekla matka. „O tom se nedá vůbec pochybovat. Divím se, jak to můžete srovnat se svým svědomím, takhle popouzet mé dítě proti mně nebo proti člověku, který mi je nade všecko! Co máte za lubem, Peggotko?“

Chudák Peggotka zdvihla ruce i oči k nebi a odpověděla pouze jakýmsi volným podáním modlitby, kterou jsem obyčejně říkával po hlavním jídle: „Bůh vám odpusť, paní Copperfieldová, a kéž nikdy těžce nelitujete, co jste právě řekla!“

„Žádný div, kdybych se z toho zbláznila!“ vykřikla matka. „A ještě ke všemu v líbánkách, kdy by si člověk myslel, že se snad i můj nejzarytější nepřítel slituje a nebude mi závidět trochu duševního klidu a štěstí! Davy, jsi ty ošklivý! A vy, Peggotko, jste surovec! Ach Bože!“ křičela matka a obracela se svým popudlivým a umíněným způsobem od jednoho z nás k druhému. „Jaké trápení to má člověk na světě, zrovna když by měl nejspíš právo očekávat, že lidé budou co nejvlídnější!“

Ucítil jsem dotyk ruky, o níž jsem věděl, že není ani matčina, ani Peggotčina, a mžikem jsem stál vedle postele. Byla to ruka pana Murdstona; a nespouštěl mi ji s ramene, když říkal:

„Copak je to? Kláro, má milovaná, což jsi zapomněla? – Pevnost, má zlatá!“

„Hrozně mě to mrzí, Edwarde,“ řekla matka. „Chtěla jsem být moc hodná, ale jsem tak nešťastná!“

„Hleďme!“ odpověděl. „To je špatná zvěst, Kláro, takhle brzy.“

„Tvrdím, že to je strašná krutost, zrovna tuhle dobu mě tak týrat,“ odpověděla matka a našpulila vzdorovitě rty. „– A je to – strašná krutost – nemám pravdu?“

Přivinul ji k sobě, pošeptal jí něco do ucha a políbil ji. Věděl jsem stejně dobře už tehdy, když jsem viděl matčinu hlavu spočinout na jeho rameni a její paži se ovíjet kolem jeho krku – věděl jsem už tehdy stejně dobře, že dovede její poddajnou povahu zformovat podle své vůle do jakékoli podoby, jako vím teď, že to vskutku udělal.

„Běž hezky dolů, má milovaná,“ řekl pan Murdstone. „Přijdeme s Davidem za tebou spolu.“ A když matku doprovodil očima ze dveří a rozloučil se s ní pokynem hlavy a úsměvem, obrátil zachmuřený obličej k Peggotce: „Vy nevíte, má milá, jak se vaše paní jmenuje?“

„Je mou paní už hezky dlouho, pane,“ odpověděla Peggotka. „Měla bych to tedy vědět.“

„To je sice pravda,“ odpověděl, „ale když jsem šel po schodech nahoru, zdálo se mi, že vás slyším říkat jí jménem, které jí nepatří. Jak víte, přijala jméno moje. Budete si to pamatovat?“

Peggotka se po mně několikrát úzkostlivě podívala a pak se bez odpovědi vypoklonkovala z pokoje; pochopila patrně, že nový pán na její odchod čeká, a neměla žádnou záminku, aby tam zůstala. Když jsme v pokoji zbyli jen my dva sami, zavřel pan Murdstone dveře, posadil se na židli, podržel si mě vstoje před sebou a zadíval se mi pevně do očí. Cítil jsem, že přitažlivost toho pohledu nutí moje oči hledět neméně pevně do očí jemu. Kdykoli si vzpomínám, jak jsme tehdy stáli proti sobě tváří v tvář, vždycky se mi zdá, že znovu slyším ten prudký a vzrušený tlukot svého srdce.

„Davide,“ řekl a tak stiskl rty, až je měl jako dva tenké proužky, „když mám co dělat s jankovitým koněm nebo psem, co myslíš, že udělám?“

„Nevím.“

„Zmlátím ho.“

Předtím jsem mu odpověděl jakýmsi bezdechým šepotem, ale teď jsem ve své němotě cítil, že mám dechu ještě míň.

„Zmlátím ho, až se začne kroutit bolestí. Řeknu si, že toho filutu zkrotím, a i kdyby ho to mělo stát poslední kapičku krve v těle, tak to dokážu. Co to máš na tváři?“

„Špínu,“ řekl jsem.

Věděl stejně dobře jako já, že to jsou rozmazané slzy. Ale i kdyby mi byl touž otázku položil třeba dvacetkrát a po každé ji doprovodil dvaceti ranami, myslím, že by mé dětské srdce bylo spíš puklo, než bych mu to byl přiznal.

„Na takové mládě jsi hodně chápavý,“ řekl s vážným úsměvem, který se k němu hodil, „a vidím, že jsi mi moc dobře porozuměl. – A teď si umyjte obličej, panáčku, a marš se mnou dolů.“

Ukázal na umyvadlo, o němž mě předtím napadlo, že se podobá paní Gummidgeové, a pokynul mi hlavou, abych okamžitě poslechl. Už tehdy jsem měl málo pochybností a dnes jich mám ještě méně, že by mě byl bez sebemenší výčitky svědomí srazil k zemi, kdybych byl zaváhal.

„Má drahá Kláro,“ řekl, když jsem splnil jeho příkaz a on mě přivedl do pokoje s rukou dosud na mém rameni, „doufám, že tě už napříště nebude nikdo trápit. Naše dětské rozmary se brzy obrátí k lepšímu.“

Ví Bůh, že jediné laskavé slůvko v té chvíli by mě bylo možná polepšilo pro celý život, snad by ze mne bylo na celý život udělalo docela jiného člověka. Slůvko povzbuzení a vysvětlení, slůvko soucitu s mou dětskou prostoduchostí, slůvko na přivítanou domů, slůvko ujištění, že tu opravdu mám domov, by možná bylo stačilo, abych ho od té chvíle oddaně poslouchal z celého srdce a nikoliv jen pokrytecky navenek, a bylo by ve mně možná změnilo nenávist k němu v úctu. Připadalo mi, že matce je líto vidět mě stát v pokoji tak zaraženého a nesvého a že mě pak hned, když jsem se šoural k židli, sleduje pohledem ještě lítostivějším – pohřešila možná v mém dětském kroku jistou nenucenost – ale to slůvko nepadlo a pravá chvíle k němu byla ta tam.

U jídla jsme seděli sami, jen my tři. Zdálo se, že má mou matku velmi rád – bojím se, že jsem ho za to neměl o nic raději – a také matka ho zřejmě měla velmi ráda. Z jejich hovoru jsem vyrozuměl, že u nich má bydlet jeho starší sestra a že ji čekají ještě ten večer. Nevím jistě, dověděl-li jsem se právě ten den nebo až později, že pan Murdstone, ač není osobně činný v žádném podnikání, má nějakou účast nebo nějaký roční podíl na zisku v jednom londýnském velkoobchodě s vínem, s nímž byla jeho rodina ve spojení už za jeho praděda a na němž má tato sestra podobnou účast; ale ať jsem se to dověděl tehdy nebo jindy, nic nevadí, že se o tom zmiňuji hned teď.

Když jsme po pozdním obědě seděli u krbu a já se v duchu zabýval útěkem k Peggotce, aniž jsem přitom měl dost odvahy vytratit se z pokoje, aby to snad pána domu nepohněvalo, zastavil před zahradní brankou kočár a pan Murdstone vyšel ven, aby hosta přivítal. Po něm zamířila ven taky matka. Šel jsem bázlivě za ní, když tu se v přítmí za dveřmi pokoje obrátila, vzala mě do náruče, jako to dělávala dřív, a pošeptala mi, abych měl nového otce rád a abych ho poslouchal. Udělala to ve spěchu a potají, jako by to bylo něco špatného, ale něžně; potom napřáhla ruku dozadu a vedla mě za sebou, dokud jsme se nepřiblížili k místu, kde v zahradě stál pan Murdstone, a tam mou ruku pustila a zavěsila se do něho.

Přibylá návštěva byla slečna Murdstonová, dáma vzezření věru chmurného. Byla tmavovlasá jako její bratr, jemuž se silně podobala tváří i hlasem, a měla velmi husté obočí, které se jí u kořene velkého nosu skorem stýkalo, jako by si to na odčinění bezpráví, s nímž jí její ženství znemožňuje nosit licousy, vynahrazovala takhle. Přivezla si s sebou dva neúprosně tvrdé černé kufry, na jejichž víku měla monogram z tvrdých mosazných hřebíků. Když platila kočímu, vyndala peníze z tvrdé ocelové peněženky; kabela, v níž peněženku nosila a která byla učiněná vězeňská cela, jí visela přes ruku na těžkém řetěze a při zavírání se sklapovala jako past. Do té doby jsem ještě v životě neviděl ženu tak naveskrz samý kov, jako byla slečna Murdstonová.

S mnoha projevy vřelého přijetí ji uvedli do pokoje a teprve tam se formálně seznámila s matkou jako s novou a blízkou příbuznou. Potom se podívala na mne a řekla:

„To je váš hoch, švagrová?“

Matka to potvrdila.

„Celkově vzato,“ řekla slečna Murdstonová, „nemám hochy ráda. Jak se máš, chlapče?“

Za těchto povzbudivých okolností jsem odpověděl, že se mám velice dobře, a jak doufám, ona také; řekl jsem to se zdvořilostí tak lhostejnou, že mě slečna Murdstonová vyřídila dvěma slovy:

„Nemá způsoby!“

Když se takto velmi určitě vyjádřila, požádala, aby ji laskavě uvedli do jejího pokoje, který se pro mne od té chvíle stal nadále místem posvátného strachu a hrůzy, kde nikdo jaktěživo nespatřil ty dva černé kufry otevřené ani je nepamatoval opominutím nezamčené a kde (protože jsem tam přece jen několikrát nakoukl, když byla pryč) na zrcadle v děsivém výhružném šiku visívala spousta malých ocelových řetízků a pout, jimiž se slečna Murdstonová krášlila, když byla ustrojená.

Pokud jsem si dovedl vykombinovat, přistěhovala se nadobro a neměla už vůbec v úmyslu odejít. Příští den ráno začala matce „pomáhat“ a celý den byla hned v komoře, hned zas venku, rovnala a pořádala věci a převracela dosavadní uspořádání na ruby. Snad první nápadná věc, které jsem si u slečny Murdstonové všiml, bylo její podezření, jež ji ustavičně pronásledovalo, nemají-li služky někde v domě schovaného nějakého mužského. Pod dojmem tohoto přeludu zabíhala v nejnečekanějších chvílích náhle dolů do sklepa a sotva kdy otevřela dveře tmavé komory, aby je zase hned nezabouchla ve víře, že ho konečně dopadla.

Ačkoliv na slečně Murdstonové nebylo pranic vzdušně lehkého, ve věci vstávání byla učiněný skřivánek. Byla na nohou (a hledala asi toho mužského, jak věřím až dodnes), dřív než sebou kdokoli v domě hnul. Peggotka prohlásila, že podle jejího mínění spí dokonce s jedním okem otevřeným, ale já jsem nemohl s tím názorem souhlasit, protože když jsem tu domněnku od ní slyšel, sám jsem to zkoušel a zjistil, že to nejde.

Hned první ráno po svém příjezdu byla vzhůru a zvonila na služebnou už za kuropění. Když matka sešla dolů na snídani a chystala se uvařit čaj, ďobla ji slečna Murdstonová slabě rty do tváře, což byl její nejzdařilejší pokus o polibek, a řekla jí:

„Jak jistě víš, milá Kláro, přijela jsem proto, abych ti ulevila od tolika starostí, na kolik stačím. Jsi příliš hezká a lehkovážná,“ – matka se začervenala, ale usmála se a zřejmě ji ten popis nijak nemrzel – „abys na svých bedrech nesla povinnosti, které mohu zastat já. Dáš-li mi laskavě klíče, má milá, obstarám napříště všechno potřebné sama.“

Od té chvíle chovala slečna Murdstonová klíče celý den v té své příruční vězeňské cele a celou noc pod polštářem a matka k nim už nemohla o nic spíš než já.

Matka se však nenechala vyřadit z postavení paní domu, aby se aspoň slabě neohradila. Jednou večer, když slečna Murdstonová bratrovi vyložila jisté záměry, které hodlá v domácnosti uskutečnit, a když on s nimi projevil souhlas, matka se náhle rozplakala a řekla, že podle jejího mínění se s ní mohli dříve poradit.

„Kláro!“ řekl pan Murdstone přísně. „Kláro! Žasnu nad tebou!“

„Ach, tobě se krásně řekne, že žasneš, Edwarde!“ plakala matka, „a krásně se ti mluví o pevnosti, ale tobě samému by to vhod nebylo.“

Musím podotknout, že pevnost byla ta skvělá vlastnost, na níž stavěl jak pan Murdstone, tak i slečna Murdstonová. Ať bych už byl vyjádřil jakkoli, kdyby se mě byl tehdy někdo ptal, jak tomu pojmu rozumím já, přesto jsem po vlastním rozumu jasně chápal, že to je pouze jiné jméno pro tyranství a jistý neveselý, urážlivě strohý ďábelský rozmar, jímž byli oba posedlí. Jejich krédo, jak bych je vyložil dnes, bylo toto: Pan Murdstone je pevný a nikdo v jeho životní sféře nesmí být tak pevný jako pan Murdstone, ba nikdo v jeho životě nesmí být vůbec pevný, protože každý se musí před jeho pevností sklánět. Slečna Murdstonová je výjimka. Ta smí být pevná, ale jenom na základě příbuznosti a v jistém podružném a závislém rozsahu. Moje matka je další výjimka. I ta smí být pevná, ba musí být pevná – ale jen v tom, aby snášela pevnost jejich a pevně věřila, že jiná pevnost než jejich na zemském povrchu neexistuje.

„Je to hrozně smutné,“ řekla matka, „že ve svém vlastním domě –“

„Ve svém?“ opakoval pan Murdstone. „Kláro!“

„V našem, chci říci,“ koktala matka, zjevně ustrašená – „doufám, že přece víš, jak to myslím, Edwarde – je to hrozně smutné, že v tvém domě nesmím do hospodaření promluvit ani slůvko. Jsem jistá, že jsem si vedla docela dobře, než jsme se vzali. Mám svědka,“ řekla matka plačky, „jen se zeptej Peggotky, jestli jsem si nevedla docela dobře, když se mi do toho nikdo nepletl!“

„Edwarde,“ řekla slečna Murdstonová, „uděláme tomu konec. Zítra odjedu.“

„Jano Murdstonová,“ řekl jí bratr, „ty, prosím, mlč! Jak se opovažuješ napovídat, že neznáš mou povahu líp, než dáváš slovy na srozuměnou?“

„Ale vždyť já přece vůbec nechci,“ pokračovala moje ubohá matka, žalostně v nevýhodě a celá uslzená, „aby někdo odcházel. Byla bych strašně nešťastná a sklíčená, kdyby někdo odjel. Nežádám tak moc. Nejsem přece nerozumná. Chci jenom, aby se se mnou občas někdo poradil. Jsem strašně vděčná každému, kdo mi pomáhá, a chci jenom, aby se se mnou občas někdo poradil, aspoň pro formu. Myslela jsem, Edwarde, že se ti kdysi líbilo, že jsem tak trochu nezkušená a naivní – určitě jsi mi to říkal – ale teď se mi zdá, jako bych ti proto byla protivná, jsi takový přísný.“

„Edwarde,“ opakovala slečna Murdstonová, „uděláme tomu konec. Zítra odjedu.“

„Jano Murdstonová,“ zaburácel pan Murdstone. „Budeš mlčet nebo ne?! Co se to opovažuješ?“

Slečna Murdstonová propustila kapesník z vězeňské cely a přidržela si ho na očích.

„Kláro,“ pokračoval s pohledem upřeným na matku, „překvapuješ mě! Uvádíš mě v úžas! Ano, líbilo se mi pomyšlení na sňatek s nezkušenou a bezelstnou ženou, i že budu pomáhat při formování její povahy a vštípím jí alespoň trochu pevnosti a rozhodnosti, která jí schází. Ale když je Jana Murdstonová tak laskavá, že mi v té snaze přichází na pomoc a zaujme kvůli mně postavení skorem jako hospodyně, a když se za to setkává s hanebným nevděkem…“

„Ach, prosím tě, Edwarde, prosím,“ zvolala matka, „neobviňuj mě z nevděku. Já jistě nejsem nevděčná. Ještě mi nikdo nic takového neřekl. Mám hodně chyb, ale nevděčná nejsem. Ach, to neříkej, můj drahý!“

„Ale když se, jak říkám,“ pokračoval, když napřed počkal, až matka ztichne, „Jana Murdstonová setkává s hanebným nevděkem, pak ve mně ten pocit ochládá a mění se.“

„To neříkej, můj milovaný, to ne!“ žadonila strašně zbědovaně matka. „Ach, to neříkej, Edwarde! Slyšet něco takového, to nesnesu! Ať už jsem jaká chci, dovedu mít ráda. Vím, že dovedu mít ráda. Neříkala bych to, kdybych to nevěděla jistě. Zeptej se Peggotky. Jistě ti poví, že dovedu mít ráda.“

„Pouhá slabost, ať už sebevětší nebo sebemenší,“ řekl pan Murdstone v odpověď, „na mne ani v nejmenším neplatí, Kláro. Plýtváš slovy.“

„Prosím tě, buďme spolu zase dobří,“ řekla matka, „nemohla bych žít v ovzduší chladu a nevlídnosti. Je mi toho všeho tak líto. Vím, že mám spoustu chyb, Edwarde, a je od tebe moc hezké, když se je u mne pokoušíš svou pevnou vůlí napravit. Jano, nemám námitky proti ničemu. Úplně by mi pukalo srdce, kdybys pomýšlela na odjezd…“ Matka propadla takové lítosti, že nemohla mluvit dál.

„Jano Murdstonová,“ řekl pan Murdstone sestře, „doufám, že u nás dvou nebývají drsná slova zrovna zvykem. Není to moje vina, že dnes večer došlo k výstupu tak neobvyklému. Nechal jsem se strhnout někým druhým. A není to ani tvoje vina. I ty ses dala strhnout někým druhým. Pokusme se na to oba zapomenout. A protože tohle,“ dodal po těch velkomyslných slovech, „není vhodné divadlo pro chlapce – běž spát, Davide!“

Pro slzy, které mi zalévaly oči, jsem sotva našel dveře, tolik jsem litoval matku, že je nešťastná; ale nějak jsem se už ven došmátral a došmátral jsem se potmě taky až do svého pokojíka, protože jsem neměl ani odvahu jít Peggotce dát dobrou noc nebo si od ní vzít svíčku. Asi za hodinu nebo tak nějak mě probudilo, když se na mne přišla podívat, a tu mi řekla, že matka šla spát strašně zbědovaná a že pan a slečna Murdstonovi zůstali dole sedět sami.

Když jsem druhý den ráno sešel dolů trochu dřív než jindy, zůstal jsem přede dveřmi pokoje stát, protože jsem zevnitř slyšel matčin hlas. Velmi důtklivě a zkroušeně prosila slečnu Murdstonovou za odpuštění, a když se jí ho od této dámy velkomyslně dostalo, došlo k naprostému usmíření. A od té chvíle jsem už nikdy neslyšel, aby matka o čemkoli vyslovila úsudek, aniž se napřed obrátila s dotazem na slečnu Murdstonovou nebo nějakým spolehlivým způsobem zjistila, jaký názor na to má slečna Murdstonová; a nikdy jsem neviděl slečnu Murdstonovou ve chvíli špatné nálady (po kteréžto stránce pevná nebyla) sahat po kabele, jako by hodlala vytáhnout klíče a uraženě je vrátit matce, abych také neviděl, že se matka chvěje strachy.

Dědičná zasmušilost, která zamořovala murdstonovskou krev, zatěžovala ponurostí murdstonovské náboženství, krutě přísné a hněvuplné. Později mě napadlo, že osvojilo-li si jejich náboženství tyto příznačné rysy, byl to nezbytný následek páně Murdstonovy pevnosti, která mu nedovolovala, aby komukoli co slevil s nejvyšší výměry nejpřísnějšího trestu, pro nějž si dovedl najít nějaké ospravedlnění. Buď již tak či onak, velmi dobře mám v paměti ty strašlivé obličeje, s nimiž jsme chodívali do kostela, i celé to změněné ovzduší v něm. Opět je tady obávaná neděle a první vstupuji do staré lavice já, jako střežený vězeň, eskortovaný před popravou na poslední bohoslužbu. Opět jde v patách za mnou slečna Murdstonová v černých sametových šatech, které vypadají jako ušité z příkrovu na rakev, za ní matka a za tou její manžel. Peggotka, jak tomu bývalo za stara, tu už není. Opět slyším slečnu Murdstonovou mumlat odpovědi a s krutou rozkoší vyrážet všechna hrozivá slova – opět ji vidím koulet černýma očima po kostele, zatím co říká „bídní hříšníci“ tak, jako by celému shromáždění spílala. Opět tu a tam zachytím letmým pohledem matku, jak pohybuje bázlivě rty mezi těmi dvěma, když jí u každého ucha jeden z nich hučí jako vzdálené hromobití. Opět v náhlém návalu strachu uvažuji, je-li možné, aby se ten náš dobrý starý farář mýlil a pan a slečna Murdstonovi měli pravdu, a jsou-li tedy všichni andělé v nebi pouze anděly zkázy. A pohnu-li jen prstem nebo uvolním ve tváři sval, opět mě slečna Murdstonová rýpne modlitbami, až mě v žebrech zabolí.

Ano, opět po cestě domů pozoruji, že se někteří sousedé dívají po matce a po mně a šuškají si. A opět, jak se ti tři vedou pod paždí a já se loudám za nimi, leckterý z těch pohledů sleduji očima a přemítám, je-li matčin krok opravdu méně lehký, než jaký jsem u ní vídal, a setřelo-li už utrpení s její krásy opravdu skorem všechen radostný nádech. Opět uvažuji, připomíná-li si snad některý ten soused jako já, jak jsme my dva, matka a já, chodívali společně domů; a mořím si tím pak bláhově hlavu celý ten ponurý, zasmušilý den.

Sem tam se ledaco hovořilo o tom, že bych měl jít do pensionátu. Na přetřes to uvedli pan a slečna Murdstonovi a matka s nimi ovšem souhlasila. Dosud se však v té věci ještě nic nerozhodlo. Prozatím mě učili doma.

Ne, na ty lekce do smrti nezapomenu! Naoko je dávala matka, ale ve skutečnosti je vedl pan Murdstone a jeho sestra, kteří při nich nikdy nechyběli a pokládali je za příznivou příležitost k tomu, aby mohli dávat lekce matce a učit ji té tak zvané pevnosti, která byla kletbou života jak jejího, tak mého. Myslím, že mě nechávali doma jen kvůli tomu. Dokud jsme byli s matkou doma sami, byl jsem na učení celkem chápavý i dychtivý. Dost nejasně si vzpomínám, jak jsem se učil abecedě u ní na klíně. Ještě dnes, když se podívám na tučná černá písmena v slabikáři, jako by se mým očím opět naskýtala záhadná novost jejich tvarů i přirozená bodrost velkého O a Q a S, jak se mi to zdávalo kdysi. Ale pocit odporu nebo nechuti mi nepřipomínají žádný. Právě naopak, zdá se mi, že jsem až ke knížce o krokodilech kráčel po pěšině sypané květinami a že mě celou cestu vesele povzbuzovala něžnost matčina hlasu i jednání. Ale na tyto ponuře velebné lekce, které nastoupily po hodinách dřívějších, vzpomínám jako na smrtelnou ránu všemu svému klidu a jako na každodenní dřinu a trápení. Byly velmi dlouhé, velmi časté, velmi těžké – některé z nich pro mne naprosto nesrozumitelné – a obyčejně jsem z nich býval stejně zmatený, jako myslím byla i chudák matka.

Co kdybych si zkusil vzpomenout, jaké to bývalo, a přivolal z minulosti jedno takové ráno?

Po snídani vcházím s knihami, sešitem a tabulkou v ruce do našeho méně parádního pokoje. Matka už na mne čeká u svého psacího stolku, ale není ani z poloviny tak dychtivá jako pan Murdstone v lenošce u okna (ačkoliv dělá, jako by četl knihu) nebo jako slečna Murdstonová, která sedí blízko matky a navléká si ocelové korálky. Už jen samotný pohled na ty dva má na mne takový účinek, že začínám cítit, jak mi slova, která jsem si s takovou nekonečnou námahou vtloukl do hlavy, šmahem prchají a mizí nevím kam. A přemýšlím, kam to vlastně zmizela?

Podávám matce první knihu. Snad je to mluvnice, snad dějepis nebo zeměpis. Když jí kladu knihu do ruky, vrhám na stránku ještě poslední zoufalý pohled tonoucího a hlasitě vyrážím závodním tempem, dokud mám věc ještě v čerstvé paměti. Škobrtnu o slovo. Pan Murdstone vzhlédne. Škobrtnu o další slovo. Vzhlédne slečna Murdstonová. Rudnu, zakopnu o půl tuctu slov a zastavím se. Myslím, že by mi matka knihu nastrčila, kdyby k tomu měla odvahu, ale neodvažuje se a řekne mírně:

„Ale, Davy, Davy!“

„Poslyš, Kláro,“ řekne pan Murdstone, „buď na toho chlapce pevná. Neříkej »Ale, Davy, Davy!« To je dětinskost. Buď úlohu umí, nebo ji neumí.“

„On ji neumí,“ zasáhne do řeči hrozivě slečna Murdstonová.

„Opravdu se bojím, že ji neumí,“ řekne matka.

„Pak bys mu, Kláro,“ odpoví slečna Murdstonová, „měla tu knihu prostě vrátit a přimět ho, aby se to naučil.“

„Ano, ovšem,“ řekne matka, „to právě chci udělat, drahá Jano. Tak, Davy, zkus to ještě jednou a nebuď hloupý.“

Splňuji první bod příkazu a zkouším to ještě jednou, ale druhý se mi už tak nedaří, protože jsem strašně hloupý. Uváznu ještě dřív, než kam jsem došel po prvé – na místě, které mi předtím šlo hladce – a mozek mi vysadí. Ani za nic nemohu myslet na úlohu. Myslím na to, kolik loktů síťoviny asi má na čepci slečna Murdstonová, nebo kolik asi stál župan pana Murdstona, nebo na nějaký podobný směšný problém, do něhož mi nic není a s nímž nechci vůbec nic mít. Pan Murdstone udělá netrpělivý posunek, který jsem již dlouhou chvíli očekával. Slečna Murdstonová udělá totéž. Matka se po nich odevzdaně podívá, zavře knihu a odloží ji jako nedodělek, který mám dokončit, až se naučím ostatní úlohy.

Ve chviličce je takových nedodělků celá hromádka a roste jako lavina. Čím je větší, tím jsem já hloupější. Celá věc je tak beznadějná a cítím, že se zmítám v takovém bahně nesmyslů, že se nakonec vzdávám vší snahy z toho vyváznout a podřizuji se osudu. Zoufalství v pohledech, jimiž se s matkou po sobě díváme, když to tak motám dál, je věru k pláči. Ale vrcholu to žalostné vyučování dosáhne, když se matka (v domnění, že ji nikdo nepozoruje) pokusí pohybem rtů mi napovědět. V tom okamžiku slečna Murdstonová, která celou tu dobu nečíhala na nic jiného, hlubokým varovným tónem řekne:

„Kláro!“

Matka sebou leknutím trhne, začervená se a rozpačitě se usměje. Pan Murdstone vstane z lenošky, vezme knihu, hodí ji po mně nebo mi ji otluče o hlavu a potom mě popadne za ramena a vyhodí z pokoje.

Třebaže je lekci konec, to nejhorší – v podobě strašlivého početního příkladu – mne teprve čeká. Příklad, který pro mne zvlášť vymyslí a osobně mi diktuje pan Murdstone, začíná: „Zajdu-li do sýrařského obchodu, abych za hotové koupil pět tisíc dvojitých gloucesterských sýrů po čtyřech a půl pencích…“ – a vidím, jak nad tím slečna Murdstonová v duchu plesá radostí. Ležím v těch sýrech, aniž docházím k výsledku nebo vůbec příklad chápu, až do pozdního oběda, kdy špínou z tabulky, zažranou do kůže na obličeji, proměněný v mulata, dostávám krajíc chleba, aby mi se sýry pomohl, a k tomu na srozuměnou, že pro zbytek večera jsem v nemilosti.

Dnes, po tak dlouhé době, mám dojem, že to mé nešťastné učení mívalo zpravidla tento průběh. Nebýt přítomnosti Murdstonových, byl bych si jistě vedl docela dobře; ale Murdstonovi na mne měli podobný vliv jako dva hadi, kteří pohledem fascinují ubohé pískle. I když se mi podařilo dopoledne jakž takž obstát, neměl jsem vyhlídku na lepší odměnu než oběd, neboť slečna Murdstonová mě prostě nemohla vidět nečinného; a když jsem se neprozřetelně jakkoli prozradil, že nemám zrovna co dělat, hned na mne upozornila bratra tím, že řekla: „Má drahá Kláro, není nad práci – dej tomu chlapci nějaký úkol!“ A následek toho byl, že mě okamžitě uvrtali k nějaké nové práci. Jakéhokoli povyražení s jinými dětmi mého stáří jsem užil pramálo, protože ponurá víra náboženství Murdstonových pokládala děti jako celek za zmijí havěť (ačkoliv jedno Dítě kdysi kolem sebe shromáždilo učenníky) a zastávala názor, že jedno nakazí druhé.

Přirozený výsledek těchto method, v nichž pokračovali myslím nějakých šest měsíců nebo i déle, byl ten, že ze mne udělali chlapce zarputilého, otupělého a tvrdohlavého. Vědomí, že mě každý den víc a víc vzdaluje od matky a jí odcizuje, nemohlo ten účinek nijak zmenšit. Myslím, že bych byl otupěl docela, nebýt jedné okolnosti.

A ta byla, že nahoře v pokojíku, do něhož jsem měl přístup (neboť sousedil s mým) a o nějž nikdo jiný v domě nejevil vůbec zájem, po otci zůstala malá knihovnička. Z toho požehnaného pokojíka vytáhl slavný voj: Roderick Random, Peregrine Pickle, Humprey Clinker, Tom Jones, Farář wakefieldský, Don Quijote, Gil Blas a Robinson Crusoe19& – a dělal mi společnost.

[&19 Roderick Random, Peregrine Pickle, Humprey Clinker jsou názvy románů Tobiase George Smolletta (1721-1771), Toma Jonese napsal Henry Fielding (1707-1754), Faráře wakefieldského Oliver Goldsmith (1728-1774), Dona Quijota Miguel de Cervantes Saavedra (1547-1616), Gila Blase Alain René Le Sage (1668-1747) a Robinsona Crusoe Daniel Defoe (1659-1731). Jsou to vesměs klasikové světové literatury.]

Nedali zemřít mé představivosti a živili ve mně naději, že je ještě něco jiného než ten dům a čas – oni a ještě Tisíc a jedna noc a Pohádky o džinech – a nijak mi neublížili; neboť bylo-li už snad v některých z nich něco špatného, pro mne to neexistovalo, já to neviděl. Dnes přímo žasnu, jak jsem při všem tom dření i bezradném tápání nad těžšími předměty našel dost času, abych ty knihy vůbec přečetl. Divím se, jak jsem se kdy ve svých malých starostech (které pro mne ovšem byly velké) dovedl utěšit hrou na všechny oblíbené postavy z těchto knížek – jak jsem činil – a přidělováním rolí všech ničemných charakterů panu a slečně Murdstonovým – jak jsem činil rovněž. Celý týden jsem byl Tom Jones (dětský Tom Jones, tvor zcela neškodný). Úlohu Rodericka Randoma podle své představy jsem vydržel hrát nepřetržitě celý jeden měsíc, jak spolehlivě, vím dodnes. Hltavě jsem si pochutnával na několika svazcích o cestách po moři i po souši – dnes už nevím, jaké knihy to vlastně byly – které jsem na policích našel; a pamatuji se, jak jsem, ozbrojen středním klínem ze starého páru napínáků do holínek, celé dny a týdny brousil po svém rayoně v našem domě jako zosobněný kapitán královského britského námořnictva Tenaten, kterému hrozí nebezpečí, že ho obklíčí divoši, a který se rozhodl prodat svůj život draze. Kapitán ovšem nikdy neztratil na důstojnosti tím, že se mu o hlavu otloukala latinská mluvnice. Já sice ano, ale kapitán byl jednou kapitán a hrdina – navzdory všem mluvnicím všech jazyků na světě, ať mrtvých či živých.

To byla jediná a stálá útěcha. Když na to vzpomínám, vždycky mi v mysli vytane obraz letního večera a jak si chlapci hrají na hřbitově a já zatím sedím na posteli a čtu a čtu, jako by mi šlo o život. Každá stodola v sousedství, každý kámen v kostele a každý sáh hřbitova vyvolávaly v mé mysli nějakou zvláštní asociaci, navazující na ty knihy, a představovaly nějaké dějiště v nich proslavené. Viděl jsem, jak Tom Pipes20& šplhá na kostelní věž, pozoroval jsem Strapa21&,

jak se s rancem na zádech zastavuje u branky, aby si odpočinul, a vím, že komodor Trunnion22& besedoval s panem Picklem v lokále naší vesnické hospůdky.

[&20 Tom Pipes – postava Smollettova románu „Dobrodružství Peregrina Pickla“, sluha hrdiny díla.]

[&21 Strap – sluha Rodericka Randoma ze stejnojmenného románu Tobiase Smolletta.]

[&22 komodor Trunnion – postava Smollettova románu „Dobrodružství Peregrina Pickla“, typ námořníka tělem i duší.]

Teď ví čtenář stejně dobře jako já, jaký jsem byl, když v historii mého dětství došlo k události, k níž právě přistupuji.

Když jsem jednou ráno vešel s knihami do pokoje, shledal jsem, že matka má úzkostlivý výraz, slečna Murdstonová výraz pevný a pan Murdstone něčím ovinuje konec rákosky – rákosky velmi ohebné a pružné, kterou po mém příchodu přestal ovazovat, zkusil si ji v ruce a švihl jí do vzduchu.

„Přece ti povídám, Kláro,“ řekl pan Murdstone, „že jsem často dostal výprask i já.“

„Samo sebou, to se rozumí,“ řekla slečna Murdstonová.

„Nu, ovšem, má drahá Jano,“ koktala pokorně matka. „Ale – ale myslíš, že to Edwardovi nějak prospělo?“

„Myslíš snad, že to Edwardovi uškodilo, Kláro?“ zeptal se vážně pan Murdstone.

„To je ono,“ řekla jeho sestra.

Na to matka odpověděla: „Nu ovšem, má drahá Jano,“ a pak už neřekla ani slovo.

Obešlo mě neblahé tušení, že se tato rozmluva dotýká mne osobně, a zkoumal jsem oči pana Murdstona, které spočinuly na mých.

„Nu, Davide,“ řekl – a při těch slovech jsem opět zachytil jeho kosý pohled – „dnes musíš být daleko pozornější než jindy.“ Znovu si zkusil rákosku v ruce a znova jí švihl do vzduchu; a když byl s její přípravou hotov, s významným pohledem si ji položil k ruce a vzal si zase svou knihu.

Jako začátek to byl znamenitý prostředek k povzbuzení mé pozornosti. Cítil jsem, jak mi slova úlohy vypadávají z paměti ne jedno po druhém nebo řádka po řádce, ale hned po celých stránkách; pokusil jsem se je zadržet, ale slovíčka, mohu-li to tak vyjádřit, jako by si byla připjala brusle a vyklouzávala mi z hlavy s hbitostí, kterou nemohlo nic zarazit.

Začátek byl špatný a pokračování ještě horší. Do pokoje jsem vcházel s nadějí, že se dnes spíš vyznamenám, neboť jsem měl za to, že jsem se výjimečně dobře připravil; ale ukázalo se, že to byl velký omyl. Na hromádku nezdarů přibývala kniha za knihou, zatím co nás slečna Murdstonová celou dobu pevně pozorovala. A když jsme konečně došli k pěti tisícům sýrů (ten den předělal příklad na rákosky, jak si vzpomínám), matka se náhle nahlas rozplakala.

„Kláro!“ řekla slečna Murdstonová svým varovným hlasem.

„Myslím, že mi není docela dobře, drahá Jano,“ řekla matka.

Viděl jsem pana Murdstona slavnostně mrknout na sestru, když vstal, vzal do ruky rákosku a řekl:

„Nemůžeme přece čekat, Jano, že by Klára s naprostou pevností snášela starosti a utrpení, které jí dnes David připravil. To by bylo stoické. Klára je už sice značně pevnější a zmužilejší, ale tolik od ní přece jen asi čekat nemůžeme. Davide, my dva teď spolu půjdeme nahoru, chlapče.“

Když mě vyváděl ze dveří, matka se k nám rozběhla. Slečna Murdstonová řekla: „Kláro! Copak ses úplně zbláznila?“ a zadržela ji. Viděl jsem, jak si matka zacpala uši, a slyšel jsem, jak pláče.

Vedl mě pomalu a vážně do mého pokojíka – jsem si jist, že se tím obřadným předváděním k výkonu spravedlnosti kochal – a když jsme tam došli, nečekaně mi sevřel hlavu pod paždí.

„Pane Murdstone! Ne, prosím!“ volal jsem na něho. „Ne! Prosím, nebijte mě! Učil jsem se, co jsem mohl, pane, ale když jste u toho vy a slečna Murdstonová, tak mi to za nic nejde. Opravdu mi to nejde!“

„Opravdu ti to nejde, Davide?“ řekl. „Nu, uvidíme.“

Držel mi hlavu jako ve svěráku, ale nějak jsem se mu přece jen vykroutil a na chviličku jsem ho zadržel a úpěnlivě prosil, aby mě nebil. Zadržel jsem ho však jen na chviličku, protože hned vzápětí mě prudce šlehl; a v témž okamžiku jsem mu zaťal zuby do ruky, kterou mě držel, a prokousl jsem mu kůži do krve. Ještě dnes mi hnusem trnou zuby, když na to pomyslím.

Pak mě mlátil, jako kdyby ze mne chtěl vymlátit duši. Přes všechen hluk, který jsem dělal, jsem je slyšel běžet po schodech nahoru a křičet – slyšel jsem křičet matku – a Peggotku. Potom byl najednou pryč, dveře byly zvenčí na klíč a já, rozpálený horečkou i hněvem, potrhaný, rozlámaný a dětsky bezmocně rozzuřený jsem ležel na podlaze.

Jak živě si vzpomínám ještě dnes na dojmy, které jsem měl, když jsem se uklidnil! Jak nepřirozené mi připadalo ticho, které zavládlo v celém domě, a jak hanebný jsem si začal připadat, když má bolest i vztek začaly opadávat!

Dlouhou chvíli jsem seděl a poslouchal, ale nikde se neozval ani hlásek. Vyškrábal jsem se na nohy a v zrcadle jsem spatřil svůj obličej tak naběhlý, rudý a zohyzděný, že jsem se skorem zděsil. Šlehy mě pálily, až mi dřevěněly údy, a při každém pohybu jsem se znovu bolestí rozplakal – ale to nebylo nic proti sžíravému pocitu viny. Odvažuji se tvrdit, že mě krušil u srdce víc, než kdybych byl býval nejzvrhlejší zločinec.

Začalo se už stmívat a právě jsem si zavřel okno (do té doby jsem většinu času měl hlavu položenou na prkně pod oknem a střídavě plakal, podřimoval nebo netečně vyhlížel ven), když tu se ve dveřích otočil klíč a do pokoje vešla slečna Murdstonová s kouskem chleba a masa a trochou mléka. Beze slova položila všechno jídlo na stůl, při čemž po mně s varovnou pevností blýskala očima, a pak odešla a zase za sebou zamkla.

Ještě dlouho po tom, když se už docela setmělo, jsem seděl a čekal, nepřijde-li snad ještě někdo jiný. Když se mi pak zdálo, že to pro ten večer už není pravděpodobné, svlékl jsem se a šel si lehnout; a v posteli jsem začal se strachem hádat, co asi se mnou bude. Je to snad zločin proti zákonu, čeho jsem se dopustil? Zatknou mě a pošlou do vězení? Nejsem vůbec v nebezpečí, že mě čeká šibenice?

Do smrti nezapomenu na to, jaké bylo moje probuzení druhý den ráno – jak jsem se v první chvíli cítil svěží a veselý a jak mě pak zdrtila tíha ohavných a hrozných vzpomínek. Slečna Murdstonová se znovu objevila dřív, než jsem vstal, a stručně mi oznámila, že se smím jít na půl hodiny projít do zahrady, ale ani o chvilku déle; potom odešla a nechala dveře otevřené, abych mohl tohoto dovolení využít.

Využil jsem ho a využil jsem ho každé ráno po celou dobu svého uvěznění, které trvalo pět dní. Kdybych byl mohl o samotě promluvit s matkou, byl bych před ní padl na kolena a vyprosil si od ní odpuštění; ale kromě slečny Murdstonové jsem celou dobu nikoho nespatřil – vyjma při večerní modlitbě v pokoji, kam mě slečna Murdstonová přiváděla, až už všichni ostatní byli na svém místě, kde jsem co mladý vyvrhel musel stát jako kůl v plotě na vykázaném místě u dveří a odkud mě má žalářnice slavnostně odváděla dříve, než kdo jiný zvedl po skončené modlitbě hlavu. Pozoroval jsem však, že matka je ode mne, jak nejdál může, a odvrací tvář stále na druhou stranu, takže jsem jí nikdy neviděl do obličeje; a že pan Murdstone má ruku zavázanou velkým plátěným šátkem.

Nikomu nedovedu vštípit ani sebeslabší ponětí, jak dlouho se těch pět dní vleklo. V mých vzpomínkách zabírají dobu celých let. To, jak jsem odposlouchával všechno, co se dělo v domě a co jsem mohl zachytit sluchem, jako cinkot zvonků, otvírání a zavírání dveří, šum hlasů, kroky na schodech i každý smích, hvízdání nebo zpěv venku, které mi v mé samotě a hanbě připadaly smutnější než co jiného – ta neznalost běhu hodin, zvlášť za tmy, kdy jsem se probouzel v domnění, že je ráno, a shledával, že rodina ještě ani nešla spát a že celá dlouhá noc na mne ještě čeká – ty tísnivé a strašlivé sny, které se mi zdávaly – ten opětovný příchod dne, poledne, odpoledne i večera, kdy si chlapci hráli na hřbitově a já je pozoroval z pozadí pokoje, protože jsem se styděl ukázat u okna, aby nepoznali, že mám domácí vězení – ten divný pocit z vědomí, že se nikdy neslyším mluvit – ty letmé chvilky něčeho jako veselosti, které se dostavovaly spolu s jídlem a pitím a zároveň s ním také odcházely – to, jak se jednou večer rozpršelo, vzduch zavoněl svěžestí a potom mezi mnou a kostelem padala voda stále hustěji a hustěji, až mě spolu s houstnoucí tmou jakoby zalila tesknotou, strachem a výčitkami svědomí – to všechno mi připadá, jako by se to bylo do nekonečna opakovalo celé roky, ne jen několik dní; tak živě a hluboko to mám vryto do paměti.

Poslední večer mého uvěznění mě probudil hlas, který mě šeptem volal. Vyskočil jsem polekaně na posteli, napřáhl ruku do tmy a řekl:

„Jste to vy, Peggotko?“

Žádná přímá odpověď na to nepřišla, ale vzápětí jsem znovu uslyšel pronést své jméno hlasem tak tajemným a strašidelným, že bych byl myslím omdlel hrůzou, kdyby mě nebylo napadlo, že ke mně volání muselo proklouznout klíčovou dírkou.

Došmátral jsem se ke dveřím, přiložil ústa ke klíčové dírce a zašeptal:

„Jste to vy, milá Peggotko?“

„Ano, zlato moje – já, drahý Davy,“ odpověděla. „Buďte zticha jako myška, sice nás kočka uslyší.“

Porozuměl jsem, že tím myslí slečnu Murdstonovou, a protože ta měla pokoj blízko mého, také jsem chápal, jak to je důležité.

„Jak je mamince, milá Peggotko? Moc se na mne zlobí?“

Jako jsem tiše plakal na své straně klíčové dírky já, tak jsem slyšel tiše zaplakat i Peggotku, dříve než odpověděla: „Ne. Moc ne.“

„Co se mnou chtějí udělat, milá Peggotko? Víte to?“

„Půjdete do školy. Blízko Londýna,“ zněla Peggotčina odpověď. Musil jsem ji požádat, aby mi to opakovala, protože po prvé mi to říkala rovnou do krku, neboť jsem zapomněl odtáhnout od klíčové dírky ústa a přiložit k ní ucho; a třebaže mě její slova v hrdle pořádně zalechtala, přece jsem je neslyšel.

„Kdy, Peggotko?“

„Zítra.“

„Tak proto mi tedy slečna Murdstonová vyndala šaty ze skříně?“ (Což učinila, ačkoliv jsem se o tom zapomněl zmínit.)

„Ano,“ řekla Peggotka. „Kufr.“

„Maminku vůbec neuvidím?“

„Uvidíte,“ řekla Peggotka. „Ráno.“

Potom přitiskla Peggotka ústa těsně na klíčovou dírku a pronesla do ní následující slova s takovou lásky plností a vážností, že procítěnější slova asi sotva kdy klíčovou dírkou jakožto dorozumívacím zařízením prošla, jak si troufám tvrdit, a vyhrkovala do ní každou přerývanou větičku s novým křečovitým vzlykem:

„Davy, zlatíčko! Jestli jsem k vám nebyla poslední dobou – akurát tak přátelská jako dřív – tak to není proto, že vás nemám ráda. – Mám vás pořád ráda stejně a ještě víc, má panenko krásná. – To bylo proto, že jsem myslela, že to je lepší pro vás – a ještě pro někoho jiného. – Davy, miláčku můj zlatý, posloucháte mě? – Slyšíte mě?“

„A – a – ano, Peggotko!“ vzlykal jsem.

„Zlato moje!“ řekla Peggotka s nezměrným soucitem. „Chci vám povědět jenom tolik – že na mne nesmíte nikdy zapomenout – protože já taky nikdy nezapomenu na vás – a budu se starat o vaši maminku, Davy – jako jsem se vždycky starala o vás. A neopustím ji. – Třeba ještě svitne den, kdy si přijde ráda položit utrápenou hlavu – zas na rameno té své hloupé, nabručené, staré Peggotky. – A budu vám psát, broučku – i když nemám žádné zdělání. – A budu – budu –“ Tu začala Peggotka líbat klíčovou dírku, protože nemohla líbat mne.

„Děkuji vám, drahá Peggotko,“ řekl jsem. „Ach, děkuji vám, děkuji! Slíbíte mi jedno, Peggotko? Napíšete panu Peggottymu a Emilce a paní Gummidgeové a Hamovi, že nejsem takový zlý, jak by si snad mysleli, a že je všechny vřele pozdravuji – zvlášť Emilku? Napíšete to, Peggotko, prosím vás?“

Dobrá ta duše slíbila a oba jsme líbali klíčovou dírku s největší vroucností – vzpomínám si, že jsem ji hladil, jako by to byla Peggotčina poctivá tvář – a rozloučili jsme se. Od toho večera mohutněl v mém srdci k Peggotce cit, který nedovedu dost dobře vyjádřit. Nenahradila mi sice matku – tu nemohl nahradit nikdo – ale zaplnila v mém srdci prázdné místo, které ji v sobě uzavřelo, a pociťoval jsem k ní cosi zvláštního, co jsem jaktěživ necítil k žádnému jinému lidskému tvoru. Byla to náklonnost v jistém směru i směšná, a přece si nedovedu představit, co bych byl dělal, kdyby byla umřela, nebo jak bych byl obstál v tragedii, kterou by to pro mne bylo znamenalo.

Ráno se jako obvykle objevila slečna Murdstonová a sdělila mi, že půjdu do školy, což pro mne ovšem nebylo úplně takovou novinkou, jak si myslila. Rovněž mi oznámila, že se mám ustrojit a mám přijít potom dolů do pokoje na snídani. Tam jsem zastihl matku, velmi bledou a s červenýma očima; rozběhl jsem se jí do náruče a z hloubi utrýzněné duše jsem ji prosil za odpuštění.

„Ach, Davy!“ řekla. „Jak jsi mohl ublížit někomu, koho já miluji? Snaž se polepšit, modli se, aby ses polepšil! Odpouštím ti, Davy, ale strašně mě rmoutí, že v sobě máš tolik strašlivé zloby.“

Namluvili jí, že jsem zlé dítě, a to ji rmoutilo víc než můj odchod. Uvědomoval jsem si to bolestně. Pokoušel jsem se sníst tu snídani na rozloučenou, ale slzy mi kanuly na chléb s máslem a stékaly mi do čaje. Viděl jsem, že se na mne matka občas podívá, pak letmo zavadí pohledem o bdělou slečnu Murdstonovou a nakonec se zahledí dolů nebo stranou.

„Kufr mladého pana Copperfielda – tamhleten!“ řekla slečna Murdstonová, když u branky zarachotila kola vozu.

Očekával jsem Peggotku, ale nebyla to ona; neukázala se ani ona, ani pan Murdstone. Přede dveřmi stál forman, můj známý z dřívějška; odnesl kufr k vozu a naložil ho.

„Kláro!“ řekla slečna Murdstonová svým varovným hlasem.

„Hned, má drahá Jano,“ odpověděla matka. „Sbohem, Davy. Odcházíš pro vlastní dobro. Sbohem, moje dítě! Až se na prázdniny vrátíš, budeš hodnější.“

„Kláro!“ opakovala slečna Murdstonová.

„Ano, ovšem, má drahá Jano!“ odpověděla matka, ale vinula mě k sobě dál. „Odpouštím ti, můj chlapečku drahý. Pán Bůh tě opatruj!“

„Kláro!“ opakovala slečna Murdstonová.

Slečna Murdstonová byla tak laskavá, že mě dovedla k vozu a po cestě vyslovila naději, že se budu kát dřív, než to se mnou špatně skončí; potom jsem vylezl na vůz a líný kůň s ním krokem vyjel.

5. Musím z domova

Ujeli jsme snad půl míle a kapesník jsem měl, že se dal ždímat, když tu forman náhle zarazil.

Vyhlédl jsem, abych zjistil příčinu, a s úžasem jsem spatřil Peggotku, jak vybíhá odkudsi z živého plotu a žene se do vozu. Objala mě oběma rukama a přitiskla mě k šněrovačce, až mi hrozně bolestivě smáčkla nos, ačkoliv jsem na to v tu chvíli ani nepomyslil a uvědomil si to až později, když jsem zjistil, že ho mám na dotyk velmi citlivý. Peggotka nepromluvila ani slovíčko. Jednu ruku si uvolnila, až po loket ji pohroužila do kapsáře a vytáhla několik papírových pytlíků s koláči, které mi nacpala do kapes, a tobolku, kterou mi vtiskla do ruky, ale nepromluvila ani jediné slůvko. Když mě ještě jednou a naposledy silně přitiskla oběma rukama do náruče, slezla s vozu a utíkala pryč – a věřím, jako jsem věřil odedávna, bez jediného knoflíčku na šatech. Jeden z několika, které se rozkutálely po podlaze vozu, jsem sebral a dlouhou dobu pak ještě choval jako vzácnou památku.

Forman se na mne podíval, jako by se chtěl ptát, zda se Peggotka ještě vrátí. Zavrtěl jsem hlavou a řekl, že asi ne. „Tak hybaj,“ řekl forman línému koni a ten se podle rozkazu začal hýbat.

Poněvadž jsem se do té doby už tak vyplakal, že jsem víc nemohl, pomyslil jsem si, že nemá smysl plakat ještě dál, zvlášť když ani Roderick Random, ani kapitán královského britského námořnictva, pokud jsem si pamatoval, v obtížných situacích nikdy neplakali. Když si forman tohoto mého odhodlání všiml, nabídl mi, nechci-li si kapesník rozprostřít koni na hřbet, aby mi uschl. S díky jsem jeho nabídku přijal a na tom místě vypadal kapesník obzvlášť malý.

Teď jsem měl čas prohlédnout si tobolku. Byla to tvrdá kožená peněženka se sklapovací sponou a obsahovala tři blyštivé šilinky, které Peggotka zřejmě vyleštila plavenou křídou, abych z nich měl ještě větší radost. Ale nejcennějším obsahem peněženky byly dvě půlkoruny, zabalené v papírovém psaníčku, na němž bylo matčinou rukou napsáno: „S mnoha pozdravy mému Davymu.“ To mě tak dojalo, že jsem formana požádal, aby mi laskavě kapesník zase podal; když ten však řekl, že podle něho udělám líp, obejdu-li se bez kapesníku, uznal jsem, že to bude opravdu lepší, a utřel jsem si oči o rukáv a přestal jsem plakat.

A to nadobro – ačkoliv mnou následkem posledního rozrušení ještě občas otřásl prudký vzlyk. A když jsme se nějakou chvíli kodrcali po cestě dál, zeptal jsem se formana, poveze-li mne celou cestu až tam.

„Celou cestu až kam?“ zeptal se forman.

„Tam,“ řekl jsem.

„Kde je to »tam«?“ ptal se forman.

„U Londýna,“ řekl jsem.

„Vždyť tenhle kůň,“ řekl forman a trhl opratěmi, aby koně jasně označil, „než by urazil polovinu té cesty, by byl mrtvola umrlá.“

„Tak vy tedy jedete do Yarmouthu?“ zeptal jsem se.

„Bať, bať,“ řekl forman, „a tam vás odvedu na dostavník a ten dostavník vás pak doveze do – no, tam, kde to je.“ Protože tato řeč byla na formana (který se jmenoval pan Barkis) slušný řečnický výkon – neboť, jak jsem uvedl již v jedné z kapitol předešlých, to byl člověk flegmatický a strašný nemluva – nabídl jsem mu jako malou pozornost koláček, který pozřel na jeden hlt docela stejně jako slon a který na jeho široké tváři nevyvolal odezvu o nic větší, než by byl vyvolal na tváři slonově.

„Jářku, to dělala ona?“ pravil pan Barkis, po svém způsobu stále nakloněný dopředu nad podnož kozlíku a lokty opřený o kolena.

„To myslíte Peggotku, pane?“

„Bať, bať!“ řekl pan Barkis. „Tu!“

„Ano. Dělá u nás doma všechno pečivo a taky všechno vaření.“

„He-le-me-se, opravdu?“ řekl pan Barkis.

Sešpulil ústa, jako by si chtěl hvízdnout, ale nehvízdl. Seděl a díval se koni na uši, jako by tam viděl něco nového; a seděl tak hezkou chvíli. Konečně pak řekl:

„A nějaké cukrování, to nic?“

„»Cukroví« jste říkal, pane Barkisi?“ Myslil jsem totiž, že chce ještě něco k jídlu a pro ten druh občerstvení naschvál volí toto nápadné označení.

„Cukrování,“ řekl Barkis. „Cukrouška; jestli za ní jako nechodí nápadník.“

„Za Peggotkou?“

„Bať, bať,“ řekl. „Za tou.“

„Kdepak. Ta jaktěživa neměla nápadníka.“

„Helemese, opravdu?“ řekl pan Barkis.

Opět sešpulil ústa, jako by si chtěl hvízdnout, ale opět nehvízdl a jenom seděl a díval se koni na uši.

„Tak ona dělá,“ řekl pan Barkis po delším uvažování, „všecky jablkové koláče a taky všecko vaření sama?“

Odpověděl jsem, že tomu tak vskutku je.

„Hm. Něco vám povím,“ řekl pan Barkis. „Nebudete jí snad někdy psát?“

„To se rozumí, že jí budu psát,“ odpověděl jsem.

„Bať, bať,“ řekl a zvolna stočil pohled na mne. „Jářku! Až jí teda budete psát, snad byste si mohl vzpomenout a říct jí, že by Barkis nebyl proti. Co říkáte?“

„Že by Barkis nebyl proti,“ opakoval jsem s nevinnou prostotou. „A to je celý vzkaz?“

„Hm – bať,“ řekl v zamyšlení. „Bať, bať. Barkis by nebyl proti.“

„Ale vždyť budete zítra zase zpátky v Blunderstonu, pane Barkisi,“ řekl jsem a zajíkl se při pomyšlení, že já budu tou dobou už daleko pryč, „a mohl byste ten vzkaz vyřídit mnohem lépe sám.“

Protože však tento návrh zavrtěním hlavy odmítl a znovu potvrdil, že na své dřívější žádosti trvá, neboť s hlubokou vážností řekl: „Barkis by nebyl proti. To je celý vzkaz!“, ochotně jsem slíbil poselství vyřídit. Ještě ten den odpoledne, zatím co jsem v yarmouthském hostinci čekal na dostavník, jsem si opatřil arch papíru, inkoust a pero a napsal jsem Peggotce dopis, který zněl takto: „Milá Peggotko! Dojel jsem šťastně sem. Barkis by nebyl proti. Srdečný pozdrav mamince. Líbá Vás Váš oddaný Davy. P. S. Říká, že mu na tom záleží, abyste věděla, že Barkis by nebyl proti!“

Když jsem mu slíbil, že při příležitosti ten vzkaz vyřídím, upadl pan Barkis v hluboké mlčení a já, skorem úplně vyčerpaný vším, co se v posledních dnech zběhlo, jsem si lehl na pytel ve voze a usnul. Spal jsem tvrdě celou další cestu do Yarmouthu, který mi na dvoře hostince, do něhož jsme zajeli, připadal tak úplně nový a cizí, že jsem okamžitě pustil z hlavy naději na shledání s někým z rodiny pana Peggottyho, možná dokonce i se samotnou Emilkou.

Dostavník stál už na dvoře a celý se jen blýskal, ale po koních nebylo ještě ani památky; a za tohoto stavu vypadal, jako by nebylo nic méně pravděpodobného, než že by se kdy rozjel do Londýna. To jsem si myslil a uvažoval jsem, co se nakonec stane s mým kufrem, který pan Barkis postavil na dlážděný chodníček k voji (jak objížděl dvůr, aby se s vozem obrátil), a co se nakonec bude dít se mnou, když vtom z arkýře, kde viselo několik kusů drůbeže a masa, vyhlédla nějaká paní a řekla:

„Je tohle ten mladý pán z Blunderstonu?“

„Ano, paní,“ řekl jsem.

„Jaké jméno?“ zeptala se paní.

„Copperfield, paní.“

„To nesouhlasí,“ namítla žena. „Na to jméno tady nikdo nemá zaplacený oběd.“

„A co Murdstone, paní?“ řekl jsem.

„Jestli jste mladý pan Murdstone,“ namítla paní, „proč říkáte napřed jiné jméno?“

Vysvětlil jsem té paní, jak se věci mají, a ona pak zazvonila a zavolala: „Viléme! Ukaž pánovi, kde je kavárna!“ Na to z kuchyně na protější straně dvora vyběhl číšník, aby kavárnu ukázal, a zdál se velmi překvapený, že tam má zavést jenom mne.

Byla to velká dlouhá místnost s několika velkými mapami na stěnách. Pochybuji, že bych se tu byl cítil mnohem prodanější, kdyby ty mapy byly skutečně cizí kraje a já trosečníkem někde hluboko v nich. Když jsem si s čepicí v ruce sedl na růžek židle, která stála nejblíž u dveří, měl jsem pocit, že to je ode mne opovážlivost, a když číšník jen kvůli mně prostřel ubrus a postavil na stůl slánku, pepřenku a karafinky s olejem a octem, musel jsem se asi ze samé skromnosti červenat až po uši.

Přinesl mi několik kotlet a zeleninu a sundal pokličku s mis tak hřmotně, až jsem se lekl, že jsem ho musel něčím urazit. Ale značně ulevil mému srdci, když mi ke stolu přistavil židli a řekl velmi přívětivě: „Račte, pane velikán!“

Poděkoval jsem mu a posadil se k tabuli, ale bylo mi nesmírně za těžko zápolit s příborem aspoň trochu obratně nebo se uchránit, abych se nepostříkal omáčkou, když stál proti mně, tak upřeně na mne civěl a vháněl mi krev do obličeje, až jsem vždycky zčervenal jako rak, kdykoliv jsem se střetl s jeho pohledem. Když mě očima doprovodil až k druhé kotletě, řekl:

„Máte taky dostat žejdlík ležáku. Chcete ho hned?“

Poděkoval jsem mu a řekl jsem: „Ano.“ Nato naplnil ze džbánku velkou sklenici a podržel pivo proti světlu, takže vypadalo krásně.

„Panečku!“ řekl. „To je míra, co?“

„To je, opravdu,“ odpověděl jsem s úsměvem, protože bylo velmi příjemné vidět, že je tak milý. Byl to muž s mrkavýma očima, uhrovitou tváří a vlasy po celé hlavě naježenými; a jak tam stál s jednou rukou v bok a ve druhé zvedal sklenici proti světlu, vypadal docela přátelsky.

„Včera tady byl jeden pán,“ řekl – „takový silný a jmenoval se Topsawyer – neznáte ho snad?“

„Ne,“ řekl jsem, „nemyslím…“

„Měl rajtky a kamaše, klobouk se širokou střechou, šedivý kabát a nákrčník jeden puntík,“ řekl číšník.

„Ne,“ řekl jsem stydlivě. „Neměl jsem to potěšení…“

„Přišel sem,“ řekl číšník a prohlížel si přitom sklenici proti světlu, „poručil si sklenici tohohle piva – trval na svém, i když jsem mu to rozmlouval – a vypil ji a skácel se mrtvý na zem. Bylo na něj moc uleželé. To by se nemělo vůbec točit, to je jisté.“

Ta smutná příhoda mě hrozně poděsila a řekl jsem, že bych si snad měl raději vzít trochu vody.

„Abyste ale věděl,“ řekl číšník, který stále pozoroval sklenici proti světlu s jedním okem přimhouřeným, „naši v kuchyni nemají rádi, když si někdo něco poručí a pak to nechá stát. To je uráží. A jestli chcete, já ji vypiju. Jsem na ten ležák zvyklý a všechno je jen zvyk. Když zvrátím hlavu hodně dozadu a najednou ho do sebe obrátím, myslím, že mi neuškodí. Mám?“

Odpověděl jsem, že mi prokáže velkou laskavost, když to pivo vypije, myslí-li, že to pro něho není nebezpečné, ale jinak aby to rozhodně nedělal. A když pak zvrátil hlavu hodně dozadu a najednou do sebe pivo obrátil, přiznávám se, že jsem měl ukrutný strach, abych nebyl svědkem, jak ho stihne osud zesnulého pana Topsawyera a jak se skácí mrtvý na koberec. Ale jemu to pivo neublížilo. Právě naopak, připadalo mi, že po něm vypadá spíš čipernější.

„Copak to tady máme?“ řekl a sáhl vidličkou do mé mísy. „Snad ne kotlety?“

„Ano, kotlety,“ řekl jsem.

„Zaplať pámbu!“ zvolal. „Neměl jsem ani tušení, že to jsou kotlety! Kotleta je přece nejlepší medicína, jak si po tom pivě spravit žaludek! Není to štěstí?“

Hned také do jedné ruky popadl za žebírko kotletu a do druhé brambor a k mému nesmírnému potěšení se s náramnou chutí pustil do jídla jako zjednaný. Pak si vzal druhou kotletu a druhý brambor; a potom další kotletu a další brambor. Dojedl, přinesl mi pudding, a když ho přede mne postavil, jaksi se zadumal a zůstal chvíli jako duchem nepřítomný.

„Jaký je ten nákyp?“ řekl, když se probudil.

„To je pudding,“ odpověděl jsem.

„Pudding!“ zvolal. „Pámbuví, na mou pravdu, je! Jakže!“ a podíval se na něj blíž. „Snad nechcete tvrdit, že to je šlehaný pudding?“

„Ano, šlehaný.“

„No ne, šlehaný pudding,“ řekl a popadl přitom polévkovou lžíci, „ten já přece nejraději! Není to štěstí? Tak honem, panáčku, zkusíme, kdo ho sní víc!“

Číšník ho ovšem snědl víc. Nejednou mě sice pobízel, abych se činil a vyhrál, ale při tom nepoměru mezi mou čajovou lžičkou a jeho polévkovou, mezi mou rychlostí a jeho rychlostí a mezi mým apetitem a jeho apetitem jsem zůstal daleko pozadu hned při prvním soustu a neměl jsem nejmenší vyhlídku, že bych nad ním mohl zvítězit. Myslím, že jsem v životě neviděl, aby si někdo na puddingu tak pochutnával; a když byl pudding ten tam, číšník se usmíval, jako by ho pořád ještě vychutnával.

… a jak tam stál s jednou rukou v bok a ve druhé zvedal sklenici proti světlu …

Právě v této chvíli, kdy mi připadal tak úžasně přívětivý a přátelský, jsem ho požádal o pero, inkoust a papír, abych mohl napsat Peggotce. Nejenže mi všechno hned přinesl, ale byl dokonce tak hodný, že na mne při psaní dohlížel. Když jsem dopis skončil, zeptal se mě, kam jdu do školy.

Řekl jsem, že do školy „u Londýna“, neboť to bylo všechno, co jsem věděl.

„Ach ouvej,“ řekl a zatvářil se hrozně smutně, „to vás lituju.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Ach Bože!“ řekl a potřásl hlavou. „To je ta škola, co tam jednomu chlapci zlámali žebra – dvě žebra – a byl to takový malý klučina! Řekl bych, že mu bylo – počkejme – kolik je tak asi vám?“

Řekl jsem mu, že mi bude devět.

„Zrovna tolik bylo jemu,“ řekl. „Bylo mu osm a půl roku, když mu zlomili první žebro, a osm let a osm měsíců, když mu zlomili druhé a tím ho dodělali.“

Nemohl jsem zatajit ani před sebou, ani před číšníkem, že to je věru nepříjemná shoda okolností, a zeptal jsem se, jak se to stalo. Jeho odpověď mou náladu nijak nepovznesla, protože obsahovala jen jediné strašlivé slovo: „Bitím.“

Vtom se právě včas jako vhodné rozptýlení ozvala na dvoře poštovská trubka, která mě přiměla, abych vstal a se směsí pýchy i ostýchavosti, že mám vlastní peněženku (kterou jsem vytáhl z kapsy), se číšníka zeptal, zbývá-li co platit.

„Máme ten list dopisního papíru,“ odpověděl. „Kupoval jste už někdy list dopisního papíru?“

Nepamatoval jsem se, že bych ho byl někdy kupoval.

„Je drahý,“ řekl, „to ta daň. Tři pence. Ano, takové hrozné daně u nás platíme. Jiného už nemáme nic – kromě číšníka. Inkoust, to nic. Ten tratím já.“

„Co byste – co bych – kolik bych měl – jak se asi tak správně platívá číšníkovi, prosím vás?“ koktal jsem celý červený.

„Nemít rodinu a nemít ta rodina kravské neštovice,“ řekl číšník, „tak bych nevzal ani šestipenci. Nepodporovat vetchou matku a roztomilou sestřičku –“ tady podlehl číšník silnému dojetí – „tak bych nevzal ani troník. Mít tady dobré místo a jednat tady se mnou slušně, ještě bych poprosil, abyste ode mne maličkost přijal, místo abych sám něco bral. Ale živím se zbytky jídel – a spím na uhlí…“ A tu se číšník dal do pláče.

Jeho neblahý osud mě silně dojal a měl jsem pocit, že jakékoli uznání menší než devět pencí by byla čirá surovost a bezcitnost. Dal jsem mu proto jeden ze svých tří blýskavých šilinků a on ho velmi poníženě a uctivě přijal a hned vzápětí ho vyhodil palcem do vzduchu, aby vyzkoušel jeho pravost.

Byl jsem trochu v rozpacích, když mi pak pomáhal i dozadu na dostavník a já shledal, že mě lidé pokládají za jedlíka, který snědl celý ten oběd sám, aniž mu s ním někdo pomohl. Přišel jsem na to tak, že jsem zaslechl, jak ta paní v arkýři říká poštovskému: „Pozor na to dítě, Jiří, je na prasknutí!“, a že jsem pozoroval, jak se na mne vybíhají podívat služky, co jich v domě je, a chichtají se, jako bych byl nějaká mladá stvůra. Mého nebohého přítele číšníka, jemuž se nálada už zase docela spravila, se to zřejmě nijak nedotklo, ba naopak, připojil se k všeobecnému obdivu a nejevil ani sebemenší rozpaky. Měl-li jsem o něm nějaké pochybnosti, myslím, že tohle je napůl probudilo; ale kloním se k názoru, že jsem ho s prostoduchou dětskou důvěřivostí vůbec i s přirozenou dětskou vírou ve starší lidi (vlastnosti to, jež velmi nerad vidím u kteréhokoli dítěte předčasně zaměněné za životní zkušenost) ani tehdy celkem nijak vážně nepodezíral.

Musím však přiznat, že jsem značně trpce nesl, když jsem se nezaslouženě stal terčem vtipkování vozky i poštovského v tom smyslu, že prý je zadek dostavníku přetížený, poněvadž tam sedím já, a že by prý bylo vhodnější, kdybych cestoval formanským fasuňkem. Historka o mé domnělé hltavosti se brzy roznesla mezi ostatními na střeše a ti si z toho také tropili žerty a vyptávali se mě, budou-li za mne rodiče ve škole platit jako za dvojčata či trojčata, budu-li tam na zvláštní smlouvu či mám-li běžné podmínky, a jiné různé roztomilosti. Ale nejvíc ze všeho mě trápilo tušení, že se budu stydět něco sníst, až se naskytne příležitost, a že po tom celkem slabém obědě zůstanu celou noc o hladu – neboť v samém spěchu jsem zapomněl své koláčky v hostinci. Mé obavy se vyplnily. Když jsme udělali zastávku na večeři, nedokázal jsem sebrat dost odvahy, abych si něco dal, ačkoliv by mi bylo jídlo přišlo náramně vhod, a místo toho jsem seděl u krbu a tvrdil, že nic nechci. Ale ani to mě neuchránilo před dalším vtipkováním, neboť jeden huhňavý pán s hrubým obličejem, jenž se skorem celou cestu krmil z příruční torby s jídlem, pokud si právě nepřihýbal z láhve, o mně řekl, že jsem jako hroznýš královský, který na jedno jídlo pozře tolik, že mu to pak vydrží bůhvíjak dlouho; a potom se nacpal vařeným hovězím tak, až se celý v obličeji vyrazil.

Z Yarmouthu jsme vyjeli ve tři hodiny odpoledne a do Londýna jsme měli přijet kolem osmé druhý den ráno. Bylo uprostřed léta a večer byl velmi příjemný. Kdykoli jsme projížděli nějakou vesnicí, představoval jsem si v duchu, jak to asi uvnitř těch stavení vypadá a co asi jejich obyvatelé právě dělají; a když se za námi rozběhli chlapci a vyskočili si vzadu na dostavník a chvíli se vezli za vozem, tu jsem uvažoval, mají-li otce ještě na živu a jsou-li doma šťastní. Měl jsem tedy dost a dost látky k uvažování, protože mi kromě toho myšlenky ustavičně zabíhaly k tomu, jaké to je asi tam, kam jedu – což bylo hrozné pomyšlení. Pamatuji se, že jsem se chvílemi oddával vzpomínkám na domov a na Peggotku a že jsem se jaksi tápavě, jakoby se zavázanýma očima, snažil upomenout, co jsem cítíval a jaký jsem vlastně býval, než jsem kousl pana Murdstona, ale za nic na světě jsem si to nedokázal uspokojivě ujasnit, neboť zřejmě od té doby, co jsem ho kousl, uplynula celá věčnost.

Noc už nebyla tak příjemná jako večer, protože se citelně ochladilo; a poněvadž mě posadili mezi dva pány (toho s hrubým obličejem a ještě jednoho), abych prý nemohl vypadnout z dostavníku, div jsem se z nedostatku vzduchu neudusil, když oba usnuli a úplně mě zalehli. Občas mě smáčkli tak silně, že jsem se neudržel a vykřikl: „Au, dovolte, prosím!“ – což se jim však vůbec nelíbilo, protože je to probudilo. Proti mně seděla postarší dáma v obrovském kožichu, která ve tmě vypadala spíš jako kupka sena než jako dáma, tak hrozně byla nabalená. Ta dáma s sebou vezla košík a dlouho si s ním nevěděla rady, až pak přišla na to, že by ho mohla strčit pode mne, když mám tak krátké nohy. Košík mi tak překážel a tak mě utiskoval, že jsem z toho byl celý nešťastný; ale když jsem sebou hnul i jen o vlásek a sklenice, která byla v košíku, o něco jiného zacinkala (a zacinkala vždycky), hrozně surově mě kopla a řekla: „No tak! Jen sebou nevrť! Ty máš přece kosti mladé až dost, ne?“

Konečně vyšlo slunce a mí společníci jako by teď spali lehčeji. Těžkosti, s nimiž celou noc zápolili a jež se navenek projevovaly příšerným funěním a chrápáním, si prostě nelze představit. Čím více slunce stoupalo, tím lehčeji spali, až se postupně jeden po druhém probudili. Vzpomínám si, jak mě tehdy strašně udivilo, když se kdekdo stavěl, jako by celou noc nebyl ani oka zamhouřil, a když se každý hrozně zlostně ohrazoval proti nařčení, že spal. A tohoto údivu jsem se nezbavil dodnes, neboť jsem po každé pozoroval, že ze všech lidských slabostí se naše lidská přirozenost přiznává s nejmenší ochotou (nedovedu si představit proč) právě k slabosti, že člověk usnul v dostavníku.

Nemusím se tu snad zdržovat líčením, jakým úžasným městem mi připadal Londýn, když jsem ho z dálky zahlédl, jak jsem si představoval, že se v něm ustavičně znovu a znovu odehrávají všechna dobrodružství všech mých oblíbených hrdinů, a jak jsem si ho v duchu jaksi mlhavě zpodobnil jako plnější divů a špatností než všechna města světa. Postupně jsme se k němu blížili a v určenou hodinu jsme dojeli do hostince ve whitechapelském okrese 23&,

[&23 whitechapelský okres – Whitechapel a Houndsditch tvoří tzv. East End, proletářskou čtvrť ve východní části Londýna.]

kam jsme měli namířeno. Už jsem zapomněl, byl-li to hostinec Modrý býk nebo Modrý kanec, ale vím tolik, že to bylo Modré něco a že malovaná podoba toho byla vzadu na dostavníku.

Když poštovský slézal s vozu, blýskl po mně očima a ve dveřích dostavníkové kanceláře řekl:

„Je tady někdo pro chlapce, co měl místo koupené na jméno Murdstone z Blunderstonu v Suffolku a který tady má zůstat, až si ho někdo vyzvedne?“

Nikdo neodpovídal.

„Zkuste to, pane, prosím, s jménem Copperfield,“ řekl jsem a sklopil bezradně oči k zemi.

„Je tady někdo pro chlapce, co měl místo koupené na jméno Murdstone z Blunderstonu v Suffolku, který se ale hlásí k jménu Copperfield a má tady zůstat, až si ho někdo vyzvedne?“ řekl poštovský. „No tak! Je tady někdo?“

Ne. Nikdo tam nebyl. Rozhlížel jsem se úzkostlivě kolem, ale dotaz poštovského neudělal na nikoho z diváků nejmenší dojem, nepočítám-li jednookého muže v kamaších, který navrhl, že by snad bylo nejlepší, kdyby mi na krk navlekli mosazný obojek a uvázali mě ve stáji.

Přistavili schůdky a já jsem slezl až po dámě, která byla jako kupka sena, protože jsem se neodvážil ani pohnout, dokud nebyl její košík dole. Zatím sestoupil s dostavníku poslední cestující; a když pak rychle vyložili i všechna zavazadla – koně vypřáhli ještě před jejich vynášením – už jen několik podomků odtáhlo a odtlačilo dostavník, aby byl z cesty. A pořád se neobjevoval nikdo, aby si vyzvedl uprášeného chlapce z Blunderstonu v Suffolku.

Opuštěnější než Robinson Crusoe, na něhož se aspoň nikdo nedíval a tedy také jeho opuštěnost neviděl, jsem vstoupil do dostavníkové kanceláře a na vyzvání zřízence, který měl službu, jsem zašel za pult a posadil se na váhu, na níž se vážila zavazadla. Jak jsem tam tak seděl a díval se na balíky, balíčky a knihy a vdechoval přitom pach konírny (od té doby s tím ránem nerozlučně spjatý), začala se mi hlavou hrnout nekonečná řada nejstrašlivějších myšlenek. Dejme tomu, že si pro mne vůbec nikdo nepřijde, jak dlouho mi pak dovolí tady zůstat? Nechají mě tady tak dlouho, až utratím svých sedm šilinků? Budu v noci spát v jednom z těch dřevěných kotců spolu s ostatními zavazadly a ráno se mýt u pumpy na dvoře, nebo mě vždycky na noc vyženou s příkazem, abych druhý den po otevření kanceláře zase přišel a čekal, až si mě někdo vyzvedne? Co když nejde v mém případě vůbec o nějaké nedorozumění a pan Murdstone si to takhle vymyslel, aby se mě zbavil – co si počnu pak? I kdyby mi dovolili, abych tady zůstal, dokud těch svých sedm šilinků neutratím, rozhodně nemám naději, že si mě tady nechají, až začnu umírat hlady. To by zřejmě bylo trapné a nepříjemné zákazníkům a kromě toho by se tím to Modré zvíře či tentononc vystavovalo nebezpečí, že bude mít výlohy s mým pohřbem. Kdybych se tuhle minutu vydal na cestu a pokusil se dojít pěšky domů, trefil bych vůbec, měl bych vůbec naději, že takovou dlouhou cestu vydržím, a i kdybych nakrásně domů došel, na koho jiného bych se mohl spolehlivě obrátit než na Peggotku? Kdybych vyhledal nejbližší příslušný úřad a hlásil se k vojenské nebo námořní službě, jsem zase ještě tak malý, že by mě s největší pravděpodobností nepřijali! Takové a stovky jiných podobných myšlenek mě horečně rozpalovaly, až se mi z nich strachy a hrůzou dělalo mdlo. Mé rozpálení vrcholilo, když do dveří vešel nějaký muž a pošeptal cosi zřízenci, který mě pak ihned sešoupl s váhy a postrčil k němu jako věc zváženou, koupenou, vydanou a zaplacenou.

Když jsem ruku v ruce s tímto novým známým vycházel z kanceláře, úkradkem jsem se na něho podíval. Byl to vychrtlý, snědý mladý muž s vpadlými tvářemi a bradou skorem stejně černou, jako měl pan Murdstone; ale tím taky všechna podoba končila, protože měl licousy oholené a jeho vlasy, místo aby se mu leskly, byly vybledlé a matné. Na sobě měl oblek z černé látky, který byl také značně vybledlý a matný a značně krátký v rukávech i nohavicích; a měl také bílý nákrčník, ne právě nejčistší. Nemyslil jsem a nemyslím ani dnes, že ten šátek na krku bylo všechno prádlo, které na sobě měl; bylo to však všechno prádlo, které na něm člověk viděl nebo mohl vytušit.

„Ty jsi ten nový žák?“ zeptal se.

„Ano, prosím,“ řekl jsem.

Domníval jsem se, že ano. Nevěděl jsem to.

„Já jsem jeden z učitelů Salemského ústavu24&,“ řekl on.

[&24 Salemský ústav – ústav byl zřejmě pojmenován po biblickém městě Salem, později přezvaném na Jerusalem.]

Uklonil jsem se mu a pocítil jsem ukrutný strach. Tak jsem se styděl zmínit se učenci a učiteli Salemského ústavu o něčem tak obyčejném, jako je můj kufr, že jsme od zájezdního dvora ušli už pěkný kus cesty, než jsem se osmělil o tom promluvit. Když jsem mu pokorně naznačil, že bych snad mohl ten kufr později potřebovat, vrátili jsme se zase a učitel řekl zřízenci, že forman má příkaz, aby v poledne kufr vyzvedl.

„Dovolte, prosím, pane,“ řekl jsem, když jsme ušli asi stejný kus cesty jako předtím, „je to daleko?“

„Je to tamhle u Blackheathu25&,“ řekl.

[&25 Blackheath – bývalá veřejná louka v jihovýchodní části Londýna. Stala se jevištěm historických událostí, např. velké rolnické revolty roku 1381, vedené Watem Tylerem. Dnes je to rekreační místo Londýňanů.]

„A je to daleko, prosím?“ zeptal jsem se ostýchavě.

„Hezký kousek to je,“ řekl. „Pojedeme dostavníkem. Je to asi šest mil.“

Byl jsem tak zesláblý a unavený, že nutnost vydržet dalších šest mil bylo na mne tuze mnoho i v pouhé představě. Dodal jsem si odvahy a řekl jsem mu, že jsem od včerejšího oběda neměl v ústech, a kdyby mi dovolil koupit si něco k jídlu, že bych mu byl velmi vděčný. Zřejmě ho to překvapilo – vidím ho ještě teď, jak se zastavuje a prohlíží si mne – a po chvilce uvažování řekl, že se hodlá zastavit u jedné staré paní, která bydlí nedaleko, a že udělám nejlíp, když si koupím kousek chleba nebo cokoli jiného a zdravého, co mám nejraději, a nasnídám se u ní doma, tam že možná dostaneme trochu mléka.

Zastavili jsme se tedy u pekařského výkladu, a když jsem postupně projevil chuť koupit v krámě všechno, co bylo dobré na pokažení žaludku, a když učitel jeden můj návrh za druhým zamítl, rozhodli jsme se pro pěkný bochníček černého chleba, který mě stál tři pence. Potom jsme u kupce koupili ještě vajíčko a plátek prorostlé slaniny, a protože mi po tom všem z druhého lesklého šilinku ještě stále zbývala podle mého slušná hromádka drobných, došel jsem k názoru, že v Londýně je úžasně lacino. Když jsme se takto zásobili, pokračovali jsme v cestě hroznou vřavou a shonem, které mi v unavené hlavě působily nepopsatelný zmatek, a dál přes nějaký most, což byl nepochybně Londýnský most (myslím dokonce, že mi to učitel říkal, ale já cestou podřimoval), až jsme došli k domku té chudé ženy, který byl částí nějakého dobročinného chudobince, jak jsem poznal podle vzhledu stavby i podle nápisu v kameni nad vraty, kde stálo, že to je nadační útulek pro dvacet pět chudých žen.

Učitel Salemského ústavu zdvihl závoru u jedněch z mnoha černých dvířek, která byla všechna navlas stejná a všechna také měla jedno kosočtvercově mřížkované okénko po straně a druhé kosočtvercově mřížkované okénko nad sebou, a vstoupili jsme do domku jedné z těch starých ubožaček, která právě rozdmýchávala oheň, aby přivedla něco v rendlíčku do varu. Jakmile spatřila učitele vcházet, ustala v práci a s měchem na klíně řekla něco, co mému uchu připadalo jako „Můj Charley!“, ale když si všimla, že s ním vcházím já, vstala, mnula si lehce ruce a udělala poněkud rozpačitou úklonku.

„Mohla byste laskavě uvařit tomu mladému pánovi snídani?“ zeptal se učitel Salemského ústavu.

„Jestli bych mohla?“ řekla stařena. „To se rozumí, uvařím!“

„Jakpak se dnes vede paní Fibbitsonové?“ řekl učitel a zadíval se na jinou stařenu, která seděla ve velkém křesle u krbu a tak se podobala ranci šatů, že dodnes děkuji šťastné náhodě, že jsem si na ni omylem nesedl.

„Ale chabě, chabě,“ řekla první stařena. „Má dnes svůj špatný den. Kdyby mi nějakou náhodou zhasl oheň, na mou věru myslím, že by ona zhasla taky a nic by ji už k životu nevzkřísilo.“

Když se na ni dívali oni, díval jsem se i já. Třebaže byl teplý den, zdálo se, že stařena nemyslí na nic než na oheň. Připadalo mi, že žehrá i na ten rendlík na něm, ba důvodně se domnívám, že jeho zatížení přípravou mého vajíčka a opékáním mé slaniny přijímala s nelibostí, neboť jsem ji na vlastní udivené oči jednou viděl hrozit na mne pěstí, když se toto kuchaření dálo a nikdo jiný se na ni právě nedíval. Okénkem proudilo dovnitř slunce, ale stařena k němu seděla zády svými i zády vysokého křesla a zastírala oheň, jako by ho horlivě zahřívala, místo aby oheň hřál ji, a nejvýše podezíravě ho hlídala. To, že se s dokončením přípravy mé snídaně ohni ulehčilo, jí způsobilo radost tak bezmeznou, že se hlasitě zasmála – a musím říci, že to byl smích velmi málo melodický.

Posadil jsem se k svému černému bochníčku, vejci a plátku slaniny s podarovanou miskou mléka navíc a s opravdovým požitkem jsem se najedl. Mezitím, co jsem snídani ještě plně vychutnával, řekla stará paní domu učiteli:

„Co flauta? Přišla taky?“

„Ano,“ odpověděl.

„A zahrát, to by nešlo?“ řekla stařena prosebně. „Prosím!“

Po těch slovech si učitel sáhl pod šos kabátu, vytáhl flétnu, rozloženou na tři kusy, sešrouboval je dohromady a bez meškání se pustil do hry. Mám dojem, když o tom po tolika letech přemýšlím, že na světě ještě nežil člověk, který by byl hrál hůř. Vyluzoval nejpříšernější zvuky, jaké jsem kdy slyšel vydávat, ať už ze zdroje přirozeného nebo umělého. Nevím, jaké to byly melodie – bylo-li v tom hudebním čísle vůbec něco melodického, o čemž pochybuji – ale na mne měly ty tóny trojí účinek: předně mi připomínaly všechno mé trápení, takže jsem se jen stěží ubránil pláči, dále mi vzaly všechnu chuť k jídlu a konečně na mne působily tak uspávavě, že jsem nemohl udržet oči otevřené. Jak se mi nyní ta vzpomínka začíná živě vybavovat v paměti, opět se mi klíží oči a začínám tlouci špačky. Opět se mi ten pokojíček s otevřenou koutnicí a s židlemi s hranatým lenochem, s točitými schůdky do hořejší světničky a vějířkem tří pavích per nad krbovou římsou – pamatuji se, jak jsem přemítal, když jsem tam vešel, co by si byl asi ten páv pomyslil, kdyby byl věděl, jaké konce jsou té jeho nádheře souzeny – před očima rozplývá a já klímám a usínám. Hlas flétny zaniká a místo ní slyším kola dostavníku a jsem zas na cestě. Dostavník kodrcá, já se s leknutím probouzím a hlas flétny se zase vrací a učitel Salemského ústavu sedí s nohou přes nohu a tesklivě na ni fouká, zatím co ho stará paní domu nadšeně pozoruje. Potom se zas rozplývá ona, rozplývá se on, rozplývá se všecko a není už žádná flétna, žádný učitel, žádný Salemský ústav, žádný David Copperfield, není prostě nic než hluboký spánek.

… Vyluzoval nejpříšernější zvuky, jaké jsem kdy slyšel vydávat …

Ve snu se mi zdálo, jak jsem myslil, že se stará paní domu, která se ve svém obdivném vytržení šourala k učiteli stále blíž a blíž, zatím co na tu žalostnou flétnu foukal, naklonila přes lenoch židle, láskyplně ho objala kolem krku a tím mu na okamžik přerušila hru. Buď tu chvíli, nebo hned potom jsem byl na přechodu mezi spánkem a bděním, neboť když začal znovu hrát – to byla opravdu skutečnost, že přestal hrát – viděl i slyšel jsem touž stařenu ptát se paní Fibbitsonové, není-li to kouzelné (totiž to hraní), načež paní Fibbitsonová odpověděla: „Tak, tak! To je!“ a kývala hlavou na oheň, jemuž zřejmě – nedám to si vymluvit – přičítala zásluhu za celé to musikální povyražení.

Když jsem, jak se zdálo, podřímal hezky dlouhou chvíli, rozšrouboval učitel Salemského ústavu flétnu zase na ty tři kusy, schoval je na jejich staré místo a odvedl mě. Dostavník jsme chytili hned blízko a nasedli jsme na střechu; byl jsem ale tak nemožně ospalý, že mě při zastávce na cestě, když jsme přibírali nového pasažéra, strčili dovnitř do vozu, kde nikdo neseděl a kde jsem pak spal jako zabitý, dokud jsem nezpozoroval, že dostavník jede zelení listí krokem do příkrého kopce. Hned pak zastavil a byl u cíle.

Krátká chůze nás – totiž učitele a mne – přivedla k Salemskému ústavu; byla to budova velmi ponurého vzhledu, obehnaná vysokou cihlovou zdí. Nad vrátky v této zdi visela tabule s nápisem SALEMSKÝ ÚSTAV; a když jsme zatáhli za zvonek, mřížkou v těchto vrátkách si nás změřil nevrlý obličej, který patřil, jak jsem po otevření vrátek zjistil, silnému muži s býčí šíjí, dřevěnou nohou, vyčnělými skráněmi a hlavou dokola krátce ostříhanou.

„Ten nový žák,“ řekl učitel.

Muž s dřevěnou nohou si mne prohlédl od hlavy až k patě – což mu netrvalo dlouho, protože mne byl malý kousek – zamkl za námi vrátka a vytáhl klíč. Kráčeli jsme mezi několika tmavými mohutnými stromy k budově, když najednou zavolal na mého průvodce.

„Hej!“

Ohlédli jsme se a muž stál u dveří malé vrátnice, kde bydlil, a držel v ruce pár bot.

„Jářku, pane Mell!“ řekl. „Byl tady švec, když jste byl pryč, povídal, že už nejsou k spravení. Není na nich prý z původní kůže už ani ždibec a divil se, že něco takového můžete chtít.“

S těmi slovy hodil boty za panem Mellem, který se pak několik kroků vrátil, zdvihl je, a zatím co jsme spolu šli dál, stále si je prohlížel (velmi zkormouceně, jak mi bohužel připadalo). A tu jsem si po prvé všiml, že boty, které má na nohou, jsou chatrné skorem k nepotřebě a že se mu z nich na jednom místě jako poupě v rozpuku klube punčocha.

Salemský ústav byla hranatá cihlová budova s křídly do stran a měla holý a neobydlený vzhled. Všechno na ní bylo tak tiché a klidné, že jsem se pana Mella zeptal, nejsou-li snad chlapci všichni někde na vycházce; učitel se však zdál překvapený tím, že nevím nic o prázdninách. Všichni žáci jsou prý doma a majitel školy pan Creakle tráví prázdniny s paní a slečnou Creaklovou u moře. A mne sem prý poslali hned o prázdninách za trest za mé špatnosti. To všechno mi vysvětlil cestou.

Civěl jsem na třídu, do níž mě zavedl, jako na nejztracenější a nejpustší místo, jaké jsem kdy spatřil. Ještě teď ji vidím. Je to dlouhá místnost se stolky ve třech dlouhých řadách a lavicemi v šesti, kolem dokola naježená hrabičkami na věšení klobouků a tabulek. Špinavou podlahu vystýlají roztrhané staré sešity a úkoly. Na stolcích se válejí papírové skládanky, vyrobené z téhož materiálu. V naplesnivělém hrádku, zhotoveném z lepenky a drátu, pobíhají dvě ubohé bílé myšky, opuštěné svým pánem, a červenýma očičkama šmejdí v kdejakém koutku, není-li tam něco k snědku. V klícce sotva o poznání větší, než je sám, se truchlivým zarachocením občas přihlásí ptáček, když si hopne na bidýlko nebo s té dvoupalcové výšky seskočí; ale nezpívá ani necvrliká. Místnost tíží podivný odporný zápach jako z promáčených manšestrových kalhot, nahnilých jablek a plesnivých knih. A nebyla by dobře mohla být víc zastříkaná inkoustem, kdyby ji byli hned při stavbě nechali bez střechy a kdyby obloha byla v jednotlivých ročních obdobích místo vody, sněhu, krup a plískanic dštila samý inkoust.

Když mě tam pan Mell nechal samotného, zatím co si nesl ty nespravitelné boty nahoru, kradl jsem se po špičkách na druhý konec učebny; a jak jsem se tak ploužil, všechno jsem to pozoroval. Pojednou jsem spatřil lepenkovou tabulku, krasopisně napsanou, která ležela na stolku a na níž byla tato slova: „Pozor, kouše!“

Ze strachu, že pod stolem je nějaký velký pes, ne-li něco horšího, jsem okamžitě vylezl nahoru. Ale přestože jsem se všude kolem úzkostlivě rozhlížel, nikde nebylo po psu ani památky. Ještě stále jsem po něm pátral, když se pan Mell najednou vrátil a zeptal se, cože dělám na stolku.

„Odpusťte, prosím, pane,“ povídám, „hledám toho psa, prosím.“

„Psa?“ povídá. „Jakého psa?“

„On to není pes, pane?“

„Cože není pes?“

„No, na co se má dávat pozor, pane. To, co kouše.“

„Ne, Copperfielde,“ povídá mi vážně, „to není pes. To je chlapec. A já mám příkaz, Copperfielde, abych ti tu tabulku pověsil na záda. Je mi líto, že s tebou mám začínat takhle, ale musím.“

S těmi slovy mě sundal se stolku a přivázal mi tabulku, vhodně k tomu účelu upravenou, na záda jako tlumok; a ať jsem se pak od té chvíle hnul kamkoli, všude jsem měl to potěšení ji s sebou nosit.

Nikdo si nedovede představit, co jsem pro tu tabulku vytrpěl. Ať mě už něčí oči mohly vidět nebo ne, vždycky jsem měl pocit, že ji někdo čte. Neulevilo se mi ani tehdy, když jsem se otočil a nikoho nespatřil, protože kamkoli jsem směřoval zády, právě tam jsem si vždycky představoval nějakého diváka. Ten surovec s dřevěnou nohou mé utrpení jen ztěžoval. Měl dozor, a kdykoli mě zahlédl opírat se o strom, zeď nebo dům, strašlivým hlasem na mne od dveří vrátnice zařval: „Hej, pane, vy tam! Vy, Copperfield! Jen hezky ukažte tu svou firmu pořádně, jinak to na vás hlásím!“ Hřiště byl holý písčitý dvůr, volně viditelný z celé zadní strany školy i od hospodářských místností; a věděl jsem, že tu tabulku čte personál, že ji čte řezník, že ji čte pekař, že zkrátka každý, kdo do školy přichází nebo z ní vychází, když se právě ráno podle rozkazu procházím na dvoře, na té tabulce čte, že si na mne musí dát pozor, protože koušu. Vzpomínám si, že jsem se nakonec začal sám sebe bát jako nějakého malého zvlčilce, který opravdu kouše.

Na hřišti byla stará vrata, do nichž měli chlapci ve zvyku vyřezávat svá jména. Byla těmi podpisy úplně posetá a já, ve strachu z konce prázdnin a návratu chlapců, jsem nedovedl přečíst jediné jméno, abych si zároveň nekladl otázku, jakým asi tónem a s jakým asi důrazem bude tenhleten číst to „Pozor, kouše!“ Jeden chlapec – jistý J. Steerforth – vyřezával své jméno do dveří velmi hluboko a velmi často a o něm jsem si vzal do hlavy, že to bude číst hodně silným hlasem a že mě pak bude krákat za vlasy. U jiného chlapce, který se podepisoval Tom Traddles, jsem se bál, že si z toho udělá hru a bude dělat, jako by ze mne měl ukrutný strach. U třetího, nějakého George Dempla, jsem si představoval, že to bude vyzpěvovat. A díval jsem se, já ustrašený človíček, na ta vrata tak dlouho, až jsem v duchu viděl, že mě vlastníci všech těch jmen – podle slov pana Mella jich tehdy ve škole bylo pětačtyřicet – jednomyslně bojkotují a každý z nich po svém způsobu vyřvává do světa: „Pozor, kouše!“

Stejné to bylo s místy u stolků a v lavicích a stejné to bylo i s alejí opuštěných postelí, po nichž jsem pokukoval, když jsem šel k svému lůžku i když jsem v něm už ležel. Pamatuji si, jak se mi noc co noc zdávalo, že jsem zase u matky, jaká bývala dříve, že jdu na besedu do domku pana Peggottyho, jedu na střeše dostavníku nebo znovu obědvám se svým nešťastným přítelem číšníkem – a jak ve všech těch případech jsem příčinou toho, že lidé začnou vřískat a poulí oči, neboť se na neštěstí ukáže, že na sobě nemám nic než noční košilku a tu hanebnou ceduli.

Při té jednotvárnosti mého života i ustavičné bázni před opětovným zahájením školy to bylo utrpení přímo nesnesitelné! Den co den mi pan Mell ukládal dlouhé úkoly, ale dařily se mi a obstál jsem při nich se ctí, protože tam nikde neseděl pan Murdstone ani slečna. Před učením i po něm jsem se procházel – pod dozorem muže s dřevěnou nohou, jak jsem již uvedl. Úžasné, jak živě se mi v mysli vybavuje ta provlhlost celé budovy, ty zelené, rozpukané kamenné desky v dlažbě dvora, ten starý rozeschlý sud na dešťovou vodu i ty omšelé pně několika ponurých stromů, s nichž jako by v deštích kapalo víc než s jiných a jež jako by v slunečnu kvetly míň než jiné! V jednu jsme s panem Mellem obědvali na zadním konci dlouhé pusté jídelny, plné holých prkenných stolů a puchu po mastnotě. Potom jsem měl znova učení až do svačiny, při níž pan Mell pil čaj z modrého šálku a já z plechového hrníčku. Po celý dlouhý den, až do sedmi do osmi večer, seděl pan Mell u svého stolku, postaveného ve třídě odděleně, a za použití pera, inkoustu, pravítka, knih a dopisního papíru pilně vypisoval účty – jak jsem poznal – za minulé pololetí. Když pak své pomůcky na noc uložil, vytáhl flétnu a foukal do ní a foukal, až mi skorem připadalo, že do velkého otvoru na konci vefouká kus po kuse celou svou bytost a klapkami vyprchá do vzduchu.

Vidím se dodnes, tu drobnou postavičku, jak sedím v té chabě osvětlené místnosti a s hlavou v dlaních poslouchám ty žalostné melodie pana Mella a dřu při tom úlohy na zítřek. Vidím se, jak s knihami už zavřenými poslouchám ty žalostné melodie pana Mella dál a sluchem z nich vybírám, jaké to bývávalo doma a jak na yarmouthské pobřežní pláni fičí vítr, a cítím přitom hrozný stesk a opuštěnost. Vidím se, jak odcházím kolem těch neobývaných pokojů spát a jak sedím na pelesti a pláču steskem po nějakém konejšivém slůvku od Peggotky. Vidím se, jak ráno scházím po schodech a hnusnou rozšklebeninou vysokého schodištního okna se dívám na školní zvonec, zavěšený pod větrnou korouhvičkou na střeše nějakého hospodářského přístavku, a hrozím se chvíle, až bude svým hlasem svolávat do učení J. Steerfortha a všechny ostatní; a v bázlivých předtuchách se mi tato chvíle řadí hned za okamžik, až uvidím muže s dřevěnou nohou odmykat zrezavělá vrátka, aby vpustil hrozného pana Creakla. Nedovedu si představit, že bych v kterékoli z těchto situací býval postavou zvlášť nebezpečnou, ale ve všech jsem měl na zádech touž výstrahu.

Pan Mell se mnou mnoho nemluvil, ale nikdy na mne nebyl příkrý. Mám dojem, že jsme si navzájem byli dobrými společníky i bez mluvení. Zapomněl jsem se však zmínit o tom, že si občas docela nevysvětlitelně mluvil pro sebe, šklebil se, zatínal ruku v pěst, skřípal zuby a škubal se za vlasy. Už však takové podivnůstky měl; z počátku mě sice lekaly, ale brzy jsem si na ně zvykl.

6. Rozšiřuji kruh známostí

Takový život jsem vedl asi měsíc, když se muž s dřevěnou nohou najednou začal s hadrem na holi a s kbelíkem vody dunivě pobelhávat po škole, z čehož jsem usoudil, že jsou v proudu přípravy na příchod pana Creakla a chlapců. Nemýlil jsem se, neboť zanedlouho vnikl hadr na holi do třídy a vypudil odtamtud pana Mella i mne; oba jsme se pak několik dní uchylovali, kam se dalo, a žili, jak se dalo, při čemž jsme se ustavičně pletli několika mladým ženám, které se předtím jen málokdy ukazovaly, a byli jsme pořád v takových mračnech prachu, že jsem se nakýchal skorem tolik, jako kdyby Salemský ústav byla obrovská tabatěrka.

Jednoho dne mi pan Mell oznámil, že se večer vrátí pan Creakle. Po svačině jsem k večeru slyšel, že se opravdu vrátil. Chvíli před tím, než byl čas na spaní, pro mne přišel muž s dřevěnou nohou, že prý se mu mám jít ukázat.

Část budovy obývaná panem Creaklem měla mnohem pohodlnější vybavení než naše a také svou útulnou zahrádku, která vypadala velmi utěšeně po tom prašném hřišti tolik podobném malinké poušti, že se na něm, jak jsem si myslil, nemohl cítit doma nikdo jiný než velbloud nebo dromedár. Připadalo mi jako opovážlivost si i jen všimnout, že chodba, jíž jsem se strachy rozechvělý před páně Creaklovu tvář ubíral, vypadá hezky; a když mě muž s dřevěnou nohou uvedl, přivedla mě páně Creaklova osobnost do takových rozpaků, že jsem skoro neviděl paní Creaklovou ani slečnu Creaklovou (které byly obě v pokoji také), ani nic jiného kromě pana Creakla, statného pána s cingrlátkem z hodinkového řetízku a ze spousty přívěsků, kterak sedí v křesle se sklenicí a lahví u ruky.

„Ták!“ řekl pan Creakle. „Tohle je tedy ten mladý pán, kterému máme upilovat zuby! Otočte ho!“

Muž s dřevěnou nohou mě otočil, aby ukázal mou ceduli; a když poskytl panu Creaklovi dost času, aby si ji pořádně prohlédl, otočil mě k panu Creaklovi zase tváří a sám se postavil vedle něho. Pan Creakle byl v obličeji hněvně rudý a velmi malé oči měl hluboko zapadlé; na čele měl silně naběhlé žíly, nos malý a bradu širokou. Na temeni byl lysý; a trochu řídkých a jakoby mokrých vlasů, které mu právě začínaly šedivět, měl sčesanou přes oba spánky takovým způsobem, že se mu oba praménky na čele proplétaly. Ale co mě u něho upoutalo nejvíc, byla jeho řeč – neměl totiž vůbec hlas, nýbrž jenom sípal. Námaha, kterou ho mluvení stálo, nebo snad vědomí, že tak nemohoucně sípá, mu při řeči rozpalovalo hněvivý obličej o tolik hněvivěji a nalévalo mu silně naběhlé žíly o tolik silněji, že mě nijak nepřekvapuje, když si na to teď vzpomínám, že jsem tuto zvláštnost považoval za jeho hlavní rys.

„Nuže,“ řekl pan Creakle, „co mi můžete, o tom chlapci hlásit?“

„Ještě se na něj nic neví,“ odpověděl muž s dřevěnou nohou. „Neměl zatím příležitost.“

Měl jsem dojem, že to panu Creaklovi způsobilo zklamání. A měl jsem dojem, že paní a slečně Creaklovým (na něž jsem se teprve teď podíval a které byly obě hubené a tiché) to zklamání nezpůsobilo.

„Pojďte sem, mladý pane!“ řekl pan Creakle a zakýval na mne.

„Pojďte sem!“ řekl muž s dřevěnou nohou a opakoval týž posunek.

„Mám to štěstí, že znám tvého druhého otce,“ sípal pan Creakle a vzal mě přitom za ucho; „a je to vzácný člověk, muž silného charakteru. On zná mne a já znám jeho. Znáš mě ale ty? He?“ řekl pan Creakle a se surovou šprýmovností mě štípal do ucha.

„Ještě ne, pane,“ řekl jsem a uhýbal jsem před bolestí.

„Ještě ne? He?“ opakoval pan Creakle. „Však mě brzy poznáš. He?“

„Brzy poznáš. He?“ opakoval muž s dřevěnou nohou. Později jsem přišel na to, že pro ten silný hlas obyčejně dělává panu Creaklovi vůči chlapcům tlumočníka.

Byl jsem strašně vylekaný a řekl jsem, že v to s jeho dovolením doufám. Celou tu dobu jsem měl pocit, jako bych měl ucho v ohni, tak silně mě do něho štípal.

„Povím ti, kdo jsem,“ zašeptal pan Creakle a konečně mi ucho pustil, ale napřed mi jím na rozloučenou zakroutil tak surově, že mi do očí vhrkly slzy. „Já jsem tyran.“

„Tyran,“ řekl muž s dřevěnou nohou.

„Když řeknu, že něco udělám, tak to udělám,“ sípal pan Creakle; „a když řeknu, že chci mít něco uděláno, tak se to taky udělá!“

„Že chci mít něco uděláno, tak se to taky udělá,“ papouškoval muž s dřevěnou nohou.

„Jsem rozhodná povaha,“ řekl pan Creakle. „Ano, jsem rozhodný. Konám povinnost. Konám ji aspoň já. Když se proti mně vzepře vlastní tělo a krev,“ podíval se při těch slovech na paní Creaklovou, „přestává být mým tělem a krví. Zavrhnu je.“ A k muži s dřevěnou nohou:

„Nebyl tady zase ten panáček?“

„Ne,“ zněla odpověď.

„Ne,“ řekl pan Creakle. „Však on ví proč. On mě zná. Ať se mi tady neukazuje! Povídám, ať se mi tady neukazuje,“ řekl pan Creakle, uhodil pěstí do stolu a podíval se přitom na paní Creaklovou, „však mě dobře zná! Teď jsi mě taky trochu poznal ty, přítelíčku, a tak můžeš jít. Odveďte ho.“

Byl jsem velmi rád, že mě pan Creakle propustil, poněvadž jak paní, tak i slečna Creaklová si utíraly uslzené oči a měl jsem stejně trapné pocity kvůli nim jako kvůli sobě. Ale měl jsem na srdci prosbu, na které mi tak strašně záleželo, že jsem přes všechen podiv, kde se ve mně ta odvaha bere, neodolal a řekl:

„Prosím, pane –“

Pan Creakle zasípal: „He! Co je zas?“ a zavrtal se do mne očima, jako by mě jimi chtěl sežehnout.

„Prosím, pane,“ koktal jsem, „kdybyste dovolil (je mi, pane, opravdu strašně líto, co jsem provedl), abych tu tabulku sundal, než se chlapci vrátí…“

Myslel-li to pan Creakle doopravdy nebo udělal-li to jen proto, aby mě postrašil, to nevím, ale vyletěl najednou z křesla tak prudce, že jsem vzal nohy na ramena, a aniž jsem čekal na doprovod muže s dřevěnou nohou, hnal jsem se jako o překot a ani jednou se nezastavil, dokud jsem nedoběhl do ložnice; a když jsem zjistil, že za mnou nikdo neběží, lehl jsem si do postele, jak už stejně bylo na čase, a ještě dvě hodiny jsem se třásl strachy.

Příští den ráno se vrátil pan Sharp. Pan Sharp byl první učitel a měl vyšší postavení než pan Mell. Pan Mell jídal s chlapci, kdežto pan Sharp obědval i večeřel u stolu pana Creakla. Pan Sharp, jak jsem ho viděl já, byl slaboučký a křehký pán, který nosil hlavu s pořádným nosem pořád na stranu, jako by mu byla trochu těžká. Vlasy měl zvlněné a pečlivě učesané; ale hned první chlapec, který se vrátil z prázdnin, mi prozradil, že je to paruka (prý koupená již obnošená, říkal) a že si ji pan Sharp chodí každou sobotu odpoledne dát nakadeřit.

Tuto novinku mi neprozradil nikdo jiný než Tommy Traddles. Byl to první chlapec, který se z prázdnin vrátil. Představil se mi tak, že mi oznámil, že jeho jméno najdu v pravém rohu vrat nad horní závorou; na to jsem mu řekl: „Traddles?“ a on odpověděl: „Správně,“ a potom mě vyzval, abych mu dopodrobna vyprávěl o sobě i o rodině.

Byla to pro mne šťastná náhoda, že první přijel Traddles. Má cedule se mu tak líbila, že mi všechny rozpaky, ať už z jejího ukazování nebo schovávání, ušetřil tím, že mě každému chlapci, který se vrátil z domova, velkému či malému, hned po jeho příchodu představil obřadnými slovy: „Heleď, to je legrace!“ Na štěstí se také většina chlapců vrátila ve sklíčené náladě a nebavila se tak bouřlivě na můj účet, jak jsem očekával. Někteří z nich, to se ví, kolem mne křepčili jako divocí Indiáni a většina neodolala pokušení a dělala, jako bych byl pes, popleskávala mě a chlácholila, abych je snad nekousl, a volala na mne: „Lehnout, panáčku!“ a říkala mi „Čokl“. Rozumí se sice samo sebou, že mi to mezi tolika cizími chlapci bylo trapné a že mě to stálo hodně slz, ale celkem vzato to dopadlo lépe, než jsem očekával.

Nepovažovali mě však za formálně přijatého mezi spolužáky, dokud nepřijel J. Steerforth. Před toho hocha, který měl pověst znamenitého studenta, byl neobyčejně hezký a nejméně o šest let starší než já, mě předvedli jako před nějakého soudce. Pod kůlnou na hřišti mě podrobil výslechu co do podrobností mého trestu a potom milostivě vynesl rozhodnutí v tom smyslu, že to je „ukrutná hanba“, čímž si mne pro všechny budoucí časy zavázal vděkem.

Když tímto výrokem rozhodl mou věc s tabulkou, odvedl mě stranou a řekl: „Kolik máš peněz, Copperfielde?“

Řekl jsem, že sedm šilinků.

„Udělal bys dobře, kdyby sis je dal schovat ke mně,“ řekl. „Totiž můžeš, jestli chceš. Když nechceš, nemusíš.“

Pospíšil jsem si, abych využil jeho přátelské nabídky, a když jsem otevřel Peggotčinu tobolku, vysypal jsem mu ji do dlaně.

„Chceš něco utratit hned?“ zeptal se mě.

„Ne, dekuji,“ odpověděl jsem.

„Víš přece, že můžeš, když chceš,“ řekl Steerforth. „Jen si řekni.“

„Ne, děkuji zdvořile,“ opakoval jsem.

„Možná, že bys rád utratil asi tak dva šilinky, řekněme za láhev rybízového vína na jedno kolo nahoře v ložnici?“ řekl Steerforth. „Patříš přece do mé ložnice, nemám pravdu?“

Rozhodně mě předtím nic podobného nenapadlo, ale řekl jsem, že ano, to že bych rád.

„Výborně,“ řekl Steerforth. „A myslím, že docela rád utratíš ještě tak jeden šilink za mandlové koláčky, ne?“

Na to jsem řekl, že ano, to že bych rád taky.

„A co ještě asi tak jeden šilink za sušenky a druhý za ovoce, hm?“ řekl Steerforth. „Vida mladého Copperfielda! Dovede se ukázat!“

Usmál jsem se, protože se usmíval on, ale zároveň mi to dělalo trochu těžkou hlavu.

„Tak dobrá,“ řekl Steerforth. „Musíme s tím ale hledět vystačit, jako dlouho se dá. To je celý vtip. Udělám pro tebe všechno, co je v mé moci. Smím volně vycházet, kdy chci, a já sem ten proviant propašuju.“ S těmi slovy strčil peníze do kapsy a vlídně mi řekl, abych si nedělal starosti; že se už postará, aby to správně dopadlo.

A v každém směru dodržel slovo, bylo-li totiž správné to, o čem jsem v skrytu duše tušil, že to je vlastně nesprávné – neboť jsem se obával, že ta útrata se rovná vyhození obou půlkorun od matky – třebaže jsem si papírek, do kterého je zabalila, uschoval a tím zachránil drahocenný poklad. Když jsme večer odešli nahoru spát, vytáhl Steerforth všechno, co za mých sedm šilinků nakoupil, rozložil to v měsíčním světle na mé posteli a řekl:

„Tak, tady to máš, mladý Copperfielde! Věru hotová královská tabule!“

Při svém mládí bych za nic nebyl našel odvahu, abych hostině předsedal, je-li u ní on; a už jen při pouhém pomyšlení na to se mi třásly ruce. Poprosil jsem ho, aby mi prokázal laskavost a dělal hostitele sám; a protože se k mé prosbě přidali i ostatní chlapci z mé ložnice, Steerforth jí vyhověl, sedl si na můj polštář a rozdával jídlo – musím přiznat, že naprosto spravedlivě – a rozdílel kolem rybízové víno ve stopce bez nožičky, která byla jeho osobním majetkem. Pokud jde o mne, seděl jsem mu po levici; ostatní chlapci utvořili kolem nás na nejbližších postelích a na podlaze kroužek.

Tak živě si vzpomínám, jak jsme tam seděli a šeptem rozprávěli, ač bych měl spíš říci, jak oni hovořili a já uctivě poslouchal! A jak měsíční světlo padalo oknem kousek do místnosti a vykreslilo bledý obrys okna na podlaze a jak většina nás seděla ve stínu kromě chvilky, kdy se Steerforth chtěl poohlédnout po něčem na naší hodovní tabuli, a proto ponořil sirku do lahvičky s fosforem a zalil nás modrou září, která vzápětí zhasla! Znovu mě obestírá jistý tajuplný pocit, který ve mně tehdy budila temnota, spiklenecké hodování a šepot, jímž se vesměs hovořilo, a já naslouchám všemu, co mi chlapci říkají, s nejasným pocitem slavnostní vážnosti a zbožné bázně, který mi působí radost, že jsou všichni tak blízko, a zase mi nahání strach (ačkoliv předstírám, že mi je do smíchu), když Traddles dělá, jako by v koutě viděl strašidlo.

Vyslechl jsem všechno možné o škole i o všem, co k ní mělo nějaký vztah. Vyrozuměl jsem, že se pan Creakle nehlásil k titulu tyrana docela bezdůvodně; že je to snad nejpřísnější a nejnelítostnější majitel školy a že v jeho životě nemine den, aby kolem sebe divoce neřádil, nepřiharcoval mezi chlapce jako dragoun a nemlátil na všechny strany hlava nehlava. Sám že neumí nic než kolem sebe mlátit, neboť je větší nevědomec (jak řekl J. Steerforth) než nejzaostalejší žáček ve škole, a že před dávnými lety býval drobným překupníkem chmele v Southwarku a zařídil si školskou živnost teprve tehdy, když v chmelu udělal bankrot a prodělal všechny peníze paní Creaklové. Vyslechl jsem ještě spoustu podobných věcí a jen jsem se divil, odkud to chlapci vědí.

Slyšel jsem, že muž s dřevěnou nohou, který se jmenoval Tungay, je zatvrzelý surovec, který dříve vypomáhal v obchodě s chmelem, ale přesedlal spolu s panem Creaklem na školské řemeslo, a to podle mínění chlapců proto, že si ve službách pana Creakla zlámal nohu a že pro něho dělal množství špinavé práce a znal jeho tajnosti. Slyšel jsem, že Tungay považuje celý ústav, učitele jako žáky, jedině s výjimkou samotného pana Creakla, za samozřejmé nepřátele a že jediným potěšením v životě mu je jeho vlastní krobiánství a zlovolnost. Slyšel jsem, že pan Creakle má syna, který nikdy neviděl v Tungayovi přítele a který se kdysi, dokud ještě pomáhal ve škole učitelovat, nějak pohádal s otcem kvůli případu, při němž se krajně nelítostně uplatňovala školní kázeň, a kromě toho prý otci vytýkal jeho špatné zacházení s matkou. Slyšel jsem, že ho proto pan Creakle vyhnal z domova a od té doby že jak paní, tak i slečna Creaklová jsou smutné.

Ale nejpodivuhodnější ze všeho, co jsem o panu Creaklovi slyšel, bylo to, že ve škole je hoch, na něhož se nikdy neodváží vztáhnout ruku, a ten hoch že je J. Steerforth. Steerforth pravdivost toho výroku sám potvrdil a řekl, že by ho rád viděl, aby si něco začal. Když se ho jeden plachý chlapec (ne já) zeptal, co by dělal, kdyby viděl, že si pan Creakle chce něco začít, namočil Steerforth sirku do lahvičky s fosforem jen proto, aby svou odpověď zahalil září, a řekl, že by ho pro začátek srazil k zemi jednou ranou do hlavy tou půlzlatkovou lahví inkoustu, která vždycky stojí na krbové římse. Chvíli jsme pak seděli ve tmě a ani nedutali.

Slyšel jsem, že pan Sharp i pan Mell zřejmě mají oba bídný plat; a když je na páně Creaklově stole k obědu teplé i studené maso, vždy se prý od pana Sharpa očekává, že si vyvolí studené, což rovněž potvrdil J. Steerforth, jediný chovanec, který se stravoval s Creaklovými. Slyšel jsem, že panu Sharpovi paruka nepadne a že by se s ní nemusel „vytahovat“ – někdo jiný řekl „honit“ – protože mu pod ní vzadu docela jasně koukají jeho vlastní zrzavé vlasy.

Slyšel jsem, že se jeden chlapec, syn obchodníka s uhlím, dostal do ústavu na protiúčet za dodané uhlí, a že se mu proto říká „Kompensace“ – jménem vybraným z kupecké početnice, které takovou transakci vyjadřuje. Slyšel jsem, že pivo v žákovské jídelně je okrádání rodičů a pudding že je pustý podvod. Slyšel jsem, že slečna Creaklová je podle mínění celého ústavu zamilovaná do Steerfortha; a na mou věru, když jsem tak seděl ve tmě a myslil na jeho příjemný hlas, hezký obličej, milé chování a kudrnaté vlasy, pokládal jsem to za velmi pravděpodobné. Slyšel jsem, že pan Mell není zrovna zlý člověk, ale nemá v kapse ani zlámanou grešli a že stará paní Mellová, jeho matka, je nepochybně chudá jako kostelní myš. Tu jsem si vzpomněl na svou tehdejší snídani a na slova, která zněla jako „můj Charley“, ale s radostí si dnes vzpomínám, že jsem o tom mlčel jako hrob.

Vyposlechnout tohle všechno, ba hodně víc, trvalo delší dobu než hostina. Většina hostí zalezla do postele, jakmile nebylo už co jíst ani pít; a my, kdo jsme napůl svlečeni šeptali a poslouchali ještě dál, jsme si nakonec šli lehnout také.

„Dobrou noc, mladý Copperfielde,“ řekl Steerforth. „Vezmu si tě na starost.“

„Jsi moc hodný,“ odpověděl jsem vděčně. „Strašně ti děkuji.“

„Nemáš náhodou nějakou sestru?“ řekl Steerforth a zívl si.

„Nemám,“ odpověděl jsem.

„Škoda,“ řekl Steerforth. „Kdybys ji měl, myslím, že by to byla moc hezká, plachá dívenka s jasnýma očima. Byl bych ji rád poznal. Dobrou noc, mladý Copperfielde.“

„Dobrou noc přeju,“ odpověděl jsem.

Když jsem si lehl, velmi dlouho jsem o něm přemýšlel a vzpomínám si, že jsem se na posteli zvedl, abych se na něho podíval, jak tam ležel ve světle měsíce s hezkou tváří obrácenou ke stropu a s hlavou pohodlně položenou na ruce. V mých očích byl osobou velmi mocnou; právě proto jsem na něho ustavičně myslil. Žádná šerá budoucnost na něho v těch měsíčních paprscích matně neshlížela a žádné stinné šlépěje po sobě nezanechávaly jeho kroky v zahradě, v níž jsem se celou noc ve snu procházel.

7. Moje první „půle“ v Salemském ústavě

Příští den začala škola naplno. Pamatuji se, že na mne zapůsobilo hlubokým dojmem, jak řev hlasů ve třídě nenadále ztichl v hrobové ticho, když po snídaní vstoupil pan Creakle, zastavil se ve dveřích a rozhlédl se po nás jako lidožrout v pohádce, který si prohlíží lapené oběti.

Po boku pana Creakla stál Tungay. Pomyslil jsem si, že nemá důvod tak zběsile zařvat „Ticho!“, protože chlapci už do jednoho oněměli a ztrnuli.

Pana Creakla bylo vidět mluvit a Tungaye bylo slyšet asi v tomto smyslu:

„Tak, chlapci, nová půle je tady! Dejte si na sebe v tom novém pololetí pozor! Radím vám, abyste si hleděli učení, sice jinak si já budu hledět trestání. Budu neústupný. Škrabat se vám nebude nic platné; co vám dám na pamětnou, to neseškrabete. Tak, a teď všichni do práce!“

Když tento hrozný úvod skončil a Tungay zase dunivě vybelhal ze třídy, přišel pan Creakle k mému místu a řekl mi, že jsem-li já pověstný svým kousáním, je on rovněž pověstný, jak dovede kousat. Potom mi ukázal rákosku a zeptal se mne, co říkám tomu, jaký že je to zub? Je to ostrý zub, he? Je to špičák, he? Je to tesák, he? Kouše, he? Kouše? Při každé otázce mě rákoskou důkladně švihl, až jsem se kroutil; a tak jsem v Salemském ústavě brzy nabyl domovského práva (jak řekl Steerforth) a také jsem si brzy odbyl první slzy.

Nechci tím tvrdit, že by to bylo zvláštní vyznamenání, jehož se dostalo pouze mně. Zcela naopak, velkou většinu chlapců (zvláště těch menších) stihly při páně Creaklově obchůzce třídou podobné důkazy pozornosti. Než denní práce začala, svíjela se a plakala polovina všech chovanců; kolik se jich svíjelo a plakalo, než denní práce skončila, na to se vskutku bojím rozpomenout, aby se nezdálo, že přeháním.

Myslím, že nikdy ještě nežil člověk, který měl ze svého povolání větší rozkoš než pan Creakle. Liboval si v řezání chlapců asi tak, jako člověk sytí vyhladovělý žaludek. S jistotou tvrdím, že nedovedl odolat, zvlášť když to byl chlapec buclatý, neboť oběť toho druhu ho vábila tak silně, že neměl v duši pokoj, dokud ji pro ten den nevyřídil a nezapočítal ke svým trofejím. Byl jsem sám buclatý, a měl bych to tedy vědět. Je jisté, že když na toho člověka pomyslím, ještě dnes se mi v žilách pění krev oním čistě neosobním rozhořčením proti němu, jaké bych asi byl cítil, kdybych ho byl zevrubně poznal, aniž jsem kdy byl v jeho spárech; ale nepění se, nýbrž se mi vaří, neboť vím, že to byl neschopný surovec, který neměl na vysoce odpovědné postavení, jež zastával, o nic větší právo než na úřad velkoadmirála nebo polního maršálka – v kterýchžto hodnostech by byl pravděpodobně napáchal nekonečně méně zla.

Jak jsme se, my ubohé a maličké smírné oběti nelítostné modly, před ním plazili! Za jak hrozné uvedení do života to pokládám, když se dnes ohlížím do minulosti, otročit tak bídně a poníženě muži takových kvalit a pretensí!

Znova tam sedím u stolku a pozoruji – pokorně pozoruji jeho oči, jak podle pravítka linkuje početník pro jinou oběť, jejíž ruce právě rozplacatilo totéž pravítko a která se snaží setřít palčivou bolest kapesníkem. Práce mám habaděj. Nepozoruji jeho oči ze zahálky, nýbrž proto, že mě v mé hrůzyplné touze vědět, co pan Creakle udělá příště a čeká-li teď utrpení na mne či na někoho jiného, jaksi chorobně přitahují. Se stejným zájmem pozoruje jeho oči také řada malých chlapců za mnou. Myslím, že to pan Creakle ví, ačkoliv dělá jakoby nic. Linkuje početník a strašlivě při tom šklebí ústa; vtom loupne očima stranou po naší řadě a my se všichni skloníme nad knihu a třeseme se. Vzápětí po něm pošilháváme znova. Nešťastný hříšník, který se provinil chybným vypracováním úkolu, k němu na rozkaz přistupuje. Vinník koktá omluvy a ujišťuje, že to zítra bude umět lépe. Pan Creakle prohodí žert, než ho ztluče, a my se tomu žertu smějeme – smějeme se, my bídní ubožáčkové, s tváří jako plátno a se srdcem jako v kleštích.

Znova sedím u školního stolku. Je ospalé letní odpoledne a kolem mne to šumí a bzučí, jako by chlapci byli samé masařky. Nemohu se zbavit lepkavé chuti vlažného loje z poledního masa (jsme tak hodinu dvě po obědě) a hlavu mám těžkou, jako by byla celá z olova. Dal bych všechno na světě, abych se mohl prospat. Sedím s očima na panu Creaklovi a mžourám na něj jako sůvička; a když mě na chviličku přemůže lehký spánek, i v dřímotě ho před sebou mlhavě vidím, jak linkuje ty početníky, dokud se ke mně zezadu tiše nepřikrade a neprobudí mě rudým pruhem přes záda, abych ho vnímal jasněji.

Jsem nyní na hřišti, dosud s očima na něho neodolatelně upjatýma, ačkoliv ho nevidím. Zastupuje ho okno, o němž vím, že kousek od něho sedí u oběda, a místo na něho se dívám na okno. Kmitne-li za ním jeho obličej, přijme moje tvář prosebný a pokorný výraz. Podívá-li se přes sklo ven, i ten nejsmělejší chlapec (kromě Steerfortha) se uprostřed volání či křiku zarazí a zatváří se rozjímavě. Jednou Traddles (nejnešťastnější chlapec na světě) rozbije náhodou to okno míčem. Ještě teď se třesu tím strašlivým vzrušením, jako když jsem ten skutek viděl a soudil, že míč dopadl na posvátnou hlavu páně Creaklovou.

Chudák Traddles! V těch těsných, blankytně modrých šatech, v nichž měl ruce a nohy nadité jako presbuřt nebo převazovanou roládu, to byl nejveselejší a nejnešťastnější ze všech chlapců. Ustavičně dostával rákoskou – myslím, že to pololetí dostával rákoskou každý den kromě jednoho svátečního pondělí, kdy dostal jen pravítkem na obě ruce – a stále se o tom chystal napsat strýci, ale jaktěživ nenapsal. Když si chviličku poležel s hlavou na stolku, vždycky se zas nějak dostal do nálady, a ještě než mu oschly oči, zase se už smál a kreslil si po celé tabulce samé kostlivce. Z počátku jsem se divil, jakou útěchu Traddles v kreslení kostlivců vidí, a nějaký čas jsem ho pokládal za jakéhosi poustevníka, který si těmi symboly lidské smrtelnosti připomíná, že bití rákoskou nemůže trvat věčně. Ale jak si myslím dnes, čmáral je asi proto, že to bylo snadné a že jim nemusel prokreslovat obličej.

Traddles měl silný smysl pro čest a zastával názor, že svatou povinností chlapců je držet při sobě. Kolikrát za to přesvědčení trpěl; zvlášť jednou, když se Steerforth v kostele smál a kostelník myslil, že to byl Traddles, a vyvedl ho ven. Ještě dnes ho vidím, jak ho kostelník za opovržení celého shromáždění vyvádí. Nikdy neprozradil skutečného vinníka, ačkoliv za to druhý den těžce pykal a dostal tak dlouhý karcer26&,

[&26 karcer – (z lat.) školní vězení.]

že se mu celý latinský slovník, když se s ním vrátil, učiněným hřbitovem kostlivců jen hemžil. Ale odměna ho neminula. Steerforth prohlásil, že všechna čest, žalobník náš Traddles rozhodně není, a všichni jsme cítili, že to je nejvyšší pochvala. Pokud se týče mne, byl bych ochotně vytrpěl i víc (ačkoliv jsem byl mnohem méně statečný než Traddles a o hodně mladší), abych si takovou odměnu zasloužil.

Vidět Steerfortha, jak si před námi vykračuje do kostela a vede si pod paždím slečnu Creaklovou, patřilo ke slavným podívaným mého života. Pokud jde o krásu, nemohla se slečna Creaklová podle mého mínění malé Emilce rovnat a také jsem ji nemiloval (neodvažoval jsem se); ale pokládal jsem ji za mladou dámu neobyčejně půvabnou a co do uhlazenosti za nedostižnou. Když jí Steerforth, v bílých kalhotách, nesl slunečník, byl jsem pyšný, že ho znám, a věřil jsem, že jí prostě nezbývá než ho z celého srdce zbožňovat. Jak pan Sharp, tak i pan Mell byli v mých očích osobnosti sice jistě významné, ale Steerforth pro mne byl slunce, kdežto oni jen dvě hvězdy.

Steerforth nade mnou nepřestával držet ochrannou ruku a ukázal se přítelem velmi užitečným, protože se nikdo neodvážil znepokojovat chlapce, kterého on poctil přízní. Nemohl mě brát v ochranu – nebo se o to alespoň nepokoušel – před panem Creaklem, který na mne byl velmi přísný, ale kdykoli jsem dostal co proto hůř než jindy, vždycky mi říkal, že bych potřeboval trochu jeho kuráže a on sám že by si to líbit nedal; cítil jsem v těch slovech snahu mě povzbudit a považoval jsem to od něho za velmi hezké. Přísnost pana Creakla měla jednu, a pokud vím, jen jednu jedinou výhodu. Když totiž přišel za lavici, kde jsem seděl, a chtěl mě při obchůzce třídou jen tak mimochodem švihnout, vždycky shledal, že mu v tom moje tabulka na zádech překáží. To byl důvod, proč mi ji také brzy sundali, a už jsem ji pak nikdy nespatřil.

Náhodná událost přispěla k upevnění přátelství mezi mnou a Steerforthem způsobem, který mě naplňoval nesmírnou pýchou a uspokojením, třebaže mi někdy působil nesnáze. Stalo se totiž jednou, když mi na hřišti prokázal tu čest a hovořil se mnou, že jsem se odvážil poznamenat, že cosi nebo kdosi – nevzpomínám si už, o co šlo – se podobá čemusi nebo komusi v Smollettově Peregrinu Picklovi. Nic mi na to tehdy neřekl, ale když jsme šli večer spát, zeptal se mě, jestli tu knihu mám.

Řekl jsem, že ne, a vysvětlil jsem mu, jak se stalo, že jsem četl tu i všechny ostatní knihy, o kterých jsem se tu již zmínil.

„A pamatuješ si je?“ řekl Steerforth.

Odpověděl jsem, že ano; mám dobrou paměť a myslím, že si je pamatuju docela dobře.

„Tak ti něco povím, mladý Copperfielde,“ řekl Steerforth, „budeš mi je vyprávět. Tak brzo večer se mi těžko usíná a ráno se obyčejně probouzím hodně časně. Probereme si spolu jednu po druhé. Uděláme si z toho opravdovou Tisíc a jednu noc.“

Tento návrh mi nesmírně zalichotil a ještě ten večer jsme ho začali uvádět ve skutek. Nejsem s to posoudit a velmi nerad bych také věděl, do jaké míry jsem své oblíbené spisovatele při tlumočení jejich děl mrzačil, ale hluboce jsem jim věřil, a co jsem vyprávěl, to jsem podle svého nejlepšího vědomí a svědomí vyprávěl způsobem prostým a opravdovým; tyto vlastnosti ledaco vyvážily.

Stinná stránka toho byla, že jsem večer často býval ospalý nebo mrzutý nebo se mi nechtělo v načatém příběhu pokračovat, a to pak byl perný úkol; ale vykonat se musel, neboť na to, abych snad Steerfortha zklamal nebo u něho vzbudil nespokojenost, nebylo ovšem ani pomyšlení. Stejně tak i ráno, když jsem byl ještě zmalátnělý a ta hodinka spánku by mi byla přišla ještě velmi vhod, bylo mrzuté nuceně vstávat jako princezna Šeherezáda27&

[&27 Šeherezáda – vypravěčka příběhů „Tisíce a jedné noci“.]

a chtěj nechtěj vyprávět dlouhý příběh, dokud ranní zvonění neoznámí, že je čas vstávat. Ale Steerforth byl neoblomný, a protože mi na oplátku vysvětloval úkoly i početní příklady a vůbec všechno, co mi při učení dělalo potíže, nic jsem při té obapolné službě neztrácel. Musím však být sám k sobě spravedlivý. Mou pohnutkou nebyla ani zištnost, ani sobectví, aniž mě k tomu ponoukal nějaký strach z něho. Obdivoval jsem se mu a měl jsem ho velmi rád a pochvala z jeho úst mi byla dostatečnou odměnou. Tak jsem si jí cenil, že když si dnes na ty maličkosti vzpomenu, srdce mě bolí.

Ale i Steerforth byl uznalý a projevil svou uznalost v jednom určitém případě tak nesmlouvavě, že to bylo, tuším, vůči chudákovi Traddlesovi i ostatním chlapcům trochu kruté. Peggotčino slíbené psaní přišlo – ach, jak mě blažilo! – sotva z pololetí uplynulo prvních několik týdnů, a s ním i sváteční koláč, kolem dokola obsypaný pomeranči, a dvě láhve domácího vína. Jako by to byla moje povinnost, položil jsem celý ten poklad Steerforthovi k nohám a požádal jsem ho, aby to rozdal.

„No, já ti povím co, mladý Copperfielde,“ řekl Steerforth. „Víno schováme, aby sis měl čím zavlažit hrdlo, když vypravuješ.“

Začervenal jsem se nad tím nápadem a ve vší skromnosti jsem ho požádal, na to aby ani nemyslil. Prohlásil však, že si všiml, jak někdy chraptím – vržu, vyjádřil se po pravdě – a že se proto víno musí do poslední kapky zasvětit tomu účelu, jak řekl. A také víno zavřel k sobě do kufru a sám je čepoval do malé lahvičky, z níž mi je dával pít krátkým brkem prostrčeným zátkou, když usoudil, že si potřebuji osvěžit hlasivky. Někdy byl tak pozorný, že do léku, aby jeho účinek zvýšil, přikapal pomerančovou šťávu nebo namíchal trochu zázvoru nebo v něm rozpustil mátovou pokroutku; a třebaže nemohu tvrdit, že by se těmi pokusy byla chuť nápoje nějak zlepšila, nebo že by to byl právě lektvar, který by si člověk vybral jako žaludeční kapky zrovna těsně před spaním a hned časně ráno na lačno, pil jsem to s vděčností a velmi jsem si vážil jeho pozornosti.

Připadá mi, že jsme s Peregrinem strávili měsíce a další měsíce s jinými příběhy. Vím však, že tato zábava nikdy pro nedostatek námětů neochabla a víno že vydrželo skoro stejně dlouho jako zásoba látky. Chudák Traddles – nikdy si na toho chlapce nevzpomenu, abych neměl skoro slzy v očích a zároveň aby mi nebylo jaksi divně do smíchu – zastával zpravidla jakýsi sbor a při veselých scénách předstíral, že div nepuká smíchy, a při rušných a napínavých místech se zase vždycky líčeně třásl strachy. To mě velmi často přivádělo z míry. Pamatuji se, že jeho oblíbeným žertem bylo dělat, jako by se nedovedl ovládnout, aby nejektal zuby, kdykoli padla zmínka o jistém biřici, který vystupuje v dobrodružstvích Gil Blasových; a pamatuji se také, že když se Gil Blas setkal s náčelníkem lupičů v Madridě, sehrál ten nešťastný šprýmař takový záchvat hrůzy, že ho zaslechl pan Creakle, který právě slídil po chodbě a který ho pak pro nepřístojné chování v ložnici důkladně zpráskal.

Tyto časté táčky při černé hodince ve mně jen ještě posilovaly, cokoli jsem snad v sobě měl romantického a snílkovského; a po téhle stránce mi možná nebyla taková kratochvíle tuze na prospěch. Ale to, že mě všichni v naší ložnici hýčkali jako nějakou panenku na hraní, i vědomí, že fáma o mém vypravěčském umění se šíří i mezi ostatní chlapce a získává mi jejich značnou pozornost, ačkoliv jsem ze všech nejmladší, mě ponoukalo, abych si dal hodně záležet. Ve škole vedené čirou krutostí, ať už jí stojí v čele hlupák nebo ne, se pravděpodobně nikdo mnoho nenaučí. Jsem toho názoru, že chlapci v naší škole byli vcelku cháska stejně nevědomá jako kteříkoli žáčkové na světě; musili snášet příliš mnoho útrap a bití, aby se mohli učit; nemohli v tom dosáhnout úspěchu o nic spíš, než kdokoli jiný může dosáhnout úspěchu v čemkoli, žije-li v ustavičném neštěstí, trápení a starostech. Ale moje mírná ctižádost a Steerforthova podpora mě přece jen hnaly trochu výš; a třebaže mě co do trestů zrovna mnohé neušetřily – pokud mě ušetřily vůbec něčeho – alespoň mě na dobu mého pobytu v této škole pozvedly na výjimku z obecného průměru po té stránce, že jsem přece jen ponenáhlu nějaké ty drobty vědomostí nasbíral.

V tom mi vydatně pomáhal pan Mell, který si mě tak oblíbil, že na to dodnes vděčně vzpomínám. Vždycky mě bolelo vidět, že ho Steerforth svým chováním soustavně ponižuje a zřídka kdy si nechá ujít příležitost, aby ho něčím neurazil nebo aby k témuž činu nepřiměl někoho druhého. Trápilo mě to dlouhou dobu tím víc, že jsem Steerforthovi, před nímž jsem takovéto tajemství nedovedl zatajit o nic spíš, než bych před ním byl dovedl zatajit koláč či jakékoli jiné hmotné vlastnictví, brzy na začátku řekl o těch dvou stařenách, k nimž mě pan Mell zavedl, a ustavičně jsem pak měl strach, že to Steerforth prozradí a bude si ho pro to dobírat.

Řekl bych, že tehdy to první ráno, kdy jsem snídal ve stínu pavích per a usnul při zvucích flétny, nikoho z nás ani nenapadlo, jaké následky vzejdou z návštěvy, kterou má nepatrná osůbka v těch almužnických domcích vykonala. Leč návštěva měla následky nepředvídané a svým způsobem i velmi vážné.

Jednoho dne, kdy pan Creakle zůstal pro churavost doma, což samozřejmě vzbudilo u všeho žactva upřímnou radost, probíhalo ranní vyučování velmi hlučně. Velká úleva a potěšení, jež chlapci pociťovali, byly příčinou, že je bylo těžko zvládnout; a třebaže postrach Tungay přidupal svou dřevěnou nohou několikrát do třídy a jména hlavních výtržníků si zapsal, neudělalo to zrovna valný dojem, poněvadž všichni věděli až tuze dobře, že zítra dostanou stejně co proto, ať už dnes dělají co dělají, a proto považovali nepochybně za moudré užít dne.

Byla sobota, tedy vlastně poloviční svátek, ale protože povyk na hřišti by byl pana Creakla rušil a na vycházku nebylo příznivé počasí, přišel rozkaz, že budeme mít školu i odpoledne, a ve třídě jsme dostali nějaké úkoly, lehčí než jindy a zvlášť pro takový případ připravené. Byl to den v týdnu, kdy si pan Sharp chodíval dát nakadeřit paruku, a tak nás pan Mell, který vždycky všechno odřel, ať už to bylo co bylo, měl při učení na starosti sám.

Kdybych dovedl s tvorem tak mírným, jako byl pan Mell, sloučit představu býka nebo medvěda, přirovnal bych si ho ve vzpomínce na chvíli, kdy povyk toho odpoledne dostoupil vrcholu, k jednomu z těch zvířat, štvanému tisícihlavou smečkou psů. Vzpomínám si, jak si kostnatou rukou podpíral rozbolenou hlavu, svěšenou nad knihou na stole, a jak se zoufale namáhal pokračovat v únavné práci uprostřed vřavy, z níž by se byla zamotala hlava i předsedovi dolní sněmovny. Chlapci hráli škatule hejbejte se a přebíhali z lavice do lavice; jiní chlapci se smáli, zpívali, brebentili, tančili, hulákali; chlapci šoupali nohama, chlapci kolem něho poskakovali, zubili se, pitvořili obličej a opičili se po něm, jemu za zády i do očí; pošklebovali se jeho chudobě, botám, kabátu, matce, prostě všemu, co se ho nějak týkalo a pro co se k němu měli chovat šetrně.

„Ticho!“ rozkřikl se pan Mell, když znenadání vstal a uhodil knihou do stolu. „Co to znamená? Kdo to má snášet? To je k zbláznění! Jak mi to můžete dělat, chlapci?“

Kniha, kterou uhodil do stolu, byla moje; a jak jsem tak stál vedle něho a sledoval očima pohled, jímž se rozhlížel po třídě, viděl jsem, že všichni chlapci přestali povykovat, jak některé z nich ten nenadálý čin překvapil, jiné trochu postrašil a jiné možná zahanbil.

Steerforthovo místo bylo vzadu u dveří, až na druhém konci dlouhé třídy. Opíral se zády nedbale o zeď, ruce měl v kapsách, a když se na něho pan Mell podíval, zadíval se na pana Mella s ústy sešpulenými, jako by hvízdal.

„Ticho, pane Steerforthe!“ řekl pan Mell.

„Buďte ticho vy,“ řekl Steerforth a zčervenal. „S kým to mluvíte?“

„Sedněte si,“ řekl pan Mell.

„Sedněte si vy,“ řekl Steerforth, „a hleďte si svého!“

Ozvalo se zachichtání, ba i slabý potlesk, ale pan Mell byl tak bledý, že znovu ihned nastalo ticho. A jeden chlapec, který se rozběhl učiteli za záda a chtěl se zase opičit po jeho matce, změnil úmysl a dělal, jako by si od něho chtěl dát přiříznout pero.

„Myslíte-li si, Steerforthe,“ řekl pan Mell, „že nevím o vlivu, jímž dovedete působit na mysl všech chlapců zde,“ přitom mi docela bezděčně (jak jsem měl za to) položil ruku na hlavu, „nebo že jsem vás nepozoroval, jak své mladší spolužáky už delší čas navádíte, aby mě všemožně uráželi, pak se mýlíte.“

„Vůbec se nenamáhám, abych na vás myslel,“ řekl Steerforth chladně, „a proto se taky náhodou nemýlím.“

„A využíváte-li, pane, svého výjimečného postavení zde,“ pokračoval pan Mell a rty se mu silně chvěly, „abyste urážel gentlemana…“

„Kohože? – Kde je jaký?“ řekl Steerforth.

Tu kdosi zvolal: „Styď se, Steerforthe! Co je moc, to je moc!“ Byl to Traddles, kterému však pan Mell ihned vzal všechnu odvahu tím, že mu nařídil, aby mlčel.

„… abyste urážel člověka, pane, který není v životě šťastný a který se vás nikdy ani v nejmenším nedotkl, a jste-li dost starý a rozumný, abyste znal četné důvody, pro které ho urážet nemáte,“ řekl pan Mell a rty se mu chvěly čím dál tím víc, „pak se dopouštíte nízkého a podlého činu. Můžete si sednout nebo zůstat stát, jak je vám libo, pane. – Copperfielde, pokračuj.“

„Počkej chvilku, Copperfielde,“ řekl Steerforth a zamířil přes třídu ke stolu. „Něco vám povím, pane Melle, a to jednou provždy. Jestliže si mi dovolujete říkat, že já jsem nízký a podlý nebo cokoli takového, pak vy jste nestoudný žebrák. Žebrák jste odjakživa, to víte sám, ale když si dovolujete tohle, pak jste nestoudný žebrák.“

Nevím určitě, hodlal-li pana Mella uhodit, nebo hodlal-li pan Mell uhodit jeho, nebo měl-li kdokoli z nich něco podobného vůbec v úmyslu. Viděl jsem, jak celá třída ztrnula, jako by ji v kámen obrátil, a vtom jsem spatřil, že mezi námi stojí pan Creakle, jemu po boku Tungay a paní Creaklová se slečnou že přihlížejí ve dveřích, jako by měly strach. Pan Mell, opřený lokty o stůl a s obličejem zabořeným do dlaní, seděl chviličku úplně bez hnutí.

„Pane Melle,“ řekl pan Creakle a zatřásl jím za rameno; a jeho sípání znělo teď tak hlasitě, že Tungay pokládal za zbytečné jeho slova opakovat, „doufám, že jste se nezapomněl?“

„Ne, pane, ne,“ odpověděl učitel, když si odkryl tvář, a vrtěl hlavou a velmi rozčileně si mnul ruce. „Ne, pane, ne. Pamatoval jsem se, jenže – ne, pane Creakle, nezapomněl jsem se, jenže – ne, pamatoval jsem se, pane. Jenže – jenže – bych si jenom přál, abyste si na mne byl vzpomněl trochu dřív, pane Creakle! Bylo – bylo by to bývalo laskavější, pane, spravedlivější, pane. Bylo by mě to ledačeho ušetřilo, pane!“

S pohledem přísně upřeným na pana Mella se pan Creakle opřel Tungayovi o rameno, stoupl si na nejbližší lavici a dřepl si na stolek. Když se s tohoto trůnu ještě chvíli upřeně díval na pana Mella, jak dál vrtí hlavou a mne si ruce stále stejně rozčileně, obrátil se pan Creakle na Steerfortha a řekl:

„Nu, když mi to neráčí povědět on, co tedy je, pane?“

Steerforth chviličku s odpovědí otálel a jen s pohrdáním a hněvem pozoroval protivníka a zachovával mlčení. Pamatuji se, že mi ani v té chvíli nedalo, abych si nepomyslil, jak ušlechtilý má vzhled a jak všední a ošklivý proti němu vypadá pan Mell.

„Co tedy myslel tou řečí o výjimečném postavení?“ pronesl konečně Steerforth.

„O výjimečném postavení?“ opakoval pan Creakle a žíly na čele mu začaly rychle nabíhat. „Kdopak tady mluvil o výjimečném postavení?“

„On,“ řekl Steerforth.

„A co jste tím, prosím, myslel, pane?“ tázal se pan Creakle a otočil se přitom rozhorleně k svému pomocníkovi.

„Myslil jsem to, pane Creakle,“ odpověděl pan Mell zdušeně, „co jsem řekl. Že žádný žák nemá práva využívat svého výjimečného postavení k tomu, aby mě ponižoval.“

„Aby ponižoval vás?“ řekl pan Creakle. „Pro Kristovy drahé rány! Ale dovolte mi laskavě, abych se vás zeptal, pane Tentononc,“ a tu si pan Creakle založil ruce i s rákoskou na prsou a svraštil obočí tak silně, že mu pod ním bylo ta jeho malinká očička sotva vidět, „jestli jsou ty vaše řeči o výjimečném postavení projevem náležité úcty vůči mně? Vůči mně, pane,“ pravil pan Creakle, prudce proti němu vystrčil hlavu a hned ji zase stáhl zpátky, „řediteli tohoto ústavu a svému zaměstnavateli?“

„Neváhám přiznat, pane, že to ode mne bylo neprozřetelné,“ řekl pan Mell. „Kdybych byl býval klidný, nebyl bych se unáhlil.“

Tu se do řeči vmísil Steerforth.

„Pak mi řekl, že jsem nízký, a potom ještě, že jsem podlý, a já ho za to nazval žebrákem. Kdybych byl býval klidný, byl bych ho možná žebrákem nenazval. Ale stalo se a neváhám nést následky.“

Možná, že jsem ani neuvážil, zda vůbec nějaké následky hrozí nebo ne, ale ta statečná slova mě opravdu nadchla. Zapůsobila rovněž na ostatní chlapce, neboť jimi proběhl tlumený šum, ačkoliv nikdo nepromluvil ani slůvko.

„Překvapuje mě, Steerforthe – ačkoliv vám je vaše upřímnost ke cti,“ řekl pan Creakle, „jistě ke cti, Steerforthe – ale překvapuje mě, pane, musím doznat, že můžete používat takového přízviska pro kteroukoli sílu zaměstnanou a placenou Salemským ústavem!“

Steerforth se krátce zasmál.

„To není odpověď na mou připomínku, pane,“ řekl pan Creakle. „Očekávám od vás něco víc než tohle, Steerforthe.“

Vypadal-li pan Mell v mých očích vedle toho hezkého hocha ošklivý, pak bylo zhola nemožné vyjádřit slovy, jak ošklivě vypadal pan Creakle.

„Ať to popře,“ řekl Steerforth.

„Aby popřel, že je žebrák, Steerforthe?“ zvolal pan Creakle. „Ale jděte, kampak chodí žebrat?“

„Jestli není žebrák on, pak jím je někdo blízký z jeho rodiny,“ řekl Steerforth. „To je to samé.“

Podíval se na mne a pan Mell mě jemně poklepal po rameně. Vzhlédl jsem k němu s ruměncem v tváři a s kajícností v srdci, ale pan Mell upíral oči na Steerfortha. Nepřestával mě vlídně hladit po rameně, ale díval se na něho.

„Protože ode mne očekáváte, pane Creakle, že se ospravedlním,“ pravil Steerforth, „a řeknu, co mám na mysli – pak řeknu jen tolik, že jeho matka žije z almužen v nadačním chudobinci.“

Pan Mell se stále na něho díval a stále mě vlídně popleskával po rameně, a slyšel-li jsem správně, řekl si šeptem: „Ano, to jsem si myslel!“

Pan Creakle se s přísně zachmuřenou tváří a škrobenou zdvořilostí obrátil k pomocnému učiteli:

„Slyšíte, co zde tento pán říká, pane Melle. Račte laskavě před celým ústavem uvést jeho tvrzení na pravou míru.“

„Má pravdu, pane, nemusím nic opravovat,“ odpověděl pan Mell za hrobového ticha ve třídě. „Co řekl, je pravda.“

„Pak budete snad tak laskav a veřejně zde prohlásíte,“ řekl pan Creakle, naklonil hlavu ke straně a zakoulel očima po celé třídě, „měl-li jsem kdy o tom až do tohoto okamžiku vědomost?“

„Myslím, že přímo ne,“ odpověděl pan Mell.

„Vždyť přece víte, že ne,“ řekl pan Creakle. „Nevíte to, člověče?“

„Obávám se, že jste nikdy nepokládal mé majetkové poměry za tuze skvělé,“ odpověděl pomocný učitel. „Víte sám, jaké je moje postavení tady a jaké vždycky bylo.“

„A já se obávám, když o tom mluvíte,“ řekl pan Creakle a žíly mu opět naskočily silněji než jindy, „že vaše postavení zde byl vůbec omyl a že jste si nás tady pletl s chudinskou školou. Vezměte laskavě na vědomí, pane Melle, že se rozejdeme. Čím dřív, tím líp.“

„Není vhodnější chvíle,“ odpověděl pan Mell a vstal, „než hned.“

„Jak je libo, pane,“ řekl pan Creakle.

„Loučím se s vámi, pane Creakle, i se všemi vámi,“ řekl pan Mell, zatím co se rozhlédl po třídě, a opět mě jemně popleskal po rameně. „Jamesi Steerforthe, nejlepší přání, které vám tu mohu zanechat, je přání, abyste se jednou zastyděl za to, co jste dnes udělal. Pro tuto chvíli bych ve vás raději viděl všechno jiné, než abyste byl přítelem ať již mým nebo kohokoli, o něhož mám zájem.“

… a vtom jsem spatřil, že mezi námi stojí pan Creakle, jemu po boku Tungay …

Opět mi položil ruku na rameno; a když si ze stolu, u něhož nechal klíč pro svého nástupce, vzal flétnu a několik knih, odešel s celým svým majetkem pod paždí ze školy. Potom pronesl pan Creakle prostřednictvím Tungaye řeč, v níž poděkoval Steerforthovi, že obhájil (i když snad až příliš ohnivě) nezávislost a důstojnost Salemského ústavu, a zakončil řeč tím, že potřásl Steerforthovi rukou, při čemž jsme my žáci třikrát provolali slávu – nevěděl jsem vlastně ani dobře proč, ale myslil jsem, že to platí Steerforthovi, a proto jsem se k volání bouřlivě připojil, i když mě srdce bolelo. Potom pan Creakle ještě zpráskal Tommyho Traddlese, protože ho přistihl, že nad odchodem pana Mella pláče, místo aby se z něho radoval, a nakonec se odebral zase zpátky na pohovku nebo na postel nebo odkud zkrátka přišel.

Zůstali jsme ve třídě sami, a jak se pamatuji, dívali jsme se velmi zaraženě jeden po druhém. Já sám jsem cítil tak silné výčitky svědomí a takovou zkroušenost za svou část viny na tom, co se stalo, že by mi nic nebylo pomohlo zadržet slzy, nebýt strachu, že Steerforth, který se po mně často díval, jak jsem viděl, by to mohl považovat za projev nikoliv přátelský – nebo uvážíme-li náš věkový rozdíl a city, s nimiž jsem k němu vzhlížel, měl bych možná spíše říci za nedostatek oddanosti a poslušnosti – kdybych dal najevo lítost, která mě krušila. Na Traddlese se velmi zlobil a řekl, že je docela rád, jak to odskákal.

Chudák Traddles, který už měl první stadium s hlavou položenou na stolku za sebou a utěšoval se nyní jako obyčejně čmáráním spousty kostlivců, na to řekl, že si z toho nic nedělá. Panu Mellovi se prý stala křivda.

„A kdo mu ukřivdil, ty holko fňukavá?“ řekl Steerforth.

„No, přece ty,“ odpověděl Traddles.

„Co jsem mu udělal?“ namítl Steerforth.

„Co jsi mu udělal?“ opáčil Traddles. „Urazils ho v jeho cítění a připravil jsi ho o místo.“

„Jeho cítění!“ opakoval Steerforth pohrdavě. „Však ono se to jeho cítění zase brzy vzpamatuje, na to dám krk. Jeho cítění není jako tvoje, slečinko Traddlesová. A to jeho místo – to byla nádhera, jen což?! Myslíš snad, že nenapíšu hned domů a nepostarám se, aby dostal nějaké peníze? Náno jedna!“

Pokládali jsme tento Steerforthův záměr za velmi šlechetný, neboť o jeho matce, ovdovělé a bohaté, se říkalo, že udělá skoro všechno, oč ji synáček požádá. Všichni jsme neskonale rádi viděli, že Traddlese tak usadil, a vynášeli jsme Steerfortha až do nebe – zvlášť když nám ještě řekl, což prohlásil nejvýš blahosklonně, že co udělal, udělal výslovně jen pro nás a v našem zájmu a že nám tím nesobeckým jednáním prokázal úžasné dobro.

Já však musím přiznat, že se mi ten večer, když jsem potmě zase vyprávěl, nejednou zdálo, jako by mi stará flétna pana Mella tesklivě zněla v uších; a když měl Steerforth mého vyprávění dost a já ležel konečně v posteli, že jsem tu flétnu v duchu viděl, jak kdesi kvílí tak žalostně, až mi z toho je nekonečně teskno.

Ale při uvažování o Steerforthovi, který nás po diletantsku lehce a bezstarostně a bez jakékoli knižní pomůcky (připadalo mi, jako by znal kdeco zpaměti) některým jeho předmětům učil, dokud se nenašel náhradní učitel, jsem brzy na pana Mella zapomněl. Nový učitel přišel z gymnasia, a než se ujal povinností, obědval jednoho dne v saloně, aby ho představili Steerforthovi. Steerforth se o něm vyslovil velmi pochvalně a řekl nám, že to je kanon. Nechápal jsem sice přesně, jakou učenou hodnost to má znamenat, ale velmi jsem si ho pro to vážil a neměl jsem ani drobet pochybností o jeho nevšedním vzdělání, třebaže si se mnou – ne že bych já byl býval něco zvláštního – nikdy nedal tolik práce, kolik si jí se mnou dával pan Mell.

V tom pololetí se přihodila už jen jedna událost, jež vybočovala z denního běhu života ve škole, a udělala na mne dojem, který přetrval do dneška. Přetrval z mnoha důvodů.

Jednou odpoledne, když jsme už všichni pro strašné sekýrování nevěděli kudy kam a pan Creakle kolem sebe řádil jako divý, vešel Tungay a obvyklým hrubým hlasem zavolal: „Návštěva pro Copperfielda!“

Vyměnil ještě několik slov s panem Creaklem o tom, kdo ta návštěva je a do kterého pokoje se má uvést, a vstoje – neboť jsem podle školního zvyku při vyvolání jména vstal, ač jsem překvapením div neomdléval – jsem potom vyslechl rozkaz, abych si, dřív než půjdu do jídelny, zašel po zadních schodech pro čistý plastrónek 28&.

[&28 plastrónek – (z franc.) náprsenka.]

Tohoto rozkazu jsem uposlechl s takovým vzrušením a zmatkem v mladičké duši, jaké jsem do té doby v životě ještě nepoznal; a když jsem došel ke dveřím jídelny a hlavou mi bleskla myšlenka, že by to mohla být matka – až do toho okamžiku jsem pomyslil jenom na pana Murdstona nebo slečnu Murdstonovou – pustil jsem zase kliku z ruky, a než jsem vešel, chviličku jsem počkal, abych si několika slzičkami ulevil.

Nejdříve jsem nikoho neviděl, ale když jsem ucítil, že dveře nejdou docela otevřít, podíval jsem se za ně a tam k mému úžasu byli pan Peggotty a Ham, jukali na mne přes klobouky a tlačili jeden druhého ke zdi. Neubránil jsem se smíchu, ale smál jsem se mnohem víc radostí, že je vidím, než tomu, jak směšně vypadali. Stiskli jsme si velmi srdečně ruce; a já se smál a smál, až jsem nakonec musel vytáhnout kapesník a utřít si oči.

Když mě pan Peggotty (který po celou návštěvu ani na okamžik nezavřel ústa, jak se pamatuji) viděl utírat si oči, projevil velmi starostlivý zájem a šťouchl Hama, aby něco řekl.

„Hlavu vzhůru, mladý pane Davy!“ řekl Ham a culil se přitom, jak měl ve zvyku. „Vy jste ale zrostl!“

„Opravdu jsem vyrostl?“ zeptal jsem se, zatím co jsem si utíral oči. Pokud vím, pro nic určitého, ale pohled na staré přátele mi vehnal do očí slzy.

„Jestli jste zrostl, mladý pane Davy? Jestli prý zrostl!“ řekl Ham.

„Jestli prý zrostl!“ řekl pan Peggotty.

Opět mě rozesmáli tím, že se smáli jeden na druhého, a potom jsme se smáli všichni tři, až jsem byl v nebezpečí, že se znovu rozpláču.

„Nevíte, jak se vede mamince, pane Peggotty?“ řekl jsem. „A jak mé drahé, předrahé Peggotce?“

„Náramně,“ řekl pan Peggotty.

„A co Emilce a paní Gummidgeové?“

„Náramně,“ řekl pan Peggotty.

Nastalo ticho. Aby je přerušil, vytáhl pan Peggotty z kapes dva obrovské mořské raky a ukrutánského kraba a velký pytel ráčků a naložil to všechno Hamovi do náruče.

„Víte,“ řekl pan Peggotty, „vzpomněl jsem si, jak jste si k jídlu rád ještě něco smlsl, když jste byl u nás, a tak tedy jsme byli tak smělí. Uvařila to naše kmotra stará, ta je dělala. Uvařila je paní Gummidgeová. Ba, ba,“ říkal pan Peggotty zvolna, až mi připadalo, že se toho námětu drží jen proto, že nemá zrovna pohotově nic jiného, „vařila to paní Gummidgeová, to mi můžete věřit.“

Vyjádřil jsem své díky a pan Peggotty, když se nejdříve podíval na Hama, který se na tu mořskou havěť v náručí upejpavě culil a nijak se mu nesnažil s hovorem pomoci, potom řekl:

„Jsme tady, víte, protože nám vítr i příliv přál a jeden z našich yarmouthských člunů nás zavezl do Gravesendu29&.

[&29 Gravesend – přístav při ústí Temže v hrabství Kent v jihovýchodní Anglii. Má s Londýnem lodní spojení po Temži.]

Sestra mi napsala, jak se to tady u vás jmenuje, a taky mi kázala, že kdybych jako někdy náhodou zabrousil do Gravesendu, abych sem zašel a poptal se na mladého pána Davyho a vyřídil její uctivý pozdrav a popřál mu za ni zdvořile zdraví a taky vyřídil, co je s rodinou, že se jim jako vede náramně, abyste to věděl. A Emilka, víte, ta zas napíše sestře, až se vrátím, že jsem jako u vás byl a že vám se vede taky tak náramně, a tak z toho uděláme skorem takový kolotoč!“

Musel jsem chvilku uvažovat, než jsem pochopil, co pan Peggotty myslil tím přirovnáním, které mělo vyjadřovat celý uzavřený koloběh zpráv. Potom jsem mu srdečně poděkoval a s vědomím, že se červenám, jsem řekl, že se Emilka, jak mám za to, jistě také změnila od té doby, kdy jsme spolu na břehu sbírali mušle a oblázky.

„Klube se z ní ženská, ženská se z ní pomalu klube,“ řekl pan Peggotty. „Zeptejte se tady toho!“

Myslil tím Hama, který nad pytlem ráčků zářil radostným souhlasem.

„Sličná jako květ!“ řekl pan Peggotty a sám se rozzářil jako slunce.

„A jak je učená!“ řekl Ham.

„A to písmo!“ řekl pan Peggotty. „Je na mou věru černé jako uhel! A velké, že je vidíte bůhvíodkud!“

Podívaná na nadšení, jímž pan Peggotty vzplanul, když pomyslil na svou milou chráněnku, byla učiněné blaho. Znovu teď přede mnou stojí a jeho drsný zarostlý obličej září radostnou láskou a pýchou, jež nedovedu slovy vypsat. Poctivé oči mu planou a jiskří, jako by jejich hloubku čeřilo něco zářivého. Široká hruď se mu dme radostí. Silné, volné ruce se mu samou opravdovostí zatínají v pěst a to, co říká, zdůrazňuje pravou rukou, která mi z mé trpasličí perspektivy připadá jako perlík.

Ham byl stejně nadšený jako on. Myslím, že by o ní byli povídali ještě mnohem víc, kdyby je nebyl přivedl do rozpaků Steerforth, který nenadále vešel do jídelny, a když mě viděl v rohu mluvit s dvěma neznámými lidmi, zarazil se uprostřed písničky, kterou si zpíval, řekl: „Nevěděl jsem, že jsi tady, Copperfielde,“ (neboť jídelna nebyla obvykle hovornou pro návštěvy) a cestou ven přešel kolem nás.

Nevím už přesně, ponoukla-li mě tehdy pýcha, že mám takového přítele, jako je Steerforth, nebo touha vysvětlit mu, jak jsem přišel k takovému příteli, jako je pan Peggotty, abych na něho zavolal, když odcházel. Ale – dobrý Bože, jak je to dávno a přece všechno tak jasně vidím! – řekl jsem skromně:

„Počkej Steerforthe, prosím tě. To jsou dva námořníci z Yarmouthu – strašně hodní, dobří lidé – příbuzní mé chůvy a přišli se na mne z Gravesendu sem podívat.“

„Ale, ale,“ řekl Steerforth a vrátil se. „Těší mě, že je poznávám. Jak se oba máte?“

Jeho chování, veselé a volné, ale nikoliv nafoukané, se vyznačovalo jistou nenuceností, která skrývala, jak věřím dodnes, jakési neodolatelné kouzlo. A dokonce věřím, že toto jeho chování, jará životní síla, příjemný hlas, hezká tvář i postava a kromě toho snad, co já vím, ještě nějaká vrozená přitažlivá moc (kterou má podle mého málokdo) dodávaly jeho bytosti čarovný půvab, jemuž podlehnout byla slabost zcela přirozená a jemuž odolat dokázalo jen málo lidí. Nemohl jsem nevidět, jak se jim zalíbil a jak mu zjevně naráz otevřeli celé srdce.

„Musíte být tak hodný, pane Peggotty, a našim doma vzkázat, až budete ten dopis posílat,“ řekl jsem, „že pan Steerforth je ke mně úžasně laskavý a že nevím, co bych si tady bez něho vůbec počal.“

„Hlouposti,“ řekl Steerforth se smíchem. „Ať vás ani nenapadne něco takového psát!“

„A jestli pan Steerforth někdy přijede do Norfolku nebo do Suffolku, když tam budu já, pane Peggotty,“ řekl jsem, „můžete na to spolehnout, když dovolí, že ho přivedu do Yarmouthu, aby se podíval na váš dům. Takový skvělý dům jsi v životě ještě neviděl, Steerforthe. Je udělaný z lodi.“

„Jistě, udělaný z lodi?“ řekl Steerforth. „To je pro takového křtaltovného námořníka pravý dům!“

„Ba, ba, pane, ba, ba, pane,“ zazubil se Ham. „Máte pravdu, pane. Mladý pane Davy, pán má pravdu. Křtaltovný námořník! Ha, ha! To on taky je!“

Pana Peggottyho to sice netěšilo o nic méně než jeho synovce, ale skromnost mu nedovolovala, aby jakoukoli osobní pochvalu přijímal s takovým halasem.

„Inu, pane,“ řekl s úklonou, pokuckával se spokojeně a zastrkoval si cípy šátku na prsou: „Děkuju vám, pane, děkuju vám! Dělám ve svém fochu, na co mi fortel stačí, pane.“

„Ani nejlepší člověk na světě nedokáže víc, pane Peggotty,“ řekl Steerforth. Pochytil už jeho jméno.

„Dám krk, že právě to děláte taky vy, pane,“ řekl pan Peggotty a pokýval hlavou, „a že to děláte dobře – moc dobře! Děkuju vám, pane. Moc jste si mě zavázal, pane, že jste mě tak hezky přivítal. Jsem sice drsný člověk, pane, ale rád posloužím – aspoň doufám, že dovedu posloužit – abyste rozuměl. Můj domek nestojí zrovna za podívanou, pane, ale je vám upřímně k službám, kdybyste se na něj chtěl někdy přijít s mladým pánem Davym podívat. Jsem to ale slimejš,“ řekl pan Peggotty, čímž myslil slimáka a narážel na to, jaký je nevejprava, protože se po každé větě chystal odejít, ale jako z udělání se pořád vracel, „ale oběma vám přeju hodně zdraví a přeju vám štěstí!“

Ham se k tomuto přání připojil a rozloučili jsme se s nimi vskutku velmi srdečně. Ten večer jsem málem podlehl pokušení vyprávět Steerforthovi o hezké Emilce, ale tuze jsem se ostýchal vyslovit její jméno a také jsem se tuze bál, že se mi Steerforth vysměje. Pamatuji se, že jsem dlouho a s jistými rozpaky přemýšlel o tom, co říkal pan Peggotty – že se z ní totiž klube žena, ale rozhodl jsem u sebe, že je to nesmysl.

Dopravili jsme mořské lahůdky či „mlsky“, jak to skromně pan Peggotty nazval, nepozorovaně nahoru do ložnice a večer jsme uspořádali slavnou hostinu. Ale Traddles z ní nevyvázl šťastně. Měl takovou smůlu, že ani nesnesl večeři jako ostatní. V noci mu přišlo špatně a ležel úplně zmožený raky; a když jsme do něho nacpali tolik pročišťovacího lektvaru a rtuťových pilulek, že Demple (jehož otec byl lékařem) prohlásil, že by to stačilo porazit koně, dostal Traddles ještě ke všemu výprask rákoskou a navrch šest kapitol z Nového Zákona za to, že se nechtěl přiznat.

Zbytek pololetí je v mých vzpomínkách pouze změť každodenních bojů a útrap krušného školního života, táhlého sklonku léta a nenáhlého přechodu počasí, mrazivých jiter, kdy nás zvonek vyháněl z postele, a čišivě studeného pachu temných nocí, kdy nás zvon zaháněl spát – večerní učebny, chabě osvětlené a vytopené, jen aby se neřeklo, i ranní učebny, která nebyla nic než velká ledomorna, stálého střídání vařeného hovězího s pečeným hovězím a vařeného skopového s pečeným skopovým, neforemných krajíců s máslem, učebnic s oslíma ušima, otlučených břidlicových tabulek a slzami zkropených sešitů – a bití rákoskou, bití pravítkem, stříhání vlasů, deštivých nedělí, lojových nákypů a špinavého ovzduší inkoustu, které to všechno obestíralo.

Zato si však dobře pamatuji, jak se nedohledný obraz prázdnin, který se nesmírně dlouhou dobu zdál nehybnou tečičkou, začal pomalu přibližovat a růst a růst – jak jsme od počítání měsíců přešli na týdny a potom na dny, jak jsem pak najednou dostal strach, že si pro mne z domova nenapíšou, a když jsem se od Steerfortha dověděl, že pro mne už napsali a určitě tedy domů pojedu, jak jsem se nějak nejasně bál, že si ještě nakonec do té doby zlomím nohu – a jak se posléze den rozpuštění školy začal rychle přesunovat z přespříštího týdne na příští týden, na tenhle týden, na pozítřek, na zítřek, na dnešek – a na dnes večer, kdy jsem konečně nasedl do yarmouthského dostavníku a ujížděl k domovu.

V yarmouthském dostavníku jsem mnohokrát trhaně usnul a mnohokrát se mi o tom všem zdály zmatené sny. Ale kdykoli jsem se po chvíli probudil, kus země venku za oknem už nebylo hřiště Salemského ústavu a zvuky, které jsem slyšel, nebyly zvuky výprasku, jímž pan Creakle častuje Traddlese, nýbrž zvuky biče, jímž kočí pobízí koně.

8. Moje prázdniny a především jedno šťastné půldne

Když jsme před rozedněním dorazili k hostinci, kde pošta stavěla – což nebyl hostinec, kde působil můj přítel číšník – zavedli mě do hezkého pokojíka, na jehož dveřích byl malovaný nápis „Delfín“. Vím, že mi bylo ukrutně zima, přestože jsem dole u pořádného ohně vypil horký čaj; a celý šťastný jsem si vlezl do Delfínovy postele, přetáhl si Delfínovu pokrývku až přes hlavu a usnul.

V devět hodin ráno se pro mne měl stavět forman Barkis. Vstal jsem v osm, z nedostatku pořádného vyspání trochu malátný, a čekal jsem na něho už před stanovenou dobou. Při setkání se tvářil docela tak, jako by nebylo uplynulo ani pět minut od chvíle, kdy jsme se viděli naposledy, a jako bych si byl jen zaskočil do hostince rozměnit šestipenci nebo něco podobného.

Sotva jsem byl i s kufrem na voze a forman se usadil, líný kůň se dal svým obvyklým krokem s celým naším nákladem na cestu.

„Vypadáte moc dobře, pane Barkisi,“ řekl jsem v domnění, že něco takového rád uslyší.

Pan Barkis si otřel rukávem tvář a pak se podíval na rukáv, jako by čekal, že na něm uvízla stopa jeho zdravého ruměnce; ale jinak nevzal mou lichotivou poznámku na vědomí.

„Váš vzkaz jsem vyřídil, pane Barkisi,“ řekl jsem. „Psal jsem Peggotce.“

„Tak!“ řekl pan Barkis.

Pan Barkis se zdál nabručený a odpověď vyzněla nevrle.

„Nebylo to tak dobře, pane Barkisi?“ zeptal jsem se po krátkém váhání.

„No bodejť,“ řekl pan Barkis.

„Ten vzkaz nebyl dobře?“

„Vzkaz byl možná docela dobře,“ řekl pan Barkis, „ale tím to taky skončilo.“

Protože jsem nechápal, jak to myslí, opakoval jsem zvědavě: „Tím to skončilo, pane Barkisi?“

„Nic z toho nepošlo,“ řekl na vysvětlenou a podíval se na mne po očku. „Odpověď žádná.“

„Vy jste tedy čekal odpověď, pane Barkisi, ano?“ řekl jsem a vykulil jsem na něho oči, protože se mi věc ukázala v jiném světle.

„Když mužský řekne, že by nebyl proti,“ pravil pan Barkis a znovu ke mně stočil pohled, „znamená to tolik, jako že ten mužský čeká na odpověď.“

„Nu a, pane Barkisi?“

„Hm,“ řekl pan Barkis a vrátil se pohledem koni mezi uši, „ten mužský čeká na tu odpověď do dneška.“

„A řekl jste jí to, pane Barkisi?“

„Hm – ne,“ zabručel pan Barkis rozjímavě. „Jak tam mám jít a říct jí to! Sotva jsem s ní v životě promluvil slovo. Já jí to povídat nepůjdu.“

„Chtěl byste, pane Barkisi, abych jí to řekl já?“ pravil jsem rozpačitě.

„Jestli chcete, tak jí můžete říct,“ odpověděl pan Barkis a znovu po mně pomalu stočil oči, „že Barkis pořád ještě čeká na odpověď. Řeknete – jakže se jmenuje?“

„Jak se ona jmenuje?“

„Tak, tak,“ řekl pan Barkis a přikývl.

„Peggotka.“

„Křestní jméno? Nebo příjmení?“ řekl pan Barkis.

„Ne, to není její křestní jméno. Její křestní jméno je Klára. Příjmením je Peggottyová.“

„Ale jděte!“ řekl pan Barkis.

Zdálo se, jako by mu tato skutečnost poskytla spoustu látky k přemýšlení, neboť chvíli seděl a uvažoval a tiše si pro sebe pohvizdoval.

„Jářku!“ pokračoval konečně. „Řeknete teda: »Peggotko, Barkis čeká na odpověď.« Ona možná řekne: »Na odpověď na co?« A vy řeknete: »Na to, co jsem vám vyřizoval.« »Co to je?« řekne ona. »Barkis by nebyl proti,« řeknete vy.“

Při tomto důmyslném návodu mě pan Barkis žduchl loktem tak, že mě až zabolelo v boku. Potom se opět schoulil svým obvyklým způsobem nad koněm a už se celé věci nedotkl nijak jinak, než že asi po půlhodinové přestávce vytáhl z kapsy kousek křídy a na vozovou plachtu zespod napsal: „Klára Peggottyová“ – zřejmě jako svou soukromou poznámku.

Ach, jaký to byl divný pocit, jet domů, když to vlastně nebylo doma, a shledávat u každého předmětu po cestě, na nějž se podívám, že mi připomíná ten starý šťastný domov, který je pro mne jako sen, jejž už jaktěživ nebudu snít! Dny, kdy jsme si matka, Peggotka a já byli navzájem vším a kdy nebylo nikoho, kdo by se mezi nás stavěl, mi při jízdě vyvstávaly ve vzpomínkách tak teskně, že opravdu nevím, byl-li jsem rád, že tam mířím – a nevím ani, nebyl-li bych raději zůstal někde jinde a v Steerforthově společnosti na domov zapomněl. Ale už jsem byl na cestě tam a brzy jsem dojel k našemu domu, kde holé staré jilmy lomily nesčetnýma rukama do chmurného zimního vzduchu a kde cáry rozedraných vraních hnízd poletovaly ve větru.

Forman mi složil kufr u zahradní branky a nechal mě samotného. Šel jsem po pěšině k domu, díval jsem se po oknech a při každém kroku jsem se bál, že spatřím, jak se z některého z nich mračí pan Murdstone nebo slečna Murdstonová. Ale žádnou tvář jsem nezahlédl; a protože jsem zatím došel až k domu a věděl, jak si před setměním otevřít, tichým a bázlivým krokem jsem bez klepání vstoupil dovnitř.

Ví Bůh, z jak útlého dětství možná pocházela vzpomínka, kterou ve mně probudil zvuk matčina hlasu ze starého známého pokoje, když jsem vkročil do síně. Zpívala tichým hlasem. Myslím, že jsem jí patrně ležel v loktech a slyšel ji takhle mi zpívat, dokud mě ještě chovala jako nemluvně. Melodie byla pro mne sice nová, ale přesto zas tak dávno známá, že mi srdce dojetím přetékalo – jako by se mi byl po dlouhé nepřítomnosti vrátil přítel.

Podle toho, jak ztraceně a zahloubaně si matka prozpěvovala, jsem soudil, že je sama. A tiše jsem vešel do pokoje. Seděla u krbu a kojila děťátko, jehož malinkou ručičku si tiskla k hrdlu. Oči měla sklopené, jak se mu dívala do tvářičky, a zpívala mu. Hádal jsem správně potud, že jinou společnost v pokoji neměla.

… Seděla u krbu a kojila děťátko, jehož malinkou ručičku si tiskla k hrdlu. …

Když jsem na ni promluvil, matka se lekla a vykřikla. Ale jakmile spatřila, že to jsem já, nazvala mě svým drahým Davym, svým nejdražším chlapečkem, a vyšla mi do půli pokoje naproti, klekla si na podlahu, políbila mě, přivinula si mou hlavu na prsa vedle stvořeníčka, které se jí choulilo v náručí, a podala mi jeho ručičku ke rtům.

Kéž bych byl zemřel! Kéž bych byl s tím pocitem v srdci tenkrát zemřel! Tenkrát bych byl býval hodnější nebe, než jsem kdy od té doby byl!

„Je to tvůj bratříček,“ řekla matka a něžně mě k sobě tiskla. „Davy, ty můj roztomilý chlapečku! Ty můj chudáčku!“ A líbala mě a líbala a objímala mě pevně kolem krku. Jak se tak se mnou mazlila, přiběhla do pokoje Peggotka, vrhla se na zem vedle nás a celou čtvrt hodiny byla z nás obou jako divá.

Vyšlo najevo, že mě nečekaly tak brzy, neboť forman přijel mnohem dřív než jindy. A vyšlo také najevo, že pan Murdstone a slečna Murdstonová odešli někam do sousedství na návštěvu a nevrátí se až pozdě večer. V tohle mě skutečně ani nenapadlo doufat. Nepokládal jsem vůbec za možné, že bychom my tři ještě jednou byli spolu nerušeně, a tu chvíli jsem měl pocit, jako by se byly vrátily staré časy.

Večeřeli jsme společně u krbu. Peggotka nás obskakovala a chtěla nás obsluhovat, ale matka jí to nedovolila a přiměla ji, že jedla s námi. Dostal jsem svůj starý talíř s hnědým obrázkem válečné lodi pod plnými plachtami, který Peggotka celou dobu, co jsem byl pryč, kdesi schovávala jako poklad a který, jak řekla, by nebyla dala z ruky ani za sto zlatých. Dostal jsem i svůj starý džbáneček s nápisem David i svou starou dětskou vidličku a nůž, který ne a ne krájet.

Mezitím co jsme seděli u stolu, mě napadlo, že je právě vhodná příležitost povědět Peggotce o panu Barkisovi. Ale ještě dřív, než jsem dopověděl, co jsem jí měl vyřídit, pustila se Peggotka do smíchu a schovala si hlavu do zástěry.

„Peggotko,“ řekla matka. „Co se děje?“

Peggotka se jen smála tím víc, a když se jí matka pokoušela zástěru s obličeje stáhnout, zavrtala se do ní ještě víc a seděla jako s hlavou v pytli.

„Co tak vyvádíte, vy hloupá?“ řekla matka se smíchem.

„Čert aby ho vzal!“ zvolala Peggotka. „Chce si mě vzít.“

„Byl by to pro vás docela výhodný sňatek, nemyslíte?“ řekla matka.

„Ale, ani nevím,“ řekla Peggotka. „Neptejte se mě. Nevzala bych si ho, ani kdyby byl celý ze zlata. A vůbec se nechci vdávat.“

„Proč mu to tedy neřeknete, vy bláhová?“ řekla matka.

„Proč mu to neřeknu!“ odpověděla Peggotka a vykoukla zpod zástěry. „Vždyť mi o tom jaktěživ neřekl ještě slovo. Však ví dobře proč. Kdyby se opovážil a cekl jen slovíčko, hned bych mu jednu lízla.“

Byla v obličeji rudá, že jsem ji takovou ještě neviděl, a myslím, že ani nikoho jiného; ale schovala si jen obličej vždycky na chvilku do zástěry, když ji popadl prudký výbuch smíchu, a po dvou po třech takových záchvatech zase pokračovala v jídle.

Všiml jsem si, že matka, třebaže se usmívá, kdykoli se na ni Peggotka podívá, je vážnější a zamyšlenější než dřív. Hned z počátku jsem viděl, že se změnila. Ještě pořád byla v obličeji velmi hezká, ale vypadala ustaraná a úžasně křehká a ruku měla tak hubenou a bílou, že mi připadala skorem průhledná. Ale změna, kterou mám na mysli teď, všechno ostatní převyšovala: bylo to její chování, z něhož nyní čišela úzkost a neklid. Nakonec natáhla ruku, položila ji láskyplně na ruku své staré služky a řekla:

„Milá Peggotko, vy se nehodláte vdát?“

„Já, madame?“ odpověděla Peggotka užasle. „Bůh uchovej, ne!“

„Aspoň ne teď?“ řekla matka něžně.

„Vůbec nikdy!“ zvolala Peggotka.

Matka ji vzala za ruku a řekla:

„Nenechávejte mě samotnou, Peggotko. Zůstaňte se mnou. Nebude to možná ani tak dlouho. Co bych si bez vás vůbec počala?“

„Já a nechat vás samotnou, zlatíčko moje?“ zvolala Peggotka. „Ani za nic na světě a všechny poklady k tomu! A vůbec, kdopak vám to do té bláhové hlavičky nasadil?“ Peggotka totiž v dřívějších dobách někdy mluvívala s matkou jako s dítětem.

Ale matka na to už neodpověděla nic víc, než že jí poděkovala, a Peggotka spustila po svém.

„Já, a nechat vás samotnou? Už se vidím. Peggotka aby od vás odešla? Ať se jen opováží! Ne, ne, ne,“ řekla Peggotka, vrtěla při tom hlavou a založila si ruce, „kdepak ta, má milá! Ne, že by tu nebyly kočky falešné, které by měly ukrutnou radost, kdyby odešla, ale tu radost mít nebudou. Ať se užírají! Zůstanu s vámi, až ze mne bude navrčená potrhlá bába. A až mi vypadají všechny zuby a budu tak hluchá a tak chromá a tak slepá a tak huhňavá, že už zkrátka nebudu vůbec k ničemu, ani k tomu ne, aby se mě hubovalo, potom půjdu k svému Davymu a poprosím ho, aby si mě nechal u sebe.“

„A já, Peggotko,“ řekl jsem, „vás rád uvidím a přivítám vás jako královnu.“

„Srdíčko moje zlaté!“ zvolala Peggotka. „Jako bych to nevěděla!“ A na důkaz vděčnosti za mou pohostinnost mě políbila už napřed. Potom si zase přehodila zástěru přes hlavu a znova se smála panu Barkisovi. Potom si vzala z kolébky děťátko a pohoupala si je. Potom sklidila se stolu a potom přišla v jiném čepci s kasetou na šití, s krejčovskou mírou a s kouskem voskové svíčky, se vším docela stejně jako kdysi.

Seděli jsme kolem krbu a krásně jsme si povídali. Vyprávěl jsem jim, jaký krutý učitel je pan Creakle, a obě mě velmi litovaly. Vyprávěl jsem jim, jaký je Steerforth znamenitý jinoch a jakého v něm mám ochránce, a Peggotka prohlásila, že by šla třeba sto mil, jen aby ho viděla. Když se maličké probudilo, vzal jsem si je do náruče a s láskou pochoval. A když zase usnulo, přivinul jsem se podle svého dávného zvyku, teď už dlouho opuštěného, k matce, usadil jsem se u ní, rukama jsem ji objal kolem pasu, rozhořelou tvářičku jsem si jí položil na rameno a opět jednou jsem cítil, jak mě zahalují její krásné vlasy – jako andělské křídlo, myslíval jsem si vždycky, jak si vzpomínám – a byl jsem opravdu velmi šťastný.

A jak jsem tak seděl, díval se do ohně v krbu a v žhavých uhlících si kouzlil přeludy, málem jsem věřil, že jsem vůbec nikde pryč nebyl; že pan a slečna Murdstonovi jsou jen takové přeludy, které zase zmizí, až oheň pohasne, a že nic z toho všeho, co si pamatuji, není skutečné kromě matky, Peggotky a mne.

Peggotka spravovala pilně punčochu, dokud na to od ohně viděla, a potom seděla, punčochu navlečenou na levé ruce jako rukavici a jehlu v pravé ruce, připravená udělat další steh, jakmile vyšlehne plamen. Nedovedu si představit, čí punčochy to Peggotka ustavičně spravovala, ani odkud se brala ta nepřeberná zásoba punčoch, které potřebovaly spravit. Připadá mi, že se od mého nejútlejšího dětství vždycky zabývala pouze šitím tohoto druhu a rozhodně nikdy jakýmkoli šitím jiným.

„Jsem zvědavá,“ řekla Peggotka, kterou občas posedl záchvat zvědavosti ve věcech opravdu nejnečekanějších, „co se stalo s Davyho pratetou?“

„Proboha, Peggotko!“ prohodila matka, kterou to vyburcovalo z přemítání. „Co to povídáte za hlouposti?“

„Hm, madame, jsem ale opravdu zvědavá,“ řekla Peggotka.

„Co vám jen nasadilo do hlavy zrovna tu?“ zeptala se matka. „To nemáte na světě nikoho jiného, na koho byste si vzpomněla?“

„Nevím, jak to přijde,“ řekla Peggotka, „leda snad proto, že jsem hloupá, ale má hlava si nikdy nedovede v lidech vybrat, na koho si má zrovna vzpomenout. Vlezou si do ní prostě a zas vylezou, nebo si do ní nevlezou a taky nevylezou, jak se jim zkrátka líbí. Jsem zvědavá, co se s ní stalo.“

„Jste vy legrační, Peggotko!“ odpověděla jí matka. „Člověk by si skorem myslel, že chcete, aby se tady zas ukázala.“

„Pán Bůh chraň!“ zvolala Peggotka.

„Pak tedy o takových nepříjemných věcech nemluvte a buďte hodná,“ řekla matka. „Slečna Betsy žije bezpochyby zavřená ve svém domku u moře a tam taky zůstane. Tak nebo tak není pravděpodobné, že nás sem ještě někdy přijde obtěžovat.“

„Ne,“ řekla přemítavě Peggotka, „ne, to opravdu není pravděpodobné – ale jsem zvědavá, kdyby umřela, jestli něco odkáže tady Davymu?“

„Pro smilování boží, Peggotko,“ odpověděla matka, „jste vy bláznivá ženská! Copak nevíte, jak se urazila, že se to chuďátko chlapeček vůbec narodilo?“

„Co kdyby dneska byla ochotnější mu to odpustit než tehdy?“ nadhodila Peggotka.

„Proč by měla být dnes ochotnější mu to odpustit?“ zeptala se matka dost ostře.

„No myslím, jako když teďka má bratříčka,“ řekla Peggotka.

V tu ránu se matka rozplakala a divila se, jak se prý Peggotka může opovážit něco takového vyslovit.

„Jako by to ubohé neviňátko v kolíbce bylo kdy ublížilo vám nebo komu jinému, vy žárlivá!“ naříkala. „Mnohem líp, když půjdete a vdáte se za toho pana formana Barkise. Proč nechcete?“

„Protože bych tím udělala slečně Murdstonové radost,“ řekla Peggotka.

„Máte vy ošklivou povahu, Peggotko!“ odpověděla matka. „Jste na slečnu Murdstonovou tak žárlivá, jak jen taková směšná ženská jako vy dovede. Chcete asi sama nosit klíče a všechno vydávat, co? Ani by mě nepřekvapilo, kdybyste to chtěla. Jako byste nevěděla, že to dělá jen z pouhé laskavosti a s nejlepšími úmysly! Vy to víte, Peggotko – víte to moc dobře!“

Peggotka zabručela něco jako: „Ty nejlepší úmysly vem čert!“ a potom ještě něco asi v tom smyslu, že je těch nejlepších úmyslů trošku moc, až lezou z krku.

„Vím, jak to myslíte, vy mrzoute!“ řekla matka. „Rozumím vám, Peggotko, rozumím vám moc dobře. Vy víte, že vám rozumím, a jen se divím, že se nečervenáte jako rak. Ale jedno po druhém. Teď jde o slečnu Murdstonovou, Peggotko, a z toho se nevykroutíte. Copak ji neslyšíte každou chvíli říkat, že mě považuje za tuze lehkovážnou a tuze – chm – chm –“

„Hezkou,“ napověděla jí Peggotka.

„Nu,“ odpověděla matka a slabě se zasmála, „a když je taková pošetilá, že to říká, je to snad moje vina?“

„Nikdo neříká, že to je vaše vina,“ odpověděla Peggotka.

„To taky doufám, jak jinak!“ ohradila se matka. „A neslyšíte ji snad co chvíli říkat, že právě proto mi chce ušetřit spoustu starostí, o kterých myslí, že na ně nestačím, a o kterých sama doopravdy nevím, jestli bych na ně stačila? Copak není už od časného rána vzhůru a až pozdě do večera pořád na nohou – copak nedělá všechno možné a neslídí po celém domě, kde se jen dá, v uhelném sklepě, v komorách a nevím kde všude, a to přece jistě není nic příjemného? A vy se odvažujete dělat narážky, že to není projev jisté oddanosti?“

„Žádné narážky nedělám,“ řekla Peggotka.

„Děláte, Peggotko,“ přela se matka. „Kromě své práce neděláte vůbec nic jiného. Ustavičně děláte narážky. Přímo si v tom libujete. A když mluvíte o dobrých úmyslech pana Murdstona…“

„Nikdy jsem o nich nemluvila,“ řekla Peggotka.

„Ne, Peggotko,“ odpověděla matka, „ale dělala jste narážky. To jsem vám právě teď říkala. To je u vás to nejhorší. Vy prostě dělat narážky musíte! Před chvilkou jsem vám řekla, že vám rozumím, a teď vidíte, že to je pravda. Když mluvíte o dobrých úmyslech pana Murdstona a děláte, jako byste je podceňovala (protože nevěřím, že je v hloubi srdce doopravdy podceňujete, Peggotko), musíte být stejně pevně přesvědčená jako já, kolik je v nich dobra a jakou jsou mu pohnutkou ve všem, co dělá. Jestli se zdá, že byl na jednoho člověka vůbec v něčem tuze přísný, Peggotko – vy chápete a vím, že Davy jistě chápe taky, jestli mám na mysli někoho z přítomných – pak je to jedině proto, že to je podle jeho přesvědčení tomu člověku na prospěch. On má samozřejmě toho člověka rád, už kvůli mně, a jedná tak jedině s úmyslem prokázat tomu člověku dobro. Dovede to všechno posoudit líp než já, protože vím docela dobře, že jsem slabé, lehkomyslné dívčí stvoření, kdežto on je pevný, vážný a usedlý muž. A dává si,“ řekla matka a slzy, které vyvěraly z její láskyplné povahy, jí zvolna kanuly po tvářích, „dává si velkou práci i se mnou a já bych mu za to měla být strašně vděčná a měla bych ho na slovo poslouchat i v myšlenkách. A když se proti tomu prohřeším, Peggotko, pak se trápím, odsuzuji se, pochybuji o své lásce a nevím, co si počít.“

Peggotka seděla s bradou podepřenou na šlapce punčochy a mlčky se dívala do ohně.

„Podívejte, Peggotko,“ řekla matka změněným tónem, „my dvě se přece nebudeme spolu hádat, to bych nesnesla. Jestli nějakého přítele na světě vůbec mám, pak vím, že můj pravý přítel jste vy. Když vám řeknu, že jste směšná ženská nebo protiva nebo vůbec něco takového, Peggotko, tak tím jenom myslím, že jste má pravá přítelkyně a že jste jí byla pořád, hned od toho večera, kdy si mě sem domů pan Copperfield přivedl a vy jste mě přišla k brance přivítat.“

Peggotka neotálela a v odpověď potvrdila přátelskou smlouvu tím, že mě přitiskla do náruče, jak jen nejlépe dovedla. Myslím, že jsem tenkrát ze skutečného významu této rozmluvy ledaco vytušil, ale dnes vím, že to dobrotisko tu rozprávku zapředlo a vedlo dál jenom proto, aby se matka mohla oním trochu nedůsledným závěrem, do něhož se tak chutě pustila, trochu utěšit a ulevit si. Záměr měl kladný výsledek, neboť si vzpomínám, že mi matka celý zbytek večera připadala klidnější a Peggotka ji už tak bedlivě nepozorovala.

Když jsme vypili čaj a Peggotka zasypala trochou popela oheň a zastřihla svíčky, přečetl jsem jí na paměť starých časů kapitolu z krokodilí knížky – vytáhla ji z kapsy, kde ji možná, co já vím, celou tu dobu nosila – a potom jsme si povídali o Salemském ústavě, což mě opět přivedlo na Steerfortha, můj oblíbený předmět hovoru. Byli jsme velmi šťastní; a ten večer, jakožto poslední svého druhu, který měl z vůle osudu tuto část mého života navždycky uzavřít, mi nikdy nevymizí z paměti.

Bylo už skoro deset hodin, než jsme zaslechli hrčení kol. Hned jsme všichni vstali a matka chvatně řekla, že snad bude líp, když si půjdu lehnout, protože je už tak pozdě a pan Murdstone i slečna Murdstonová zastávají názor, že mládež má chodit spát brzy. Políbil jsem ji a se svíčkou v ruce jsem odešel nahoru, ještě než oba vešli do domu. Když jsem stoupal po schodech k ložnici, v níž jsem kdysi byl vězněm, mé dětské obrazivosti připadalo, že s sebou do domu vnesli závan mrazivého vzduchu, který odfoukl starou útulnost domova jako pírko.

Cítil jsem se celý nesvůj, když jsem měl ráno jít dolů na snídani, protože jsem pana Murdstona neviděl ode dne, kdy jsem spáchal ten památný přečin. Leč být to muselo; a když jsem se napřed v půli cesty dvakrát třikrát planým poplachem vylekal a stejněkrát se po špičkách úprkem vrátil zase do ložnice, sešel jsem konečně dolů a ukázal se v pokoji.

Pan Murdstone stál u krbu zády k ohni a slečna Murdstonová připravovala čaj. Když jsem vešel, upřeně se na mne podíval, ale nijak nedal najevo, že mě vidí.

Chviličku jsem byl v rozpacích a potom jsem k němu přistoupil a řekl jsem: „Dovolte, prosím, pane. Je mi velmi líto, co jsem udělal, a doufám, že mi odpustíte.“

„Rád slyším, že toho lituješ, Davide,“ odpověděl.

Ruka, kterou mi podal, byla ruka, do které jsem ho kousl. Neodolal jsem, abych očima na okamžik nespočinul na rudé skvrnce na ní; ta však nebyla tak červená, jako jsem zrudl já, když jsem v jeho tváři spatřil ten zlověstný výraz.

„Dobré jitro, madame,“ řekl jsem slečně Murdstonové.

„Ach, Bože!“ povzdychla si slečna Murdstonová a místo prstů mi podala odměrku na čajové lístky. „Jak dlouho trvají prázdniny?“

„Měsíc, madame.“

„Od kdy počítáno?“

„Ode dneška, madame.“

„Ó!“ řekla slečna Murdstonová. „To tedy máme jeden den pryč!“

Tímto způsobem vedla kalendář prázdnin a ráno co ráno s přesně stejným slovním doprovodem odškrtávala jeden den. Než došla do deseti, počítala mrzutě, ale když dospěla k číslům dvojmístným, nálada se jí lepšila, a jak čas míjel, začala dokonce i s žerty.

Hned první den jsem měl tu smůlu, že jsem ji vyděsil, div hrůzou neomdlela, ačkoliv jinak zpravidla podobnými slabostmi netrpěla. Vstoupil jsem do pokoje, kde seděla ona a matka; a protože matka měla děťátko (kterému bylo sotva několik týdnů) zrovna na klíně, vzal jsem si je od ní velmi opatrně do náruče. Znenadání slečna Murdstonová tak vyvřískla, že bych byl děcko málem upustil.

„Má drahá Jano!“ zvolala matka.

„Dobrotivé nebe, Kláro, copak nevidíš?“ vykřikla slečna Murdstonová.

„Kde mám co vidět, má drahá Jano?“ řekla matka.

„On ho má!“ křičela slečna Murdstonová. „Ten kluk má maličkého v rukou!“

Zůstala zděšením bez vlády, ale přesto sebrala tolik sil, že se na mne vrhla a vyrvala mi děťátko z rukou. Hned potom na ni přišly mdloby a udělalo se jí tak špatně, že jí museli dát trochu višňovky. Když se zotavila, slavnostně mi zapověděla, abych se bratříčka ještě někdy pod jakoukoli záminkou dotkl; a chudák matka, která si přála docela něco jiného, jak jsem viděl, její zákaz pokorně potvrdila slovy: „Není pochyby, že máš pravdu, drahá Jano.“

V jiném případě, kdy jsme se my tři znovu octli pohromadě, bylo totéž drahé děťátko – bylo mi kvůli naší společné matce vskutku drahé – nevinnou příčinou, že se slečna Murdstonová hrozně rozčilila. Matka, která si prohlížela očička maličkého, když jí právě ležel na klíně, řekla:

„Davy, pojď sem!“ A zadívala se mi do očí.

Všiml jsem si, že slečna Murdstonová odkládá korálky.

„Na mou pravdu,“ řekla matka něžně, „jsou docela stejné. To asi po mně. Myslím, že mají mou barvu. Ale jsou si úžasně podobné.“

„O čem to mluvíš, Kláro?“ řekla slečna Murdstonová.

„Drahá Jano,“ řekla zajíkavě matka, trochu zaražená drsným tónem otázky. „Přišla jsem na to, že maličký i Davy mají navlas stejné oči.“

„Kláro!“ řekla slečna Murdstonová a zlostně vstala. „Někdy jsi učiněný blázen.“

„Ale, drahá Jano!“ ohradila se matka.

„Učiněný blázen,“ řekla slečna Murdstonová. „Kdo jiný by mohl porovnávat bratrovo dítě s tvým chlapcem? Nejsou si vůbec podobní. Jsou si úplně nepodobní. Po všech stránkách se od sebe naprosto liší. Doufám, že to taky navždy tak zůstane. Nebudu tady sedět a poslouchat takové přirovnávání.“ S těmi slovy důstojně vykráčela a bouchla za sebou dveřmi.

Zkrátka, velké zalíbení ve mně slečna Murdstonová neměla. Zkrátka, zvláštní zalíbení ve mně neměl nikdo, ba ani já sám v sobě ne, neboť ti, kdo mě rádi měli, to nemohli dávat najevo, a ti, kdo mě rádi neměli, to dávali najevo tak okatě, že jsem měl trapné vědomí, jak rozpačitě, nemotorně a bezduše pořád vypadám.

Vyciťoval jsem, že jim je moje společnost stejně trapná jako jejich mně. Vešel-li jsem do pokoje, v němž zrovna seděli a společně rozprávěli a matka při tom vypadala docela vesele, tím okamžikem, jak jsem vstoupil, jí zastřel tvář mrak úzkostlivého neklidu. Byl-li pan Murdstone v náladě třeba sebelepší, zkazil jsem mu ji. Měla-li slečna Murdstonová náladu pod psa, ještě jsem jí tu náladu zhoršil. Dovedl jsem už dost vnímat, abych vystihl, že obětním beránkem za to je vždycky matka; že se bojí na mne promluvit nebo ukázat mi trochu vlídnosti, aby je snad takovým projevem nějak nepohněvala a nemusela potom poslouchat kázání; že tone v ustavičném strachu nejenom, aby se něčím neprohřešila sama, ale abych se něčím neprohřešil ani já, a že úzkostlivě pozoruje jejich výraz, jakmile se jen hnu. Proto jsem se rozhodl, že se jim budu vyhýbat, nakolik to jen bude možné; a mnohou zimavou hodinu jsem slyšel na kostelní věži odbíjet, když jsem seděl ve své neutěšené ložnici a zahalený do zimníčku jsem ležel v knize.

Večer jsem někdy zašel do kuchyně a poseděl s Peggotkou. Tam mi bylo příjemně a tam jsem se nebál být sám sebou. Ale ani jedno z těch útočišť nedocházelo v obývacím pokoji milosti. Tyranská nálada, která tam vládla, mě připravila o obě. Stále mě ještě pokládali za nezbytnou pomůcku k výchově mé ubohé matky a nemohli dovolit, abych se, co jeden z prubířských kamenů, od nich vzdaloval.

„Davide,“ řekl pan Murdstone jednoho dne po obědě, když jsem se jako obvykle chystal odejít z pokoje, „s lítostí pozoruji, že máš nevlídnou povahu.“

„Je nerudný jako medvěd!“ řekla slečna Murdstonová.

Stál jsem mlčky a věšel hlavu.

„Víš, Davide,“ řekl pan Murdstone, „že nevlídná, zarputilá povaha je ze všech povah nejhorší.“

„A povaha tohohle chlapce je ze všech, kolik jsem jich kdy poznala, nejvzdorovitější a nejsveřepější,“ poznamenala jeho sestra. „Myslím, drahá Kláro, že sis toho musela všimnout i ty.“

„Odpusť, prosím, drahá Jano,“ řekla matka, „ale víš úplně jistě – nepochybuji, že mi promineš, drahá Jano – že Davymu rozumíš?“

„Musela bych se za sebe skorem stydět, Kláro,“ odpověděla slečna Murdstonová, „kdybych nerozuměla tomuhle chlapci nebo vůbec nějakému. Netvrdím, že jsem snědla všechnu moudrost, ale zdravý úsudek si rozhodně upřít nedám.“

„Není pochyby, drahá Jano,“ odpověděla matka, „že znamenitě rozumíš spoustě věcí.“

„Ach ne, kdepak! To prosím, Kláro, neříkej,“ skočila jí slečna Murdstonová hněvivě do řeči.

„Ale ano, jistě,“ pokračovala matka, „a každý to také ví. Já sama z toho těžím – nebo bych aspoň měla těžit – v mnohém směru tolik, že o tom nikdo nemůže mluvit s větším přesvědčením než já. A proto o tom mluvím s velkým ostychem – to mi věř, drahá Jano.“

„Řekněme tedy, že tomu chlapci nerozumím, Kláro,“ odpověděla slečna Murdstonová a urovnávala si při tom svá malá pouta na zápěstí. „Je-li ti libo, připustím třebas, že mu nerozumím vůbec. Má příliš hlubokou povahu, abych mu rozuměla. Ale bratrovi možná jeho bystrozrak pomůže, aby do Davidovy povahy trochu pronikl. Bratr o tom tuším právě mluvil, když jsme ho – ne zrovna nejslušněji – přerušily.“

„Myslím, Kláro,“ řekl pan Murdstone ztlumeným vážným hlasem, „že by se v této otázce našli lepší a nestrannější soudcové, než jsi ty.“

„Edwarde,“ odpověděla matka plaše, „jsi ve všech otázkách mnohem lepším soudcem, než bych o sobě mohla tvrdit já. Oba jste lepší, ty i Jana. Řekla jsem jenom…“

„Řekla jsi jenom něco, co prozrazuje slabost a nerozvážnost,“ odpověděl. „Snaž se, drahá Kláro, abys to už víckrát neudělala, a dávej si na sebe dobrý pozor.“

Matce se pohnuly rty, jako by odpovídala: „Ano, drahý Edwarde,“ ale nahlas nic neřekla.

„Jak jsem řekl, Davide,“ pravil pan Murdstone a upjatě stočil hlavu i oči na mne, „s lítostí jsem pozoroval, že máš nevlídnou povahu. Nestrpím, aby se takový povahový rys před mýma očima rozvíjel, aniž se pokusím zjednat nápravu. Musíš se vynasnažit, panáčku, abys svou povahu změnil. Musíme se vynasnažit, abychom ti ji změnili.“

„Promiňte, prosím, pane,“ koktal jsem, „co jsem se vrátil domů, ani jednou jsem nebyl úmyslně nevlídný.“

„Neuchyluj se ke lži, panáčku!“ odpověděl tak prudce, že jsem viděl matku bezděčně vztáhnout rozechvělou ruku, jako by se chtěla mezi nás vložit. „Čistě ze zarputilosti ses uzavíral do svého pokoje. Zůstával jsi ve svém pokoji, když jsi měl být tady. Teď víš jednou provždy, že vyžaduji, abys byl tady a nikoliv tam. A dál, že vyžaduji, abys tady osvědčil poslušnost. Znáš mě, Davide. Postarám se, aby tak bylo.“

Slečna Murdstonová se chraplavě uchichtla.

„Přeji si, aby ses choval uctivě, na slovo poslušně a ochotně ke mně,“ pokračoval, „k Janě Murdstonové a k matce. Nestrpím, aby ses z dětského vrtochu tomuto pokoji vyhýbal, jako by byl zamořený nákazou. Sedni!“

Křikl na mne rozkaz jako na psa, a jako pes jsem poslechl.

„Ještě něco!“ řekl. „Pozoruji, že si libuješ v nízké a sprosté společnosti. Nebudeš se přátelit se služkami. V těch mnoha směrech, v nichž se potřebuješ polepšit, tě kuchyň nezušlechtí. O ženě, která ti nadržuje, neříkám nic – protože ty, Kláro,“ přitom se obrátil tišším hlasem na matku, „pro ni máš pro staré vzpomínky a pradávné vrtochy slabost, kterou jsi ještě nepřemohla.“

„Pobloudilost věru nevysvětlitelná!“ zvolala slečna Murdstonová.

„Říkám jenom,“ pokračoval potom zase ke mně, „že neschvaluji tvou zálibu v takové společnosti, jako je jemnostslečna Peggottyová, a že toho musíš nechat. Teď mi, Davide, tedy rozumíš a víš, jaké to bude mít následky, když mě do puntíku neposlechneš.“

Věděl jsem to dobře – možná líp, než si myslil, pokud šlo o následky pro mou ubohou matku – a také jsem ho do puntíku poslechl. Už jsem se neuchyloval do svého pokojíka, ani jsem už nehledal útočiště u Peggotky, ale den za dnem jsem seděl do únavy v dolním pokoji a nemohl se dočkat, až přijde večer a čas ke spaní.

Co to pro mne bylo za muka, ta vynucená ztrnulost, když jsem musel hodinu za hodinou sedět v jedné posici a bál se hnout rukou nebo nohou, aby si snad slečna Murdstonová nestěžovala na mou neposednost (neboť si na ni stěžovala při sebemenší zámince), a bál se hnout jen okem, aby v mém pohledu neobjevila nějakou nevlídnost nebo pátravou zvědavost, která by jí poskytla nový důvod ke stížnosti na mne! Co to bylo za nesnesitelnou nudu, tak sedět a poslouchat, jak tikají hodiny, sedět a pozorovat, jak slečna Murdstonová navléká blýskavé kovové korálky na šňůrku, sedět a přemýšlet, jestli se někdy provdá, a když, tedy kdo a jaký asi ten nešťastník bude, sedět a počítat vsazované ozdoby v řezbě krbové římsy a zabloudit nakonec očima až pod strop mezi kudrlinky a mašličky na tapetách!

Co to bylo za procházky, ty blátivé cesty, po nichž jsem se v zimním nečase toulal sám a sám a všude s sebou nosil ten pokoj a v něm i pana Murdstona a slečnu Murdstonovou, to hrozitánské břemeno, které jsem musel vláčet, ten strašidelný denní sen, který mě tlačil jako můra a za nic se nedal zaplašit, tu tíhu, která mi zaléhala mysl a otupovala ji!

Co to bylo za jídlo, kdy jsem v rozpačitém tichu sedal u stolu a vždycky a stále cítil, že tam je jeden příbor nad počet, a to můj, jedna chuť nad počet, a to má, jeden talíř a jedna židle nad počet, a to mé; jeden člověk nad počet, a to já!

Co to bylo za večery, když na stole zaplanuly svíčky a já se měl podle očekávání něčím zabavit, ale neodvažoval se číst zábavnou knihu! Večery, kdy jsem proto ležel v nějaké nestravitelné a suchopárné početní rukověti, kdy se mi tabulky vah a měr chvěly ve velebných melodiích „Vládni Britannie“30& nebo „Žal v ohavnosti nedržiž“,

[&30 „Vládni, Britannie!“ – Rule, Britannia!, nacionalistická píseň, opěvující vládu Britannie nad moři. Poprvé byla zpívána roku 1740 při provedení hry „Alfred“. Autorem textu je známý anglický básník James Thomson (1700-1748), předchůdce romantismu v poesii, nápěv složil Thomas Augustine Arne (1710-1778). Píseň se stala velmi populární.]

a ne a ne se uklidnit, abych si je mohl zapamatovat, kdy se mi v nešťastné hlavě vlnily, jako když děti dělají za ruce hada, jedním uchem tam a druhým ven!

Co jsem se nazíval a naklímal, ať jsem se bránil sebevíc! S jakým úlekem jsem se z těch utajených zdřímnutí probouzel a kolik odpovědí na drobné poznámky, jichž jsem se jednou za čas odvážil, mi zůstali na věky dlužni, jaké pouhopouhé nic, které každý přezírá a které přesto každému překáží, jsem ve vlastní představě byl! Jak úžasně se mi vždy ulevilo, když jsem uslyšel slečnu Murdstonovou radostně vítat první úder deváté hodiny večerní a její rozkaz, abych šel spát!

Tak se prázdniny zdlouhavě vlekly, až přišlo ráno, kdy slečna Murdstonová řekla: „To tedy máme poslední den!“ a podala mi poslední prázdninový koflík čaje.

Nelitoval jsem, že odjíždím. Propadl jsem sice otupělosti, ale pozvolna jsem se z ní probíral a těšil se na Steerfortha, ačkoliv se za ním mlhavě rýsoval pan Creakle. Opět se u branky ukázal pan Barkis a opět řekla slečna Murdstonová svým varovným hlasem: „Kláro!“, když se matka při loučení nade mnou sklonila.

Políbil jsem ji i malinkého bratříčka a byl jsem tu chvíli velmi smutný – nikoli však smutný proto, že odjíždím, neboť nepřekročitelná propast mezi námi zela a vzájemné odloučení existovalo po všechny dny. A živěji než objetí, jímž mě k sobě přivinula – ač vřelejší být nemohlo – chovám v paměti to, co po něm následovalo.

Seděl jsem už ve formanově voze, když jsem ji slyšel, jak na mne volá. Vyhlédl jsem z vozu a matka stála sama u zahradní branky a držela děťátko ve vztažených rukou ve výšce, abych je viděl. Byl chladný den bez větru a jediný vlas na hlavě ani jediný záhyb na šatech se jí nepohnul, když se za mnou upřeně dívala a držela děťátko ve vztažených rukou.

Tak jsem ji ztratil. Tak jsem ji potom vídal ve snách ve škole – tichou postavu u postele – jak mlčí a dívá se na mne týmž upřeným pohledem – a drží děťátko ve vztažených rukou.

9. Narozeniny, na které do smrti nezapomenu

Přejdu všechno, co se událo ve škole až do dne, kdy se v březnu přihlásily mé narozeniny. Nevzpomínám si na nic kromě na to, že si Steerforth zasloužil obdiv víc než jindy. Měl odejít koncem pololetí, ne-li dřív, a v mých očích byl ještě duchaplnější a samostatnější než předtím, a proto také přitažlivější než předtím – jinak si však nepamatuji nic. Zdá se, že vzpomínka na velkou událost, která v mé paměti tu dobu charakterisuje jako mezník, všechny podružnější vzpomínky pohltila a zůstala jediná.

Je mi dokonce za těžko uvěřit, že mezi mým návratem do Salemského ústavu a příchodem těch narozenin uplynuly celé dva měsíce. Mohu si pouze vyvodit, že tak to bylo, neboť vím, že tak to být muselo; jinak by mě nic nezviklalo ve víře, že časová mezera mezi oběma událostmi vůbec nebyla a že následovaly v patách za sebou.

Jak dobře mám v paměti, jaký to byl den! Dodnes čichám mlhu, která se válela po kraji, vidím přízračným mlžným závojem prosvítat jinovatku, cítím lepkavý dotek zplihlých ojíněných vlasů na tváři a hledím ponurou prostorou naší třídy, kde tu a tam do mlhavého rána bliká prskavá svíčka a kde se chlapcům kouří od úst a jejich dech se v sychravém vzduchu kroutí, když si foukají na prsty a podupávají přitom špičkami na podlahu.

Bylo po snídani a poslali nás už s hřiště do třídy, když tu vešel pan Sharp a řekl:

„David Copperfield má přijít do bytu.“

Čekal jsem od Peggotky košík a příkaz mě rozveselil. Když jsem prudce vyskočil z místa, hned se několik chlapců kolem mne hlásilo, že na ně nesmím při rozdílení těch dobrot zapomenout.

„Nepospíchej, Davide,“ řekl pan Sharp. „Času dost, chlapče, nepospíchej.“

Kdybych byl tu chvíli pomyslil na cituplnost, která se v jeho hlase ozvala, byla by mě možná překvapila; ale pomyslil jsem na ni až později. Běžel jsem do bytu a tam jsem spatřil pana Creakla, jak s rákoskou a novinami před sebou sedí u snídaně, a paní Creaklovou s otevřeným dopisem v ruce. Ale košík nikde.

„Davide Copperfielde,“ řekla paní Creaklová, zavedla mě k pohovce a posadila se vedle mne, „ráda bych si s tebou promluvila o něčem velmi důležitém. Musím ti něco povědět, milé dítě.“

Pan Creakle, na něhož jsem se samozřejmě díval, potřásal hlavou, aniž se díval na mne, a velmi důkladným soustem topinky s máslem udusil vzdech.

„Jsi ještě tuze mladý, abys věděl, jak se svět každým dnem mění,“ řekla paní Creaklová, „a jak lidé odcházejí. Ale všichni to musíme poznat, Davide. Někdo to pozná hned v mládí, někdo až ve stáří a někdo to poznává celý život.“

Zadíval jsem se na ni vážně.

„Když jsi po prázdninách odjížděl z domova,“ řekla paní Creaklová po chvilce mlčení, „byli všichni zdrávi?“ A po další přestávce: „Byla tvá matka zdravá?“

Nevěděl jsem ani přesně, proč jsem se roztřásl; nepřestal jsem se však na ni vážně dívat a nepokusil jsem se ani odpovědět.

„Protože ti musím s lítostí oznámit,“ řekla, „že jsem se dnes ráno dověděla, že tvoje maminka je těžce nemocná.“

Mezera mezi paní Creaklovou a mnou se zakalila mlhou a na okamžik se mi zdálo, že se v ní její postava kymácí. Potom jsem pocítil, jak se mi po tvářích řinou horké slzy, a postava byla zase nehybná.

„Je velmi nebezpečně nemocná,“ dodala.

Věděl jsem už všechno.

„Umřela.“

Zbytečně mi to řekla. Už předtím jsem propukl v zoufalý pláč a uvědomil si, že jsem v tom širokém světě osiřel.

Paní Creaklová byla ke mně velmi hodná. Nechala si mě celý den v pokoji a chvílemi mi dopřávala samotu; a já plakal, vysílením usínal, probouzel se a plakal dál. Když jsem už nemohl plakat, začal jsem přemýšlet; a tu mě tlak na prsou tížil nejvíc a můj zármutek byl tupá bolest, od níž nebylo úlevy.

A přesto mi myšlenky těkaly; neupínaly se vší mocí na neštěstí, které mi leželo na srdci jako balvan, nýbrž jen těkavě bloudily kolem. Myslil jsem na náš dům, teď zavřený a ztichlý. Myslil jsem na děťátko, které podle řeči paní Creaklové už nějakou dobu chřadne a které, jak se soudí, umře také. Myslil jsem na otcův hrob na hřbitově u našeho domu a na to, že matka v něm bude ležet také pod stromem, který tak dobře znám. Když jsem zůstal o samotě, vylezl jsem si na židli a podíval se do zrcadla, abych viděl, jak mám červené oči a jak smutný jsem v obličeji. A když uplynulo několik hodin, začal jsem uvažovat, nemám-li pro pláč dost slz už teď, jak tomu zřejmě bylo, jaké myšlenky spjaté s mou těžkou ztrátou budou na mne asi citově působit nejvíc, až se budu blížit k domovu – neboť jsem měl jet domů na pohřeb! Pamatuji se na tehdejší svůj pocit, že jsem v očích ostatních chlapců jaksi stoupl ve vážnosti a že jsem, co člověk postižený neštěstím, důležitý.

Zdrtil-li kdy nějaké dítě upřímný zármutek, pak zdrtil mne. Ale pamatuji se, že mi tato důležitost působila jakési uspokojení, když jsem se týž den odpoledne procházel po hřišti, zatím co ostatní chlapci měli školu. Když jsem je viděl, jak se po mně cestou do třídy dívají z oken, cítil jsem se jako někdo význačný a díval jsem se ještě smutněji a šel jsem pomaleji. Když bylo po škole a chlapci vyšli ven a mluvili na mne, považoval jsem za velmi chvályhodné, že s nikým z nich nejednám spatra a že si všech všímám navlas stejně jako předtím.

Měl jsem jet domů nazítří večer, ale ne rychlou poštou, nýbrž těžkým nočním dostavníkem, který se jmenoval „Sedlák“ a kterého většinou používali venkované k cestám na kratší vzdálenosti v okolí. Ten den se večer nevyprávělo a Traddles nedal jinak, než že mi půjčí svůj polštář. Nevím, jaké dobro si myslil, že mi tím prokáže, protože jsem měl svůj. Ale polštář bylo to jediné, co mi kromě listu dopisního papíru pomalovaného kostlivci mohl chudák půjčit, a ten mi jako náplast na mou bolest a příspěvek k uklidnění mysli věnoval, když jsme se loučili.

Druhý den před večerem jsem ze Salemského ústavu odjel. Neměl jsem ani tušení, že odtamtud odjíždím nadobro. Jeli jsme velmi pomalu celou noc a nedorazili jsme do Yarmouthu dřív než kolem deváté nebo desáté dopoledne. Ohlížel jsem se po panu Barkisovi, ale nebyl tam; a místo něho přisupěl k oknu dostavníku tlustý a dýchavičný starý mužíček veselého vzezření, v černých šatech s vyrudlými mašličkami pod koleny krátkých kalhot, v černých punčochách a s kloboukem se širokou střechou a řekl:

„Mladý pan Copperfield?“

„Prosím.“

„Šel byste tedy laskavě se mnou, mladý pane?“ řekl a otevřel dvířka. „Budu pak mít to potěšení odvézt vás domů.“

Hádal jsem sice, kdo to asi je, ale chytl jsem se ho za ruku a tak jsme spolu šli, až jsme v jedné úzké uličce došli ke krámu, na němž byl nápis OMER, závod soukenický, krejčovský, střižní, pohřební atd. Byl to těsný a dusný krámek, plný všeho možného šatstva, hotového i rozdělaného, s jedním oknem, plným kastorů31& a čepců.

[&31 kastor – chlupatý tvrdý klobouk, v Dickensově době velice oblíbený.]

Prošli jsme do pokojíka za krámem, kde jsme zastihli tři mladé ženy u práce nad hromadou černých látek, která se kupila na stole. Po celé podlaze se válely černé klůcky a ostřižky, v krbu hořel důkladný oheň a ve vzduchu byl dusivý zápach teplého černého krepu. Tehdy jsem nevěděl, z čeho ten zápach je, ale dnes to vím.

Všechny tři mladé ženy, zřejmě velmi pilné a spokojené jako doma, zvedly hlavu, aby se na mne podívaly, a potom zase v práci pokračovaly. Pích, pích, pích. Zároveň s tím se z dílny na zadní straně dvorka za oknem ozývaly pravidelné rány kladivem, které v stejnoměrném rytmu udržovaly jakýsi takt: BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch.

„Tak co, Minnie,“ řekl můj průvodce k jedné z těch tří mladých žen. „Jak vám to jde od ruky?“

„Do zkoušky to máme hotové,“ odpověděla zvesela, aniž zdvihla oči. „Nic se neboj, tati.“

Pan Omer sundal klobouk se širokou střechou, posadil se a těžce oddychoval. Byl tak tlustý, že napřed musel chvíli nabírat dech, než mohl odpovědět:

„Tak je dobře.“

„Tati!“ řekla Minnie škádlivě. „Jsi čím dál tím břichatější!“

„Hm, nevím, jak to přijde,“ odpověděl, když o tom chvíli uvažoval. „Ale máš docela pravdu, má milá.“

„Jsi ukrutně pohodlný, víš,“ řekla Minnie. „Bereš věci na strašně lehkou váhu.“

„Nemá smysl brát věci jinak, má milá,“ řekl pan Omer.

„To je taky pravda,“ odpověděla dcera. „Jsme tady, bohudík, všichni docela veselé kopy! Viď, tati?“

„To doufám, má milá,“ řekl pan Omer. „A když jsem už zase při dechu, tak myslím, že vezmu míru našemu mladému panu študiosovi. Šel byste se mnou laskavě do krámu, mladý pane Copperfielde?“

Abych vyhověl přání pana Omera, musel jsem dveřmi projít první; a když mi ukázal štůčku sukna, o němž se vyjádřil, že je extra prima a že by ho rozhodně na smutek po někom jiném než zrovna po rodičích bylo škoda, změřil si rozličné moje rozměry a zapsal si je do knihy. Zatím co si je zaznamenával, upozorňoval mě na svůj sklad a na jisté módní vzory, které se podle jeho slov „právě objevily“, a na jisté jiné vzory, které podle jeho slov „právě zhasly“.

„A tohle nám moc často vytáhne z kapsy pěknou hromádku peněz,“ řekl pan Omer. „Ale s módou to už je jako s lidmi. Najednou se objeví, nikdo neví kdy, proč a jak, a najednou zhasnou, nikdo neví kdy, proč a jak. Když se na to díváte s téhle stránky, tak je podle mého vlastně jako život všechno.“

Byl jsem příliš smutný, abych s ním mohl rozbírat otázku, na niž bych možná nebyl stačil ani za žádných okolností jiných, a tak mě pan Omer zavedl zpátky do zadního pokojíka a cestou trochu těžce dýchal.

Potom zavolal s krkolomných úzkých schůdků za dveřmi: „Přineste nahoru ten čaj a chleba s máslem!“ a ten se také za nějakou chvíli – zatím co jsem seděl, rozhlížel se kolem, přemýšlel a naslouchal šustivému píchání jehel v pokoji i rytmickým ranám kladiva vzadu za dvorkem – na táce objevil, a jak se ukázalo, byl pro mne.

„Znám vás už dlouho,“ řekl pan Omer, když mě chvíli pozoroval, jak nevalně si vedu se snídaní, protože jsem měl chuť k jídlu vší tou černí kolem úplně zkaženou, „znám vás už hezky dlouho, mladý příteli.“

„Opravdu, pane?“

„Celý váš život,“ řekl pan Omer. „Mohl bych vlastně říci, že už dřív. Před vámi jsem znal vašeho otce. Měřil pět stop a devět a půl palce a leží v pětadvaceti stopách hlíny.“

„BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch,“ zněly rány přes dvorek.

„Leží v pětadvaceti stopách hlíny, ani o fous míň,“ řekl pan Omer přívětivě. „Buď to byla jeho vůle nebo její přání, to mi už vypadlo z paměti.“

„Nevíte, pane, jak se vede mému bratříčkovi?“ zeptal jsem se.

Pan Omer pokývl hlavou.

„BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch… BOUCH – buch-buch…“

„Leží v maminčině náručí,“ řekl.

„Ach! Umřel, chudáček?“

„Neberte si to hůř, než musíte,“ řekl pan Omer. „Ano. Děťátko umřelo taky.“

Při té zprávě se mé rány znovu otevřely. Nechal jsem snídani stát skorem netknutou na stole a šel jsem si sednout do kouta pokoje a položil hlavu na jiný stolek, s něhož Minnie kvapně sklidila smutek, dosud na něm rozložený, abych ho snad slzami neumazal. Byla to hezká dobrosrdečná dívka a jemným, laskavým pohlazením mi odhrnula vlasy s očí; byla však ve veselé náladě, protože měla práci skorem hotovou a pěkně včas, a byla tak jiná než já!

Vtom rytmické bouchání ustalo a přes dvorek přišel do pokoje vzhledný mladý chasník. Měl v ruce kladivo a v ústech plno krátkých hřebíků, které si dříve musil vyndat, než mohl promluvit.

„Tak co, Jorame?“ řekl pan Omer. „Jak to jde tobě?“

„Docela dobře,“ řekl Joram. „Hotovo, pane.“

Minnie se trochu začervenala a druhé dvě dívky se na sebe usmály.

„Jakže! To jsi na tom tedy dělal včera večer při svíčce, když jsem si skočil na sklenici? Viď?“ řekl pan Omer a přimhouřil přitom jedno oko.

„Ano,“ řekl Joram. „Vždyť jste přece povídal, že bychom si z toho mohli udělat menší výlet, když to bude hotovo, a zajet si tam spolu, Minnie a já… a vy…“

„No, no, už jsem myslel, že mne dočista vynecháš,“ řekl pan Omer a rozesmál se, až se rozkašlal.

„… a když jste byl tak hodný a tohle jste řekl, víte,“ pokračoval mladý muž, „tak jsem se s chutí do toho dal. Půjdete se podívat, jak se vám to zamlouvá?“

„Půjdu,“ řekl pan Omer a vstal. „Můj milý…“ – zarazil se a obrátil se ke mně – „chtěl byste se podívat na…“

„Ne, tati!“ přerušila ho Minnie.

„Myslel jsem, má milá, že by se možná hodilo…“ řekl pan Omer. „Ale snad máš pravdu.“

Nevím, jak jsem věděl, že se jdou podívat na rakev mé předrahé maminky. Nikdy jsem předtím neslyšel žádnou stloukat, a pokud vím, ani jsem do té doby žádnou ještě neviděl, ale už při tom hluku mě napadlo, co asi ty rány znamenají; a když pak vešel ten mladý muž, jsem si jist, že jsem věděl, co dělal.

Protože byla práce hotová, smetly si obě dívky, jejichž jména jsem nezaslechl, ostřižky a nitě se šatů a odešly do krámu, aby tam poklidily a obsluhovaly zákazníky. Minnie zůstala v pokojíku, aby ušité věci složila a narovnala do dvou košů. Při skládání klečela a celou dobu si pobzukovala veselou písničku. Zatím co se pilně zabývala prací, přišel dovnitř Joram, jehož jsem s určitostí považoval za jejího milého, ukradl jí hubičku (já jsem mu při tom zřejmě pranic nevadil) a řekl, že její otec už odešel pro kočár, on že si tedy musí pospíšit a přichystat se. Potom zase odešel a dívka si zastrčila náprstek a nůžky do kapsy, zapíchla si černě navlečenou jehlu do šatů na prsou a pak se před zrcátkem za dveřmi, v němž jsem zahlédl odraz jejího rozradostněného obličeje, úpravně ustrojila do pláště na vycházku.

To všechno jsem pozoroval, jak jsem seděl u stolku v koutě, podpíral si hlavu o ruku a v myšlenkách se obíral nejrůznějšími věcmi. Kočár přijel před krám ve chvilce, a když nejdřív naložili košíky, naložili do něho potom mne a potom nastoupili ti tři. Jak to vidím ve vzpomínce, byl ten povoz něco mezi lehkou bryčkou a stěhovacím vozem; byl tmavě natřený a táhl ho černý kůň s dlouhým ocasem. Místa v něm bylo pro všechny habaděj.

Myslím, že jsem nikdy v životě nezažil pocit tak zvláštní (dnes jsem snad zkušenější) jako ve společnosti těch tří, když jsem věděl, na čem právě pracovali, a viděl, jakou zábavu z té vyjížďky mají. Nezlobil jsem se na ně; spíš jsem se jich bál, jako bych se byl octl mezi tvory, s jejichž druhem nemám nic společného. Byli velmi veselí. Starý otec seděl vpředu a kučíroval a párek mladých seděl za ním, a kdykoli jim něco řekl, naklonili se kupředu, jeden s jedné strany jeho buclaté tváře a druhý s druhé, a náramně si ho předcházeli. Byli by hovořili i se mnou, ale já se stáhl do sebe a sklíčeně dumal v koutku, poplašený jejich rozjařením i milkováním, třebaže mělo do nevázanosti daleko, a skorem udivený, že je za jejich bezcitnost nestihne trest boží.

Proto když udělali zastávku, aby nakrmili koně, a sami přitom jedli, pili a bavili se, nemohl jsem se dotknout ničeho, z čeho si brali oni, a postil jsem se dál. Proto také, když jsme dojeli k nám, seskočil jsem zezadu s kočáru, jak to šlo nejrychleji, abych nemusil být v jejich společnosti před těmi vážnými okny, která na mne hleděla slepě jako oči kdysi jiskřivé a dnes zavřené. A když jsem pohlédl na okno matčiny ložnice a na to hned vedle něho, které v lepších časech bývalo moje – ach, jak zbytečně jsem den předtím uvažoval, co mě při návratu domů pohne k slzám!

Peggotka mě svírala v náruči, ještě než jsem došel ke dveřím, a pak mě odvedla do domu. Propukla v žalostný pláč, hned jak mě spatřila, ale brzy se ovládla a hovořila šeptem a chodila po špičkách, jako by se mohli mrtví probudit. Dlouho si už nelehla, jak jsem poznal. Celé noci proseděla a hlídala. Dokud prý její drahou krásnou chudinku nekreje země, řekla, neopustí ji ani na okamžik.

Když jsem vešel do obývacího pokoje, kde právě byl pan Murdstone, ani si mě nevšiml; seděl ve své lenošce u krbu, tiše plakal a přemýšlel. Slečna Murdstonová, která pracovala u psacího stolku, pokrytého dopisy a papíry, mi podala studené nehty a železným šeptem se mě zeptala, jestli mi už vzali míru na smuteční oblek.

Řekl jsem: „Ano.“

„A co košile,“ řekla slečna Murdstonová, „přivezl jsi je domů?“

„Ano, madame. Přivezl jsem domů všechno oblečení.“

To byla celá útěcha, kterou mi v pevnosti své povahy poskytla. Nepochybuji, že jí působilo vzácné potěšení ukazovat při takové příležitosti to, čemu říkala sebevláda, pevnost, síla ducha, zdravý úsudek, zkrátka celou tu pekelnou snůšku svých odporných vlastností. Obzvlášť se pyšnila svým smyslem pro praktičnost; a nyní ho prokazovala tím, že pro ni neexistovalo nic jiného než pero a inkoust a že se ničím na světě nedala dojmout. Celý zbytek toho dne a ještě celý další den proseděla od rána do večera u toho stolku, klidně skřípala tvrdým perem a s každým hovořila týmž železně pevným šeptem. A ani na okamžik jí jediný sval v tváři nepovolil, jediný tón jejího hlasu nezazněl měkčeji, jediný záhybeček šatů se jí nepocuchal.

Její bratr vzal občas do ruky knihu, ale pokud jsem viděl, nečetl. Otevřel ji vždycky a díval se do ní, jako by četl, ale seděl tak celou hodinu, aniž obrátil list, a potom knihu odložil a začal se procházet po pokoji. Seděl jsem při tom obyčejně se založenýma rukama, pozoroval jsem ho a hodinu za hodinou jsem počítal jeho kroky. Jen velmi zřídka pronesl slovo k sestře, ke mně ani jednou. Zdálo se, že kromě hodin jedinou nepokojnou věcí v celém tom nehybném domě je pouze on.

V těch dnech před pohřbem jsem se s Peggotkou viděl jen málo kromě toho, že jsem ji cestou po schodech nahoru nebo dolů vždycky zastihl v blízkosti pokoje, v němž ležela matka s robátkem, a kromě toho, že za mnou večer přišla a v hlavách postele u mne seděla, dokud jsem neusnul. Den nebo dva před pohřbem – pouze myslím, že to bylo den nebo dva předtím, neboť dobře vím, že mám v paměti ty těžké chvíle trochu zmatené, poněvadž ničím neodměřované – mě do toho pokoje vzala. Pamatuji se jenom na to, jak mi připadalo, že pod jakýmsi bílým přehozem na posteli, obklopené kolem dokola krásnou čistotou a svěžestí, leží ztělesněný slavnostně vážný klid, který vládne celým domem; a když se Peggotka chystala přehoz jemně poodhrnout, že jsem zvolal „Ach ne, ne!“ a zadržel jí ruku.

Kdyby se byl pohřeb konal včera, nemohl bych si ho pamatovat živěji. Už to ovzduší parádního pokoje, když jsem vešel do dveří: jasně rozplápolaný oheň, jiskřivé víno v karafách, tvar a barva sklenic a talířů, jemná sladká vůně koláčů, pach šatů slečny Murdstonové i naše černé úbory! V pokoji je pan Chillip a přichází si se mnou promluvit.

„A jak se vede mladému pánovi?“ řekne vlídně.

Nemohu mu dost dobře povědět. Podávám mu ruku a on si ji nechává ve své.

„Jemine!“ řekne pan Chillip, skromně se usmívá a v očích se mu cosi zaleskne. „Naši mladí přátelé rostou jako z vody. Rostou, že je ani nepoznáváme, že, madame?“

To platí slečně Murdstonové, ale ta neodpovídá.

„V tomhle případě je vidět velký pokrok, že, madame?“ říká pan Chillip.

Slečna Murdstonová odpoví pouze zamračením a strohou úklonou a pan Chillip odchází v rozpacích do kouta, odvádí mě s sebou a neotevře už ústa.

Všímám si toho proto, že si všímám všeho, co se děje, nikoli proto, že by mi na mé osobě nějak záleželo – jakože mi na ní vůbec nezáleželo, co jsem se vrátil domů. Vtom začne vyzvánění a pan Omer a ještě jeden člověk nás přicházejí seřadit. Jak mi Peggotka kdysi dávno často vyprávěla, v témž pokoji se řadili i ti, kdo k témuž hrobu doprovázeli mého otce.

Jsou tu pan Murdstone, náš soused pan Grayper, pan Chillip a já. Když míříme ke dveřím, jsou nosiči már se svým břemenem už v zahradě. Kráčejí před námi po cestičce a kolem jilmů a brankou a na hřbitov, na němž jsem ráno v létě tak často slýchával zpívat ptáky.

Stojíme kolem hrobu. Den mi připadá jiný než všechny ostatní dny a ani světlo nemá stejnou barvu – zdá se smutnější. Rozhostí se slavnostně vážný klid, který jsme sem přinesli z domova s tím, co už spočívá v prsti; a jak tak stojíme s obnaženou hlavou, slyším farářův hlas, jenž zní pod širým nebem jako z dálky, ale přesto zřetelně a jasně, a jenž říká: „Já jsemť vzkříšení a život, praví Pán!“ Tu zaslechnu vzlykot; a opodál mezi diváky vidím stát tu dobrou a věrnou služku, kterou mám ze všech lidí na světě nejraději a které, jak celým svým dětským srdcem pevně věřím, Pán jednoho dne řekne: „Dobře jsi činila!“

V hloučku lidí je mnoho tváří, které znám; tváře, které jsem vídal v kostele, když jsem svou tváří ustavičně těkal zvědavě kolem, tváře, které matku prvně spatřily, když v květu mládí přišla do naší vsi. Nedbám o ně – nedbám o nic než o svůj zármutek – a přece je všechny vidím a poznávám, ba i vzadu, úplně vzadu, vidím Minnii, jak přihlíží a občas šlehne pohledem po svém milém, který stojí blízko mne.

Je po všem, hrob už je zaházený hlínou a my se obracíme k odchodu. Před námi stojí náš dům, tak hezký a nezměněný, tak v mé mysli spjatý s čerstvým pochopením toho, co je nenávratně pryč, že všechen můj dosavadní žal nebyl nic proti žalu, který ve mně vyvolává teď. Ale odvádějí mě s sebou – mluví na mne pan Chillip – po příchodu domů mi dává napít trochu vody – a když ho pak prosím, smím-li odejít do svého pokojíka, dovoluje mi to s něžností ženy.

To všechno, jak říkám, je událostí včerejška. Události pozdějšího data ode mne odplynuly k břehům, kde se všechno zapomenuté jednou zase znovu vynoří – tato událost se však tyčí jako vysoká skála uprostřed oceánu.

Věděl jsem, že za mnou Peggotka přijde do mého pokojíka. Sváteční klid té chvíle (ten den se tolik podobal neděli, to jsem zapomněl!) nám oběma přišel vhod. Sedla si vedle mne na pelest malého lůžka, a zatím co mě držela za ruku a chvílemi si ji tiskla ke rtům a chvílemi mi ji hladila, jak by asi byla konejšila mého malinkého bratříčka, vypověděla mi svými slovy všechno, co měla v souvislosti s posledními událostmi na srdci.

„Už dlouho nestálo její zdraví za moc,“ řekla Peggotka. „Byla nějaká rozervaná a nebyla šťastná. Když se jí narodilo to maličké, myslela jsem si ze začátku, že jí bude líp, ale den ze dne slábla a pomalu scházela víc a víc. Než přišlo děťátko na svět, byla ráda, když mohla sedět o samotě, a tehdy plakávala. Ale potom zpívávala – než tak tichounce, že mě jednou napadlo, když jsem ji slyšela, že to zní jako hlásek někde vysoko ve vzduchu, který stoupá k nebi.

Myslím, že k posledku byla stále plašší a jakoby ustrašenější, a každé tvrdé slovo pro ni bylo jako rána. Ale ke mně byla pořád stejná. Ke své hloupé Peggotce se nikdy nezměnila, kdepak ona, děvečka má zlatá.“

Tady se Peggotka odmlčela a chvíli mi zlehka popleskávala ruku.

„Tenkrát večer, co jste přijel domů, zlatíčko, to bylo naposledy, co jsem ji viděla, jako bývala kdysi. A ten den, co jste odjel, mi řekla: »Už toho svého krásného klučíčka víckrát neuvidím. Něco mi to pořád říká a já vím, že to mluví pravdu.«

Potom se snažila sebrat, a když jí říkali, že je nerozvážná a lehkomyslná, často se stavěla, že taková opravdu je! Ale dávno už taková nebyla. Svému muži nikdy neřekla to, co řekla mně – každému jinému se to bála povědět – až jednou večer, snad týden nebo nějaký ten den víc před tím, než se to stalo, mu řekla: »Můj milý, myslím, že umřu.«

»Už mě to netíží, Peggotko,« řekla mi, když jsem ji ten večer ukládala spát. »Bude tomu, chudák, těch pár příštích dní muset čím dál tím spíš věřit. A pak bude po všem. Jsem strašně unavená. Jestli je tohle spánek, seďte u mne, dokud budu spát; nenechávejte mě samotnou. Bůh žehnej oběma mým dětem. Bůh ochraňuj a veď mého osiřelého chlapce!«

Po tomhle jsem ji už nikdy nenechala samotnou,“ řekla Peggotka. „Často mluvila s těma dvěma dole – protože je měla ráda; nedokázala prostě nemít ráda každého, kdo jí byl nablízku – ale když od její postele odešli, vždycky se zas obrátila ke mně, jako by odpočinek byl tam, kde je Peggotka, a jinak už vůbec neusnula.

Poslední noc, bylo to ještě večer, mě políbila a řekla: »Kdyby se mnou umřel taky můj maličký, Peggotko, pak vás prosím, ať mi ho položí do náruče a ať nás pohřbí společně.« (A to se taky stalo, protože ji to chuďátko nevinné přežilo jen o jeden den.) »A ať nás můj nejsladší chlapeček na poslední cestě doprovodí,« řekla, »a povězte mu taky, že mu jeho matka, když tady ležela, žehnala ne jednou, ale tisíckrát.«“

Znovu nastala chvíle ticha a znovu mi Peggotka zlehka popleskávala ruku.

„To už bylo hezky pozdě v noci,“ řekla Peggotka, „když na mně chtěla, abych jí dala něco napít; a když se napila, tak trpělivě se vám na mne usmála, děvečka drahá – tak krásně!

Rozednilo se už a právě vycházelo slunce, když mi vypravovala, jak laskavý a šetrný k ní vždycky býval pan Copperfield a jakou s ní měl trpělivost a jak jí říkal, když o sobě někdy zapochybovala, že milující srdce je lepší a mocnější než moudrost a že pro tu její lásku je nejšťastnější člověk. »Milá moje Peggotko,« řekla potom, »přitáhněte si mě blíž« – víte, byla už strašně slabá. »Podložte mi tu svou hodnou ruku pod hlavu,« řekla, »a obraťte si mě k sobě, protože mi váš obličej utíká do dálky a já ho chci mít blízko.« Podložila jsem jí ruku, jak chtěla; a pak, ach Davy, přišla chvíle, kdy se splnila moje slova, když jsme se spolu po prvé loučili – kdy si ráda položila tu ubohou hlavičku na rameno té své hloupé, nabručené, staré Peggotky – a umřela, jako když dítě usne.“

Tak skončilo Peggotčino vyprávění. Od chvíle, kdy jsem se dověděl, že matka zemřela, jsem ji přestal v mysli vidět takovou, jaká byla v poslední době. Od toho okamžiku jsem na ni vzpomínal pouze jako na mladou matku mých nejranějších dětských dojmů, která si s oblibou natáčela světlé lokýnky kolem prstu a za soumraku se mnou tančívala v obývacím pokoji. To, co mi Peggotka zrovna vyprávěla, mě nejen nepřeneslo opět zpátky do poslední doby, nýbrž právě naopak mi to v mysli ještě hlouběji zakořenilo obraz dřívější. Je to možná divné, ale je to pravda. Křídla smrti přenesla matku zpět do klidného, spokojeného mládí a všechno ostatní smazala.

Matka, která ležela v hrobě, byla matkou mého útlého dětství; robátko v její náruči jsem byl já sám, jako tomu kdysi bývalo, na věky zkonejšený na jejích prsou.

10. Stávám se obětí zanedbávání a pak mám o sebe postaráno

První praktický čin slečny Murdstonové, když den smuteční slavnosti uplynul a světlo mělo do domu zase volný přístup, byl ten, že dala Peggotce měsíční výpověď. Jakkoli by se byla taková služba Peggotce nezamlouvala, myslím, že by si ji byla kvůli mně vyvolila raději než nejlepší místo na světě. Řekla mi, že se musíme rozloučit, a řekla mi také proč; a se vší upřímností jsme se navzájem litovali.

O mně nebo o mé budoucnosti nepadlo ani slovo a ani se v té věci nic nepodnikalo. Myslím, že by bývali nejšťastnější, kdyby se byli mohli měsíční výpovědí zbavit také mne. Jednou jsem si dodal odvahy a zeptal se slečny Murdstonové, kdy se zase vrátím do školy; odpověděla mi stroze, že se do ní asi už nevrátím vůbec. Jiného mi nikdo neřekl nic. Hrozně mě zajímalo vědět, co se mnou bude dál, a stejně zvědavá byla i Peggotka. Ale ani jí, ani mně se v té věci nepodařilo vypátrat nic bližšího.

V mém postavení nastala jedna změna, která mě pro přítomnou dobu sice značně uklidňovala, ale která by mi asi byla, kdybych býval s to důkladně si ji rozvážit, způsobila ještě víc starostí o budoucnost. Záležela v tom, že od všech omezení, která mi dosud ukládali, najednou úplně upustili. Byl to takový obrat, že na mně už nejen nevyžadovali, abych svou nudnou a únavnou hlídku v obývacím pokoji držel dál, ale že mi dokonce slečna Murdstonová, když jsem si tam několikrát přišel sednout, svraštěním čela naznačila, abych se vzdálil. Byl to takový obrat, že mi už nejen Peggotčinu společnost nezakazovali, ale nebyl-li jsem zrovna s panem Murdstonem, že se už po mně jaktěživo nikdo nesháněl ani neptal. Zprvu jsem žil v ustavičné hrůze, že se mé výchovy zase ujme on nebo že se jí osobně věnuje slečna Murdstonová, ale brzy jsem došel k názoru, že takové obavy jsou neopodstatněné a že jediná věc, kterou mohu pro budoucnost očekávat, je netečné zanedbávání.

Nesoudím, že mě ten objev tehdy nějak zvlášť trápil. Byl jsem dosud omráčen otřesem, který mi způsobila matčina smrt, a všechno vedlejší a podřadné jsem chápal jaksi otupěle. Vzpomínám si sice, že jsem v řídkých chvílích uvažoval, nemám-li snad s učením už konec, nebude-li se snad o mne nikdo už dál starat a nevyroste-li ze mne nakonec ošuntělý a zatrpklý člověk, který bude utrácet život lenošným potloukáním po vsi, stejně jako jsem uvažoval o možnostech, které bych měl, kdybych se chtěl těchto vyhlídek zbavit tím, že bych se jako hrdina z knížky vydal hledat štěstí do světa; byly to však jen prchavé vidiny, sny za bílého dne, které jsem někdy vídal, když jsem seděl ve svém pokojíku, jakoby lehounce namalované nebo napsané na stěně a které se po chvíli rozplynuly a nechaly stěnu zase prázdnou.

„Peggotko,“ řekl jsem rozjímavým šeptem jednou večer, když jsem si u ohně v kuchyni hřál ruce, „pan Murdstone mě má rád ještě míň než dřív. Nikdy mě moc rád neměl, Peggotko, ale teď by mě nejraděj i vůbec ani neviděl, kdyby to šlo.“

„To možná proto, že se rmoutí,“ řekla Peggotka a pohladila mě po vlasech.

„Já se přece rmoutím taky, Peggotko, to mi věřte. Kdybych věděl, že to je ze zármutku, tak bych na to vůbec nemyslel. Ale to není to; kdepak, to není to.“

„Jak víte, že to není to?“ řekla Peggotka po chvilce ticha.

„Hm, jeho zármutek je něco jiného, něco docela odlišného. Když tuhle chvíli sedí u krbu se slečnou Murdstonovou, tak se rmoutí, ale kdybych tam vešel já, Peggotko, tak by dělal ještě něco jiného.“

„A co?“ řekla Peggotka.

„Zlobil by se,“ odpověděl jsem a bezděky jsem napodobil jeho přísné zamračení. „Kdyby měl jenom zármutek, díval by se na mne jinak, než se dívá. Já mám jenom zármutek, a to mě dělá spíš vlídnějšího.“

Peggotka chvíli neříkala nic a já jsem si hřál ruce a mlčel jsem jako ona.

„Davy,“ řekla konečně.

„Copak, Peggotko?“

„Zkoušela jsem všechno, můj drahý, na co jsem si jen dovedla vzpomenout – zkrátka všechno možné i nemožné – abych dostala nějakou vhodnou službu tady v Blunderstonu; ale nic takového tady není, dušinko zlatá.“

„A co chcete dělat, Peggotko?“ zeptal jsem se s těžkým srdcem. „Chcete jít do světa hledat štěstí?“

„Myslím, že budu muset odjet do Yarmouthu,“ odpověděla Peggotka, „a žít tam.“

„Ještě štěstí, že nejedete bůhvíkam dál,“ řekl jsem už poněkud veseleji, „neztratíte se docela. Tam se na vás přijedu občas podívat, milá moje Peggotko zlatá. Nebudete přece zrovna na druhém konci světa, no ne?“

„Právě naopak, když Pánbůh dá!“ zvolala Peggotka velmi živě. „Dokud budete tady, dušinko milovaná, přijedu se na vás podívat každý týden, co budu živa. Na jeden den každý týden, co budu živa!“

Cítil jsem, že mi ten slib sňal se srdce velkou tíhu; ale ani tahle úleva nebyla ještě všechno, protože Peggotka hovořila dál:

„Víte, Davy, nejdřív půjdu k bratrovi, zas asi tak na čtrnáct dní – jen co bych měla čas se po něčem porozhlídnout a dostat se zas krapet dohromady. No, a tak mě napadlo, když tady nejste teď zrovna moc vítaný, že by vás možná pustili se mnou.“

Mohlo-li mi v té době něco udělat radost mimo to, kdyby se byl vztah všech obyvatel domu kromě Peggotky ke mně náhle zlepšil, pak by to ze všeho na světě býval tento návrh. Představa, že budu zase kolem sebe vidět ty poctivé tváře, rozjasněné na přivítanou úsměvem, že budu znovu vnímat pokoj a mír toho líbezného nedělního jitra, kdy zvony svolávaly do kostela, kameny pleskaly do vody a mlhou prorážely mátožné obrysy lodí, že se budu zase s Emilkou toulat po břehu, svěřovat se jí se všemi bolestmi a v mušlích a oblázcích na pobřeží nacházet kouzla proti nim, ta představa mi vnášela do srdce klid. Jak jinak, než že mě hned vzápětí opět znepokojila pochybnost, dá-li k tomu vůbec slečna Murdstonová svolení; ale i to se brzy urovnalo, neboť se vypravila na večerní pošmejdění ve špižírně, když jsme si ještě povídali, a Peggotka přivedla s troufalostí, nad kterou jsem až užasl, hned na místě celou věc na přetřes.

„Chlapec tam bude zahálet,“ řekla slečna Murdstonová, zatím co právě nahlížela do láhve s okurkami, „a zahálka je matka neřesti. Ale co já vím, tady nebo jinde, zahálet bude všude.“

Viděl jsem, že Peggotka má na jazyku říznou odpověď, ale kvůli mně ji spolkla a mlčela.

„Hm,“ řekla slečna Murdstonová a nakukovala do okurek pořád dál, „důležitější než všechno ostatní – opravdu svrchovaně důležité – je, aby bratra nikdo nerušil a neobtěžoval. Snad udělám líp, když to dovolím.“

Poděkoval jsem jí, aniž jsem nějak projevil radost, aby ji snad proto nenapadlo souhlas odvolat. A když zdvihla oči od okurek a podívala se na mne tak kysele, jako by ty její černé oči byly do sebe z láhve vsákly všechen lák, neubránil jsem se dojmu, že jsem se zachoval moudře. Ale souhlas dala a už ho neodvolala, a když tedy měsíc uplynul, Peggotka i já jsme byli hotovi k odjezdu.

Pan Barkis přišel pro Peggotčiny kufry do domu. Nepamatoval jsem, že by byl kdy předtím prošel za branku do zahrady, ale tentokrát vešel až do domu. A když si hodil na rameno největší truhlu a odcházel, podíval se na mne pohledem, který mi připadal výmluvný, dalo-li se ovšem o tváři pana Barkise říci, že by dovedla přijmout výmluvný výraz.

Peggotka byla samozřejmě v sklíčené náladě, když opouštěla místo, které jí bylo tolik let domovem a kde vzklíčily obě velké lásky jejího života – k mé matce a ke mně. Časně zrána se také byla projít na hřbitově, a tak nastupovala do vozu i seděla v něm s kapesníkem na očích.

Dokud setrvala v tomto stavu, nejevil pan Barkis nejmenší známku života. Seděl na obvyklém místě a v obvyklé posici jako velký vycpaný panák. Ale když se začala rozhlížet a mluvit se mnou, pohodil několikrát hlavou a zazubil se. Dodnes nemám ani ponětí, komu to platilo nebo co to mělo znamenat.

„To je dnes krásně, pane Barkisi, že?“ řekl jsem ze zdvořilosti.

„Inu, ujde to,“ řekl pan Barkis, který se zpravidla vyjadřoval opatrně a zřídka kdy něco tvrdil závazně.

„Peggotce je už zase docela dobře, pane Barkisi,“ poznamenal jsem, aby měl radost.

„Že by?“ řekl pan Barkis.

Když o tom pan Barkis s mudrckým výrazem chvíli uvažoval, zadíval se na ni a řekl:

„Opravdu vám je už dobře?“

Peggotka se zasmála a přisvědčila.

„Ale poctivě a vážně, víte! Tak co, je?“ vrčel pan Barkis, svezl se při těch slovech na sedadle blíž k Peggotce a žduchl ji loktem. „Tak co, je? Poctivě a vážně, docela dobře? Tak co, je? Chm?“ Při každé té otázce se pan Barkis přišinul o kousek blíž k ní a po každé ji znovu žduchl loktem, takže jsme nakonec byli všichni natlačeni na levé straně vozu a já byl tak zmáčknutý, že jsem to sotva vydržel.

Když ho Peggotka upozornila, jak tím trpím, udělal mi pan Barkis trochu místa hned a potom se ještě kousek po kousku odšinoval dál. Ale neušlo mé pozornosti, že má zřejmou radost ze svého báječného objevu, jak se vyjadřovat vkusně, příjemně a výmluvně, aniž se přitom musí namáhat s vymýšlením vhodného hovoru. Vyloženě se nad tím chvíli pokuckával a potom se znovu obrátil na Peggotku a opakoval: „Poctivě a vážně, docela dobře?“ a drcnul do nás jako předtím, až mi div dech z těla nevyrazil. Po chvíli na nás udělal další výpad s týmž dotazem a týmž výsledkem. Nakonec jsem po každé vstal, jakmile jsem ho viděl nabírat k útoku, zůstal jsem stát na podnoži a dělal jsem, že se dívám po krajině – a pak jsem už měl pokoj.

Byl tak zdvořilý, že výslovně kvůli nám zastavil u hostince a počastoval nás skopovou pečení a pivem. Jeden další takový záchvat touhy po sblížení ho chytil, když Peggotka zrovna pila, a tu ji div nezadusil. Ale čím víc jsme se blížili k cíli cesty, tím měl více práce a méně času na dvornosti; a když jsme dojeli na yarmouthskou dlažbu, obávám se, že jsme všichni měli údy příliš roztřesené a utrmácené, aby kdo měl myšlenky na něco jiného.

Pan Peggotty a Ham nás očekávali na starém místě. Přivítali mne i Peggotku velmi srdečně a potřásli si rukou s panem Barkisem, který podle mého s tím kloboukem až docela v týle a se stydlavým kukučem po tváři rozlitým, jako by se mu byl ostych vrazil až do samých nohou, skýtal podívanou nikoli valnou. Oba popadli po jednom Peggotčině kufru a už jsme odcházeli, když na mne pan Barkis vážně zakýval ukazováčkem, abych se vrátil pod klenbu průjezdu.

„Jářku!“ zavrčel pan Barkis. „Bylo to docela dobře.“

Podíval jsem se mu do tváře a snažil jsem se vypadat co nejchápavěji, když jsem mu odpověděl: „M-hm!“

„Tím to teda neskončilo,“ řekl pan Barkis a tajnůstkářský potřásl hlavou. „Bylo to docela dobře.“

Znovu jsem odpověděl: „M-hm!“

„Vy víte, kdo nebyl proti,“ řekl můj přítel. „Inu, Barkis a vždycky jenom Barkis.“

Přikývl jsem na souhlas.

„Je to docela dobré,“ řekl pan Barkis a potřásl mi rukou. „Máte ve mně přítele. To vy jste to udělal docela dobře. Je to docela dobré.“

Ve snaze být zvlášť srozumitelný byl pan Barkis tak na výsost tajemný, že nebýt Peggotky, mohl jsem tam stát a dívat se mu do tváře celou hodinu a být z ní zaručeně a skutečně stejně moudrý jako z ciferníku hodin, které nejdou – nebýt Peggotky, pravím, která mě k sobě zavolala. Když jsme už byli na cestě, ptala se mě, co mi říkal, a já jí pověděl, že mi říkal, že to je docela dobré.

„Drzoun jeden, to je celý on,“ řekla Peggotka, „ale nešť, na tom nesejde. Davy, dušinko, co byste říkal, kdybych pomýšlela na vdávání?“

„No – myslím, že byste mě potom měla stejně ráda jako teď, Peggotko, ne?“ odpověděl jsem po krátkém přemýšlení.

K velkému údivu nejen cizích chodců, ale i obou jejích příbuzných, kteří šli před námi, se ta dobrá duše chtěj nechtěj musela zastavit, na místě mě obejmout a mnohokrát mě ujistit o své nehynoucí lásce.

„Povězte mi, co byste tomu říkal, dušinko?“ zeptala se znovu, když s tím skončila a my šli zase dál.

„Kdybyste pomýšlela na vdávání – za pana Barkise, Peggotko?“

„Ano,“ přisvědčila Peggotka.

„Řekl bych, že by to byla moc dobrá věc. Víte, Peggotko, to byste pak měla pořád koně a vůz, aby vás za mnou přivezli, a mohla byste jezdit zadarmo a měla ty návštěvy zaručené.“

„Má to moje zlatíčko rozumu!“ zvolala Peggotka. „Kam jsem jen dala celý tenhle měsíc hlavu! Tak, tak, můj milovaný; a myslím, víte, že bych vůbec měla víc samostatnosti, a to už ani nemluvím o tom, že ve vlastním domě by se mi pracovalo s lehčím srdcem, než bych to teď dokázala u koho jiného. Nevím ani, k čemu bych teď byla v službě u cizích vlastně platná. A budu pořád nablízku místu, kde odpočívá má krásná děvečka,“ řekla Peggotka zadumaně, „a mohu se k ní zajít podívat, kdy se mi zachce; a až jednou zavřu oči já, mohou mě uložit nedaleko od mé zlaté holčičky!“

Nějakou chvíli ani jeden z nás nepromluvil.

„Ale kdyby proti tomu můj Davy něco měl,“ řekla Peggotka vesele, „nezavadila bych o to už ani myšlenkou – ani kdybych už měla trojí ohlášky v kostele třicetkrát za sebou a prstýnek se mi už v kapse ošoupával.“

„Podívejte se na mne, Peggotko!“ odpověděl jsem. „Nevidíte, že jsem opravdu rád a že si to poctivě přeju?“ A vskutku jsem si to z celého srdce přál.

„Víte, duše moje,“ řekla Peggotka a přitiskla si mě k sobě, „probírala jsem si to v hlavě ve dne v noci na ruby i na líc, jak jsem jen dovedla, a doufám, že z té pravé stránky; ale promyslím si to ještě jednou a promluvím si o tom s bratrem a zatím si to vy a já, Davy, necháme pro sebe. Barkis je hodným prostý člověk,“ řekla Peggotka, „a když se vynasnažím být k němu v povinnostech poctivá, myslím, že by bylo jenom mou vinou, kdyby – kdyby mi nebylo opravdu docela dobře,“ řekla Peggotka a srdečně se zasmála.

Tato citace slov pana Barkise byla tak trefná a tolik nás oba bavila, že jsme se jí ještě mnoho nasmáli a byli v docela dobré náladě, když jsme došli na dohled domku pana Peggottyho.

Byl na pohled týž jako dřív, ledaže se snad v mých očích trochu zmenšil, a ve dveřích čekala paní Gummidgeová, jako by tam byla stála od předešle. Vnitřek byl také ve všem týž jako dřív – až po to mořské sítí v modrém džbánečku v mé ložničce. Zašel jsem se porozhlédnout do přístavku; a tam se právě tíž krabi, raci a jiní klepetníci jako dřív, posedlí touhou štípat všechno na světě, zdáli propletení v touž hemživou hromadu v témž koutě.

Ale po Emilce nebylo nikde ani vidu, ani slechu, a zeptal jsem se proto pana Peggottyho, kde je.

„Je ve škole, pane,“ řekl pan Peggotty, zatím co si utíral s čela pot, následek ruční dopravy Peggotčiny truhly. „Přijde domů“ – tu se podíval na švarcvaldky – „tak za dvacet minut až za půl hodinky. Však nám všem hodně chybí, jen co je pravda!“

Paní Gummidgeová zanaříkala.

„Hlavu vzhůru, kmotra!“ zvolal pan Peggotty.

„Já to cejtím hůř než všickni jiní,“ řekla paní Gummidgeová. „Jsem opuštěnej, ztracenej tvor a ona bývala skorem to jediné, co se mi nestavělo na potvoru.“

A s pofňukáváním a potřásáním hlavy se paní Gummidgeová pustila do rozdmýchávání ohně. Zatím co se takto zaměstnávala, pan Peggotty se po nás ohlédl a řekl tichým hlasem, který ještě ztlumil rukou před ústy: „Její starej.“ Z toho jsem správně usoudil, že se od mé dřívější návštěvy neudála v rozpoložení paní Gummidgeové žádná změna k lepšímu.

Všechno v domku pana Peggottyho tehdy bylo, nebo aspoň mělo být, stejně roztomilé jako jindy, a přece to už na mne nepůsobilo stejným dojmem. Cítil jsem vlastně tak trochu zklamání. Snad proto, že Emilka nebyla doma. Znal jsem cestu, kudy se bude vracet, a bez meškání jsem vykročil na pěšinku a šel jí zvolna naproti.

Zakrátko se v dálce objevila postava a brzy jsem v ní poznal Emilku, která byla co do velikosti ještě pořád drobné stvoření, přestože zatím povyrostla. Ale když přišla blíž a já spatřil, že se ty její modré oči jeví ještě modřejší, ten obličej s důlky ve tvářích že vypadá ještě veselejší a celá že je hezčí a radostnější, zaplavil mě podivný pocit, který mě přiměl, abych se stavěl, jako bych ji neznal, a abych kolem ní přešel bez povšimnutí, jako bych se díval na něco hodně dalekého. Pokud se nemýlím, učinil jsem později v životě něco podobného.

Emilka si z toho pranic nedělala. Viděla mě sice docela dobře, ale místo aby se ohlédla a zavolala na mne, se smíchem odběhla. To mě donutilo, abych běžel za ní, ale ona utíkala tak rychle, že jsme byli skorem u domku, než jsem ji dohonil.

„Ale, to jsi ty, viď,“ řekla Emilka.

„Však ty jsi dobře věděla, kdo jsem, Emilko,“ odpověděl jsem.

„A ty jsi nevěděl, kdo jsem já?“ řekla Emilka. Chtěl jsem ji políbit, ale Emilka si zakryla třešňové rty ručkama, řekla, že už není žádné děcko, a rozesmátá víc než předtím utekla do domku.

Zřejmě jí dělalo velké potěšení mě škádlit, což u ní byla změna, nad kterou jsem se s velkým údivem pozastavil. Na stole bylo prostřeno k čaji a na starém místě stála pohotově naše truhlička, ale místo aby si šla sednout ke mně, šla Emilka raději oblažit svou společností nabručenou paní Gummidgeovou; a když se jí pan Peggotty zeptal proč to, shrnula si všechny vlasy do tváře, aby ji nebylo vidět, a ani nedutla, jenom se smála.

„Je to ale kotě!“ řekl pan Peggotty a pohladil ji svou velkou tlapou.

„To taky je! To taky je!“ zvolal Ham. „To taky je, mladý pane Davy!“ A seděl a chvíli se nad ní pokuckával se smíšeným výrazem obdivu a potěšení, jimiž planul v tváři jako rudý mák.

Emilku vlastně všichni rozmazlovali; a nikdo víc než sám pan Peggotty, na němž dovedla vymámit všechno na světě, jen když k němu přistoupila a přitiskla si k jeho kostrbatým licousům tvářičku. Takové bylo aspoň moje mínění, když jsem ji při tom zastihl, a docela jsem panu Peggottymu jeho jednání schvaloval. Byla však tak něžná a milá a dovedla tak roztomile být současně plachá i potutelně škádlivá, že mě okouzlovala víc než kdy předtím.

Měla také dobré srdce; neboť když jsme po čaji seděli u krbu a pan Peggotty se při čibuku zmínil o ztrátě, kterou jsem utrpěl, ukázaly se jí v očích slzy a podívala se na mne přes stůl tak soucitně, že jsem jí byl z hloubi duše vděčný.

„No!“ řekl pan Peggotty, podebral jí rukou vlnité kadeře a nechal si je splývat přes ruku jako vodu, „tady vidíte jiného sirotka, pane. A tady,“ řekl pan Peggotty a pleskl hřbetem ruky do prsou Hama, „je ještě jeden, i když na něj zrovna moc nevypadá.“

„Kdybych měl za pěstouna vás, pane Peggotty,“ řekl jsem a pokývl jsem hlavou, „myslím, že bych se jím zrovna moc necítil.“

„To je řeč, mladý pane Davy!“ zvolal Ham celý nadšený. „Sláva! To je řeč! A taky že byste necítil! Ho! Ho!“ – A vrátil ránu hřbetem ruky panu Peggottymu a Emilka vstala a pana Peggottyho políbila.

„A jakpak se má váš přítel, pane?“ zeptal se mě pan Peggotty.

„Steerforth?“ řekl jsem.

„To je to jméno!“ zvolal pan Peggotty a obrátil se k Hamovi. „Já věděl, že to je něco od našeho fochu.“

„Ale říkal jste Rudderford,“ připomněl mu se smíchem Ham.

„No a?“ odbyl ho pan Peggotty. „Řídíš přece kormidlem, ne? Nešlápl jsem tedy tak moc vedle. Jakpak se mu daří, pane?“

[Slovní hříčka: steer = kormidlovat, rudder = kormidlo (pozn. překladatele).]

„Když jsem odjížděl, pane Peggotty, dařilo se mu výborně.“

„To je přece přítel!“ řekl pan Peggotty a mávl při tom čibukem do vzduchu. „Když už se mluví o přátelích, to je přece přítel! Při lásce Boží, jestli to není radost, už jen se na něj podívat!“

„Je velice hezký, že?“ řekl jsem, neboť mě to uznání hřálo u srdce.

„Hezký?“ zvolal pan Peggotty. „Dovede se člověku postavit jako – jako – ani vlastně nevím, jako co se člověku postavit nedovede! Je takový smělý!“

„Ano! To je celý on,“ řekl jsem. „Je statečný jako lev a nedovedete si ani představit, pane Peggotty, jak je přímý.“

„No, a myslel bych,“ pravil pan Peggotty a díval se na mne přitom mrakem kouře z čibuku, „že co do vědomostí má patrně nevím co všechno v malíku.“

„Ano,“ řekl jsem nadšeně. „Zná všechno na světě. Je úžasně chytrý.“

„To je přece přítel!“ pronesl polohlasně pan Peggotty a pokývl vážně hlavou.

„Jako by mu vůbec nic nedalo žádnou námahu,“ řekl jsem. „Stačí, aby se na úkol podíval, a už ho umí. Lepšího hráče cricketu 32& jste v životě neviděl.

[&32 cricket – anglická míčová hra. Hrají ji pálkami na dvě branky dvě mužstva o jedenácti hráčích.]

V dámě vám dá napřed kamenů, kolik jen budete chtít, a ještě vás hračkou porazí.“

Pan Peggotty znovu přikývl hlavou, jako by chtěl říci: „Jakpak by ne!“

„A dovede vám mluvit,“ pokračoval jsem, „že na svou stranu získá, koho prostě chce; a co byste říkal, pane Peggotty, kdybyste ho slyšel zpívat, to nevím!“

Pan Peggotty znovu pokývl hlavou, jako by chtěl říci: „O tom se nedá pochybovat!“

„A je to vůbec tak velkodušný, jemný a ušlechtilý hoch,“ řekl jsem, nad svým oblíbeným námětem docela u vytržení, „že je sotva možné vzdát mu tolik chvály, kolik si jí zaslouží. Já sám aspoň vím, že mu nikdy nemohu být dost vděčný za to, s jakou velkodušností držel ochrannou ruku nade mnou, o tolik mladším a ve škole níž postaveným než on!“

Tak jsem vedl svou a horlivě vykládal, co jen mi dech stačil, když vtom mi pohled zabloudil k Emilce, která s hlavou dychtivě nataženou nad stůl sotva dýchala, s jak napjatou pozorností poslouchala, modré oči rozjiskřené jako drahokamy a tváře jako malované. Vypadala tak neobyčejně vážná a hezká, ze jsem až v jakémsi údivu zmlkl; a všichni ostatní si jí zároveň všimli také, neboť když jsem přestal mluvit, dali se do smíchu a dívali se na ni.

„S Emilkou je to jako se mnou,“ řekla Peggotka, „taky by ho ráda viděla.“

V rozpacích nad tím, že se na ni všichni díváme, sklopila Emilka hlavu a celá tvář se jí zalila jedním ruměncem. A když se na nás vzápětí mezi spadlými prameny vlasů podívala a viděla, že se na ni všichni dosud díváme (já alespoň, to vím určitě, bych se na ni byl vydržel dívat celé hodiny), odběhla a už se neukázala, dokud nebyl skorem čas jít spat.

Uložil jsem se do staré postýlky v zádi lodi a po pláni na pobřeží se kvílivě honil vítr, jak tam skučel už tehdy předtím. Ale tentokrát jsem se neubránil představě, že kvílí nad těmi, kdo nenávratně odešli; a místo abych se bál, aby snad moře v noci nevystoupilo a naši loď neodplavilo, měl jsem dojem, že od té doby, kdy jsem to skučení slyšel naposledy, moře už z břehu vystoupilo a můj šťastný domov zatopilo. Vzpomínám si, že jsem své modlitby ve chvíli, kdy mi hukot větru a moře začal v uších slábnout, doplnil krátkým dodatkem s prosbou, aby mi nebe dopřálo oženit se s Emilkou, až vyrostu, a s tím že jsem sladce usnul.

Dny probíhaly skorem stejně, jako probíhaly předešle, vyjma to – a byla to výjimka závažná – že jsem se teď jen zřídka kdy toulal s Emilkou po břehu. Musela se učit, dělat úlohy a měla co šít; a větší část každého dne nebyla vůbec doma. Cítil jsem však, že bychom se stejně nebyli toulávali jako tehdy, i kdyby nyní byly poměry jiné. Přes všechnu divokost a spoustu dětských rozmarů se totiž Emilka přiblížila vyspělosti mladé ženy víc, než jsem očekával. Uplynulo sice jen málo víc než rok, ale Emilka jako by mě byla o velký kus předběhla. Měla mě ráda, ale vysmívala se mi a trápila mě; šel-li jsem jí naproti, přikradla se domů jinou cestou, a když jsem se zklamaný vracel, smála se ve dveřích. Nejhezčí chvíle byly, když seděla mezi dveřmi tiše u práce a já jí seděl u nohou na dřevěných schůdcích a předčítal jí. Tuhle chvíli mi připadá, že jsem už nikdy neviděl slunce tak zářit jako za těchto jasných dubnových odpolední, že jsem už nikdy neviděl tak slunnou postavičku, jakou jsem vídával sedat ve dveřích staré lodi, že jsem už nikdy nespatřil takovou oblohu, takovou vodní pláň a takovým kouzlem okrášlené lodi odplouvat do zlatového vzduchu.

Hned první večer po našem příjezdu se objevil pan Barkis, nad všechno pomyšlení roztržitý a rozpačitý, v ruce s ranečkem pomerančů, svázaných v šátku. Protože se nikomu o této movitosti ani slůvkem nezmínil, mělo se všeobecně za to, že si ji u nás při odchodu nedopatřením zapomněl, dokud se Ham, který se za ním rozběhl, aby mu ji odevzdal, nevrátil se zprávou, že to je dárek pro Peggotku. Od té doby se pak objevoval večer co večer přesně v touž hodinu a po každé s ranečkem, o němž nikdy neřekl ani slovo a který pravidelně odkládal za dveře a tam ho nechával. Tyto důkazy přízně bývaly druhu vskutku rozmanitého a krajně roztodivného. Vzpomínám si, že mezi jiným to byly čtyři páry vepřových nožiček, obrovský polštářek na jehly a špendlíky, košík nebo kolik jablek, pár smutečních náušnic, několik sladkých cibulí, krabička s dominem, kanárek v klícce a nasolená vepřová kýta.

Námluvy páně Barkisovy, jak je mám v paměti, byly po všech stránkách velmi pozoruhodné. Velice zřídka pronesl vůbec slovo; sedával pouze u krbu v posici skorem stejné, jako sedával na voze, a civěl upřeně na Peggotku, která měla židli proti němu. Jeden večer se vrhl – podle mého domnění asi z pohnutek milostných – po ždibku voskové svíčky, který si Peggotka schovávala na nitě, zastrčil si ho do kapsy u vesty a odnesl si ho s sebou domů. Od toho dne mu pak dělalo nesmírné potěšení ten ždibek svíčky, bylo-li ho zapotřebí, od podšívky kapsy odloupnout a značně rozměklý ho půjčit Peggotce, a když ho už nepotřebovala, zase si ho zastrčit do kapsy. Zdálo se, že se náramně baví a vůbec nepovažuje za nutné mluvit. Myslím, že si v tomto bodě nepřipouštěl žádné starosti, ani když vyvedl Peggotku na procházku na pobřeží, a spokojoval se tím, že se jí tu a tam zeptal, je-li jí opravdu docela dobře; a vzpomínám si, že si Peggotka po jeho odchodu někdy schovala hlavu do zástěry a půl hodiny se smála. Vlastně nás to více méně bavilo všechny kromě té utrápené paní Gummidgeové, u níž musely kdysi námluvy patrně probíhat navlas stejně, neboť jí současné dění tak ustavičně připomínalo jejího „starého“.

Nakonec, když už lhůta mé návštěvy skorem vypršela, se ukázalo, že si Peggotka a pan Barkis spolu vyjedou na celodenní výlet a Emilka a já že je máme doprovázet. V blahém očekávání, že strávím celý den s Emilkou, jsem tu noc před výletem spal jen na půl oka. Ráno jsme byli všichni časně vzhůru, a zatím co jsme ještě seděli u snídaně, už se v dálce objevil pan Barkis, kterak s lehkou koleskou míří k předmětu své lásky.

Peggotka na sobě měla své úpravné a střízlivé smuteční šaty jako jindy, ale pan Barkis oslňoval zbrusu novým modrým kabátem, na který mu krejčí vzal tak štědrou míru, že by mu manžety byly dobře mohly nahradit rukavice i v nejstudenějším počasí a že mu přeukrutně vysoký límec ježil vlasy do výšky i až nahoře na temeni. Také lesklé knoflíky byly největší velikosti. V tomto oblečení, doplněném ještě šedohnědými pantalony a tmavožlutou vestou, jsem v panu Barkisovi viděl zosobněnou důstojnost.

Když jsme se všichni vyhrnuli ze dveří, spatřil jsem, že pan Peggotty má v ruce starý střevíc, který se má za námi hodit pro štěstí, a že ho za tím účelem podává paní Gummidgeové.

„Ne, ne! Raději ať ho hodí někdo jiný, Danieli,“ řekla paní Gummidgeová. „Jsem takovej opuštěnej, ztracenej tvor a všecko, co mi připomíná lidi, co nejsou opuštěný a ztracený, se mi staví jako na potvoru.“

„Jen pojďte, holka milá!“ zvolal pan Peggotty. „Tumáte, hoďte to!“

„Ne, ne, Danieli,“ odpověděla paní Gummidgeová fňukavě a zavrtěla hlavou. „Kdybych tolik necejtila, mohla bych dělat ledaco víc. Vy tolik necejtíte, Danieli, a vám se věci nestavějí na potvoru, ani vy jim. Raději, když to uděláte sám.“

Tu však Peggotka, která předtím jednoho po druhém oběhla a v rychlosti každého políbila, zavolala z kolesky, kde jsme už tou dobou všichni seděli (Emilka a já na dvou židličkách vzadu vedle sebe), že to musí udělat paní Gummidgeová. Paní Gummidgeová to tedy udělala; a s lítostí poznamenávám, že trochu zchladila slavnostní náladu našeho odjezdu, neboť vzápětí propukla v pláč a zdrcená se zhroutila do náruče Hamovi s prohlášením, že ví, jak je všem na obtíž, a že by bylo nejlépe, kdyby ji odvedli rovnou do chudobince – což jsem opravdu považoval za rozumný nápad, který by měl Ham také provést.

Ale vyjeli jsme konečně na náš sváteční výlet; a první událost byla, že jsme zastavili u kostela, kde pan Barkis uvázal valáška k nějakému zábradlí, zavedl Peggotku dovnitř a nechal mne s Emilkou v kolesce samotného. Využil jsem té příležitosti, abych vzal Emilku kolem pasu a navrhl jí, abychom si umínili, když teď už tak strašně brzo budu muset odjet, že budeme k sobě navzájem co nejněžnější a celý den užijeme co nejšťastněji. Protože malá Emilka souhlasila a dovolila mi, abych ji políbil, ztratil jsem nadobro hlavu; řekl jsem jí, jak se pamatuji, že už nikdy nebudu milovat jinou a že jsem hotov prolít krev každého, kdo by se opovážil ucházet o její přízeň.

… Ale vyjeli jsme konečně na náš sváteční výlet …

Co se tomuhle Emilka nasmála! S jak vážnou strojeností, jako by byla nad pomyšlení starší a moudřejší než já, mi ta maličká lidská víla řekla, že jsem „hloupý kluk“! Ale potom se rozesmála tak roztomile, že jsem už pro pouhou radostnou podívanou na ni úplně zapomněl na bolest z toho, jakým potupným jménem mě nazvala.

Pan Barkis a Peggotka zůstali v kostele hezkou chvíli, ale konečně přece vyšli a potom jsme vyjeli ven do kraje. Jak jsme tak ujížděli, pan Barkis se ke mně obrátil, mrkl na mne – mimochodem řečeno, až do té doby by mě ani ve snu nebylo napadlo, že vůbec mrkat dovede – a řekl:

„Co to bylo za jméno, co jsem si napsal do vozu?“

„Klára Peggottyová,“ odpověděl jsem.

„A jaké jméno by to bylo teďka, co bych tam měl napsat, kdyby tady byla nějaká plachta?“

„Zase Klára Peggottyová, ne?“ hádal jsem.

„Klára Peggotty Barkisová!“ odpověděl a rozbouřil se smíchem tak hlučným, že až celou kolesku roztřásl.

Slovem, byli už svoji a nešli do kostela pro nic jiného, než aby se dali oddat. Peggotka stála na svém, že se to musí odbýt ve vší tichosti; vyvdal ji kostelník a jiní svědkové při obřadě nebyli. Když pan Barkis jejich sňatek tak nečekaně oznámil, upadla Peggotka trochu do rozpaků a na důkaz, že její láska ke mně ani v nejmenším neochabla, mě nestačila dost objímat, ale brzy se zas dostala do své míry a řekla, že je šťastná, že to má za sebou.

Dojeli jsme k hospůdce u postranní silnice, kde nás očekávali a kde jsme dostali náramně slušný oběd a strávili velice spokojeně den. Peggotka by sotva bývala mohla být klidnější, kdyby se byla posledních deset let vdávala den co den; nezměnila se provdáním ani za mák, byla zrovna taková jako dřív a před čajem šla se mnou a s Emilkou na procházku, zatím co si pan Barkis filosoficky bafal z dýmky a kochal se, jak mám za to, rozjímáním o svém blahu. Bylo-li tomu tak, zřejmě mu to znamenitě zbystřilo chuť k jídlu, neboť dodnes mám jasně v paměti, že ačkoliv k obědu snědl pořádný kus vepřové se zeleninou a dojedl se ještě jedním dvěma kuřaty, k čaji si musel dát přinést šrůtku studeného vařeného bůčku, a aniž hnul brvou, spořádal ho obrovský kus.

Často jsem si od té doby pomyslil, co za podivnou, nevinnou, prazvláštní svatbu to muselo být! Brzy po setmění jsme zase nasedli na kolesku a v příjemně lenivém rozpoložení jsme se vraceli domů, dívali se na hvězdy a povídali si o nich. Měl jsem hlavní slovo a osvítil jsem páně Barkisovu mysl nevídanou měrou. Vypověděl jsem mu všechno, co jsem o hvězdách věděl, ale byl by mi uvěřil, cokoli bych si mu byl zamanul napovídat. Měl totiž mé vědomosti zřejmě v hluboké úctě, neboť právě při téhle příležitosti jsem přeslechl, jak říká své ženě, že jsem „mladý perník“ – čímž, jak se domnívám, myslil asi Koperníka 33&.

[&33 Koperník – zde slovní hříčka. Mikuláš Koperník (1473-1543) byl vynikající polský astronom a přírodovědec, autor sluncestředního názoru na vesmír.]

Když jsme vyčerpali všechno, co jsme věděli o hvězdách, nebo spíš, když jsem já vyčerpal myšlenkové schopnosti pana Barkise, zabalili jsme se s Emilkou do staré přikrývky jako do pláštěnky s kapucí a celý zbytek cesty jsme se pod ní krčili. Bože, jak jsem ji miloval! Ó, jaké štěstí (myslil jsem si), kdybychom byli svoji a odjížděli někam daleko pryč, kde bychom žili mezi stromy a rozlehlými poli, kde bychom nikdy nezestárli, nikdy nezmoudřeli, zůstali věčně jako děti, ruku v ruce se toulali v slunečním svitu a po rozkvetlých lukách, kde bychom v noci spali sladkým spánkem čistoty a pokoje s hlavou položenou na mechu a kde by nás, až zemřeme, pochovali ptáci! Takový nějaký obraz, úplně oproštěný od skutečnosti světa, prozářený jasem naší nevinnosti a mlhavě neurčitý jako ty hvězdy převysoko nad námi, mi celou cestu tanul před očima. Blaží mě pomyšlení, že Peggotčinu svatbu provázela dvě tak bezelstná srdce jako Emilčino a moje. Blaží mě pomyšlení, že bůžkové lásky a milostného půvabu přijali při tom prostém svatebním průvodu podobu tak luznou!

Nu, vrátili jsme se do staré lodi už za noci, ale celkem ještě zavčas; a tam se s námi manželé Barkisovi rozloučili a družně spolu odjeli do vlastního domova. Tu chvíli jsem po prvé pocítil, že jsem Peggotku ztratil. Pod každou jinou střechou než pod tou, která hostila Emilčinu hlavičku, byl bych šel spát se srdcem věru bolavým.

Pan Peggotty i Ham věděli stejně dobře jako já, nač se mé myšlenky upínají, a byli hotovi večeří i pohostinným výrazem vlídných tváří mě povyrazit. Emilka si přišla sednout vedle mne na truhličku, po prvé a naposledy za celou tu mou návštěvu; a to byl vskutku překrásný závěr překrásného dne.

Byl noční příliv a brzy potom, kdy jsme odešli spát, se pan Peggotty s Hamem vydali na lov ryb. Cítil jsem se úžasně statečný, když mě v tom osamělém domku nechali samotného jako ochránce Emilky a paní Gummidgeové, a nepřál jsem si nic jiného, než aby nás přepadl nějaký lev nebo saň nebo jakákoli jiná rozběsněná obluda, abych ji mohl skolit a pokrýt se vavřínem slávy. Ale protože se tu noc po yarmouthských písčinách náhodou žádný takový netvor nepotloukal, zaopatřil jsem si nejlepší možnou náhradu tím, že jsem až do bílého rána snil o samých dracích.

S ránem přišla i Peggotka, která na mne jako obyčejně pod oknem zavolala, jako by pan forman Barkis býval od začátku až do konce také jen pouhý sen. Po snídani mě zavedla do svého nového domova, a byl to opravdu domov jedna krása. Z celého zařízení domku na mne musil udělat největší dojem jistý starobylý sekretář z jakéhosi tmavého dřeva v „pokoji“ (jako obytné místnosti se všeobecně používalo kuchyně s dlaždicovou podlahou), jehož dozadu ustupující vršek se dal dopředu sklopit a po otevření vytvořil ohrazený psací stolek, v němž leželo velké kvartové vydání Foxovy Knihy mučedlníků 34&.

[&34 „Mučedlníci“ a Peggotčin domek byli, a dodnes jsou, v mé mysli nerozlučně spjati vjedno.

kvartové vydání Foxovy Knihy mučedlníků – John Foxe (1516-1587), protestantský kněz, vypsal ve své „Knize mučedlníků“ (Book of Martyrs) jak život a utrpení křesťanských mučedníků všech věků, tak zejména osudy anglických protestantů pronásledovaných a umučených za vlády anglické katolické královny Marie (1553-1558). „Kniha mučedlníků“ byla vedle bible nejčtenější knihou protestantských domácností. Kvartové vydání je vydání ve velkém formátu (25 – 35 cm na výšku).]

Tento knižní klenot, z něhož mi v paměti neutkvělo ani slůvko, jsem okamžitě objevil a také okamžitě jsem se na něj vrhl; a od té doby nebylo jediné mé návštěvy Peggotčina domova, abych si neklekl na židli, neotevřel pokladnici, která vzácný skvost hostila, neopřel se lokty o stolek a nezačal knihu hltat vždycky znovu od začátku. Obávám se, že jsem se poučoval hlavně z obrázků, jichž tam bylo bezpočet a které představovaly všechny možné druhy strašlivých hrůz; ale od té doby

Toho dne jsem se rozloučil s panem Peggottym, s Hamem, s paní Gummidgeovou i s Emilkou a noc jsem strávil v Peggotčině domku v pokojíčku pod střechou (s krokodilí knížkou na poličce v hlavách postele), který prý bude provždycky můj, jak řekla Peggotka, a zůstane také provždycky v přesně takovém stavu, v jakém je.

„Ať mladý nebo starý, můj zlatý Davy, dokud budu na živu a budu mít tuhle střechu nad hlavou,“ řekla Peggotka, „najdete ten pokojík tak, jako kdybych vás do něho každou minutu čekala. Budu ho denně uklízet, jako jsem uklízela váš starý pokojíček, dušinko moje milovaná, a i kdybyste odjel třeba až do Číny, můžete si být jistý, že na vás tady ten pokojíček čeká pořád připravený celou tu dobu, co budete pryč.“

Oddaná poctivost a věrnost mé drahé staré chůvy mě až brala za srdce a poděkoval jsem tak pěkně, jak jsem jen dovedl. Ale nijak zvlášť pěkně to nedopadlo, protože takto ke mně hovořila s rukama kolem mého krku ráno po té noci, a ráno jsem měl jet domů, a ráno jsem s ní a s panem Barkisem v kolesce také domů odjel. Zanechali mě u branky, a to ani snadno, ani s lehkým srdcem; a byla to pro mne divná podívaná vidět tu kolesku, jak odjíždí a odváží s sebou Peggotku a nechává mě pod starými jilmy, které shlížejí na dům, v němž už není živé duše, jež by se mi s láskou nebo zalíbením zadívala do tváře!

A pak jsem upadl do stavu takového zanedbávání, že si na to nemohu vzpomenout bez hlubokého politování. Rázem jsem upadl do úplné osamělosti – do odloučení od vší přátelské pozornosti, do odloučení od společnosti všech ostatních chlapců mého věku, do odloučení od veškeré společnosti vůbec kromě od společnosti svých vlastních beznadějných myšlenek – do osamělosti, která, jak se zdá, vrhá stín ještě i na tento papír, na nějž nyní píšu.

Co bych byl za to dal, kdyby mě byli poslali do nejpřísnější školy, jaká kdy na světě byla, aby mě někdo učil – cokoli, jakkoli, kdekoli! Ale žádná taková naděje mi nesvitla. Měli mě neradi a přehlíželi mě – sveřepě, zlostně, nelítostně, vytrvale. Myslím, že právě asi v té době byl pan Murdstone v peněžní tísni, ale to vlastně k téhle věci ani nepatří. Nesnášel mě prostě, a když od sebe odpuzoval mne, tu se podle mého mínění od sebe snažil zapudit vědomí, že mám právo od něho něco požadovat – a nesnažil se nadarmo.

Tělesně mě netýrali. Nebili mě ani mě nemořili hladem; ale špatnosti, které na mně páchali, ani na chvíli neochabovaly, a páchali je soustavně a chladnokrevně. Den po dni, týden po týdnu, měsíc po měsíci mě lhostejně přehlíželi. Když si na to dnes vzpomínám, někdy se sám sebe ptám, co by asi byli dělali, kdyby mě byla přepadla nemoc – zda by mě byli nechali ležet v mém teskném pokojíku, abych tam ve své obvyklé samotě hynul, nebo zda by se mě byl někdo v nemoci ujal.

Když pan Murdstone a slečna Murdstonová byli doma, jídával jsem s nimi; v jejich nepřítomnosti jsem jídával sám. Celý čas jsem se potloukal po domě a po sousedství, aniž si mě vůbec nějak všímali kromě toho, že žárlivě střežili, abych se snad s někým nespřátelil – domýšleli se snad, že bych si mohl takovému příteli stěžovat. Z toho důvodu, ačkoliv mě pan Chillip často zval, abych ho přišel navštívit (byl vdovec, neboť před několika roky ztratil svou trochu malou světlovlasou ženu, kterou si dovedu v paměti vybavit jenom vzpomínkou, že jsem si ji v myšlenkách vždycky spojoval se světlou mourovatou kočkou), stávalo se jen málokdy, že jsem se potěšil šťastným odpolednem, stráveným v jeho ordinační špelunce, kde jsem si buď četl nějakou knihu, kterou jsem ještě neznal, při čemž mi do nosu čpěla celá lékárna, nebo kde jsem za jeho vlídného návodu něco roztloukal v moždíři.

Z téhož důvodu, který jejich starou nevraživost k Peggotce nepochybně ještě zesiloval, mi jen zřídka kdy dovolili k ní zajít. Věrna svému slibu, jednou týdně mě přicházela navštívit nebo se někde blízko se mnou setkávala, a nikdy s prázdnýma rukama; ale mnoho a trpkých jsem zažil zklamání, když mi odmítli dát svolení, abych ji jel navštívit v jejím domku. Několikrát však, vskutku málokrát a v dlouhých přestávkách, mi k ní přece jen dovolili zajet! A tu jsem přišel na to, že pan Barkis je tak trochu držgrešle, nebo jak se s patřičnou úctou vyjádřila Peggotka, že je „trošku opatrný“, neboť v truhle pod postelí, o níž tvrdí, že v ní má jen hromadu starých kabátů a kalhot, schovává fůru peněz. V této pokladnici se jeho bohatství skrývalo s ostýchavostí tak houževnatou, že z ní bylo možno vylákat i sebemenší částku jedině lstí, takže chtěla-li Peggotka přijít k penězům na sobotní nákup, musila vymýšlet dlouhé a složité plány, málem jako na královraždu.

Celou tu dobu jsem si tak silně uvědomoval marnost všech slibů, jimiž jsem se zavázal, i to, jak nelítostně mě zanedbávají, že nebýt těch mých starých knih, byl bych nepochybně býval zoufale nešťastný. Ty byly mou jedinou útěchou; a zůstal jsem jim věrný, jako ony zůstaly věrné mně, a pročítal jsem je znovu a znovu, nevím ani kolikrát.

A teď pokračuji k období svého života, na něž mi nikdy nebude možno zapomenout, dokud si budu pamatovat vůbec něco – k období, jehož obraz, aniž jsem si ho snažil nějak vyvolat, se mi v paměti sám od sebe často vynořil jako přízrak a pronásledoval mě i v dobách šťastnějších.

Jednoho dne jsem bloumal kdesi v okolí v oné lhostejné a zádumčivé náladě, jež z mého způsobu života vyvěrala, když vtom jsem zatočil do uličky nedaleko našeho domu a střetl se s panem Murdstonem, který šel s nějakým pánem. Byl jsem zmatený a chtěl jsem kolem nich projít, když tu pán zvolal:

„Jakže? Brooks?“

„Ne, pane, David Copperfield,“ řekl jsem.

„Nepovídej! Jsi Brooks,“ řekl pán. „Jsi Brooks z Sheffieldu. Tak se jmenuješ.“

Při těch slovech jsem si pána povšiml pozorněji. A když jsem si ještě připamatoval jeho smích, poznal jsem v něm pana Quiniona, k němuž jsem jednou jel s panem Murdstonem do Lowestoftu, ještě než – ale na tom nezáleží – nemusím vzpomínat, kdy to bylo!

„A jakpak se daří, Brooksi, a kampak chodíš do školy?“ řekl pan Quinion.

Položil mi ruku na rameno a otočil si mě do směru jejich chůze. Nevěděl jsem, co odpovědět, a podíval jsem se nejistě na pana Murdstona.

„Je teď doma,“ řekl pan Murdstone. „Nechodí do školy nikam. Nevzdělává se nikde. Nevím, co s ním. Je s ním těžké pořízení.“

Na okamžik na mně spočinul ten jeho dávný dvojitý pohled, a když pak s nechutí odvracel oči jinam, temněly mu hněvem.

„Hm!“ řekl pan Quinion, který nás oba pozoroval, jak mi připadalo. „Máme pěkné počasí, co?“

Nastalo ticho a já v duchu uvažoval, jak nejsnáz bych se vyprostil zpod té ruky na rameně a odešel, když vtom promluvil:

„Řekl bych, že jsi ještě pořád liška podšitá – co, Brooksi?“

„To ano, podšitá až dost,“ řekl netrpělivě pan Murdstone. „Raději ho nechte, ať si jde. Nijak si ho nezavážete vděkem, když ho budete zdržovat.“

Na tento pokyn mě pan Quinion pustil a já zamířil co nejrychleji domů. Když jsem zahnul k brance do zahrady před domem, ohlédl jsem se a viděl jsem pana Quiniona, jak něco vykládá panu Murdstonovi, opřenému o hřbitovní vrátka. Oba se dívali za mnou a měl jsem pocit, že mluví o mně.

Pan Quinion zůstal na tu noc u nás. Druhý den ráno po snídani jsem už přistavil svou židli ke stolu a právě jsem odcházel z pokoje, když vtom mě pan Murdstone zavolal zpátky. Potom se důstojně odebral k druhému stolu, k němuž se jeho sestra usadila se svým psaním. Pan Quinion stál s rukama v kapsách u okna a díval se ven; a já jsem stál a díval se na ně na všechny.

„Davide,“ řekl pan Murdstone, „mladý člověk musí v dnešním světě něco dělat, ne se jen nečinně povalovat a chytat lelky.“

„Jako to děláš ty,“ dodala jeho sestra.

„Jano Murdstonová, nech, prosím, mluvit mne. Jak říkám, Davide, mladý člověk musí v dnešním světě něco dělat, ne se jen nečinně povalovat a chytat lelky. To platí zvlášť pro malého chlapce s tvou povahou, která potřebuje velkou měrou napravit a které nelze prokázat větší službu, než ji donutit, aby se podřídila řádu světa práce, a ohnout ji a zlomit.“

„Protože vzdorovitost tady nic nepomůže,“ řekla jeho sestra. „Jako soli potřebuje zdolat. A zdolat se musí. A taky se zdolá!“

Pan Murdstone se na ni podíval pohledem napůl vytýkavým, napůl pochvalným, a pak pokračoval:

„Jak myslím víš, Davide, nejsem žádný boháč. Ale ať už to víš nebo ne, teď ti to tedy říkám. Dostal jsi už celkem slušné vzdělání. Vzdělání přijde draho; ale i kdyby drahé nebylo a já bych ti je dopřát mohl, jsem toho názoru, že by ti další pobyt ve škole vůbec nijak neprospěl. Co tě čeká, to je boj se světem; a čím začneš dřív, tím pro tebe líp.“

Myslím, že mě tenkrát napadlo, že jsem vlastně už ten boj podle svých chabých sil začal; ale ať už mě to tenkrát napadlo nebo ne, napadá mě to teď.

„Slyšel jsi tady už několikrát mluvit o pisárně,“ (digr osv1) řekl pan Murdstone.

„O pisárně, pane?“ opakoval jsem.

„O firmě Murdstone a Grinby, obchod vínem,“ odpověděl.

Tvářil jsem se patrně nechápavě, protože kvapně pokračoval:

„Slyšel jsi už tady mluvit buď o pisárně, nebo o obchodě, nebo o sklepech, nebo o přístavním skladišti, nebo o něčem podobném.“

„Myslím, pane, že jsem slyšel mluvit o obchodě,“ řekl jsem a shledával jsem v paměti nejasné drobty svých vědomostí o zdroji příjmů pana Murdstona a jeho sestry. „Ale nevím kdy.“

„Kdy, na tom nezáleží,“ odpověděl. „Pan Quinion je ředitelem toho obchodu.“

Podíval jsem se s úctou na zmíněného pána, který dosud stál u okna a díval se ven.

„Pan Quinion mi dal na srozuměnou, že firma poskytuje zaměstnání i několika jiným chlapcům a že nevidí žádný důvod, proč by za týchž podmínek nemohla poskytnout zaměstnání i tobě.“

„Pro případ ovšem,“ připomněl pan Quinion tlumeným hlasem a poobrátil se, „že nemá jiné vyhlídky, Murdstone!“

S netrpělivým, ba zlostným posunkem pokračoval pan Murdstone v řeči, aniž věnoval pozornost tomu, co řekl pan Quinion.

„Ty podmínky jsou, že si vyděláš dost, aby ti to stačilo na stravu a na drobnou útratu. Byt (o který jsem se ti už postaral) ti budu platit já. A praní také.“

„Ovšem jenom tolik, kolik uznám za vhodné já,“ řekla slečna Murdstonová.

„O šaty se ti postarám také,“ řekl pan Murdstone, „protože si je ještě nějakou dobu nebudeš s to opatřovat sám. Pojedeš tedy, Davide, s panem Quinionem do Londýna a začneš život na vlastní pěst.“

„Zkrátka, máš o sebe postaráno,“ poznamenala slečna Murdstonová, „a teď je na tobě, abys konal svou povinnost.“

I když jsem zplna chápal, že smyslem tohoto oznámení je touha se mě zbavit, nevzpomínám si už jasně, zda mě potěšilo nebo polekalo. Mám dnes dojem, že jsem z toho byl trochu zmatený a že jsem se mezi oběma těmi pocity potácel, aniž se některý z nich vyhranil. A neměl jsem na urovnání a ujasnění myšlenek ani mnoho času, neboť pan Quinion odjížděl hned druhý den.

Představte si mě, jak nazítří v značně ošumělém bílém kloboučku, ovinutém černou krepovou stuhou za matku, v černém kabátku a tvrdých nepoddajných štruksových kalhotkách – jež slečna Murdstonová uznala za nejlepší obrnění nohou pro ten boj s životem, který jsem měl nyní nastoupit – představte si mě takto oblečeného a s hrstkou celého svého pozemského majetku v kufříku před sebou sedět co opuštěné ztracené dítě – jak by asi byla řekla paní Gummidgeová – v poštovním kočáře, který odváží pana Quiniona do Yarmouthu k londýnskému dostavníku! Vizte, jak se náš dům i kostel v dálce zmenšuje – jak rov pod stromem zastírají předměty v krajině – jak špice věže nad dějištěm mých dětských her zmizela a obloha zeje prázdnotou!

11. Začínám život na vlastní pěst a nijak se mi nelíbí

Dnes už znám sice život natolik, že jsem skorem vůbec ztratil schopnost nechat se něčím do velké míry překvapit, ale ještě i dnes mě do jisté míry překvapuje, že mě mohli v takovém věku tak lhostejně vyhodit na ulici. Připadá mi podivné, že se takového dítěte nevšedního nadání a značných pozorovacích schopností, bystrého, dychtivého, křehkého a tělesně i duševně snadno zranitelného, nikoho nenapadlo jakýmkoli způsobem zastat. Ale nikdo se mne nezastal, a tak jsem se ve věku deseti let stal nádenickým oušlapkem ve službách firmy Murdstone a Grinby.

Skladiště firmy Murdstone a Grinby leželo u řeky ve čtvrti Blackfriars. Novější stavby to místo změnily, ale tenkrát to byla poslední budova na konci úzké uličky, která se klikatila se svahu k řece a končila několika schůdky, po nichž se scházelo k loďkám. Byla to stará barabizna na spadnutí s vlastní přístavní rampou, která při přílivu hraničila s řekou a při odlivu s bahnem a byla doslova zamořená krysami. Ty místnosti vyložené dřevem a znešvařené špínou a kouřem patrně celého století, ty zpuchřelé podlahy a schody, to pištění a rvačky velkých šedivých krys dole ve sklepích, ten marast a prohnilost všeho kolem jsou pro mou mysl vjemy nikoliv mnoho let staré, nýbrž současné. To všechno vidím před očima stejně živě jako v tu krutou chvíli, kdy jsem se třaslavou rukou vedl pana Quiniona a procházel tím vším po prvé.

Firma Murdstone a Grinby měla notně pestré obchodní spojení, ale jednou z jejích hlavních činností byly dodávky vína a lihovin jistým poštovním lodím. Vypadlo mi už z paměti, kam hlavně pluly, ale myslím, že mezi nimi bylo i několik lodí, které konaly pravidelné cesty jak do Východní, tak i do Západní Indie. Vím však, že jedním z následků tohoto obchodování byla ohromná spousta prázdných lahví a že firma zaměstnávala několik mužů a chlapců, aby je prohlíželi proti světlu, vyřazovali ty láhve, které jsou vadné, a dobré aby vyplachovali a myli. Když se zásoba prázdných lahví ztenčila, musely se lepit viněty na plné nebo jiné zátkovat nebo zátky pečetit nebo hotové láhve balit do beden. To všechno byla moje práce, neboť jsem byl jedním z chlapců k této práci přidělených.

Pracovali tam celkem tři nebo čtyři takoví chlapci, jeden z nich já. Mé vykázané pracovní místo bylo v koutě skladiště, kde mě mohl pan Quinion vidět, kdykoli se mu zachtělo stoupnout si na spodní příčku vysoké stoličky v pisárně a podívat se na mne okénkem nad psacím pultem. Tam také ráno prvního dne, kdy jsem pod tak šťastnou hvězdou zahajoval život na vlastní pěst, poslali nejstaršího ze zapracovaných hochů, aby mě zasvětil do práce. Jmenoval se Mick Walker a měl na sobě roztrhanou zástěru a na hlavě papírovou čepici. Prozradil mi, že jeho otec je lodník a že v černém sametovém kašketu chodívá v slavnostním průvodu nově zvoleného londýnského primátora 35&.

[&35 v slavnostním průvodu nově zvoleného londýnského primátora – Podle starobylé tradice pořádá starosta Londýna (Lord Mayor of London) po svém zvolení slavnostní průvod (Lord Mayor’s Show). Starosta se volí každý rok 29. září a v úřad je uveden 9. listopadu. Jede v pozlaceném kočáře a průvod ho doprovází z radnice (Guildhall) do Law Courts, kde nový starosta složí přísahu. Pak se vrací do radnice a předsedá velké hostině, při níž se pronášejí politické projevy.

Rovněž mi prozradil, že naším hlavním společníkem bude ještě jeden hoch, kterého mi představil podivným, alespoň mně podivným, jménem Moučný Brambor. Jak jsem však zjistil, nedostal řečený hoch to jméno při křtu, nýbrž ho jím obdařili ve skladišti proto, že měl tak bledou, jakoby moučnou pleť. Otec Moučného byl vodák, který se kromě toho ještě vyznamenával tím, že byl i hasič, a v této funkci ho zaměstnávalo jedno z velkých divadel, kde kdosi mladý z rodiny Moučného – myslím, že jeho sestřička – hrával ve vánočních hrách skřítky.

Není slov, jež by vylíčila duševní muka, která jsem potají prožíval, když jsem zapadl do této společnosti, když jsem srovnával své dnešní, nadále každodenní druhy s chlapci z dnů svého šťastného dětství – o Steerforthovi, Traddlesovi a ostatních spolužácích ani nemluvě, a když jsem cítil, jak mi v hloubi prsou skomírá naděje, že ze mne jednou bude vzdělaný a významný člověk. Hluboce vrytou vzpomínku na tehdejší mé vědomí, že už mi nezbývá ani jiskřička naděje – na stud, jímž jsem se hanbil za své postavení – na bědy, jimiž mé dětské srdce trýznilo pomyšlení, že se mi všechno, čemu jsem se naučil, o čem jsem uvažoval, z čeho jsem se těšil a čím jsem živil svou fantasii a ctižádost, bude den za dnem a kousek po kousku ponenáhlu vytrácet a nikdy se mi už nevrátí – tu slovy prostě vypsat nelze. Kdykoli se během toho dopoledne Mick Walker ode mne vzdálil, po každé se s vodou, v níž jsem umýval láhve, mísily mé slzy; a vzlykal jsem, jako by mi v prsou lomcoval orkán a hrozil mi je roztrhnout.

Hodiny v pisárně ukazovaly půl jedné a celý závod se připravoval k odchodu na oběd, když pan Quinion zaklepal na pisárenské okénko a kývl na mne, abych k němu přišel. Když jsem vstoupil, spatřil jsem tam obtloustlého muže středních let v hnědém haveloku a černých šponovkách a botkách, kterému nerostlo na hlavě (a to hlavě velmi velké a velmi lesklé) o nic víc vlasů, než kolik jich je na vejci, a který měl velmi široký obličej, jímž se ke mně zplna otočil. Šaty měl sice zvetšelé, ale límec u košile velkolepý. Držel jakousi šviháckou hůlku s dvěma velkými odřenými střapci a zvenčí na kabátě mu visel monokl – pro ozdobu, jak jsem později seznal, neboť se jím díval jen velice zřídka, a když už, tak jím vůbec nic nerozeznal.

„Tohle,“ řekl pan Quinion a ukázal na mne, „je on.“

„Tohle,“ řekl neznámý s jistou blahosklonnou protáhlostí v hlase, jako by slova na jazyku válel, a s jistým nepopsatelným výrazem, jako by konal něco salonně vznešeného, což na mne udělalo velmi silný dojem, „tohle je tedy mladý pan Copperfield. Doufám, že se vynacházíte dobře, pane.“

Odpověděl jsem, že se mám velice dobře, a jak doufám, on že také. Ví Bůh, že mi bylo prabídně, ale v tom období života jsem neměl ve zvyku tuze si naříkat, a proto jsem řekl, že se mám velice dobře, a jak doufám, on že také.

„Mám se,“ řekl neznámý, „díky Bohu, zcela dobře. Obdržel jsem od pana Murdstona dopis, v němž se zmiňuje, že by uvítal, kdybych do jednoho pokoje v zadním traktu svého domu, který je právě neobydlený – a je, prostě, k pronajmutí, jako – prostě,“ řekl neznámý s úsměvem a v návalu důvěrné sdílnosti, „jako ložnice – přijal mladého začátečníka, jehož mám právě potěšení –“ a neznámý se rozmáchl rukou a zabořil si bradu do vysokého límce od košile.

„Tohle je pan Micawber,“ řekl pan Quinion.

„Éhm!“ pravil neznámý, „tím jménem slovu.“

„Pan Micawber,“ řekl pan Quinion, „je známý pana Murdstona. Přijímá pro nás zakázky na provisi, pokud nějaké sežene. Pan Murdstone mu psal stran tvého bydlení a pan Micawber si tě vezme do podnájmu.“

„Moje adresa,“ pravil pan Micawber, „zní Windsor Terrace, City Road. Tam – prostě,“ řekl pan Micawber s týmž salonním výrazem v opětném návalu důvěrné sdílnosti, „tam bydlím.“

Uklonil jsem se mu.

„Jelikož mám dojem,“ pokračoval pan Micawber, „že vaše putování po naší metropoli dosud nedosáhlo většího měřítka a že byste mohl při pronikání tajuplným labyrintem tohoto novodobého Babylonu, hledaje City Road, narazit na jisté potíže – prostě,“ řekl pan Micawber v dalším návalu důvěrné sdílnosti, „že byste mohl zabloudit – s potěšením si pro vás dovolím večer přijít a obeznámit vás s nejkratší cestou.“

Z celého srdce jsem mu poděkoval, neboť od něho bylo vskutku laskavé, že se hodlal do té míry obtěžovat.

„V kolik hodin,“ pravil pan Micawber, „smím –“

„Asi v osm hodin,“ řekl pan Quinion.

„Asi v osm hodin,“ pravil pan Micawber. „Dovoluji se vám poroučet, pane Quinione. Nebudu už déle zdržovat.“

S těmi slovy si nasadil klobouk a se španělkou pod paždí vyšel velmi zpříma z pisárny; a sotva byl za dveřmi, začal si pobzukovat nějakou písničku.

Teprve potom mě pan Quinion formálně přijal do služeb firmy Murdstone a Grinby s tím, abych za plat, tuším, šesti šilinků týdně hleděl být v jejím skladišti k užitku, seč jsem. Nevím už přesně, bylo-li to šest nebo sedm šilinků, ale podle toho, že v tomto bodě nemám jistotu, bych se klonil k názoru, že z počátku to bylo šest šilinků a později sedm. Zaplatil mi na týden napřed (z vlastní kapsy, myslím) a já jsem z toho hned dal půlšilink Moučnému, aby mi večer dal odnést kufřík do Windsor Terrace, protože mé síly na jeho tíhu nestačily, třebas byl tak malý. Další půlšilink jsem zaplatil za oběd, který se skládal z masité haše se svítkem a z jednoho zapumpování u blízké pouliční pumpy; zbytek hodiny, povolené na oběd, jsem pak prochodil po ulicích.

V umluvenou hodinu večer se znovu objevil pan Micawber. Umyl jsem si ruce i obličej, abych dělal jeho salonnímu vystupování větší čest, a vydali jsme se společně k domovu, jak tomu podle všeho musím nyní říkat, při čemž mi pan Micawber po cestě vštěpoval do hlavy jména ulic a upozorňoval mě na vzhled nárožních domů, abych ráno snadno trefil zpátky do skladiště.

Po příchodu do domu na Windsor Terrace (který, jak jsem si všiml, byl stejně zvetšelý jako pan Micawber, ale rovněž stejně jako on se vší mocí snažil dělat furore) mě představil paní Micawberové, hubené, zvadlé a rozhodně už nikoliv mladé ženě, která seděla v předním pokoji v přízemí (v prvním patře nebyl vůbec nábytek, ale rolety byly k oklamání sousedstva ustavičně stažené) s nemluvnětem u prsu. Robě bylo jedno z dvojčat; a snad nepochybím, když zde hned poznamenám, že jsem za celou dobu svého pobytu v této rodině snad ani jedinkrát nespatřil obě dvojčata odloučená od paní Micawberové zároveň. Jedno z nich se vždy posilovalo.

Měli ještě dvě jiné děti, a to mladého pána Micawbera, asi čtyřletého, a slečnu Micawberovou, asi tříletou. Ty a pak snědá mladá žena – která v rodině sloužila, měla ve zvyku ustavičně frkat, a ještě než uplynula půlhodina, mi svěřila, že je „siroteček“ a že přišla z blízkého chudobince svatého Lukáše – domácnost doplňovaly. Můj pokojík byl až pod střechou a díval se do dvora; byl to těsný kumbálek, celý vymalovaný patronou, v jejímž vzorku moje mladistvá představivost spatřovala moře modrých koblih; a zařízení pokojíka nestálo za řeč.

„Než jsem se vdala,“ řekla paní Micawberová, když došla i s příslušným dvojčetem nahoru, aby mi ukázala pokojík, a sedla si, aby nabrala dechu, „a bydlela jsem ještě s tatíčkem a matinkou, jaktěživo mě nenapadlo, že si někdy budu muset do domu brát podnájemníka. Ale když je pan Micawber ve svízelné situaci, tu musejí všechny ohledy na osobní cítění ustoupit.“

Řekl jsem: „Ano, madame.“

„Svízelná situace pana Micawbera je právě touhle dobou skorem hrozivá,“ řekla paní Micawberová, „a nevím, jestli je vůbec možné, aby z ní nějak vyvázl. Dokud jsem ještě bydlela doma u tatíčka a matinky, nebyla bych snad opravdu rozuměla, co to slovo znamená v tom smyslu, v jakém ho nyní používám, ale experientia docet, jak to říkával tatíček, zkušenost člověka naučí.“

Nemohu říci s jistotou, zda mi sama svěřila, že pan Micawber býval námořním důstojníkem, nebo zda to byl jen můj dohad. Vím jen tolik, že dodnes pevně věřím, aniž vím proč, že kdysi za onoho času u námořnictva byl. V této době dělal pro několik různorodých firem jakéhosi místního obchodního zástupce pro Londýn, ale zřejmě mu to bohužel vynášelo buď málo, nebo vůbec nic.

„Když si věřitelé pana Micawbera postaví hlavu a nechtějí mu nějaký čas poshovět,“ řekla paní Micawberová, „tak si musí následky přičíst sami sobě. A čím dřív to doženou na ostří nože, tím líp. Z kamene krev nevymačkáš a touhle dobou se ani z pana Micawbera nedá na nějakou splátku (o soudních výlohách už ani nemluvě) vymačkat ani groš.“

Dodnes si nedovedu docela jasně vysvětlit, zda mě paní Micawberová pro mou předčasnou samostatnost mylně pokládala za staršího, než jsem vskutku byl, nebo zda měla této věci tak plnou hlavu, že by o ní byla, nemít po ruce nikoho jiného, komu by se mohla svěřit, vykládala třeba i řečeným dvojčatům; ale s takovouhle písničkou začala a takovou také ustavičně zpívala celou dobu, co jsem ji znal.

Chudák paní Micawberová! Říkala, že se snažila přičinit, jak se dá, a vůbec nepochybuji, že tu snahu měla. Celý střed domovních vrat zakrývala velká mosazná tabule s rytým nápisem: „Pensionát paní Micawberové pro mladé dámy a dívky“, ale nikdy jsem neslyšel, že by tam kdy předtím byla nějaká mladá dáma zavítala na studie, nebo že by se tam za mne vůbec kdy nějaká mladá dáma ubytovala či zamýšlela ubytovat, nebo že by se k přijetí jakékoli mladé dámy vůbec kdy konaly i jen sebemenší přípravy. Jediné návštěvy, které jsem kdy viděl nebo o nichž jsem slyšel, byli věřitelé. Ti ovšem přicházeli, jak byl den dlouhý, a někteří z nich byli náramně zuřiví. Jeden ukoptěný muž, byl to myslím švec, přicházíval obyčejně hned v sedm hodin ráno, a když se vecpal do domovní chodby, volával nahoru na pana Micawbera: „Tak polezte! Nejste ještě pryč, víme?! Jen hezky zaplaťte! Neschovávejte se, víme, to je sprosté! Já bych na vašem místě tak sprostý nebyl. Jen hezky zaplaťte! No tak, solte, vysolte, slyšíte? Tak polezte!“ Když tyto úštěpky zůstávaly bez odpovědi, sahal ve svém hněvu až k výrazům jako „švindlíři“ a „raubíři“, a když nemělo účinek ani to, někdy v krajním zoufalství dokonce přeběhl na druhou stranu ulice a řval nahoru do oken v druhém patře, protože věděl, kde pan Micawber je. V takových chvílích býval pan Micawber žalem a pokořením jako smyslů zbavený, dokonce i takovou měrou – jak jsem jednou vyrozuměl z křiku jeho manželky – že si hrozil břitvou pod krkem; ale půlhodinku potom si s neobyčejnou péčí naleštil střevíce, vyšpacíroval ven a pobzukoval si písničku s ještě noblesnějším výrazem než jindy. Paní Micawberová měla povahu stejně pružnou. Dověděl jsem se, že ji ve tři hodiny sklátil daňový výměr, až omdlévala, a ve čtyři že si už pochutnávala na obalovaných jehněčích kotletách a zapíjela je teplým pivem (za cenu dvou čajových lžiček, které putovaly do zastavárny). Jednou, když jsem nějakou zvláštní náhodou přišel domů už v šest hodin a u nich měli právě po exekuci, jsem ji spatřil (rozumí se, že s jedním dvojčetem v náruči) ležet v mdlobách před krbem, rozcuchané vlasy v jednom chumlu přes obličej; ale jaktěživ jsem ji neviděl v náladě veselejší, než jakou hýřila týž večer nad telecím řízkem u kuchyňského krbu, zatím co mi vyprávěla historky o tatíčkovi, o matince i o skvělé společnosti, jakou mívali.

V tomto domě a s touto rodinou jsem trávil všechny volné chvíle. Svou vybranou snídani, totiž pencový dalamánek a pencový hrníček mléka, jsem si obstarával sám; další dalamánek se ždibcem sýra jsem si ukládal na určitou polici v určité almárce, abych měl co k večeři, až se večer vrátím. Dobře si pamatuji, jakou díru do kapsy mi to při těch šesti nebo sedmi šilincích dělalo; a to jsem celý dlouhý den pracoval ve skladišti a musil s těmi penězi vystačit celý dlouhý týden. Od pondělka od rána až do soboty do večera se mi od nikoho nedostalo ani sebemenší rady, podpory, povzbuzení, útěchy, pomoci ani záštity, kterou bych si dovedl připamatovat – jakože je Bůh mým svědkem!

Byl jsem tak mladý a tak dětský a tak nezkušený – jak jsem ostatně mohl být jiný? – abych se o sebe dovedl s plnou odpovědností ve všem starat, že jsem ráno cestou k Murdstonovi a Grinbymu často nedokázal odolat starým okoralým sladkostem, vyloženým k prodeji za poloviční cenu před cukrářovými dveřmi, a utratil za ně peníze, které jsem si měl schovat na oběd. Tehdy jsem se pak musel obejít bez oběda nebo jsem si kupoval rohlík nebo řez nákypu. Pamatuji se na dva krámy s nákypy, mezi nimiž jsem vždycky volil podle toho, kolik jsem měl peněz. Jeden byl ve dvoře hned u kostela sv. Martina – vzadu za kostelem – který dnes už neexistuje. V tom krámě dělali nákyp s rybízem a byl to opravdu mimořádně dobrý nákyp, ale drahý, protože za dvě pence ho člověk nedostal o nic větší kousek než za jednu penci nákypu obyčejnějšího. Dobrý krám s obyčejným nákypem býval na Strandu 36& – někde v té části, kterou už od té doby přestavěli.

[&36 Strand – jedna z největších londýnských tříd. Spojuje City s West Endem.]

Byl to světlý nadělaný nákyp, sytý a hutný, s velkými rozpláclými rozinkami, pořídku rozhozenými po celém nákypu. Přicházel každý den čerstvý z pece asi tou dobou, kdy jsem měl polední volno, a mnohdy jsem jím uhradil oběd. Když jsem obědval řádně a vydatně, tu jsem míval cerbulát a pencový dalamánek nebo čtyřpencovou porci rostbífu z jídelny nebo porci chleba se sýrem a sklenici piva z bídné staré hospody naproti našemu skladišti, která se jmenovala U lva nebo Lev a ještě něco před tím, co jsem už zapomněl. Pamatuji se, jak jsem si jednou vzal pod paždí svůj dalamánek (který jsem si ráno přinesl s sebou z domova), zabalený v kusu papíru jako knihu, a zašel jsem do módní bouillonové jídelny v blízkosti Drury Lane 37&, kde jsem si poručil „malou porci“ jejich vyhlášené lahůdky a přikusoval svůj dalamánek.

[&37 Drury Lane – ulice v City se známým divadlem (Drury Lane Theatre).]

Co si číšník o takovém podivném strašidýlku, které si tam přišlo docela samo, v tu chvíli myslil, nemám ani tušení; ale ještě dnes ho vidím, jak na mne otvírá oči, zatím co jím, a jak přivádí i druhého číšníka, aby se na mne podíval. Dal jsem mu půlpenci spropitného a dodnes mě mrzí, že ji přijal.

Na svačinu jsme měli myslím půl hodiny. Když jsem měl dost peněz, kupoval jsem si obyčejně půl žejdlíku výčepní kávy a krajíček chleba s máslem. Když jsem byl bez peněz, chodíval jsem se dívat do výkladu jednoho zvěřinářství ve Fleet Street 38& nebo jsem si v takový den zašel procházkou až na trh v Covent Garden 39& a okukoval tam ananasy. S oblibou jsem se toulal po Adelphi 40&, pro to tmavé podloubí tak tajuplné.

[&38 Fleet Street – ulice v City, centrum anglického buržoasního tisku.]

[&39 Covent Garden – největší londýnský trh na ovoce, zeleninu a květiny. V blízkosti je známé divadlo (Covent Garden Theatre).

[&40 Adelphi – londýnský okrsek u Temže na jih od Strandu. Jméno má podle toho, že jeho staviteli byli čtyři skotští bratři Adamsové (řecké „adelfoi“ – „bratři“).]

Dodnes se vidím, jak jsem se jednou večer zpod jednoho z těch oblouků vynořil a octl se blízko řeky před malou hospůdkou s volným prostranstvím vpředu, na němž se bavilo tancem několik nosičů uhlí, a jak jsem si tam sedl na lavici a díval se na ně. Rád bych věděl, co si o mně asi myslili!

Byl jsem takové děcko a tak maličký, že když jsem vešel do výčepu nějaké neznámé hospody a požádal o sklenici světlého nebo černého piva, abych zapil, co jsem měl k obědu, často se mi báli pivo načepovat. Pamatuji se, jak jednou večer bylo horko a já zašel do výčepu nějaké hospody a řekl hospodskému :

„Co stojí sklenice nejlepšího – skutečně nejlepšího – piva, jaké máte?“ Bylo to totiž při nějaké zvláštní příležitosti. Nevím už ani jaké. Měl jsem možná narozeniny.

„Dvě a půl pence,“ povídá hospodský, „stojí pravý mnichovský porter.“

„Pak mi tedy, prosím,“ povídám já a sázím peníze na pult, „natočte sklenici pravého mnichovského, a aby mělo pěknou čepici!“

V odpověď si mě hospodský s podivným úsměvem v tváři prohlédl přes pult od hlavy až k patě, a místo aby mi pivo natočil, nahlédl za zástěnu a řekl něco své ženě. A ta, když s nějakou prací v ruce zezadu vyšla, přistoupila k manželovi a oba si mne prohlíželi. Jasně to vidím, jak tam všichni tři stojíme. Hospodský, jen tak v košili, se opírá o okénko nad výčepním pultem, jeho žena se dívá přes nízká lítací dvířka a já, trochu v rozpacích, se na ně dívám nahoru z předu přepážky. Zahrnuli mě spoustou otázek, jako jak se jmenuji, kolik mi je let, kde bydlím, jaké mám zaměstnání a jak jsem se tam dostal. Abych snad nikoho nekompromitoval, obávám se, že jsem si příhodné odpovědi na všechny ty otázky vymyslil. Pivem mě obsloužili, ačkoliv mám podezření, že to pravé mnichovské nebylo; a hospodská otevřela nízká dvířka, shýbla se, vrátila mi peníze a políbila mě napůl obdivně, napůl soucitně, ale beze sporu naveskrz žensky a z dobrého srdce.

… přistoupila k manželovi a oba si mne prohlíželi …

Vím, že ani nevědomky a mimovolně nijak nepřeháním skrovnost svých prostředků ani své životní svízele. Vím, že kdykoli mi pan Quinion dal šilink, po každé jsem ho utratil za oběd nebo za svačinu. Vím, že jsem co otrhané dítě od rána do večera pracoval mezi obhroublými muži a výrostky. Vím, že jsem se polohladový a nenajedený toulal po ulicích. Vím, že nebýt milosti Boží, docela snadno se mohlo stát, že bych při takové péči, jaké se mi dostávalo, už v dětství býval zloděj nebo pobuda.

Ale přese všechno jsem u firmy Murdstone a Grinby měl jisté zvláštní postavení. Kromě toho, že pan Quinion dělal, co jen takový lehkomyslný a tolik zaměstnaný člověk při řešení otázky tak jemu cizí a neobvyklé, aby se mnou totiž jednal jiným způsobem než s ostatními, dělat mohl, sám jsem jedinému muži ani chlapci nikdy ani slůvkem neprozradil, jak se stalo, že jsem se mezi nimi octl, aniž jsem i jen sebeslabší známkou projevil, jak mě trápí, že tam jsem. Že potají trpím a že trpím nevýslovně, to nevěděl nikdo než já. Vypsat velikost svého utrpení, jak jsem již řekl, se úplně vymyká mým schopnostem. Leč stáhl jsem se do sebe a upjal se na práci. Hned od začátku jsem věděl, že se neubráním posměškům a pohrdání, nedokážu-li pracovat stejně dobře jako všichni ostatní. Netrvalo dlouho a byl jsem přinejmenším stejně hbitý a stejně obratný jako kterýkoli z ostatních hochů. Ačkoliv jsem s nimi byl v přátelském poměru, přece jen jsem se od nich lišil chováním i způsoby natolik, že se mezi námi vytvořil jakýsi zdrželivý odstup. Hoši i muži mi mezi sebou obyčejně říkali „páníček“ nebo „Suffolčánek“. Jeden z mužů, jistý Gregory, který byl předákem v balírně, a ještě jeden, který se jmenoval Tipp, byl závozníkem a nosil červenou kazajku, mě někdy volávali „Davide“, ale myslím, že se to stávalo hlavně tehdy, když jsme se dostali do velmi důvěrného hovoru a když jsem se je pokoušel při práci pobavit některými úryvky z dřívější četby, které se mi však rychle vytrácely z paměti. Moučný Brambor se jednou vzepřel a brojil proti tomu, aby se se mnou jednalo nějak výjimečně, ale Mick Walker ho mžikem usadil.

Považoval jsem za docela beznadějné, že bych mohl z takového života vůbec někdy vyváznout, a proto jsem také tuto naději pustil úplně z hlavy. Mohl bych však přísahat, že jsem se s ním jaktěživ ani na jedinou hodinku nesmířil a že jsem se nikdy necítil jinak než strašlivě nešťastný, ale snášel jsem ho; a ani Peggotce jsem, jednak z lásky k ní a jednak ze studu, v žádném dopise (ačkoliv jsme si psali často) pravdu neprozradil.

Svízelné poměry páně Micawberovy můj žalostný duševní stav ještě zhoršovaly. Ve své opuštěnosti jsem k jeho rodině pevně přilnul, a kam mě nohy zanesly, všude jsem měl hlavu plnou výpočtů, nápadů a úvah paní Micawberové a vláčel s sebou tíhu páně Micawberových dluhů. Sobotní večery, které pro mne byly velkým svátkem – jednak proto, že to byl nádherný pocit, vracet se domů se šesti či sedmi šilinky v kapse a dívat se do výkladů a uvažovat, co všechno by se dalo za tolik peněz koupit, a jednak proto, že jsem se vracel domů dřív – byl čas, kdy mi paní Micawberová svěřovala nejsrdceryvnější podrobnosti; rovněž tak v neděli ráno, když jsem si v holicí konvičce namíchával porci čaje nebo kávy, kterou jsem si večer předtím koupil, a vysedával pohodlně u snídaně. Nebylo u pana Micawbera vůbec nic neobvyklého, když na začátku jedné takové sobotní rozprávky zoufale vzlykal a ke konci se rozezpíval o tom, jakým potěšením je Jackovi jeho sladká Nan. Byl jsem svědkem, jak se vrátil domů k večeři v záplavě slz a s prohlášením, že mu už nezbývá nic než vězení, a jak odcházel spát a počítal přitom, kolik by stálo přistavět na dům nějaký ten arkýř „v případě, že by se něco přinatrefilo“, což bylo jeho oblíbené rčení. A paní Micawberová byla jak by smet.

Mezi mnou a manžely Micawberovými se přes ten směšný věkový rozdíl mezi námi vytvořil prazvláštní rovnoprávný přátelský vztah, který vyvěral, jak se domnívám, z podobnosti našich hmotných poměrů. Nikdy jsem se však nedal přemluvit, abych přijal jejich pozvání a něco jedl nebo pil z jejich zásob (neboť jsem věděl, že jsou s řezníkem i s pekařem na štíru a často nemají dost co jíst ani sami), až se mi paní Micawberová rozhodla vylít srdce úplně. To učinila jednou večer takto:

„Mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „nepokládám vás za cizího, a proto vám neváhám prozradit, že svízelné poměry pana Micawbera spějí k vyvrcholení.“

Velice mě to zarmoutilo, když jsem to slyšel, a s vřelým soucitem jsem pohlédl do zarudlých očí paní Micawberové.

„Až na skrojek tvrdého sýra – který se pro dětičky zrovna nehodí“ – řekla paní Micawberová, „není ve spíži na mou věru ničeho ani slupka. Bývala jsem zvyklá mluvit o spíži, dokud jsem žila ještě u tatíčka a u matinky, a používám toho slova skorem podvědomě. Chci jenom vyjádřit, že v domě není do čeho kousnout.“

„Pro pána!“ řekl jsem s velkou účastí.

Měl jsem v kapse ze své týdenní mzdy asi dva, tři šilinky – z čehož soudím, že se tato rozmluva mezi námi musela konat tak asi ve středu večer – a rychle jsem je vytáhl a s upřímným pohnutím jsem paní Micawberovou prosil, aby je přijala jako půjčku. Ale řečená dáma mě políbila, přiměla mě k tomu, abych je zase zastrčil zpátky do kapsy, a odpověděla, že na to nemůže vůbec ani pomyslit.

„Ne, ne, můj drahý pane Copperfielde!“ řekla, „na to nemohu ani zdaleka pomyslit! Ale protože jste na svá léta neobyčejně moudrý, mohl byste mi prokázat jinou službu, kdybyste chtěl. Službu, kterou bych vděčně přijala.“

Poprosil jsem paní Micawberovou, aby řekla, co to je.

„Stříbro jsem už vlastníma rukama odnosila,“ pravila paní Micawberová. „Potají jsem osobně po kouskách zastavila šest čajových lžiček, dvě slánky a klíšťky na cukr. Ale ta dvojčata jsou velká přítěž; a při těch vzpomínkách, které na tatíčka a matinku mám, jsou pro mne takovéhle pochůzky nesmírně bolestné. Máme ještě několik drobností, s kterými bychom se mohli rozloučit. Panu Micawberovi by jeho citlivost nikdy nedovolila, aby je zastavil sám; a Clicketka“ – to bylo to děvče z chudobince – „je z tuze sprostého pytle, aby si pak na člověka nepříjemně nedovolovala, kdyby jí tak velice důvěrný úkon svěřil. Kdybych vás směla požádat, mladý pane Copperfielde –“

Chápal jsem už, oč paní Micawberové jde, a poprosil jsem ji, aby využila mých služeb, jak dalece jen potřebuje. S odnášením drobnějších movitých předmětů jsem začal ještě ten večer a vycházel jsem pak na podobné pochůzky skorem každé ráno předtím, než jsem šel k firmě Murdstone a Grinby.

Pan Micawber měl na malém prádelníčku hrstku knížek, kterým říkal knihovna, a ty putovaly pryč první. Jednu po druhé jsem odnášel do malého antikvářského stánku na City Road – jejíž část v blízkosti našeho domu byla tehdy skorem samý antikvář a ptáčník – a prodával jsem je, zač se dalo. Antikvář z tohoto stánku, který bydlil v malém domě, před nímž vysedával, se pravidelně každý večer opíjel a ráno co ráno dostával od ženy ostrý výtopek. Když jsem přišel příliš časně, poskytl mi nejednou slyšení v bytě na rozkládací posteli s nějakým šrámem na čele nebo modřinou na oku, svědkem to jeho včerejší večerní nestřídmosti (obávám se, že v podroušeném stavu býval hádavý), a třaslavou rukou se pokoušel z té či oné kapsy šatů, pohozených na podlaze, vyhrabat potřebné šilinky, zatím co mu žena s nemluvnětem v náručí a v sešmaťhaných střevících ani na chvíli nepřestala spílat. Někdy mi řekl, že musel peníze ztratit, a tehdy mě žádal, abych přišel později, ale jeho žena vždycky nějaký ten groš měla – myslím, že mu vybrakovala kapsy, když byl opilý – a potají se mnou obchod uzavřela, když jsme spolu scházeli se schodů.

Také v zastavárníkově krámě jsem se stával osobou velmi známou. Pan principál, který úřadoval za pultem, mi věnoval mimořádnou pozornost a pamatuji se, že zatím co vyřizoval mou věc, často jsem mu musil do ucha skloňovat nějaké latinské podstatné nebo přídavné jméno nebo časovat nějaké latinské sloveso. Po každé takové úspěšné pochůzce nám paní Micawberová připravila malou hostinu, což bývala obyčejně večeře; ta společná jídla mívala jakýsi zvláštní půvab, na který se velmi živě pamatuji.

Nakonec páně Micawberovy svízelné poměry vskutku vyvrcholily a jednou časně ráno ho zatkli a dopravili do věznice nejvyššího civilního soudu v Southwarku. Řekl mi, když vycházel z domu, že ho zasáhla ruka Páně – a vskutku jsem myslil, že srdce pukne jemu i mně. Ale později jsem se dověděl, že ho někdo ještě před polednem viděl vesele koulet kuželky.

První neděli po tom, kdy ho uvěznili, jsem ho měl jít navštívit a poobědvat s ním. Měl jsem se vyptat na cestu k tomu a tomu, a kousíček před tím prvním tím a tím prý uvidím jiné to a to, a kousíček před tím druhým tím a tím prý uvidím prostranství, které mám přejít a držet se rovně, až uvidím klíčníka. To všechno jsem udělal; a když jsem toho klíčníka konečně uviděl (já, to zbědované dítě!) a vzpomněl si, že když byl ve vězení dlužníků Roderick Random, byl tam také jeden člověk, který na sobě neměl čistě nic než rozedranou pokrývku, tu se mi rozbušilo srdce a klíčník se mi začal před zamženýma očima rozplývat.

Pan Micawber na mne už čekal uvnitř za bránou, odvedl mne nahoru do svého pokojíka (v předposledním patře) a tam jsme oba usedavě plakali. Pamatuji se, že mě slavnostně zapřísahal, abych si z jeho osudu vzal výstražný příklad a zapamatoval si, že má-li člověk roční příjem dvacet liber a utrácí jen devatenáct liber a devatenáct šilinků a šest pencí, může žít v štěstí, ale utratí-li jen jeden šilink přes dvacet liber, stihne ho neštěstí. Potom si ode mne vypůjčil šilink na ležák, vystavil mi na zmíněnou částku poukázku na paní Micawberovou, schoval kapesník a rozveselil se.

Seděli jsme u malého ohýnku, obloženého na rezavém roštu dvěma cihlami, jednou s každé strany, aby se tuze nerozhořel a nespotřeboval příliš mnoho uhlí, dokud se jiný dlužník, jenž s panem Micawberem pokojík sdílel, nevrátil z kuchyně se skopovou ledvinou, která měla být naší společnou hostinou. Pak mě poslali o patro výš ke „kapitánovi Hopkinsovi“ v pokoji nad námi, abych s uctivým poručením od pana Micawbera a s odvoláním na to, že jsem jeho mladý přítel, kapitána Hopkinse požádal, nepůjčil-li by mi laskavě příbor.

Kapitán Hopkins mi s uctivým poručením panu Micawberovi příbor laskavě půjčil. V pokojíku s ním byla také velice špinavá paní a dvě bledolící dívky, jeho dcery, s čupřinatou kšticí. Pomyslil jsem si, že je jistě lepší vypůjčit si příbor kapitána Hopkinse než hřeben kapitána Hopkinse. Kapitán sám byl tak nemožně ošuntělý, že už to dál nešlo, měl mohutné licousy a starý, prastarý hnědý plášť, pod nímž už jiný kabát neměl. V jednom koutě jsem viděl jeho postel, na den složenou, a všechny talíře a nádobí, které vlastnil, ležely na poličce; a vytušil jsem (jen Bůh ví, jak), že ačkoliv obě dívky s čupřinatou kšticí dětmi kapitána Hopkinse jsou, špinavá paní že zákonitou manželkou kapitána Hopkinse není. Stál jsem nesměle na jeho prahu sice nejvýš dvě minuty, ale vracel jsem se dolů se všemi těmito poznatky v hlavě tak jistě, jako že jsem v ruce držel tu vidličku a nůž.

Ačkoliv měl oběd do sebe cosi cikánského, přesto byl konec konců celkem příjemný. Brzy odpoledne jsem šel příbor kapitána Hopkinse vrátit a zamířil jsem k domovu, abych paní Micawberovou vyprávěním o své návštěvě utěšil. Když mě viděla vejít, omdlela a hned pak uvařila horký vaječný punč, abychom se při rozprávce o návštěvě měli čím konejšit.

Jak se stalo, že pro dobro rodiny došlo k prodeji bytového zařízení, nebo kdo je prodával, to nevím; vím však, že jsem to nebyl já. Ale prodáno bylo a odvezli je v krytém voze kromě postelí, několika židlí a kuchyňského stolu. S těmito kousky majetku jsme, abych tak řekl, rozbili tábor ve dvou pokojích vyprázdněného domu na Windsor Terrace – paní Micawberová, děti, „siroteček“ a já – a trávili jsme v těch pokojích dny i noci. Nemám ponětí, jak dlouho jsme tak bydlili, ačkoliv mi dnes připadá, že to byla hezky dlouhá doba. Nakonec se paní Micawberová rozhodla, že se odstěhuje do vězení, kde se zatím panu Micawberovi podařilo získat pokojík jen pro sebe. Odnesl jsem tedy domovní klíče domácímu, který měl velkou radost, že je dostal zpátky; postele jsme dali všechny odvézt do věznice nejvyššího civilního soudu kromě mé, která našla přístřeší v pokojíku, najatém mimo zdi tohoto ústavu a v jeho sousedství, což mě náramně těšilo, neboť Micawberovi a já jsme si na sebe uprostřed všech těch svých starostí příliš zvykli, abychom se lehce rozešli. I pro „sirotečka“ se opatřilo levné ubytování v témž sousedství. Můj pokojík byla tichá podkrovní komůrka do dvora se sříznutým stropem, z jejíhož okna jsem měl příjemnou vyhlídku na dřevařskou ohradu; a když jsem se tam nastěhoval s vědomím, že páně Micawberovy svízelné poměry konečně vyvrcholily, připadala mi jako učiněný ráj.

Celou tu dobu jsem dělal u firmy Murdstone a Grinby stále touž hrubou práci ve společnosti stále týchž hrubých druhů a se stále týmž vědomím nezaslouženého ponížení jako na počátku. Ale nikdy, což bylo nepochybně moje štěstí, jsem nenavázal známost, ba ani nepromluvil s jediným z četných hochů, které jsem denně vídal, když jsem chodil do skladiště, vracel se odtamtud domů nebo se v přestávkách na jídlo toulal po ulicích. Vedl jsem týž tajně nešťastný život, ale žil jsem ho stále stejně uzavřeně a soběstačně. Jediné změny, které si uvědomuji, byly pouze dvě: za prvé, že jsem vzhledem ještě víc zešuntěl, a za druhé, že se mi značně ulevilo od tíhy starostí pana a paní Micawberových, neboť nějací příbuzní nebo přátelé se jim uvolili v jejich nynějším tísnivém postavení pomáhat, takže se jim žilo ve vězení pohodlněji, než si dlouho předtím žili na svobodě. Chodíval jsem k nim nyní snídat na základě jakéhosi ujednání, jehož podrobnosti mi už vypadly z paměti. Rovněž si už nevzpomínám, v kolik hodin se ráno brána otvírala, abych mohl dovnitř, vím však, že jsem často byl vzhůru už v šest hodin a že mým oblíbeným místem, kde jsem trávil čas, než se brána otevře, byl starý Londýnský most, na němž jsem obyčejně sedával v jednom z kamenných výklenků a pozoroval chodce nebo se díval přes kamenné sloupkové zábradlí, jak se ve vodě zrcadlí slunce a jak zlatým plamenem zapaluje vršek Požárového sloupu 41&.

[&41 Požárový sloup – Je to t. zv. Monument, sloup postavený v letech 1671 až 1677 blízko Londýnského mostu v ulici Fish Street, a to na památku velkého požáru z roku 1666, kdy lehla popelem velká část Londýna. Sloup je šedesát a půl metru vysoký a lze na něj po točitých schůdcích, umístěných uvnitř sloupu, vystoupit.]

Občas jsem tam potkal „sirotečka“ a vyprávěl jsem mu všelijaké úžasné báchorky o docích a o hradě Toweru42&, o nichž dnes nemohu říci nic jiného, než že doufám, že jsem jim tehdy také sám věřil.

[&42 Tower – historická pevnost na břehu Temže v sousedství londýnské City. Byl tu královský palác, pak státní vězení, nyní arsenál a museum. Tower vznikl v jedenáctém století a byl neustále rozšiřován.]

Večer jsem obyčejně chodíval znovu do vězení a procházel se s panem Micawberem po vězeňské promenádě nebo jsem hrával s paní Micawberovou karty a poslouchal její vzpomínání na tatíčka a na matinku. Věděl-li pan Murdstone, kde bývám, to říci nemohu. Nikomu u firmy Murdstone a Grinby jsem o tom neřekl.

Ačkoliv se páně Micawberovy poměry svým vyvrcholením poněkud ujasnily, byly ještě stále značně zamotané, a to z důvodu jistého „dokumentu“, o němž jsem hodně slýchal a o němž mám dnes za to, že to bylo nějaké smluvní narovnání s věřiteli, ačkoliv tehdy jsem měl tak daleko k pochopení, čeho se vůbec týká, že jsem si ho spletl, jak si dnes uvědomuji, s těmi černokněžnickými pergameny 43&, které prý kdysi za onoho času zamořovaly Švábsko.

[&43 černokněžnické pergameny – Dickens naráží na to, že zvláště v Německu byla silně rozšířena alchymie a magie.]

Nakonec to však vypadalo tak, jako by se bylo podařilo tu listinu nějak odklidit; v každém případě alespoň přestala být balvanem v cestě, jímž dosud byla, neboť paní Micawberová mi oznámila, že se „její rodina rozhodla, aby pan Micawber zažádal o propuštění z titulu zákona o insolventních dlužnících“, čímž podle jejího očekávání asi tak v šesti nedělích získá opět svobodu.

„A pak,“ řekl pan Micawber, který byl u toho, „nemám pochyby, že se s pomocí Boží mé poměry zlepší a já začnu docela nový život, jestliže – prostě, jestliže se něco přinatrefí.“

Abych v tomto vyprávění pokud možno nic nevynechal, připomínám si ještě, že asi v této době pan Micawber také sestavil petici na dolní sněmovnu s žádostí za změnu zákona o věznění dlužníků. Uvádím zde tuto vzpomínku proto, že je mně samému příkladem, jak jsem v nynějších změněných poměrech využil své dřívější četby k tomu, abych z všedních výjevů na ulicích a ze života známých lidí spřádal příběhy sám; a jak se některé z hlavních rysů povahy, kterou tu patrně při líčení vlastního života mimoděk rozvinu, celou tu dobu už pozvolna vytvářely.

Ve vězení existoval společenský kroužek, v němž se pan Micawber, jakožto pán ze společnosti, těšil značné vážnosti. Pan Micawber předložil svůj nápad s touto peticí kroužku k úvaze a kroužek jednomyslně a nadšeně návrh schválil. A proto se pan Micawber (který byl dobrák od kosti a nejčilejší člověk pod sluncem ve všem možném, jen ve vlastních věcech nikoliv a který jaktěživ nebyl šťastnější, než když se pilně obíral něčím, z čeho nemohl jemu samému nikdy kynout sebemenší užitek) pustil do práce na petici; sesumíroval koncept, opsal ho ozdobným písmem na ohromný arch papíru, rozprostřel čistopis na stole a vyzval celý kroužek i všechny ostatní vězně, aby se v určitou hodinu laskavě dostavili k němu do pokoje a petici podepsali.

Když jsem se o tomto nastávajícím obřadu doslechl, tolik jsem zatoužil, abych je viděl všechny jednoho za druhým přicházet (ačkoliv jsem je většinou znal a oni mne také), že jsem si od Murdstona a Grinbyho vyžádal na hodinu volno a usadil se v pokojíku do kouta jako divák. Tolik čelných členů kroužku, kolik se jich do pokojíku jenom vešlo, aby v něm bylo ještě vůbec trochu k hnutí, obstoupilo pana Micawbera, který měl petici před sebou, aby mu sekundovalo, a můj starý známý, kapitán Hopkins (který se na počest události tak slavnostní umyl), se postavil přímo k ní, aby ji mohl přečíst každému, kdo snad její obsah ještě neznal. Když se pak otevřely dveře, začali v dlouhém zástupu přicházet řadoví obyvatelé vězení a vstupovali dovnitř vždy po jednom, zatím co ostatní čekali venku, než se podpíše a vyjde zase ven. Každého zvlášť se kapitán Hopkins ptal: „Četl jste to?“ – „Ne.“ – „Chtěl byste, abych vám to přečetl?“ A projevil-li tázaný jen sebemenší ochotu petici vyslechnout, kapitán Hopkins mu ji silným a zvučným hlasem přečetl od a až do zet. Kdyby si ho bylo chtělo poslechnout dvacet tisíc lidí, byl by ji kapitán jednomu po druhém přečetl dvacettisíckrát. Pamatuji se, jak s jistým labužnictvím převaloval na jazyku takové otřelosti, jako třebas „Zástupcové lidu, ve sněmovně shromáždění“, nebo „Vaši prosebníci tudíž poníženě předkládají Vaší slavné komoře“, nebo „Jeho Milostivého Veličenstva nejbědnější poddaní“, jako by ta slova v jeho ústech byla skutečné hmotné sousto, výtečné na chuť; a jak přitom pan Micawber s jistou autorskou marnivostí poslouchal a dumal (naoko) o železných bodcích na protější zdi.

Rád bych věděl, kolik lidí dnes už možná chybí z davu, který mi k ozvěně hlasu kapitána Hopkinse defiloval před očima, když jsem den co den chodil mezi Southwarkem a Blackfriars a v přestávkách na jídlo se toulal zapadlými uličkami, jejichž dlažba, co já vím, nese snad stopy mých dětských nohou dodnes! Když se dnes v myšlenkách vracím k těm velkým mukám svého dětství, ptám se sám sebe, co všechno z historií, jimiž jsem si ty lidi opředl, je pouze mlhavá clona fantasie, která zakrývá skutečnosti vryté v paměť! A když dnes kráčím po té staré známé půdě, nic se nedivím, že mi připadá, jako bych před sebou viděl jít a litoval nevinného romantického chlapce, který si z tak podivných zkušeností a ohavných zážitků vytváří svůj vlastní smyšlený svět.

12. Život na vlastní pěst se mi stále nechce líbit víc, a činím proto vážné rozhodnutí

Uzrál konečně čas, kdy se na přetřes dostala i páně Micawberova petice a kdy k mé nesmírné radosti padlo zákonné rozhodnutí, že vězení má jmenovaného pána ze svých zdí propustit. Jeho věřitelé nebyli nesmiřitelní a podle slov paní Micawberové i ten pomstylačný švec před soudem veřejně prohlásil, že k panu Micawberovi osobně nechová vůbec záští, ale když mu někdo dluhuje peníze, rád prý je vidí na dlani. Jak se vyjádřil, myslí prý, taková že už je lidská nátura.

Po projednání svého případu se pan Micawber vrátil do věznice nejvyššího civilního soudu, neboť bylo nutno ještě zaplatit nějaké poplatky a vyřídit nějaké formality, než se před ním mohla brána vězení otevřít opravdu. Kroužek ho uvítal s nadšením a uspořádal na jeho počest ten večer družnou schůzi; zatím co se konala, paní Micawberová a já jsme si v lůně spící rodinky sami dva pochutnávali na smaženém jehněti.

„Při takové příležitosti, mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „vám naleju ještě trochu punče,“ – neboť jsme ho už předtím popíjeli – „abyste připil památce mého tatíčka a matinky.“

„Vaši rodiče už zemřeli, madame?“ zeptal jsem se, když jsem vinnou sklenici na přípitek vyprázdnil.

„Matinka se rozžehnala s životem,“ řekla paní Micawberová, „ještě než na pana Micawbera ty svízelné poměry dolehly, nebo aspoň dřív, než nás začaly tolik tísnit. Tatíček žil dost dlouho, aby se ještě několikrát za pana Micawbera zaručil, a potom k lítosti četných přátel zesnul taky.“

Paní Micawberová potřásla hlavou a zkropila pietní slzičkou dvojče, které náhodou mělo právě směnu.

Protože jsem sotva mohl doufat, že se mi naskytne příznivější příležitost, abych jí položil otázku, která mi ležela velmi na srdci, řekl jsem paní Micawberové:

„Směl bych se zeptat, madame, co hodláte spolu s panem Micawberem dělat, když je teď pan Micawber z potíží venku a svobodný? Už jste se na něčem rozhodli?“

„Moje rodina,“ řekla paní Micawberová, která ta dvě slova vždycky pronášela se vznešeným výrazem, ačkoliv se mi nikdy nepodařilo zjistit, kdo všechno vlastně pod to označení spadá, „moje rodina je toho mínění, že by pan Micawber měl odejít z Londýna a uplatnit své nadání někde jinde. Pan Micawber je velice nadaný člověk, mladý pane Copperfielde!“

Odpověděl jsem, že o tom vůbec nepochybuji.

„Velice nadaný,“ opakovala paní Micawberová. „Moje rodina je toho mínění, že by se pro muže jeho schopností dalo s troškou přímluvy něco udělat v celním úřadě. Ale protože vliv mé rodiny je pouze místní, je jejím přáním, aby se pan Micawber odebral do Plymouthu 44&.

[&44 Plymouth – přístavní město a vojenská námořní základna v jižní Anglii na kanálu La Manche.]

Moje rodina myslí, že je nutné, aby byl na místě.“

„Aby byl po ruce?“ nadhodil jsem.

„Zcela správně,“ odpověděla paní Micawberová. „Aby byl po ruce – pro případ, že by se něco přinatrefilo.“

„A vy, madame, pojedete s ním?“

Události toho dne spolu s dvojčaty, ne-li s punčem, přivedly paní Micawberovou do stavu nervového předráždění, až jí kanuly slzy, když odpovídala:

„Nikdy pana Micawbera neopustím. Pan Micawber přede mnou sice snad z počátku své svízele skrýval, ale to ho asi svedla jeho optimistická povaha, takže neustále doufal, že je překoná. Perlový náhrdelník a náramky, co jsem zdědila po matince, jsme prodali ani ne za polovinu jejich skutečné ceny; a korálovou soupravu, co jsem dostala jako svatební dar od tatíčka, jsme prakticky dali pryč zadarmo. Ale pana Micawbera neopustím nikdy. Ne!“ zvolala paní Micawberová ještě podrážděněji než předtím. „Ne, nikdy ho neopustím! Nemá smysl to na mně chtít!“

Bylo mi velice trapně – jako by si paní Micawberová myslila, že jsem na ní chtěl, aby něco takového udělala – a seděl jsem a díval se na ni celý vyplašený.

„Pan Micawber má své chyby. Nepopírám, že je neprozřetelný. Nepopírám, že přede mnou tajil všechno, pokud jde o jeho příjmy i platební závazky,“ pokračovala a dívala se do zdi, „ale nikdy pana Micawbera neopustím!“

Protože nyní paní Micawberová zesílila hlas, až přímo ječela, dostal jsem takový strach, že jsem se rozběhl do místnosti, kde kroužek besedoval, a vyrušil tam pana Micawbera, který v úloze předsedy právě z čela dlouhé tabule dirigoval sborový refrén

Hola hoj, Dobbíne,

hola hej, Dobbí–ne,

hola hoj, Dobbine,

hola hoj, hola hej – ej – ej!

zprávou, že mě zdravotní stav paní Micawberové zneklidňuje, a tu pan Micawber rázem propukl v pláč a šel hned se mnou, vestu celou polípanou hlavičkami a ocásky ráčků, jichž si tam dopřával.

„Emmo, můj anděli!“ zvolal pan Micawber, když vběhl do pokoje. „Co se stalo?“

„Micawbere! Já tě nikdy neopustím!“ zvolala.

„Duše mého těla!“ řekl pan Micawber a objal ji. „Nic jiného jsem taky nečekal!“

„Je otcem mých dětí. Je otcem mých dvojčátek! Je můj vroucně milovaný choť!“ křičela namáhavě paní Micawberová. „A já pana Micawbera ni-kdy ne-o-pus-tím!“

Pana Micawbera dojímaly tyto důkazy manželčiny lásky tak hluboce (já sám jsem se rozplýval v slzách), že se nad ni vášnivě skláněl a zapřísahal ji, aby se na něho podívala a uklidnila se. Ale čím víc paní Micawberovou prosil, aby se na něho podívala, tím úporněji třeštila oči do prázdna, a čím víc ji prosil, aby se uklidnila, tím víc vyváděla. To ovšem brzy dojalo pana Micawbera měrou tak tíživou, že se k pláči jejímu a mému připojil i pláč jeho, až mě nakonec požádal, abych mu prokázal laskavost, odnesl si židli na chodbu a počkal, než ji uloží do postele. Byl bych se už pro tu noc rozloučil, ale o tom nechtěl ani slyšet, dokud se neozve zvonec na znamení, aby návštěvy odešly. Seděl jsem tedy u okna na schodišti, dokud si nevynesl druhou židli a nepřisedl si ke mně.

„Jak se vede paní Micawberové teď, pane?“ řekl jsem.

„Velice špatně,“ řekl pan Micawber a potřásl hlavou. „Re-ak-ce! Ó, to byl hrozný den! Teď tu stojíme jako kůl v plotě – všechno máme pryč!“

Pan Micawber mi stiskl ruku, zasténal a potom se znovu rozplakal. To mě hluboce dojímalo a zároveň mi působilo i zklamání, protože jsem si předtím představoval, že v takové šťastné a dlouho toužebně očekávané chvíli budeme patrně hodně veselí. Ale pan i paní Micawberovi byli myslím na ty věčné svízele už tak zvyklí, že se cítili úplně zničení, když si najednou uvědomili, že od nich mají pokoj. Všechna jejich pružná odolnost byla ta tam a ještě nikdy jsem je neviděl ani zdaleka tak zdrcené jako ten večer; a to zdrcené takovou měrou, že když začalo zvonit a pan Micawber mě doprovodil k vrátnici a tam se se mnou rozžehnal, docela jsem se bál nechat ho tam samotného, tak strašně bídná z něho byla troska.

Ale při všem tom zmatku a smutku, do něhož jsme se pro mne tak neočekávaně dostali, jsem si jasně uvědomoval, že pan a paní Micawberová s celou rodinou se chystají na odjezd z Londýna a že čas našeho rozloučení není daleko. Právě ten večer, po cestě domů a v bezesných hodinách, které jsem pak proležel na posteli, mě po prvé napadla myšlenka – ačkoliv nevím, jak a z čeho se mi v hlavě zrodila – která později vykrystalisovala v pevné rozhodnutí.

Ponenáhlu jsem si na Micawberovy tak zvykl a cítil jsem se s nimi jejich svízelnými poměry tak sblížený a bez nich jsem byl tak neskonale opuštěný, že už pouhá vyhlídka na nutnost znovu shánět nějaký podnájem a opět se nastěhovat k neznámým lidem ve mně budila dojem, jako bych býval do svého nynějšího života, hned už s naočkovanými znalostmi toho všeho, čemu mě teprve naučila zkušenost, vyvržen právě ten okamžik. Když jsem o té vyhlídce uvažoval, tu se všechna citlivá vnímavost, již tento život tak krutě zraňoval, a všechen stud a utrpení, jež v mém srdci živil a jitřil, ještě palčivěji stupňovaly; a dospěl jsem k závěru, že takový život nelze déle snášet.

Že na únik z něho není špetky naděje, ledaže se o něj přičiním sám, jsem věděl docela dobře. Jen zřídka kdy jsem měl nějakou zprávu od slečny Murdstonové, od pana Murdstona však nikdy; ale na adresu pana Quiniona pro mne přišly dva tři balíky nově ušitých nebo spravených kusů šatstva a v každém na kousku papíru pár řádek v tom smyslu, že J. M. spoléhá na D. C., že se pilně přičiňuje v práci a cele se věnuje svým povinnostem – ale ani sebemenší náznak, že ze mne kdy bude něco jiného než sprostý rab, v něhož jsem se valem měnil.

Hned druhý den, kdy mi mysl vřela prvním náporem rozčilení z toho, co se v ní zrodilo, mi ukázal, že paní Micawberová nemluvila o jejich odjezdu jen tak nazdařbůh. Najali si na týden byt v domě, kde jsem bydlil, a po uplynutí této lhůty se měli rozjet do Plymouthu. Pan Micawber přišel odpoledne do pisárny osobně panu Quinionovi oznámit, že mě v den odjezdu musí propustit ze své péče, a dát mi zároveň velice dobré vysvědčení, které jsem si myslím docela zasloužil. A pan Quinion si zavolal závozníka Tippa, který byl ženatý a měl pokojík k pronajmutí, a zamluvil mi u něho byt – s naším obapolným souhlasem, jak se mohl vším právem domnívat, protože jsem neřekl ani slovo, ačkoliv jsem se už nadobro rozhodl.

Celou zbývající dobu společného pobytu pod jednou střechou jsem večery trávil s panem a paní Micawberovými; a jak čas uplýval, myslím, že se naše vzájemná náklonnost ještě víc prohlubovala. Poslední neděli mě pozvali k obědu. Měli jsme vepřovou pečínku s jablečnou kaší a nákyp. Večer předtím jsem jako dárek na rozloučenou pro malého Wilkinse Micawbera – to byl jejich synáček – koupil strakatého dřevěného koníka a pro malou Emmu panenku. Rovněž jsem podaroval šilink „sirotečkovi“, který měl jejich odjezdem přijít o službu.

Prožili jsme velice příjemný den, i když nám všem bylo z blízkého rozloučení teskno.

„Nikdy, mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „nebudu s to vzpomínat na doby, kdy pan Micawber byl v nesnázích, abych přitom nemyslila taky na vás. Vaše chování nelze popsat, jinak, než že bylo vždycky nanejvýš šetrné a úslužné. Nikdy jste nebyl pouhý podnájemník. Byl jste vždycky naším přítelem.“

„Můj drahý Copperfield,“ pravil pan Micawber, neboť tak mi byl poslední dobou zvyklý říkat, „má srdce, které dovede mít soucit s utrpením jeho bližních, když jsou v tísni, a hlavu, která vidí do budoucnosti, a ruku, která – nu prostě, můj drahý Copperfield má všestranné schopnosti k prodávání takových příhodných věcí, bez kterých se lze obejít.“

Vyslovil jsem mu za tuto pochvalu uznalý dík a řekl jsem, jak velice je mi líto, že se musíme rozejít.

„Můj drahý mladý příteli,“ řekl pan Micawber, „jsem starší než vy a mám jisté životní zkušenosti a – a jisté zkušenosti – nu, všeobecně vzato – prostě v nesnázích. Pro tuhle chvíli a než se něco přinatrefí (což, abych tak řekl, čekám každou chvíli), vás nemohu obdařit ničím než dobrou radou. A přece je má rada tak cenná, že stojí za to, abyste si ji vzal k srdci, protože – nu prostě, protože sám jsem se jí nikdy neřídil a jsem dnes“ – tu se pan Micawber, který se až do tohoto okamžiku usmíval a zářil celým obličejem až po pleš, zarazil a zachmuřil čelo – „bídný ubožák, kterého před sebou vidíte.“

„Můj drahý Micawbere!“ napomenula ho manželka.

„Říkám,“ vedl svou pan Micawber, který se dočista zapomněl a opět se usmíval, „bídný ubožák, kterého před sebou vidíte. Moje rada zní: Co můžete udělat dnes, neodkládejte na zítřek. Odklady ukrádají čas. Jsou zlodějem času. Chyťte ho!“

„Zásada chudinky mého tatíčka,“ podotkla paní Micawberová.

„Má drahá,“ řekl pan Micawber, „tvůj tatíček byl svým způsobem znamenitý člověk, a Bůh uchovej, že bych mu chtěl nějak ubírat na cti. Když to vezmeme kolem a kolem, pak už asi nikdy – nu prostě, nepoznáme žádného druhého člověka, aby v jeho věku měl tak pěkná lýtka do kamaší a mohl pořád číst drobný tisk bez brejlí. Ale on tuto zásadu zastával i u našeho sňatku, má drahá, a následkem toho jsme ho uzavřeli tak hrozně předčasně, že jsem se z těch výdajů dodnes nevzpamatoval.“

Pan Micawber se podíval po očku na paní Micawberovou a dodal: „Ne, že bych toho litoval, má milovaná, právě naopak!“ A po těch slovech na chviličku zvážněl.

„A mou druhou radu, Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „už znáte. Roční příjem dvacet liber, roční výdaj devatenáct liber, devatenáct šilinků a šest pencí – výsledek je štěstí. Roční příjem dvacet liber, roční výdaj dvacet liber, žádný šilink, šest pencí – výsledek je bída. Květ sežehne mráz, listí zvadne, do truchlohry zasáhne rukou spravedlivou Všemohoucí – nu prostě, je s vámi už navždycky amen. Jako se mnou!“

Aby dodal svému příkladu tím většího důrazu, vypil pan Micawber s velmi labužnickým a spokojeným výrazem sklenici punče a začal si hvízdat veselou dudáckou z věznice.

Neopominul jsem ho ujistit, že si tyto poučky vštípím do paměti, ačkoliv toho opravdu nebylo nijak zapotřebí, protože tu chvíli na mně bylo citelně znát, jak hluboce na mne zapůsobily. Druhý den ráno jsem se s celou rodinou sešel na poštovní stanici a se steskem v srdci jsem hleděl, jak nasedají na svá místa vzadu na střeše dostavníku.

„Mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „Bůh vám žehnej! Vy víte, že na to všechno nemohu nikdy zapomenout, a i kdybych mohla, že bych nikdy nezapomněla!“

„Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „buďte sbohem! Mnoho štěstí a zdaru! Kdybych někdy v běhu prchajících let nabyl přesvědčení, že vám můj zhoubný osud byl výstražným příkladem, cítil bych, že jsem na světě nezabíral místo jinému člověku zbůhdarma. V případě, že by se něco přinatrefilo (več s jistotou doufám), by mě nesmírně blažilo, kdyby bylo v mých možnostech nějak vám přispět k zdárné budoucnosti.“

Myslím, že paní Micawberové, když tak seděla s dětmi vzadu na střeše dostavníku a já stál dole na zemi a tesklivě se na ně díval, na okamžik odpadla mlha s očí a že si najednou uvědomila, jaké jsem vlastně ve skutečnosti ještě dítě. Myslím si to proto, že mi s věru novým a mateřským výrazem v tváři pokynula, abych si vylezl nahoru, a vzala mě kolem krku a políbila mě docela tak, jak by asi byla pocelovala vlastního synáčka. Měl jsem jen tak tak čas, abych ještě seskočil na zem, než dostavník vyrazil na cestu, a pro kapesníky, jimiž celá rodina mávala, jsem ji sotva viděl. V minutce byl dostavník ten tam. „Siroteček“ i já jsme stáli uprostřed ulice a hleděli nepřítomně jeden na druhého a potom jsme si podali ruce a dali jsme si sbohem; Clicketka patrně zamířila zpátky do chudobince sv. Lukáše, zatím co já jsem vykročil, abych začal svůj krušný den u Murdstona a Grinbyho.

Nikoli však s úmyslem, že tam těch krušných dnů strávím ještě mnoho. Nikoli. Rozhodl jsem se, že uteču. – Že se takovým či onakým způsobem vypravím na venkov k jediné příbuzné, kterou na světě mám, a že všechno dopodrobna vypovím své tetě, slečně Betsy.

Uvedl jsem již, jak se mi ta zoufalá myšlenka v hlavě zrodila. Ale jakmile se mi v ní jednou zahnízdila, už tam zůstala a utvrdila se v odhodlání tak pevné, že jsem v životě ještě neměl odhodlání pevnějšího. Ani zdaleka nemohu tvrdit, že bych v to byl s důvěrou skládal nějaké velké naděje, ale v duchu jsem byl skálopevně rozhodnut, že tento úmysl musím stůj co stůj uvést ve skutek.

Znovu a znovu a stokrát znovu od oné noci, kdy mě ta myšlenka po prvé napadla a zahnala mi spánek, jsem se probíral dávným matčiným vyprávěním o mém příchodu na svět, které jsem znal nazpaměť, neboť za starých časů jednou z mých největších radostí bylo si ten příběh od ní vyposlechnout. V tom příběhu vystoupila má teta a zase z něho odešla jako postava, z které jde strach a hrůza; ale její vystoupení mělo jeden nepatrný rys, u něhož jsem s oblibou v mysli prodléval a který ve mně rozdmýchával alespoň slaboučkou jiskřičku odvahy. Nemohl jsem totiž zapomenout, jak se matce zdálo, že ucítila, jak ji tehdy teta pohladila po hezkých vlasech nikoli nelaskavě; a třebaže to možná byl pouhý výplod matčiny fantasie a vůbec žádnou skutečností neopodstatněný dohad, načrtl jsem si z toho v duchu obrázek, jak ta hrůzostrašná teta tváří v tvář dívčí kráse, kterou jsem měl tak živě v paměti a kterou jsem tolik miloval, jihne v úsměv, což celý výjev zbarvovalo citověji. Je docela možné, že jsem ten obrázek choval v mysli už dlouhou dobu a že ve mně s postupem času vlastně to rozhodnutí zplodil.

Protože jsem neměl ani potuchy, kde vůbec slečna Betsy bydlí, napsal jsem dlouhý dopis Peggotce a jen jako namátkou jsem se jí zeptal, pamatuje-li si její adresu; předstíral jsem přitom, že jsem se doslechl o podobné paní, která žije v jistém místě, jehož jméno jsem zvolil nazdařbůh, a že bych ze zvědavosti rád věděl, není-li to snad ona. Mezi jiným jsem se v dopise zmínil Peggotce také o tom, že bych měl zvlášť dobré upotřebení pro deset šilinků, a kdyby mi mohla tu částku půjčit na tak dlouho, než ji budu mít možnost splatit, že bych jí byl nesmírně vděčný a později jí povím, nač jsem ji chtěl.

Peggotčina odpověď přišla brzy a jako obyčejně překypovala láskyplnou oddaností. Těch deset šilinků přiložila (obával jsem se, že musela mít ukrutnou práci, než je z páně Barkisovy truhlice vymámila) a napsala mi, že slečna Betsy žije někde u Doveru 45&, ale zda v Doveru samém, nebo v Hythu, v Sandgate nebo ve Folkestonu, to že říci nemůže.

[&45 Dover – přístavní město v jihovýchodní Anglii. Je nejblíže francouzskému pobřeží a francouzskému přístavu Calais.

Když jsem se však na ty obce ptal jednoho z našich dělníků, vysvětlili mi, že všechny leží blízko sebe, a poněvadž jsem usoudil, že tato informace k mému účelu postačí, rozhodl jsem se, že koncem týdne vyrazím.

Protože jsem byl mrně velice poctivé a nechtěl jsem památku, kterou po sobě u Murdstona a Grinbyho zanechám, ničím poskvrnit, považoval jsem za svou povinnost zůstat v práci až do soboty večer, a poněvadž jsem při nástupu dostal týdenní mzdu dopředu, nechodit už v obvyklou hodinu do pisárny pro další výplatu. Výhradně z tohoto důvodu jsem si vypůjčil těch deset šilinků, abych nebyl bez peněz a měl na úhradu cestovních výdajů. A když tedy přišel sobotní večer a všichni jsme ve skladišti čekali na výplatu a závozník Tipp, který vždycky stával v čele řady, vešel do pisárny pro výplatu první, stiskl jsem Mickovi Walkerovi ruku a požádal ho, až na něho přijde řada, aby panu Quinionovi řekl, že jsem si šel odstěhovat kufřík k Tippovým. A když jsem ještě naposledy dal dobrou noc Moučnému Bramboru, vyběhl jsem ven.

Kufřík jsem měl ještě ve starém bytě za řekou a na rub jednoho firemního štítku, které jsem přibíjel na bedny, jsem si k němu napsal adresu: „Mladý pan David, Dover. Až do odvolání uložit v dostavníkové stanici“. Tuto adresu jsem měl připravenou v kapse, jen ji připevnit na kufřík, až ho dostanu z domu; a cestou k bytu jsem se rozhlížel po někom, kdo by mi ho pomohl odnést na dostavníkovou stanici.

Když jsem šel po Blackfriars Road, upoutal můj zrak nohatý mladík, který stál s prázdnou oslí kárkou poblíž Obelisku 46& a který mě oslovil

[&46 Obelisk – nevysoký sloup, postavený r. 1771 na náměstí sv. Jiří v Southwarku. Sbíhá se k němu šest velkých londýnských ulic.]

„Tak co, ty za dva kudlo?“ a vyjádřil naději, že ho „snad poznám, až půjdu svědčit“, nepochybně narážkou na to, že jsem na něho tak upřeně civěl. Zastavil jsem se a ujistil ho, že jsem si ho neprohlížel z neslušnosti, ale že jsem uvažoval, zda stojí nebo nestojí o nějakou práci.

„Helemese, a jakoupak?“ zeptal se nohatý mladík.

„Převézt kufr,“ odpověděl jsem.

„Jakejpak kufr?“ řekl nohatý mladík.

Vysvětlil jsem mu, že v tamhleté ulici mám kufr a že mu dám půlšilink, když mi ho doveze na stanici doverského dostavníku.

„Půlák? To si plácnem!“ řekl nohatý mladík, bez meškání se vyhoupl na vozíček, který vlastně nebyl nic než holá prkenná deska na kolečkách, a ujížděl rachotivě takovou rychlostí, že jsem měl co dělat, abych s oslíkem udržel krok.

Jistá vzpurná vyzývavost v chování tohoto mladíka a zejména to, jak při řeči se mnou v ústech převaloval a žvýkal slámku, se mi sice nijak nelíbily, ale když už jsme věc domluvili, zavedl jsem ho s sebou nahoru do pokojíka, z něhož jsem odcházel, a snesli jsme kufřík a naložili na vozíček. Ale nechtěl jsem adresu na kufřík připevnit hned před domem, aby si snad někdo z rodiny mého bytného nedomyslil, co vlastně podnikám, a nezadržel mě; požádal jsem proto mladíka, že bych byl rád, kdyby na chviličku zastavil, až dojede k slepé zdi věznice nejvyššího civilního soudu. Ještě mi snad ta slova ani nesplynula s jazyka, a už rachotil úprkem pryč, jako by se byli on, můj kufřík, vozíček i oslík všichni načisto splašili; a jak jsem se za ním hnal a volal, sotva jsem popadal dech, když jsem ho konečně na udaném místě dohonil.

Samými rozpaky a vzrušením jsem zároveň s tím, jak jsem vytahoval adresu, vyhodil z kapsy i papírovou půllibru. Pro jistotu jsem si ji stiskl mezi rty, a třebaže se mi ruce strašlivě třásly, právě jsem svou adresu k svému velkému uspokojení dovázal na kufřík, když vtom jsem ucítil prudkou ránu pod bradu a viděl jsem, jak mi půllibrovka padá z úst přímo do ruky nohatého mladíka.

„Cožéé!“ zvolal výrostek, popadl mě za límec u kabátu a strašlivě se zašklebil. „Do tohodle má co mluvit policie, cóó?! Chceš prásknout do bot, viď? Jen hezky hybaj na policii, rošťáčku, hybaj na policii!“

„Vraťte mi, prosím, laskavě moje peníze,“ řekl jsem celý vyděšený, „a nechte mě na pokoji.“

„Jen hezky hybaj na policii!“ řekl mladík. „Tam si to dokaž, že to je tvoje.“

„Dejte mi, prosím vás, můj kufřík a peníze!“ volal jsem a rozplakal jsem se.

Mladík znovu odpověděl: „Hybaj na policii!“ a táhl mě surově k oslu, jako by mezi tím zvířetem a policejním komisařem byla nějaká příbuznost, když vtom si věc zřejmě rozmyslil, skočil na vozíček, sedl si na můj kufřík a s výkřikem, že jede rovnou na policii, odrachotil ještě divočeji než předtím.

Utíkal jsem za ním, co mi nohy stačily, ale neměl jsem dost dechu, abych mohl volat o pomoc; a ani bych se teď nebyl odvážil volat, i kdybych byl dech měl. Alespoň dvacetkrát jsem za té půl míle jen tak tak vyvázl z nebezpečí, že mě něco přejede. Hned jsem nohatého mladíka ztratil s očí, hned ho zas viděl, hned ho ztratil znovu, hned jsem dostal ránu bičem, hned vynadáno, hned jsem ležel v blátě, hned jsem byl zas na nohou, hned jsem vběhl někomu do rukou, hned hlavou rovnou do kandelábru. Nakonec pak, celý uřícený a zmatený strachem a nejistotou, nesbírá-li se snad touhle dobou už půl Londýna, aby mě dopadlo, jsem mladíka nechal, ať si s mým kufříkem a penězi ujíždí kam chce. A zchvácený a s pláčem, ale bez zastávky jsem zamířil ke Greenwichi 47&, o němž jsem si více méně pamatoval, že leží na doverské silnici, a odnášel jsem si ze světa do útočiště u své tety, slečny Betsy, jen o maličko víc, než kolik jsem si toho s sebou přinesl oné noci, kdy ji můj příchod na svět tolik pohoršil.

[&47 Greenwich – velké předměstí v jihovýchodní části Londýna.]

13. Následky mého rozhodnutí

Když jsem se vzdal pronásledování mladíka s oslí kárkou a zamířil do Greenwiche, je docela možné, pokud o tom dnes ještě vůbec něco vím, že se mi v hlavě zrodil bláznivý nápad, celou tu cestu do Doveru běžet. Ale i kdyby, pak v téhle věci přišly mé pobloudilé smysly brzy k sobě; zastavil jsem se totiž na Kent Road 48& u bloku domů, které byly jeden jako druhý a před nimiž byl bazén a uprostřed něho velká směšná socha, která troubila na lasturu, z níž však voda netryskala.

[&48 Kent Road – hlavní výpadová silnice z Londýna na východ; vede přes Great Dover Street – Old Kent Road – New Cross – Blackheath – Dartford – Rochester – Canterbury do Doveru.]

Tam jsem se posadil na schod před dveřmi, úplně zchvácený a vysílený námahou, kterou jsem až dosud vynaložil, a neměl jsem už ani tolik dechu, abych mohl oplakávat ztrátu kufříku a peněz.

Byla tou dobou už tma; jak jsem tam seděl a odpočíval, slyšel jsem hodiny odbíjet desátou. Na štěstí však byla pěkná letní noc. Když jsem zas mohl popadnout dech a zbavil se dusivého tlaku v hrdle, zvedl jsem se a šel dál. Přes všechno mé neštěstí mi ani zdaleka nepřišlo na mysl, abych se vrátil. Pochybuji, že by mě bylo něco takového napadlo, i kdyby byly Kent Road tarasily závěje jako v Alpách.

Ale mé postavení, při němž se celý můj pozemský majetek skládal jedině ze tří půlpencí (a nepochybuji, že jsem se divil, jakým zázrakem mi v sobotu večer v kapse zbyly i ty!), mi nedělalo o nic méně starostí přes to, že jsem v cestě pokračoval. Začal jsem si v duchu představovat krátkou novinovou noticku, že mě za den či dva našli pod nějakým křovím mrtvého; a třebaže jsem ze všech sil pospíchal, jenom bídně jsem se plahočil dál, až mě kroky náhodou vedly kolem krámku, kde stálo napsáno, že se tam kupuje dámské i pánské šatstvo a platí nejvyšší ceny za hadry, kosti a kuchyňské nářadí. Majitel krámu seděl v košili ve dveřích a pokuřoval si; a protože s nízkého stropu viselo velké množství kabátů a kalhot a uvnitř blikaly jenom dvě nanicovaté svíčky, aby na ně bylo vidět, připadalo mi, že vetešník vypadá jako krvelačný mstitel, který všechny nepřátele pověsil a teď se tím kochá.

Nedávné zkušenosti s manžely Micawberovými mi připomněly, že tady by mohla být cesta, jak aspoň na chvíli udržet bídu přede dveřmi. Zahnul jsem do nejbližší postranní ulice, svlékl si vestu, pěkně stočenou jsem ji strčil pod paždí a vrátil se pak ke dveřím krámku. „Kdybyste byl tak hodný, pane,“ řekl jsem, „rád bych tohle za slušnou cenu prodal.“

Pan Dolloby – Dolloby bylo aspoň jméno, napsané nade dveřmi krámku – vzal vestu do ruky, postavil fajfku hlavičkou na zem, aby se opírala o zárubeň dveří, vešel do krámku a já za ním, v prstech utřel knot u obou svíček, rozprostřel vestu na pult a prohlížel si ji na něm, podržel si ji proti světlu, znovu ji prohlédl na pultě a nakonec řekl:

„Hm, čemupak říkáš slušná cena za tuhle vestičku?“

„Nu, vy se v tom přece vyznáte líp, pane,“ odpověděl jsem skromně.

„Já přece nemůžu kupovat i prodávat najednou,“ řekl pan Dolloby. „Řekni si něco za tu vestičku.“

„Co tak osmnáct pencí?“ – navrhl jsem po chvíli ostýchavého váhání.

Pan Dolloby vestu zase sroloval a vrátil mi ji. „Okradl bych vlastní krev,“ řekl, „kdybych ti za ten hábek nabídl i jen devět pencí.“

To zavedlo obchodní jednání na nepříjemnou kolej, poněvadž to na mne, člověka úplně cizího, uvalovalo nepříjemnou nutnost žádat na panu Dollobym, aby kvůli mně okradl vlastní rodinu. Ale protože na mne nouze doléhala tak velmi těžce, řekl jsem, kdyby byl tak hodný, že se tedy za tu vestu spokojím s devíti pencemi. A pan Dolloby, nikoliv bez pobrukování pod vousy, mi dal devět pencí. Popřál jsem mu dobrou noc a vyšel jsem z krámku, o tu částku bohatší a o vestu chudší. Ale když jsem si zapjal kabátek, ani mi ta ztráta celkem nevadila.

Vpravdě jsem už docela jasně věděl napřed, že příště přijde na řadu kabátek a já se budu musit větší kus cesty do Doveru obejít jen s košilí a kalhotami, ba že se budu moci pokládat za šťastného, dorazím-li tam alespoň v té parádě. Ale nelámal jsem si nad tím hlavu tou měrou, jak by si snad někdo myslil. Kromě povšechného dojmu, že před sebou mám ještě velice dlouhou cestu a že mě mladík s oslí kárkou krutě podvedl, myslím, že jsem ve chvíli, když jsem s devíti pencemi v kapse opět vyrazil na další pouť, svízelnost svého postavení nepociťoval nijak zvlášť těžce.

Dostal jsem nápad, jak přetrvat noc, a hodlal jsem ho také uvést ihned ve skutek. Byl to nápad přespat venku za zadní zdí mé bývalé školy, a to v koutě, kde stávala kupa sena. Představoval jsem si, že tím budu mít jaksi společnost, když chlapci i ložnice, v níž jsem se navyprávěl tolik historek, mi budou tak nablízku, třebaže chlapci nebudou vůbec tušit, že tam jsem, a ani ložnice mi neposkytne přístřeší.

Měl jsem za sebou perný den, a když jsem se konečně vyšplhal na rovinu Blackheathu, byl jsem se silami skorem v koncích. Dalo mi trochu práce, než jsem Salemský ústav našel; ale našel jsem ho, ba našel jsem i kupu sena v koutě a lehl jsem si do ní – když jsem ještě napřed obešel celou zeď, rozhlédl se po oknech a přesvědčil se, je-li uvnitř všude tma a ticho. Do smrti nezapomenu na ten rvavý pocit osamělosti, když jsem po prvé v životě uléhal k spánku bez střechy nad hlavou!

Tu noc se mi na víčka snesl spánek stejně, jako se snáší na mnoho jiných vyvrženců života, jimž jsou dveře domů zavřeny a na něž domácí psi štěkají – a ve snu jsem zas ležel na bývalé školní posteli a hovořil s chlapci ve své světnici; a najednou jsem se probudil a vidím, že sedím a se Steerforthovým jménem na rtech třeštím oči na hvězdy, které se mi nad hlavou třpytí a kmitají. Když jsem si vzpomněl, kde v tu prapodivnou hodinu jsem, přepadl mě pocit, který mě přiměl, abych z bázně před nevím čím vstal a procházel se. Ale ochablejší třpyt hvězd a nádech světla na obloze v tu stranu, odkud přicházel den, mě zase uklidnil; a protože se mi víčka ještě silně klížila, znovu jsem si lehl a spal jsem – ačkoliv jsem i ve spánku podvědomě cítil, že mi je zima – až mě probudily teplé paprsky slunce a zvonění, které v Salemském ústavě zastupovalo budíček. Kdybych byl měl jiskřičku naděje, že tam je Steerforth, byl bych číhal, dokud nevyjde ven; ale věděl jsem, že už jistě dávno ve škole není. Traddles tam možná ještě byl, ale bylo to velmi pochybné; a jakkoli slepě jsem spoléhal na jeho dobré srdce, neměl jsem dost důvěry v jeho mlčenlivost ani šťastnou hvězdu, abych se mu chtěl se svým postavením svěřovat. Proto jsem se odplížil od zdi, když páně Creaklovi žáci vstávali, a vykročil jsem po dlouhé prašné cestě, které jsem slyšel říkat doverská silnice po prvé v době, kdy jsem byl jedním z nich a kdy jsem se ani nenadál, že mě na ní něčí oči kdy spatří jako poutníka, jímž jsem nyní.

Jaký rozdíl byl v tom nedělním ránu proti někdejšímu nedělnímu ránu v Yarmouthu! Jak jsem se tak trmácel po silnici, zaslechl jsem v obvyklou hodinu hlahol kostelních zvonů a potkával pak lidi, kterak se ubírají do kostela; a přešel jsem kolem několika kostelů, v nichž už shromáždění zasedalo a odkud do slunného dne zazníval ohlas zpěvu, zatím co si kostelník hověl v chládku portálu a osvěžoval se nebo postával pod tisem, stínil si rukou oči a škaredil se na mne, když jsem šlapal kolem. Ale klid a mír někdejšího nedělního rána spočíval na všem, jenom na mně ne. To byl ten rozdíl. Nečesaný a nemytý, v té své špíně a zaprášenosti jsem měl pocit velké hříšnosti. Nebýt poklidného obrázku, který jsem si vykouzlil, obrázku matky v jejím mládí a kráse, jak pláče u krbu a jak teta jihne a lituje ji, věru pochybuji, že bych byl shledal odvahu pokračovat v cestě až do příštího dne. Ale vznášel se mi neustále před očima a já šel za ním.

Tu neděli jsem ušel třiadvacet mil po přímé silnici, ovšem ne právě hračkou, protože v téhle lopotě jsem byl nováčkem. Vidím se, jak se sklonkem večera, unavený a nohy jedna bolest, přecházím most v Rochesteru 49& a koušu skývu chleba, který jsem si koupil k večeři.

[&49 Rochester – starobylé katedrální město v Kentu na cestě z Londýna do Doveru, 53 km od Londýna.]

Lákalo mě několik domků s vyvěšenými tabulkami „Noclehy pro pocestné“, ale bál jsem se utratit těch pár pencí, co jsem měl v kapse, a ještě víc jsem se bál neřestného vzhledu tuláků, jež jsem cestou potkal nebo předešel. Proto jsem si nehledal jiné přístřeší než oblohu; a když jsem se doplahočil do Chathamu 50& – který se mi očima toho večera jeví jako pouhá snová změť křídových útesů, zvedacích mostů a bezstěžňových lodí na bahnité řece se střechou klenutou jako Noemova archa – vlezl jsem si konečně na jakousi travnatou baterii nad uličkou, jíž sem tam ustavičně přecházela vojenská hlídka.

[&50 Chatham – město v Kentu s velkým přístavem a obrovskými doky na řece Medway. Tvoří s Rochesterem téměř jedno město.]

Tam jsem vedle jednoho děla složil tělo a šťastný, že mi kroky vojenské hlídky dělají společnost, třebaže voják nevěděl o mé přítomnosti nad sebou o nic víc, než o ní věděli chlapci v Salemském ústavě, když jsem ležel za zdí, spal jsem až do rána jako dudek.

Celý dřevěný a nohy jako v ohni, měl jsem ráno smysly dočista omámené rachotem bubnů a pochodováním vojenských šiků, které jako by mě se všech stran svíraly, když jsem sestupoval k dlouhé úzké ulici. Poněvadž jsem si uvědomoval, že ten den smím ujít jen velice malý kousek cesty, chci-li si ušetřit dost sil, abych vůbec cíle své pouti dosáhl, rozhodl jsem se, že si jako hlavní úkol toho dne vytyčím prodej kabátku. Proto jsem si ho hned svlékl, abych si zvykl obejít se bez něho, a s ním pod paždím jsem se pak vydal na průzkumnou obchůzku po rozličných krámech s partiovým a obnošeným šatstvem.

Bylo to slibné město, co se týče naděje na prodej kabátku, protože obchodníků s obnošeným šatstvem tam bylo hodně, a všeobecně vzato, vyhlíželi zákazníky ve dveřích krámů. Protože však většina z nich měla mezi rozvěšenými svršky také dvě tři důstojnické uniformy s nárameníky a vším ostatním, byl jsem z poznání, s jakými nádhernými věcmi obchodují, jaksi zakřiknutý a procházel jsem ulicemi dlouhou dobu, aniž jsem své zboží někomu nabídl.

Moje ostýchavost mě přivedla k tomu, abych upjal pozornost spíše k obchodům s námořnickými potřebami a k vetešnictvím, jako měl pan Dolloby, než k velkým obchodům s partiovou konfekcí a obnošeným šatstvem. Konečně jsem našel jeden, který podle mého názoru vypadal slibně, a to krámek na rohu špinavé uličky, zakončené ohradou s houštím žahavých kopřiv, u něhož se na tyčkách plotu třepotalo několik obnošených námořnických obleků, které jako by byly z nabitého krámku přetekly a které opleskávaly změť visutých rohoží, rezavých bambitek, širáků z voskovaného plátna a všelijakých lísek vrchovatě naplněných takovou spoustou starých rezavých klíčů tolika různých tvarů, že se zdály dost rozmanité, aby se jimi daly otevřít všechny dveře na světě.

Do toho krámku, který byl nízký a těsný, jejž malé okénko, ověšené různým šatstvem, spíš zatemňovalo než osvětlovalo a do něhož se sestupovalo po několika schůdcích, jsem vešel s rozbušeným srdcem, kterému se nijak neulevilo, když se ze špinavé špeluňky za krámkem vyřítil šeredný stařec, s celou spodní polovinou obličeje zarostlou šedivým ježatým strništěm, a popadl mě za vlasy. Z pohledu na toho starce v zaneřáděné flanelové vestě a na hony prosáklého rumem šla hrůza. Postel, přikrytou zváleným cárem pokrývky, sešité z pestrých klůcků, měl v brlohu, odkud se vynořil a kde druhé okénko skýtalo výhled na další les kopřiv a chromého osla.

„Eh, co bys rád?“ vycenil se stařec a skřehotal zlostným jednotvárným hlasem. „Eh, moje oči, moje oudy, co bys rád? Eh, moje plíce, moje žluč, co bys rád? Eh, gurú, gurú!“

Tato slova a zvlášť opakování posledního neznámého výrazu, který zněl jako rachocení v hrdle, mě tak vyděsila, že jsem se vůbec nezmohl na odpověď, a tu stařec, jenž mě doposud držel za vlasy, opakoval:

„Eh, co bys rád? Eh, moje oči, moje oudy, co bys rád? Eh, moje plíce, moje žluč, co bys rád? Eh, gurú!“ – což ze sebe vychrčel s takovou dravostí, že mu div oči z důlků nevypadly.

„Chtěl jsem se zeptat,“ řekl jsem strachy rozechvělý, „jestli byste nechtěl koupit kabátek?“

„Eh, ukaž nám ten kabátek!“ křičel stařec. „Eh, moje srdce v plamenech, ukaž nám ten kabátek! Eh, moje oči, moje oudy, ukaž sem ten kabátek!“

S těmi slovy mi pustil vlasy z třaslavých rukou, jež vypadaly jako pařáty velkého dravého ptáka, a nasadil si brejle, které jeho zaníceným očím věru pramálo slušely.

„Eh, mocli za ten kabátek?“ křikl stařec, když si ho prohlédl. „Eh – gurú! – mocli za ten kabátek?“

„Třicet pencí,“ odpověděl jsem, protože jsem se už trochu vzpamatoval.

„Eh, moje plíce, moje žluč,“ křikl stařec, „kdepak! Eh, moje oči, kdepak! Eh, moje oudy, kdepak! Osumnáct pencí! Gurú!“ Kdykoli vyrazil tento výkřik, vždycky jako by se jeho oči octly v nebezpečí, že mu už už vypadnou; a každou větu, kterou vyřkl, pronášel zpěvavě vždy s jednou a touž kadencí, podobnou spíš svištění větru – které začne zhluboka, stoupá a zase klesne – než čemukoli jinému, co bych si pro přirovnání dovedl vymyslit.

„Dobře,“ řekl jsem s radostí, že jsem věc konečně dojednal, „vezmu osmnáct pencí.“

„Eh, moje žluč!“ vykřikl stařec a hodil kabátek na polici. „Marš z krámu! Eh, moje plíce, marš z krámu! Eh, moje oči, moje oudy – gurú! – nechtěj na mně peníze, vem si za to něco jiného!“

Nikdy v životě, předtím ani potom, jsem ještě takový strach nepocítil; řekl jsem mu však uctivě, že chci peníze a nic jiného že nemohu potřebovat, ale že si počkám venku, jak si přál, a nechci na něho pospíchat. Vyšel jsem tedy ven a sedl si do koutka ve stínu. A tam jsem seděl tak dlouho, že se stín proměnil v sluneční světlo a sluneční světlo se zase proměnilo v stín – a ještě pořád jsem tam seděl a čekal na peníze.

Doufám, že se druhý takový opilý šílenec ve vetešnickém oboru už na světě jaktěživo nenašel. Že je v okolí dobře známý a těší se pověsti ďáblova zaprodance, to jsem brzy poznal z návštěv, jež musil snášet od výrostků, kteří ustavičně harcovali kolem krámku, pokřikovali na něho tu pomluvu a vyzývali ho, aby ukázal své zlato. „Hej, Charley! Však ty nejsi takový chudák, jak se děláš! Ukaž to své zlato! Ukaž nám kousek zlata, co ses za něj zaprodal ďáblu! No pojď! Máš ho zašité v slamníku, Charley! Jen ho rozpárej a dej nám ždíbek!“ Tyto úštěpky a četné nabídky, že mu půjčí nůž, dráždily starce do té míry, že celý den ustavičně vybíhal zuřivě z krámku a hoši zas před ním po každé brali do zaječích. Občas mě v slepém vzteku pokládal za jednoho z nich, a tu se na mne obořil se spíláním, jako by mě chtěl rozsápat; ale když si ještě včas vzpomněl, kdo jsem, zalezl zase do krámku a lehl si na postel, jak jsem usuzoval podle zvuku jeho hlasu, jímž na vlastní meluzinovou melodii bláznivě vyřvával „Nelsonovu smrt“ 51&, při čemž každému verši předrážel chrčivé „eh!“ a prokládal celou píseň svým „gurú“ tak často, jak se jen dalo.

[&51 Nelsonova smrt – Anglický admirál Horatio Nelson (1758-1805), porazil v námořní bitvě u Trafalgaru loďstvo francouzského císaře Napoleona I., sám však zahynul.]

A jako by to všechno bylo pro mne ještě málo, hoši se na základě toho, jak trpělivě a vytrvale jsem jen v kalhotách a košili seděl před krámkem, zřejmě domnívali, že k vetešníkovi nějak patřím, a celý den po mně házeli a sprostě mi nadávali.

Stařec se mě mnohokrát pokoušel přemluvit, abych se spokojil s nějakou výměnou; jednou vylezl z krámku s rybářským prutem, po druhé s houslemi; jindy s důstojnickým kašketem, pak zase s flétnou. Ale všem těm nabídkám jsem odolal, zůstával jsem v zoufalství sedět dál a po každé jsem ho se slzami v očích prosil, aby mi dal buď peníze, nebo můj kabátek. Konečně mi začal po půlpencích peníze nosit a trvalo plné dvě hodiny, než mi s velkými okolky vystrkal dvanáct pencí.

„Eh, moje oči, moje oudy!“ zvolal potom po delší přestávce a vykukoval z krámu jako strašidlo. „Půjdeš už, když ti dám ještě dvě pence?“

„Ne, to nemohu,“ řekl jsem, „umřel bych hlady.“

„Eh, moje plíce, moje žluč, půjdeš, když ti dám tři?“

„Kdybych mohl, šel bych a nic bych od vás nechtěl,“ řekl jsem, „ale já ty peníze nutně potřebuju.“

„Eh, gu-rú!“ (Vskutku nelze vyjádřit, jak pokrouceně ze sebe ten skřek vyrazil, když tak vykukoval za dveřmi a neukazoval nic než tu prohnanou starou visáž). „Půjdeš, když ti dám čtyři?“

Byl jsem už tak slabý a unavený, že jsem na tuto nabídku přistoupil; a když jsem si, nikoli bez strachu, z jeho pařátovité ruky ty peníze vzal, krátce před slunce západem jsem, hladovější a žíznivější než kdy předtím, konečně od něho odešel. Ale s vynaložením tří pencí jsem se brzy zase docela zotavil, a protože jsem pak měl lepší náladu, ještě jsem ze své pouti ubelhal sedm mil.

Nocleh jsem opět našel v kupě sena a vyspal jsem se v ní docela pohodlně, potom co jsem si napřed v potůčku vykoupal napuchlé nohy a ošetřil si puchýře, jak jsem nejlépe dovedl, obkladem z chladivých lupenů. Když jsem nazítří ráno znovu nastoupil cestu, shledal jsem, že mě vede mezi samými chmelnicemi a ovocnými sady. Léto bylo už dost pokročilé, aby se štěpnice pročervenávaly zralými jablky, a tu a tam bylo už vidět při práci i česáče chmele. Všechno kolem mi připadalo nesmírně krásné a rozhodl jsem se, že tu noc budu spát mezi chmelem, neboť jsem si představoval, že v dlouhých řádkách tyčí, ovinutých půvabnými úponky chmeloví, najdu jakousi povzbudivou společnost.

Ten den byli pobudové na silnici ještě horší než předtím a naháněli mi hrůzu, kterou živě cítím v duchu dodnes. Někteří z nich vypadali jako nejzlotřilejší vandráci pod sluncem, a když jsem je míjel, drze si mě prohlíželi, ba někdy se třebas i zastavili a volali za mnou, abych se vrátil, že mi něco řeknou, a když jsem vzal nohy na ramena, házeli po mně kamením. Vzpomínám si na jednoho takového mladého chlapíka – podle jeho mošny a pánvičky na uhlí soudím, že dráteníka – s nímž šla nějaká žena a který se takto ohlédl, drze si mě prohlížel a potom na mne zařval, abych se vrátil, a to hlasem tak hromovým, že jsem se zastavil a ohlédl.

„Jedeš sem, když tě volám!“ řekl dráteník. „Nebo ti rozpárám břicho, spratku jeden!“

Usoudil jsem, že udělám nejlíp, když poslechnu. A jak jsem se k nim pomalu vracel a snažil se přitom dráteníka zkroušeným vzhledem obměkčit, povšiml jsem si, že žena má na oku podlitinu.

„Kam šlapeš?“ zeptal se dráteník a popadl mě zčernalou rukou za košili na prsou.

„Do Doveru,“ řekl jsem.

„A odkad šlapeš?“ ptal se dráteník a zakroutil pěstí, jíž si mě přitahoval za košili, o něco víc, aby si mě přidržel ještě pevněji.

„Z Londýna,“ řekl jsem.

„Co máš za foch?“ zeptal se dráteník. „Jsi chmaták?“

„N-ne,“ řekl jsem.

„Že ne, mordie? – Nechtěj se mi kasat, že jsi neviňátko,“ řekl dráteník, „nebo ti rozcáknu kebuli!“

Volnou rukou se hrozivě rozpřáhl, jako by mě chtěl uhodit, a pak si mě změřil od hlavy až k patě.

„Máš u sebe na štuc piva?“ řekl dráteník. „Jestli máš, tak s tím vyrukuj, než si to vemu sám!“

Jistě bych mu byl peníze dal, nebýt toho, že jsem zachytil ženin pohled a všiml si, že malounko zavrtěla hlavou a němými rty řekla „ne“.

„Jsem chudý jako myš,“ řekl jsem a pokusil se usmát, „a nemám ani vindru.“

„Cože, jak si to představuješ?“ rozkřikl se dráteník a podíval se na mne tak pronikavě, až jsem se skorem bál, že mi vidí až do kapsy na peníze.

„Pa-ne!“ zakoktal jsem.

„Jak si to představuješ,“ řekl dráteník, „nosit herbábnej šátek mýho bratra? Dáš ho sem!“ A v tu ránu mi strhl šátek s krku a hodil ho ženě.

Žena se bouřlivě rozesmála, jako by to považovala za vtip, a hodila mi pak šátek zpátky, stejně nenápadně jako předtím na mne lehounce kývla a rty mi naznačila slovo: „Běž!“ Ale než jsem ji stačil poslechnout, vytrhl mi dráteník šátek z ruky tak neurvale, že jsem odletěl jako pírko, a když si ho přehodil volně kolem krku, s kletbou se vrhl na ženu a srazil ji na zem. Nikdy nezapomenu na ten pohled, jak jsem ji viděl padnout naznak na mlat cesty, a bez klobouku, který se odkutálel, tam ležet, s vlasy bílým prachem silnice celými zamoučněnými; ani na to, jak jsem se zpovzdáli ještě ohlédl a viděl ji sedět na banketu, který jako násep lemoval silnici, a utírat si cípem šátku s obličeje krev, zatím co muž šel už napřed.

Tato příhoda mě tak vyděsila, že jsem se potom po každé, kdykoli jsem nějakého takového člověka viděl přicházet, obrátil zpátky a šel, dokud se mi nepodařilo objevit nějaký úkryt, a v něm jsem zůstal, až mi tulák zmizel z dohledu – což se stávalo tak často, že mě to vskutku až povážlivě zdržovalo. Ale stejně jako při všech ostatních nesnázích mé pouti, i při této nesnázi mě zřejmě posiloval a vedl můj vykouzlený obrázek matky, jaká byla za mlada, než jsem přišel na svět. Doprovázel mě na každém kroku. Měl jsem ho před sebou, když jsem se v chmelnici ukládal k spánku, byl přede mnou, když jsem se ráno probouzel, nesl se přede mnou celý boží den. Od té doby je ten obrázek v mé mysli stále nerozlučně spjat se sluncem zalitou ulicí v Canterbury 52&, která tehdy v parnu jako by dřímala, a s panorámou canterburských starobylých domů a bran i velebné šedé katedrály s věžemi, kolem nichž krouží vrány.

[&52 Canterbury – starobylé město v Kentu, 95 km od Londýna. Má mnoho historických památek, zejména mohutnou katedrálu.]

Když jsem konečně doputoval na pustou rozlohu kopčitých lad před Doverem, zjasňoval se mi teskný ráz krajiny nadějí a neopustil mě, dokud jsem nedosáhl prvního velkého cíle své pouti a šestého dne po svém útěku nevkročil na půdu města samého. Ale div divoucí, když jsem v rozedraných botkách, polonahý, snědý a uprášený konečně stanul na místě, po němž jsem tak dlouho prahl, jako by se ten obrázek rozplynul jak sen a zanechal mě bez pomoci a bez odvahy.

Poptával jsem se po tetě nejdříve mezi lodníky a dostával jsem všelijaké odpovědi. Jeden mi řekl, že bydlí v lucerně majáku na doverské Jižní výspě, a připálila si proto fousy, jiný zas, že ji přivázali k té velké bóji před přístavem a že ji lze navštívit jedině přesně v polovici mezi počátkem odlivu a přílivu; třetí, že pro únos dětí sedí v maidstonské 53& trestnici, a čtvrtý, že prý ji někdo při nedávné vichřici viděl nasednout na koště a nabrat si to rovnou na Calais.

[&53 Maidstone – město v Kentu na řece Medway na jih od Rochesteru, 67 km od Londýna.]

Drožkáři, mezi nimiž jsem se vyptával potom, byli stejně šprýmovní a stejně neuctiví; a obchodníci nepovažovali můj zevnějšek za nijak vábný, a proto obyčejně ani nevyslechli, co jim chci říci, a už odpovídali, že pro mne nic nemají. Cítil jsem se nešťastnější a opuštěnější než kteroukoli jinou chvíli od svého útěku. Peníze byly všechny ty tam a nezbývalo mi už, co bych prodal; měl jsem hlad a žízeň a padal jsem únavou; a cíl mi připadal stejně vzdálený, jako kdybych byl zůstal v Londýně.

Tímto vyptáváním mi zbůhdarma uteklo celé dopoledne a seděl jsem právě na schůdku jednoho prázdného obchodu na rohu ulice blízko tržiště a probíral v hlavě cestu na ostatní místa, o nichž se Peggotka zmínila, když vtom jednomu drožkáři, který jel náhodou s vozem kolem, spadla koňská houně. Když jsem mu ji podával, jakýsi dobrosrdečný rys v jeho tváři mi dodal odvahy, abych se ho zeptal, nemůže-li mi povědět, kde bydlí slečna Trotwoodová – třebaže mi už ta otázka skorem ani nechtěla se rtů, jak jsem ji do omrzení opakoval.

„Trotwoodová?“ řekl drožkář. „Počkejme! To jméno přece znám. Stará paní?“

„Ano,“ přisvědčil jsem, „dost stará.“

„Chodí, jako kdyby byla spolkla pravítko?“ zeptal se a napřímil se v zádech.

„Ano,“ řekl jsem. „To by mohlo být. Asi ano.“

„Nosí tašku?“ ptal se. „Takovou velikánskou tašku? Je krapet nevrlá a dovede člověka jaksepatří sjet?“

Srdce se mi až svíralo úzkostí, když jsem si musil připustit nepochybnou správnost tetina popisu.

„No, tak ti něco povím,“ řekl drožkář. „Když se dáš tamhletudy,“ a ukázal bičem na výšinu, a „půjdeš pořád rovně za nosem, až přijdeš k několika domkům, co se dívají na moře, tak myslím, tam že se na ni už doptáš. Ale můj názor je, že ta chlup nepustí, tak tady máš penci ode mne.“

Přijal jsem jeho dar s povděkem a koupil jsem si za něj bochníček. Čiperně jsem se jím při chůzi posiloval, zatím co jsem se ubíral směrem, který mi hodný drožkář ukázal, a urazil jsem už pořádný kus cesty, ale k domkům, o nichž mluvil, jsem ještě pořád nedošel. Konečně jsem však před sebou nějaké uviděl, a když jsem pak došlapal až k nim, vstoupil jsem do krámku (bylo to krupařství, jak jsme říkávali doma) a zeptal se, zda by byli tak laskaví a řekli mi, kde bydlí slečna Trotwoodová. Oslovil jsem muže za pultem, který právě vážil rýži pro jakousi mladou slečnu, a ta se ke mně hbitě otočila, jako by dotaz byl platil jí.

„Moje paní?“ odpověděla. „Copak jí chceš, chlapče?“

„Rád bych s ní mluvil, prosím,“ odpověděl jsem.

„Řekni raději, že chceš žebrat,“ opáčila děva.

„Ne,“ řekl jsem, „opravdu ne!“ Pojednou jsem si však uvědomil, že ve skutečnosti vlastně nepřicházím za žádným jiným účelem, ale ze studu jsem si to nechal pro sebe a cítil jsem, jak mi hoří tváře.

Tetina služka – za tu jsem ji měl podle toho, co říkala – uložila koupenou rýži do košíčku a vyšla z krámu se slovy, že chci-li vědět, kde bydlí slečna Trotwoodová, mohu jít za ní. Nepotřeboval jsem pobízet dvakrát, ačkoliv jsem tu chvíli byl tak vyplašený a rozčilený, že se pode mnou třásly nohy. Šel jsem za děvčetem a brzy jsme došli k roztomilému domku s hezounkými arkýřovými okny, před nímž byl čtvercový dvorek či zahrádka s cestičkami sypanými hrubým pískem, pečlivě ošetřovaná, všude samá květina a líbezná vůně.

„Tak tady bydlí slečna Trotwoodová,“ řeklo děvče. „Teď to tedy víš, a víc s tebou nemám co mluvit.“ S těmi slovy zaběhla do domku, jako by se sebe chtěla setřást odpovědnost za to, že jsem přišel, a nechala mě stát před zahradní brankou se sklíčeným pohledem, upřeným přes vrátka na pokojové okno, v němž mi mušelínové záclony, uprostřed trochu porozhrnuté, velké kulaté zelené stínidlo nebo vějíř, připevněný na okenní lavičce, a vysoké křeslo napovídaly, že tam možná právě v tu chvíli teta v celé své hrozivé důstojnosti trůní.

Botky jsem měl tou dobou už v žalostném stavu. Podrážky se mi kousek po kousku rozdrobily a kožené svršky mi popraskaly a protrhaly se, takže botky ztratily nejen všechen tvar, ale vůbec i podobu. Klobouk (kterého jsem používal i jako noční čepice) jsem měl tak zmačkaný a zprohýbaný, že se žádný starý a pomlácený plecháč bez uch, vyhozený na smetiště, nemusel stydět měřit se s ním. Má košile a kalhoty, obojí zmazané od potu, rosy, trávy a kentské půdy, na níž jsem spával – a ke všemu ještě roztrhané – mohly směle, jak jsem tam stál u branky, plašit z tetiny zahrady ptáky. Moje vlasy neviděly hřeben ani kartáč od chvíle, kdy jsem nechal Londýn za zády. Obličej, krk i ruce jsem měl z nezvyklého vystavování vzduchu a slunci opálené do hnědá jako cikáně. Od hlavy až k patě jsem byl skorem do běla pomoučněný prachem a křídou, jako bych právě byl vyšel z pece ve vápence. V tomto žalostném stavu, který jsem si v plné míře uvědomoval, jsem čekal, abych předstoupil před svou hrůzostrašnou tetu a udělal na ni první dojem.

Když mě nerušený klid za oknem pokoje po chvíli dovedl k úsudku, že teta v pokoji není, zdvihl jsem oči k oknu nad ním a v něm jsem spatřil šedovlasého pána s růžovou přívětivou tváří, který na mne jedním okem pitvorně zamhoural, několikrát na mne kývl, několikrát na mne zavrtěl hlavou, zasmál se a zmizel.

Byl jsem už předtím beztak dost znepokojený, ale jeho nečekané chování mě znepokojilo ještě o tolik víc, že jsem se právě rozhodl nenápadně vytratit a promyslit si, co nejlépe počít dál, když vtom z domku vyšla paní s šátkem převázaným přes čepec a se zahradnickými rukavicemi na rukou, která měla u pasu zahradnický kapsář, rozměrný jako celnická zástěra, a v ruce držela velký nůž. Rázem jsem poznal, že to je slečna Betsy, protože z domku vykročila navlas stejně prkenně, jak prkenně si podle častého líčení chuděry mé matky vykračovala přes naši zahradu v blunderstonském Vraním hnízdě.

„Zmiz odtud!“ řekla slečna Betsy, potřásla hlavou a sekla v dálce nožem do vzduchu. „Běž o číslo dál! Tady nemají kluci co dělat!“

Se srdcem až v hrdle jsem ji očima sledoval, jak kráčí do kouta zahrady a shýbá se, aby tam vyrýpla nějaký kořínek. A potom bez špetičky odvahy, ale s přemírou zoufalství jsem tiše vklouzl do zahrady, zastavil se až u ní a dotkl se jí prstem.

„Dovolte, prosím, madame,“ začal jsem.

Trhla sebou a zdvihla oči.

„Dovolte, prosím, tetičko!“

„Cože?“ zvolala slečna Betsy hlasem tak užaslým, že jsem užaslejší v životě ještě neslyšel.

„Dovolte prosím, tetičko, já jsem váš synovec.“

„Dobrý Bože!“ řekla teta a v tu ránu seděla na cestičce.

„Jsem David Copperfield z Blunderstonu v Suffolku – kam jste přišla tu noc, co jsem se narodil, na návštěvu k mé drahé matce. Co mi umřela, byl jsem pořád strašlivě nešťastný. Opovrhovali mnou, nic mě neučili, nechali mě, abych se staral sám o sebe, a strčili mě do práce, která se pro mne nehodí. To mě dohnalo, že jsem utekl za vámi. Hned na začátku cesty mě jeden člověk o všechno okradl a musil jsem celou cestu jít pěšky, a co jsem vyšel, ani jednou jsem nespal v posteli.“ Ale tu se moje sebevláda zhroutila, jako když ji podetne, a s pohybem rukou, který měl tetu upozornit na můj zbědovaný zevnějšek a dovolat se jeho svědectví, co všechno jsem vytrpěl, jsem propukl v bouřlivý pláč, který ve mně patrně celý ten týden kvasil.

… „Dovolte, prosím, tetičko, já jsem váš synovec.“ …

Dokud jsem se nerozplakal, seděla teta, jíž z obličeje vymizel každý jiný výraz kromě úžasu, na písčité cestičce a upírala na mne oči, ale pak se s velkým kvapem zdvihla, popadla mě za límec a odvedla mě do pokoje. Jejím prvním počinem tam bylo, že odemkla vysokou skříň, vyndala z ní několik lahví a z každé z nich mi ulila trochu do úst. Myslím, že je pravděpodobně vytahala čistě namátkou, neboť s určitostí vím, že jsem přitom chutnal anýzovou hořkou, sardelové koření a hořčičnou omáčku na saláty. A když mi tyto prostředky na posilněnou podala a já se ještě stále nemohl uklidnit a potlačit pláč, uložila mě na pohovku, pod hlavu mi podložila šál a pod nohy šátek, který měla na hlavě, abych snad neumazal potah; a potom se usadila za zelený vějíř či stínidlo, o němž jsem se už zmínil, takže jsem jí neviděl do obličeje, a po chvílích ze sebe vyrážela „Pro smilování boží!“, při čemž tyto výkřiky vypalovala jako rány z miniaturního děla.

Po chvíli zatáhla za zvonek. „Janeto,“ pravila, když služebné děvče vešlo, „dojdi nahoru, vyřiď panu Dickovi mé poručení a řekni mu, že bych s ním ráda mluvila.“

Janeta vypadala sice trochu překvapená, že mě vidí ležet jako kus dřeva na kanapíčku (bál jsem se totiž pohnout, abych snad nepohněval tetu), ale šla to vyřídit. A teta se s rukama za zády procházela po pokoji, dokud se smíchem nevstoupil pán, který na mne předtím z horního okna mrkal.

„Pane Dicku,“ řekla teta, „nedělejte ze sebe šaška, protože přece všichni víme, že nikdo nedovede ukázat tolik rozumu jako vy, jen když chcete. Tak ať už jste, co jste, nedělejte ze sebe šaška.“

Pán okamžitě zvážněl a mně se zdálo, že se po mně podíval, jako by mě chtěl snažně poprosit, abych o tom horním okně pomlčel.

„Pane Dicku,“ řekla teta, „slyšel jste už mluvit o Davidu Copperfieldovi, že? Jen nedělejte, jako byste neměl žádnou paměť, protože my dva se přece známe.“

„David Copperfield?“ řekl pan Dick, ale nepřipadalo mi zrovna, že by si to jméno nějak zvlášť pamatoval. „David Copperfield? Ale ovšem, to se rozumí, David, jak jinak.“

„Nu,“ řekla teta, „tohle je jeho hoch, jeho syn. Podobal by se otci, jako by mu z oka vypadl, kdyby se právě tak nepodobal zároveň i matce.“

„Jeho syn?“ řekl pan Dick. „Davidův syn? Hleďme!“

„Ano,“ pokračovala teta, „a provedl čistou věc, jen co je pravda. Utekl z domu! Chm! Jeho sestra, Betsy Trotwoodová, by nebyla utekla nikdy.“ Teta zavrtěla důrazně hlavou v pevné víře v povahu a chování holčičky, která se vůbec nenarodila.

„Hm! Vy myslíte, že by nebyla utekla?“ řekl pan Dick.

„Pánbůh s námi a zlý pryč!“ zvolala teta podrážděně, „má ten člověk ale řeči! To bych řekla, že by nikdy neutekla! Byla by žila se svou kmotrou a jedna druhé bychom si byly snesly modré s nebe. Odkud nebo kam by tedy byla měla, pro všechny svaté, jeho sestra Betsy Trotwoodová utíkat?“

„Odnikud a nikam,“ řekl pan Dick.

„Tak vidíte, Dicku,“ odpověděla teta, tou odpovědí usmířena, „jak tedy můžete dělat, jako by se vám myšlenky bůhvíkde toulaly, když máte bystrosti, že byste mohl rozdávat? A tady teď vidíte Davida Copperfielda mladšího, a nač se vás chci zeptat, to je, co s ním mám udělat?“

„Co s ním máte udělat?“ řekl pan Dick váhavě a škrábal se ve vlasech. „Hm! To je to, co s ním?“

„Ano,“ přitakala teta s vážným výrazem a vztyčeným ukazováčkem. „Nuže? Potřebuji od vás opravdu rozumnou radu.“

„Nu, být na vašem místě já,“ řekl pan Dick hloubavě a zadíval se roztržitě na mne, „tak bych –“ a jako by mu bylo to zadumání nade mnou nečekaně vnuklo nápad, kvapně odpověděl: „– tak bych ho vykoupal.“

„Janeto,“ řekla teta a obrátila se s výrazem tichého vítězství, jehož důvod jsem tehdy ještě nechápal, „pan Dick přišel věci na kloub. Ohřála bys vodu na koupel?“

Ačkoliv jsem měl na této rozmluvě hluboký zájem, nedalo mi, abych mezitím, co se hovor vedl, nepozoroval tetu, pana Dicka i Janetu a nedokončil prohlídku pokoje, jíž jsem se zabýval už předtím.

Teta byla urostlá paní s tvrdě řezanou tváří, ale rozhodně nijak nehezká. V jejím obličeji, hlase, kroku i držení těla se zračila strohá nepovolnost, jež více než dostačovala vysvětlit dojem, který vyvolala u bytosti tak jemné, jako byla moje matka; ale rysy tváře měla teta spíš hezké než naopak, třebaže neústupné a přísné. Zvlášť jsem si všiml, že má velice bystré a jasné oči. Vlasy, už šedivé, nosila hladce rozčesané s pěšinkou uprostřed a na nich čepeček, jakému se myslím někdy říká vlámský; myslím tím čepeček, který se tehdy těšíval oblibě mnohem větší než v dnešní době, s cípy po stranách, jež se uvazovaly na smyčku pod bradou. Šaty měla bledě fialové jako levandule a nanejvýš vkusné, ale úsporně a jednoduše šité, jako by si přála, aby jí pokud možno málo vadily v pohybu. Pamatuji si, že mi, co do střihu, spíš než co jiného připomínaly jezdecký úbor s ustřiženou vlečkou. Po straně za pasem nosila zlaté hodinky, pokud podle velikosti a tvaru mohu soudit, zřejmě pánské, a k nim přiměřený řetízek s přívěsky; a u krku měla proužek plátna, ne nepodobný pánskému košilovému límci, a kolem zápěstí cosi jako úzké košilové manžetky.

Pan Dick, jak jsem už uvedl, byl šedovlasý pán a měl růžový obličej; a těmi slovy bych také byl popis jeho osoby skončil, nebýt toho, že hlavu držel stále podivně skloněnou – nikoli stářím, nýbrž spíš jako jeden z páně Creaklových žáků, když dostal výprask – a že v šedých očích, vypoulených a velkých, měl jakýsi zvláštní zastřený lesk, který ve mně spolu s jeho roztržitým chováním, poslušností vůči tetě i dětinskou radostí z její pochvaly vzbudil podezření, že je tak trochu blázen, ačkoliv mi nešlo na rozum, je-li opravdu blázen, jak to přijde, že bydlí u tety. Měl na sobě, jako každý jiný pán jeho postavení, volný šedý vycházkový kabát a vestu s bílými kalhotami a v kapsičce také nosil hodinky a v kapse peníze – jimiž cinkal, jako by na ně byl velice pyšný.

Janeta byla hezká dívka, něco mezi devatenácti a dvaceti, zdravím jen kypěla a upravená byla jak ze škatulky. Ačkoliv jsem jí v té chvíli další pozornost už nevěnoval, mohu snad hned zde uvést, co jsem se dověděl až později – že totiž byla jednou z řady četných chráněnek, které teta brala k sobě do služby výslovně proto, aby je výchovou přiměla k rozhodnutí navždy se zříci mužského pokolení, a které své odříkání zpravidla korunovaly tím, že se vdaly za pekaře.

Pokoj byl stejně úpravný jako Janeta nebo teta. Když jsem před chviličkou odložil pero, abych si ho vybavil v mysli, znovu mi sem dovnitř vánek zanesl mořský vzduch, promíšený vůní květin, a viděl jsem tu starodávný nábytek, naleštěný a nablýskaný jako zrcadlo, tetino nedotknutelné křeslo a stolek pod kulatým zeleným vějířem na arkýřovém okně, koberec přikrytý droketovým běhounem 54&, kočku, vyšívaný čtvereček na držení čajníku, dva kanáry, starý porcelán, hlubokou punčovou mísu, plnou sušeného růžového květu, vysokou skříň, tu strážkyni všemožných lahví a kelímků, a konečně, se vším ostatním tak úžasně v nesouladu, na pohovce svou zaprášenou osobičku, kterak si všechno pozorně prohlíží.

[&54 droketový běhoun – Droguet je druh vzorkované hedvábné tkaniny, pak i jeho napodobenina z jiných tkanin.]

Janeta už odešla připravit koupel, když vtom teta k mému velkému zděšení ztrnula jako sloup a rozhořčením jí až přeskočil hlas, když vykřikla: „Janeto! Osli!“

Na toto zvolání vyběhla Janeta po schodech, jako by dům stál v plamenech, jako šipka vyletěla na loučku před domem a už zaháněla dva jízdní osly s dámami v sedle, kteří měli tolik drzosti a páchli tam kopytem, kdežto teta, která se zatím vyřítila z domu také, popadla za uzdu třetí zvíře, obtížené obkročmo dětským jezdcem, obrátila je a odvedla s této posvátné půdy, při čemž zpohlavkovala nešťastné klouče, které osla vedlo a opovážilo se ten svatosvatý lán znesvětit.

Dodnes nevím, měla-li teta na tu loučku opravdu nějaké zákonné právo; ale sama u sebe rozhodla, že to právo má, což u ní mělo stejnou váhu. Nejsmrtelnější urážka, jíž se jí mohlo v životě dostat a jež volala o okamžitou pomstu, byl přechod osla přes to neposkvrněné místo. Ať se zabývala čímkoli, ať byla rozmluva, do níž se zabrala, nevím jak zajímavá, osel vždycky rázem běh jejích myšlenek změnil a vzápětí ho už měla v parádě. V tajných skrýších byly stále v pohotovosti džbány vody a kropicí konve jako lázeň pro mladistvé provinilce; za dveřmi číhaly v záloze hole, na harc se vyráželo v každý čas, válčení se zkrátka netrhlo. Možná, že to pro mladé průvodce oslů bylo docela příjemné povyražení, nebo možná, že někteří bystřejší oslové chápali, jak se věci mají, a ve své jankovité přirozenosti nacházeli potěšení právě v tom, že tamtudy chodili naschvál. Vím jen tolik, že než jsem měl koupel připravenou, strhl se poplach třikrát, a že při třetím a nejlítějším výpadu jsem viděl tetu, jak se samotná vrhla na zrzavého patnáctiletého výrostka a otloukla mu tu zrzavou hlavu o zahradní branku ještě dřív, než zřejmě vůbec pochopil, oč jde. Tyto rušné přestávky mi připadaly tím směšnější, že mě právě tou dobou krmila po lžičkách hovězí polévkou (neboť pojala nezvratné přesvědčení, že jsem na pokraji smrti hlady a musím tedy z počátku dostávat potravu v dávkách co nejmenších), a zatím co jsem měl ústa otevřená, abych spolkl podávanou lžíci polévky, hodila teta lžíci do talíře, vykřikla „Janeto! Osli!“ a vyharcovala k útoku.

Koupel pro mne znamenala velkou úlevu. Začínal jsem totiž pociťovat prudké bolesti v údech od nocování venku v polích a byl jsem už tak unavený a vyčerpaný, že jsem neudržel oči otevřené snad ani pět minut v jednom kuse. Když jsem se vykoupal, navlekly mě (teta s Janetou) do košile a kalhot, vypůjčených od pana Dicka, a zavázaly mě do několika velkých vlňáků. Jak jsem co ranec vypadal, to nevím, ale cítil jsem se jako ranec v peci. A protože jsem byl velmi vysílený a ospalý, lehl jsem si zase hned na pohovku a brzy jsem usnul.

Byl to možná jenom sen, k němuž dal popud vykouzlený obrázek, který mi tak dlouhou dobu tanul na mysli, ale probudil jsem se s pocitem, že ke mně přišla teta, sklonila se nade mnou, shrnula mi vlasy s čela, podložila mi hlavu, aby se mi leželo pohodlněji, a pak chvíli stála a dívala se na mne. Také slova „hezký klučina“ nebo „chudák klučina“ jako by mi ještě zněla v uších; ale když jsem se probudil, dozajista nebylo nikde nic jiného, co by mě mohlo vést k přesvědčení, že je skutečně pronesla teta, která seděla v arkýři a dívala se ven na moře, mému zraku skryta zeleným vějířem, připevněným na jakémsi ramínku a otočným na všechny strany.

Brzy potom, co jsem se probudil, byl oběd a k němu pečené kuře a nákyp; a já seděl u stolu, sám nikoli nepodobný ptáku podvázanému na pekáč, a rukama jsem mohl pohybovat jen s velkými obtížemi. Ale protože mě tak obvázala teta, ani slůvkem jsem si na to nepohodlí nepostěžoval. Po celou dobu jídla jsem s dychtivou úzkostí čekal na tetino slovo, co se mnou zamýšlí udělat; ta však obědvala za hlubokého mlčení kromě občasných chvilek, kdy na mne přes stůl upřela oči a zvolala „Pro smilování boží!“, což rozhodně mou úzkost nijak nerozptýlilo.

Když Janeta sklidila se stolu a přinesla trochu sherry (z něhož jsem také dostal skleničku), vzkázala teta opět pro pana Dicka, který se k nám posadil, a když ho požádala, aby pozorně vyslechl mou historii, kterou ze mne pak řadou otázek kousek po kousku vydobyla, zatvářil se tak moudře, jak dovedl. Celou dobu, co jsem vyprávěl, nespouštěla oči s pana Dicka, který by jinak byl usnul, jak mi připadalo, a kterého také teta ihned napomenula zamračením, kdykoli se začal mimoděk usmívat.

„Co to jenom do toho ubohého nešťastného dítěte vjelo, že se hned zas muselo znovu vdát?“ řekla teta, když jsem dovyprávěl. „Mně to na rozum nejde!“

„Možná, že se do svého druhého manžela zamilovala,“ nadhodil pan Dick.

„Zamilovala!“ opakovala teta. „Jak to myslíte? Co v tom viděla? Proč by to dělala?“

„Možná,“ zazubil se pan Dick stydlavě po krátkém rozmýšlení, „že to udělala jen tak pro potěšení.“

„Pro potěšení, to už jistě!“ odpověděla teta. „Náramné potěšení pro to ubohé dítě, takhle dětinsky důvěřivě se upnout na nějakého tyrana, který neumí nic než tak nebo tak jí ukrácet život! Co si od toho slibovala, to bych ráda věděla? Jednoho manžela už měla. Doprovodila se světa Davida Copperfielda, který se už od kolíbky točil za každou voskovou panenkou jako divý. Měla i dítě – ach, tu páteční noc, co přivedla na svět tohle dítě, co tady sedí, byly v domě dvě děti! – tak co vlastně chtěla víc?“

Pan Dick na mne potají zavrtěl hlavou, jako by chtěl říci, že není v naší moci udělat těm výkladům konec.

„Vždyť ani nesvedla mít dítě jako každá jiná ženská,“ řekla teta. „Kdepak se toulala sestřička tohohle dítěte tady, Betsy Trotwoodová? Zůstala si na houbách. Mně budete něco povídat!“

Pan Dick mi připadal značně vylekaný.

„A co ten doktůrek tam, s tou hlavou ke straně,“ řekla teta. „Jellips nebo jak se jmenoval, co tam vlastně dělal ten? Dokázal jenom tolik, že mi jako ťululum – a ťululum on je – řekne: »Je to chlapeček.« Chlapeček, hmm! Celá ta mužská sebranka je na duchu slabá!“

Upřímnost tetina výkřiku pana Dicka nesmírně polekala, a mám-li mluvit pravdu, mne také.

„A ona se potom, jako by to všechno ještě nestačilo a jako by už beztak nebyla dost ublížila sestřičce tady toho dítěte, Betsy Trotwoodové,“ řekla teta, „vdá po druhé – jde a vdá se za nějakého Modrovousa nebo Mordýře – nebo za člověka s takovým nějakým jménem – a ublíží ještě tomu dítěti tady! A z toho samo sebou vyplyne, co mohl předvídat každý, jen takové děcko ne – že se chlapec potlouká a toulá. Je jako Kain 55&, než vyrostl, hotový malý Kain!“

55&Kain – Podle biblického vyprávění (První kniha Mojžíšova, kap. 4) Kain, Adamův syn, zabil svého bratra Abela.]

Pan Dick se na mne upřeně zadíval, jako by ve mně chtěl objevit podobu s tou postavou.

„A pak tady máme tu ženskou s tím pohanským jménem,“ řekla teta, „tu Peggotku, ta se potom horempádem vdá taky. Jako by nebyla viděla dost všeho toho zla, bez kterého se manželství neobejde, ona si jde a honem se vdá taky, jak to to dítě tady povídá. Jenom doufám,“ řekla teta a potřásla hlavou, „že ten její muž je jeden z těch pohrabáčníků, co jich jsou teď plné noviny, a že jí jedním dá pořádně co proto.“

Nemohl jsem přenést přes srdce, abych poslouchal takové hanobení své bývalé chůvy, ani jak se z ní dělá předmět takového přání. Řekl jsem tetě, že se opravdu velice mýlí; že Peggotka je nejlepší, nejupřímnější, nejvěrnější, nejoddanější a nejobětavější přítel a služebnice pod sluncem, která odjakživa vroucně milovala mne, která odjakživa vroucně milovala matku, která držela matce hlavu v náručí, když umírala, a na její tvář matka vtiskla poslední láskyplný polibek. A při vzpomínce na obě ty ženy se mi stáhlo hrdlo a já nemohl dál a rozplakal se, právě když jsem chtěl říci, že její domov je můj domov, že všechno, co Peggotka má, je moje, a že bych byl hledal přístřeší u ní, kdybych se nebyl obával, že jí tím v jejích skrovných poměrech jen ještě nějak přitížím – nemohl jsem dál a rozplakal se, pravím, právě když jsem chtěl říci ještě tohle, a zabořil jsem si obličej do rukou na stole.

„Inu, inu,“ řekla teta, „to dítě má docela pravdu, že stojí při těch, kdo stáli při něm. – Janeto! Osli!“

Upřímně věřím, že nebýt těch nešťastných oslů, byli bychom se spolu skutečně sblížili, protože teta mi položila ruku na rameno a to mě tak povzbudilo, že jsem byl v pokušení vrhnout se jí kolem krku a poprosit ji o ochranu. Ale toto vyrušení i rozčilení, do něhož ji uvrhla potyčka venku, udělalo pro tu chvíli všem něžnějším projevům konec a až do svačiny nutkalo tetu k hněvivým tirádám, v nichž panu Dickovi vykládala o svém pevném rozhodnutí domáhat se nápravy soudní cestou a podat na všechny majitele oslů v Doveru hromadnou žalobu pro rušení držby.

Po svačině jsme seděli v arkýři – na číhané po dalších vetřelcích, jak jsem se z přísného výrazu tetina obličeje dohadoval – až do setmění, kdy Janeta přinesla na stůl svíčky a lurčovou kasetu a stáhla rolety.

„A teď, pane Dicku,“ řekla teta se svým vážným pohledem a vztyčeným ukazováčkem jako předtím, „se vás zeptám ještě na něco. Podívejte se na to dítě tady.“

„Na Davidova syna?“ řekl pan Dick s pozorným, ale nechápavým výrazem v obličeji.

„Tak jest,“ odpověděla teta. „Copak byste s ním udělal, nu?“

„Co bych udělal s Davidovým synem?“ řekl pan Dick.

„Tak, tak,“ odpověděla teta, „s Davidovým synem.“

„Mhm?“ řekl pan Dick. „Aha! Co bych s ním… Strčil bych ho do postele.“

„Janeto!“ zvolala teta s týmž samolibým výrazem uspokojení, kterého jsem si u ní povšiml už dříve. „Pan Dick přišel věci na kloub. Jestli máš postel hotovou, tak dovedeme chlapce nahoru.“

Protože Janeta ohlásila, že ji má úplně hotovou, dovedli mě tedy nahoru do ložnice – laskavě sice, ale tak trochu jako nějakého vězně, neboť teta vedla v čele a Janeta dělala zadní voj. Jediná okolnost, která ve mně vzkřísila aspoň jiskřičku nové naděje, bylo to, že když se teta na schodech zastavila a ptala se, proč je tam cítit takový zápach, jako když se něco pálí, Janeta odpověděla, že z mé rozbité košile dělala dole v kuchyni troud. Ale v pokoji nebyly žádné jiné šaty než ta divná snůška věcí, které jsem měl na sobě, a když jsem osaměl se ždibečkem svíčicky, na nějž mě teta upozornila, že přesně za pět minut dohoří, slyšel jsem, jak zamykají zvenčí dveře. Když jsem si pak všechno v mysli rozebral, považoval jsem za možné, že mě teta, která o mně přece nic neví, třebas podezírá, že mám prostě ve zvyku utíkat, a že proto učinila potřebná opatření, aby si mě pojistila.

Byl to hezký pokoj nahoře v podkroví a s vyhlídkou na moře zalité měsícem, který zářil jako rybí oko. Když jsem se pomodlil jako jindy a sloupek dohořel, zůstal jsem sedět, jak se pamatuji, a díval se na odlesk měsíce na hladině, jako bych mohl doufat, že z ní jako z nějaké jasné knihy vyčtu svůj příští osud, nebo že spatřím matku s děťátkem v náručí sestupovat po té třpytné stezce s nebe, aby se na mne podívala, jak se dívala tehdy, když jsem její líbeznou tvář spatřil naposledy. Pamatuji se, jak ten slavnostně vážný pocit, s nímž jsem konečně odvrátil oči, ustoupil pocitu vděčnosti a spokojeného klidu, který ve mně vyvolal pohled na postel, zastřenou bílými záclonami, a který se ještě nesmírně zesílil, když jsem se měkce uložil a v sněhobílých povlacích schoulil! Pamatuji se, jak jsem vzpomínal na všechna ta opuštěná místa pod noční oblohou, kde jsem spal, a jak jsem prosil Boha, abych už nikdy nezůstal bez domova a nikdy nezapomněl na ty, kdo jsou bez domova. Pamatuji se, jak se mi pak zdálo, že tou tesknou září světelné stopy na moři uplývám daleko pryč do říše snů.

14. Teta se rozhodne, co se mnou

Když jsem ráno sešel dolů, zastihl jsem tetu u stolu, prostřeného ke snídani, opřenou loktem o tác v zadumání tak hlubokém, že obsah samovaru již přetékal z čajníku a zaplavoval celý ubrus; avšak můj příchod její rozjímání zaplašil. S jistotou jsem cítil, že předmětem těch úvah jsem byl já, a dychtil jsem víc než kdy jindy, abych se dověděl, jaké má se mnou úmysly. Ale neodvažoval jsem se vyjádřit svou úzkost slovy, abych ji snad nepohněval.

Oči však, které jsem neměl tolik v moci jako jazyk, mi při snídani zabloudily k tetě často. Nemohl jsem se na ni zadívat na chviličku dost krátkou, abych se nesetkal s jejím pohledem – pohledem podivně zahloubaným, jako bych byl kdesi nekonečně daleko a nikoli na protější straně malého kulatého stolku. Když dojedla snídani, opřela se teta velice rozvážně o lenoch křesla, svraštila obočí, založila si ruce a s klidnou rozvahou si mě prohlížela s pozorností tak utkvělou, že jsem rozpaky nevěděl kudy kam. Protože jsem ještě nedosnídal, pokoušel jsem se skrýt zmatek tím, že jsem pokračoval v jídle; ale nůž mi sjížděl po vidličce, vidlička se mi pletla pod nůž, vyhazoval jsem ždibky slaniny neuvěřitelně vysoko do vzduchu, místo abych si ukrojená sousta vpravoval do úst, a kuckal jsem se čajem, který mi vytrvale tekl do falešné dírky místo do pravé, až jsem se nakonec vzdal a jen jsem se pod tetiným pronikavě pátravým pohledem červenal.

„Poslyš!“ řekla teta po dlouhé chvíli.

Vzhlédl jsem a zadíval se jí uctivě do bystrých jasných očí.

„Napsala jsem mu,“ řekla teta.

„Komu?“

„Tvému nevlastnímu otci,“ řekla teta. „Poslala jsem mu dopis, aby se laskavě obtěžoval a navštívil mne, jinak že se spolu chytneme, to ať mi věří!“

„Ví on, kde jsem, tetičko?“ zeptal jsem se ulekaně.

„Řekla jsem mu to,“ odpověděla teta a přikývla.

„Budu – budu muset jít – zase s ním?“ koktal jsem.

„Nevím,“ řekla teta. „To uvidíme.“

„Ach! Nedovedu si představit, co si počnu,“ zvolal jsem, „když budu muset zase zpátky k panu Murdstonovi!“

„O tom ještě nic nevím,“ odpověděla teta a zavrtěla hlavou. „To nemohu s určitostí říci. Uvidíme.“

Po těch slovech ve mně zbyla malá dušička a srdce mi zavalila velká skleslost a tíha. Teta nedávala najevo, že by si mne nějak zvlášť všímala; oblékla si režnou zástěru s laclem, kterou vytáhla ze skříně, vlastníma rukama umyla šálky od čaje, a když měla všechno umyté a zase srovnané na táce a ubrus složený a přehozený přes nádobí, zazvonila na Janetu, aby to odnesla. Potom (když si napřed natáhla rukavice) smetala košťátkem drobky, až na koberci zřejmě nezbývalo ani nejmizivější snítko, a pak oprášila a uklidila pokoj, který byl už beztak bez poskvrny oprášený a uklizený. Když všechny tyto úkony k svému uspokojení dokončila, svlékla si rukavice i zástěru, zase je složila a vrátila do vyhrazeného koutku ve skříni, odkud je předtím vzala, přinesla si na svůj stolek u otevřeného okna kasetu s šitím a se zeleným vějířem mezi sebou a světlem si sedla k práci.

„Buď tak hodný a dojdi nahoru,“ řekla teta, zatím co si navlékala jehlu, „a vyřiď panu Dickovi moje poručení a že bych ráda věděla, jak se mu vede s jeho memorandem.“

Horlivě jsem vyskočil, abych toto poslání vykonal.

„Myslím,“ řekla teta a podívala se na mne stejně pozorně, jako se předtím dívala na jehlu, když ji navlékala, „že ti asi jméno pan Dick připadá trochu stručné, ne?“

„Připadalo mi to na jméno trochu stručné už včera,“ přiznal jsem se.

„Nesmíš si myslet, že snad žádné delší jméno nemá, kdyby ho užívat chtěl,“ řekla teta upjatěji. „Babley – pan Richard Babley – tak se ten pán vlastně jmenuje.“

V jistém slabém vědomí svého mládí i důvěrnosti, jíž jsem se už prohřešil, jsem právě chtěl navrhnout, že by snad bylo lépe, kdybych ho oslovoval jeho plným pravoplatným jménem, když vtom teta pokračovala:

„Dělej si jak chceš, ale říkat mu tak nesmíš. Nemůže to jméno ani slyšet. To je jedno z jeho podivínství. Ačkoli ani vlastně nevím, že by to vůbec nějaké zvláštní podivínství bylo, protože ví Bůh, že od některých z těch, kdo to jméno nosí, zažil dost protivenství, aby mu to jméno zahořklo nadosmrti. Tady se teď jmenuje pan Dick a všude jinde taky – kdyby vůbec někdy někam jinam šel, ale to on ne. Tak si dávej pozor, dítě, abys mu neříkal nijak jinak než pan Dick.“

Slíbil jsem, že poslechnu, a šel jsem nahoru vyřídit vzkaz; na schodech jsem si pomyslil, že pracujeli pan Dick na memorandu už delší dobu a s touž pílí, s jakou jsem ho na něm zahlédl pracovat, když jsem cestou dolů šel kolem jeho otevřených dveří, pravděpodobně s ním musí být už hezky daleko. Zastihl jsem ho, jak s nosem skorem až na papíře píše dlouhým perem o sto šest. Psal s takovým zaujetím, že než si všiml mé přítomnosti v pokoji, měl jsem já bohatě času všimnout si velkého papírového draka v koutě, zpřeházených svazků rukopisů, spousty per a především obrovské zásoby inkoustu (kterého tam zřejmě měl celé tucty půlgalonových 56& lahví).

[&56 galon – anglická dutá míra, rovnající se 4,546 litru.]

„Ha, Fébus! 57&“ zvolal pan Dick a odložil pero.

[&57 Fébus – v řeckém bájesloví jméno Apollona jako boha slunce (Foibos); pak personifikované slunce.]

„Jakpak to chodí na světě? Něco ti povím,“ dodal tišším hlasem, „nechtěl bych, aby se to rozneslo, ale –“ tu si mě pokynem přivolal a přiložil mi rty až těsně k uchu, „tohle je bláznivý svět. Hotový blázinec, chlapče!“ řekl pan Dick, vzal si z kulaté krabičky na stole šňupec a od srdce se zasmál.

Aniž jsem si dovolil vyjádřit svůj názor na tuto otázku, vyřídil jsem mu tetin vzkaz.

„Nu,“ řekl pan Dick v odpověď, „moje poručení také jí a – a věřím, že začátek už mám. Myslím, že začátek už mám,“ řekl pan Dick, prohrábl si rukou šedivé vlasy a podíval se na rukopis pohledem, který vyjadřoval všechno jiné, jen jistotu ne. „Chodil jsi do školy?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem, „krátký čas.“

„Pamatuješ si rok,“ řekl pan Dick, zadíval se na mne vážně a připravil si v ruce pero, aby si to poznamenal, „kdy sťali králi Karlu Prvnímu 58& hlavu?“

[&58 Karel První – anglický král v letech 1620-1649. Za buržoasní revoluce byl parlamentem odsouzen k trestu smrti a popraven.]

Odpověděl jsem, že se to podle mých vědomostí stalo v roce šestnáct set čtyřicet devět.

„Hmm,“ řekl na to pan Dick, poškrábal se perem za uchem a zadíval se na mne pochybovačně. „Tak to stojí v knihách; ale já nechápu, jak to je možné. Protože jestli se to stalo tak dávno, jakpak mohli lidé kolem krále udělat tu chybu, že přesadili některé starosti z jeho hlavy, když ho o ni zkrátili, do hlavy mé?“

Tato otázka mě značně překvapila; nemohl jsem mu však v té věci poskytnout žádné určité vysvětlení.

„Je strašně divné,“ řekl pan Dick, podíval se bezradně na své papíry a prohrábl si opět rukou vlasy, „že si to jaktěživo nedovedu docela srovnat v hlavě. Jaktěživo si to nedovedu plně ujasnit. Ale co na tom, co na tom,“ řekl zvesela, jako když se probudí ze sna, „času dost! Moje poručení slečně Trotwoodové a že mi to jde od ruky jedna radost.“

Už jsem odcházel, když tu mě upozornil na draka.

„Co říkáš tomu? To je drak, co?“ řekl.

Odpověděl jsem, že je krásný. Hádám, že musel být dobrých sedm stop vysoký.

„Toho jsem dělal já. Půjdeme ho pouštět, my dva, spolu,“ řekl pan Dick. „Vidíš tohle?“

Ukázal mi, že celý drak je polepený papírem velmi hustě a pracně popsaným; písmo bylo ale tak čitelné, že mi při zběžném přelétnutí řádek připadalo, jako bych na několika místech zase zahlédl nějakou narážku na hlavu krále Karla Prvního.

„Šňůry k němu mám habaděj,“ řekl pan Dick, „a když ho pustím hodně vysoko, roznáší pravdu široko daleko. To je můj způsob, jak rozšiřovat myšlenky. Kde všude se asi snesou, to nevím. To záleží na okolnostech, na větru a tak dál; ale to už ponechávám náhodě.“

Tvář měl tak naveskrz dobráckou a milou a v ní i cosi tak velebného, i když kypěla bodrostí a veselím, že jsem byl na pochybách, zda si ze mne netropí dobromyslný žert. Proto jsem se zasmál a zasmál se i on a rozešli jsme se jako nejlepší přátelé pod sluncem.

„Tak co, dítě,“ řekla teta, když jsem se vrátil dolů. „Jak se dnes ráno vede panu Dickovi?“

Vyřídil jsem jí, že jí posílá své poručení a že mu jde práce od ruky jedna radost.

„Co si o něm myslíš?“ řekla teta.

Jaksi podvědomě mě napadlo, abych se pokusil tu otázku obejít odpovědí, že ho pokládám za velice milého pána; ale teta se nedala jen tak odbýt, neboť odložila práci do klína, semkla na ní ruce a ohradila se:

„To ne! Tvoje sestra Betsy Trotwoodová by mi byla řekla, co si o kom myslí, hezky přímo. Snaž se být co nejvíc jako tvoje sestra a mluv otevřeně!“

„Není – není tedy pan Dick – ptám se, teto, protože to nevím – někdy tak trochu pomatený?“ vykoktal jsem, protože jsem cítil, že jsem na nebezpečné půdě.

„Ani co by za nehet vešlo,“ řekla teta.

„Aha, to se ví,“ řekl jsem nesměle.

„Jestli je na světě něco, co pan Dick není,“ řekla teta s velebným důrazem a rozhodností, „pak je to tohle.“

Nezmohl jsem se na nic lepšího než na další ostýchavé: „Aha, to se ví!“

„Mluvilo se o něm jako o bláznovi,“ pravila teta. „Mám z toho sobeckou radost, když říkám, že se o něm mluvilo jako o bláznovi, protože jinak bych se těchhle posledních deset let nebo ještě víc nebyla mohla těšit z jeho společnosti i dobrých rad – to znamená od té doby, co mě tvoje sestra Betsy Trotwoodová způsobila takové zklamání.“

„To už tak dlouho?“ řekl jsem.

„A byli mi to čistí lidé, co se o něm opovažovali mluvit jako o bláznovi,“ pokračovala teta. „Pan Dick je se mnou jaksi vzdálený příbuzný; nezáleží na tom, jak zrovna, o tom se teď nemusím šířit. Nebýt ale mne, byl by ho jeho vlastní bratr dal nadosmrti zavřít. To je všechno.“

Obávám se, že jsem se zachoval pokrytecky, ale když jsem viděl, jak ta věc tetu zlobí, snažil jsem se vypadat, jako by to zlobilo i mne.

„Hlupák jeden domýšlivá!“ řekla teta. „Protože jeho bratr byl trochu podivín – třebaže ani z polovice ne takový podivín jako hezká řádka jiných lidí – nezamlouvalo se mu mít ho tak v domě na očích a poslal ho do jednoho soukromého ústavu pro choromyslné, ačkoliv mu ho nebožtík jeho otec, který v panu Dickovi viděl skorem úplného idiota, výslovně svěřil na starost. A velký mudrc musel být ten jeho otec, když si to o něm mohl myslet! Byl bezpochyby blázen sám!“

A protože teta vypadala skálopevně přesvědčená, opět jsem se snažil vypadat skálopevně přesvědčený i já.

„Tak jsem se do toho vložila,“ pravila teta, „a udělala jsem mu návrh. Řekla jsem: Váš bratr je rozumný – o hodně rozumnější, než jste vy sám, nebo než se dá doufat, že vůbec někdy budete. Nechte mu jeho malou apanáž a ať jde ke mně a bydlí u mne. Já z něho strach nemám, já domýšlivá nejsem, já si ho ochotně vezmu na starost a nebudu ho týrat, jak ho už někteří lidé (to nemluvím o personálu v ústavě) týrat dovedli. Po dlouhém handrkování,“ řekla teta, „jsem ho sem dostala a od té doby bydlí u mne. Milejší a přístupnější tvor by se na světě nenašel – a jak dovede radit! Ale nikdo kromě mne neví, jakou má ten člověk hlavu!“

Teta si přetřela rukama šaty a potřásla hlavou, jako by se šatů stírala a z hlavy vytřásala zatvrzelou nedůvěřivost celého světa.

„Měl sestru, kterou měl moc rád,“ řekla teta, „dobrou ženu, která na něho byla moc hodná. Ale udělala to, co dělají všechny – vdala se za nějakého mužského. A ten udělal, co dělají všichni manželové – zkazil jí život. To mělo na mysl pana Dicka takový účinek (což, doufám, není žádné bláznovství), že ho to spolu se strachem z bratra a s vědomím, jaký je nelida, uvrhlo do horečnaté nemoci. To bylo předtím, než přišel ke mně, ale vzpomínka na to ho skličuje ještě dnes. Říkal ti, dítě, něco o králi Karlu Prvním?“

„Ano, říkal, teto.“

„Hm,“ pravila teta a zamnula si nos, jakoby trochu rozmrzelá. „To je obrazné rčení, kterým to vyjadřuje. Docela přirozeně spojuje svou nemoc s velice rušnou událostí a pobouřením a to je obraz nebo podobenství, či jak se tomu říká, kterého s oblibou používá. A proč by ne, když to považuje za vhodné?“

Řekl jsem: „No ovšem, teto.“

„Jistě to není řeč střízlivě praktická,“ pokračovala teta, „ani řeč člověka světem zkušeného. To vím docela dobře a to je taky příčina, proč trvám na tom, že v jeho memorandu nesmí být o Karlu Prvním ani slůvko.“

„Co píše, to je memorandum o jeho životě, teto?“

„Ano, dítě,“ řekla teta a znovu si zamnula nos. „Spisuje memorandum o svém životním příběhu pro lorda kancléře 59& nebo pro lorda toho či onoho – zkrátka pro jednoho z těch pánů, co pobírají plat za to, aby se jim memoranda posílala.

[&59 lord kancléř – Lord Chancellor, nejvyšší soudní úředník britské koruny, právní poradce vlády. Ochraňuje státní pečeť, předsedá zasedáním sněmovny lordů a zastává i řadu jiných funkcí.]

Myslím, že někdy v těchhle dnech už začne na čisto. Ještě se mu to nepodařilo sesumírovat tak, aby do toho nezapletl to své obrazné vyjadřování – ale to nic neznamená, aspoň má co dělat.“

Později jsem vskutku přišel na to, že se pan Dick už víc než deset let snaží krále Karla Prvního z memoranda vymýtit, ale že se mu do něho neustále plete a je v něm i tentokrát.

„Říkám znovu,“ pravila teta, „že nikdo kromě mne neví, jakou má ten člověk hlavu, a že milejší a přístupnější tvor by se na světě nenašel. Co na tom, jestli si někdy rád pouští draka? Franklin 60& si taky pouštěl draka 61&.

Pokud se nemýlím, byl to kvaker 62& nebo něco podobného. A kvaker, který si pouští draka, je přece mnohem směšnější člověk než každý jiný.“

[&60 Benjamin Franklin (1706-1790) – význačná postava revolučního národně osvobozeneckého boje amerických kolonistů proti Anglii. Franklin byl všestranně činný, zvláště jako politik a přírodozpytec.]

[&61 Pokusem s drakem dokázal, že za bouřky dochází k výboji elektřiny v ovzduší.]

[&62 kvaker – anglicky „quaker“, příslušník protestantské náboženské sekty, t. zv. „Společnosti přátel“ (Society of Friends). Slovo kvaker je odvozeno od anglického slovesa „to quake“, jež znamená „chvěti se“; zakladatel sekty George Fox (1624-1691) vyzýval totiž své stoupence, aby se chvěli bázní před slovem Božím. Kvakeři se vyznačují vážností a prostotou.]

Kdybych si byl mohl myslet, že teta vypráví tyto podrobnosti schválně pro moje poučení a jako by se mi svěřovala s něčím důvěrným, byl bych to považoval za velmi velikou poctu a byl bych takový projev jejího dobrého mínění o mé osobě pokládal za slibné znamení. Ale stěží jsem mohl nepozorovat, že se o nich rozpovídala hlavně proto, poněvadž si tu otázku potřebovala ujasnit sama u sebe, a ačkoliv z nedostatku nějakého jiného posluchače hovořila ke mně; že jí na mé osobě pramálo záleží.

Zároveň však musím přiznat, že její šlechetná obrana chudáka neškodného pana Dicka vzbudila v mém mladém srdci nejen jiskřičku sobecké naděje, pokud se týče mé osoby, ale i jistý nesobecký pocit vřelosti k tetě. Začalo ve mně myslím klíčit poznání, že v tetě je něco, co si přes její četné ztřeštěnosti a podivínství vynucuje úctu a důvěru. Třebaže byla ten den stejně řízná jako den předtím a stejně často vybíhala v honbě za osly z domu a zase se vracela a třebaže ji div neranila mrtvice rozčilením, když nějaký mimojdoucí mladík hodil po Janetě v okně zamilovaně očima (což byl jeden z nejtěžších prohřešků, kterého se mohl někdo proti tetině důstojnosti dopustit), přece mi připadalo, že ve mně vzbuzuje stále víc úcty, i když už ne méně strachu.

Úzkosti, které jsem vytrpěl v době, jež musela nutně uplynout, než mohla odpověď na její dopis panu Murdstonovi přijít, byly sice nevýslovné, ale usilovně jsem se snažil je potlačit a být k tetě i k panu Dickovi nevtíravě tak milý, jak jsem jen dokázal. Pan Dick by se mnou byl šel pouštět velkého draka nebýt toho, že jsem dosud neměl jiné šaty než ty všechno možné, jen ne ozdobné kusy obleku, jimiž mě okrášlili hned první den a které mě upoutávaly trvale pod střechou kromě hodinky po setmění, kdy mě teta, než jsem měl jít spát, vyváděla na zdravotní procházku po skalnatém břehu před domem. Konečně odpověď od pana Murdstona přišla a teta mi k mé nezměrné hrůze oznámila, že si s ní přijde osobně pohovořit hned zítra. Druhý den, stále ještě zabalený do svého roztodivného mundúru, jsem celý červený a rozpálený zápasem, který v mém nitru sváděla klesající naděje s rostoucím strachem, seděl a počítal hodiny; a čekal jsem, kdy mě pohled na ten mračný obličej konečně vyděsí, a zároveň mě minutu co minutu děsilo, že se stále neobjevuje.

Teta byla o maličko pánovitější a přísnější než jindy, ale žádné jiné známky duševní přípravy na přijetí hosta, kterého jsem se tolik hrozil, jsem u ní nepozoroval. Seděla s šitím v arkýři a já seděl vedle ní, s hlavou plnou zmatených myšlenek o všech možných i nemožných následcích páně Murdstonovy návštěvy, až hezky dlouho do odpoledne. Oběd odložila teta na neurčito; ale začalo se už tolik připozdívat, že právě nařídila nosit na stůl, když vtom znenadání zdvihla oslí poplach a já k svému úžasu a zděšení spatřil slečnu Murdstonovou, jak jede v dámském sedle svévolně přes posvátnou loučku, zastavuje osla před domem a rozhlíží se.

„Kliďte se odtud!“ křičela teta a potřásala v okně hrozivě hlavou i pěstí. „Tam nemáte co dělat. Jak se opovažujete chodit po cizím? Kliďte se! Vy drzá osobo!“

Klid, s nímž se slečna Murdstonová kolem sebe rozhlížela, tetu tak ohromil, že podle mého přesvědčení vskutku ztratila schopnost pohybu a nebyla pro tu chvíli s to se vyřítit ven, jak mívala ve zvyku. Využil jsem příležitosti a vysvětlil jí, kdo to je, a že pán, který právě k vetřelkyni přichází (neboť cesta nahoru byla příkrá a on zůstal pozadu), není nikdo jiný než pan Murdstone.

„Mně je jedno, kdo to je!“ křičela teta, která v arkýřovém okně ještě stále pohazovala hlavou a šermováním rukama vyjadřovala všechno, jen ne pozdravy na uvítanou. „Nestrpím, aby někdo šlapal po mém! To nedovolím! Janeto, obrať toho osla! Odveď ho!“ A jak jsem stál za tetou, byl jsem svědkem rychlého spádu bojovné potyčky, při níž osel navzdory všem stál se všemi čtyřmi pevně zarytými do čtyř stran, zatím co Janeta se ho snažila za uzdu otočit, pan Murdstone se ho pokoušel přimět k další jízdě, slečna Murdstonová tloukla Janetu slunečníkem a několik hochů, kteří se přiběhli na boj podívat, z plna hrdla křičelo. Ale vtom mezi nimi teta nenadále zahlédla mladistvého zlosyna, který měl osla na starosti a byl jedním z nejzatvrzelejších pachatelů tohoto pychu, třebaže mu snad nebylo ještě ani dvanáct, a vyrazila na kolbiště, vrhla se na chlapce, popadla ho a odtáhla ho za kacabajku, svezlou přes hlavu, že jen ryl patami v hlíně, až do zahrady a tam ho držela v zajetí, zatím co ustavičně posílala Janetu pro strážníky a soudce, aby ho na místě zatkli, odsoudili a popravili. Ale tahle část půtky netrvala dlouho, protože mladý dareba jakožto odborník v různých úskocích a fintách, o nichž teta neměla ani ponětí, ve chviličce už s výskotem pelášil pryč, nechal za sebou v květinových záhonech jen několik hlubokých šlápot po okovaných botách a vítězně si odvedl osla s sebou.

Při druhém dějství zápasu sesedla slečna Murdstonová s osla a čekala nyní s bratrem u schůdků do domu, až teta bude mít kdy je přijmout. Ta však, od zápolení trochu pocuchaná, vkráčela kolem nich velice důstojně do domu a nevzala jejich přítomnost na vědomí, dokud je Janeta neohlásila.

„Mám jít pryč, teto?“ zeptal jsem se ustrašeně.

„Ne, ne, holenku,“ řekla teta, „rozhodně ne!“ S těmi slovy mě strčila do kouta vedle sebe a zahradila mě v něm židlí, jako by to byla vězeňská kobka nebo lavice v soudní síni. Na tom místě jsem pak setrval po celou dobu rozmluvy a odtamtud jsem také spatřil pana a slečnu Murdstonovy vejít do pokoje.

„Ó!“ řekla teta. „Neměla jsem z počátku vůbec tušení, koho mám to potěšení vyhánět. Ale jezdit přes tu loučku nedovoluji nikomu. Bez výjimky nikomu. Ten zákaz platí prostě pro každého.“

„Váš zákaz je pro cizí lidi poněkud nemístný,“ řekla slečna Murdstonová.

„Ale jděte!“ řekla teta.

Pan Murdstone se zřejmě obával, aby nepřátelství znovu nepropuklo, a proto se vložil do řeči slovy:

„Slečno Trotwoodová!“

„S dovolením, prosím,“ ohradila se teta s pohledem jako ostříž. „Jste vy ten pan Murdstone, co se oženil s vdovou po mém nebožtíku synovci Davidu Copperfieldovi z Vraního hnízda v Blunderstonu? – Ovšem, proč zrovna Vraní hnízdo, to věru nevím!“

„To jsem,“ řekl pan Murdstone.

„Jistě omluvíte mou řeč, pane,“ odpověděla teta, „ale podle mého názoru by bývalo mnohem lepší a šťastnější, kdybyste byl to ubohé dítě nechal na pokoji.“

„S tím, co právě poznamenala slečna Trotwoodová, souhlasím potud,“ podotkla slečna Murdstonová upjatě, „že podle mého názoru byla naše oplakávaná Klára po všech hlavních stránkách pouhé dítě.“

„Pro vás i pro mne, madame,“ řekla teta, „pro nás věkem pokročilé, u nichž není pravděpodobné, že by je jejich tělesné půvaby přivedly do neštěstí, je jistě útěchou, že tohle nemůže nikdo prohlásit o nás.“

„Není pochyby!“ přisvědčila slečna Murdstonová, ačkoliv se mi zdálo, že její souhlas nezní právě tuze ochotně ani líbezně. „A jak říkáte, dozajista mohlo být pro bratra lepší a šťastnější, kdyby nebyl nikdy takový sňatek uzavřel. Toho mínění jsem byla vždycky.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ řekla teta a zatáhla za šňůru zvonku. „Janeto, moje poručení panu Dickovi a že prosím, aby přišel dolů.“

Dokud pan Dick nepřišel, seděla teta úplně zpříma a toporně a mračila se do zdi. Když vstoupil, přikročila k obřadu představování.

„Pan Dick, můj dlouholetý důvěrný přítel, na jehož úsudek,“ řekla teta s důrazem jakožto napomenutí panu Dickovi, který si právě hryzal ukazováček a tvářil se celkem hloupě, „kladu velkou váhu.“

Pan Dick vytáhl na tento pokyn prst z úst a stál pak u skupiny s vážným a pozorným výrazem v obličeji. Teta pokynula jemně hlavou panu Murdstonovi a ten pokračoval:

„Slečno Trotwoodová. Když jsem dostal váš dopis, považoval jsem za projev větší spravedlnosti k sobě a snad i větší úcty k vám…“

„Děkuji vám,“ řekla teta stále ještě s pohledem na něho pozorně upřeným, „se mnou si nemusíte dělat starosti.“

„… když na něj přes všechno nepohodlí cesty,“ pokračoval pan Murdstone, „odpovím raději ústně než písemně. Tento nešťastný hoch, který utekl od přátel a ze zaměstnání…“

„… a jehož zjev,“ vpadla do hovoru jeho sestra a svedla pozornost všech na mne a můj nepopsatelný úbor, „je do krajnosti pohoršlivý a ostudný…“

„Jano Murdstonová,“ řekl její bratr, „buď tak hodná a nepřerušuj mě. Ten nešťastný hoch, slečno Trotwoodová, byl příčinou mnoha domácích neshod a mrzutostí jak v době, kdy nebožka moje drahá žena ještě žila, tak i potom. Je to v nitru zarputilý buřič, má zlostnou povahu a zvrhlé, nezkrotné sklony. Jak moje sestra, tak i já jsme se pokoušeli ty jeho špatné vlastnosti napravit, ale bezvýsledně. A cítil jsem – ba, mohu říci, že my oba jsme cítili, protože se sestrou nemáme mezi sebou žádné tajnosti – že je jenom správné, abyste toto závažné a nestranné sdělení slyšela přímo z našich úst.“

„Sotva je zapotřebí, abych se své strany potvrzovala cokoli, co už uvedl můj bratr,“ řekla slečna Murdstonová, „ale dovolím si jen poznamenat, že ze všech hochů na světě je podle mého názoru tenhle tady nejhorší.“

„Silné!“ řekla teta stručně.

„Ale na to, co bylo, ani zdaleka dost silné,“ odpověděla slečna Murdstonová.

„Hm!“ řekla teta. „A dál, pane?“

„Mám vlastní názory,“ pokračoval pan Murdstone, jehož obličej se stále víc a víc chmuřil – tím víc, čím déle se s tetou navzájem prohlíželi, což činili velmi zevrubně – „pokud jde o nejlepší způsob, jak ho vychovávat. Zakládají se dílem na tom, jak dobře toho hocha znám, a dílem na tom, že znám své vlastní možnosti a prostředky. Odpovídám za ně jen sám sobě, jednám podle nich a víc je nepotřebuji rozvádět. Stačí snad, když uvedu, že hocha umístím pod dohledem jednoho ze svých osobních přátel u vážené firmy; že se mu to nelíbí, uteče odtamtud, jako sprostý pobuda se potlouká krajem a přijde si v cárech až k vám, slečno Trotwoodová, a dovolává se vaší ochrany. Rád bych vám ve vší poctivosti ujasnil přesné následky – pokud se ovšem nevymykají mému vědomí – pakliže byste mu v jeho přání nadržovala.“

„Ale nejdříve něco o té vážené firmě,“ řekla teta. „Kdyby to býval váš vlastní syn, byl byste ho tam myslím dal stejně, že?“

„Kdyby to býval bratrův vlastní syn,“ vmísila se do řeči slečna Murdstonová, „pak doufám, že by měl povahu docela jinou.“

„Nebo kdyby to ubohé dítě, jeho matka, bylo ještě na živu, byl by k té vážené firmě šel i v tom případě, že?“ řekla teta.

„Domnívám se,“ řekl pan Murdstone s lehkým úklonem hlavy, „že by Klára nebyla měla námitky proti ničemu, na čem bychom se já a moje sestra Jana Murdstonová byli dohodli, že to je nejlepší řešení.“

Slečna Murdstonová to potvrdila slyšitelným zabručením.

„Chm!“ řekla teta. „Chudinka nešťastná!“

Pan Dick, který si celou tu dobu pocinkával v kapse drobnými, začal jimi teď cinkat tak hlučně, že teta považovala za nutné napomenout ho pohledem, dříve než řekla:

„Důchod té chudinky s její smrtí zanikl?“

„Ano, s její smrtí zanikl,“ potvrdil pan Murdstone.

„A neexistuje žádné pořízení, že by ten majeteček – ten dům a zahrada – to tentononc Vraní hnízdo bez vran – připadl jejímu chlapci?“

„Její první manžel odkázal všechno bez jakékoli výhrady jí,“ začal pan Murdstone, ale teta mu s krajní podrážděností a nedůtklivostí skočila do řeči:

„Dobrý Bože, člověče, to mi nemusíte povídat! Odkázal jí všechno bez jakékoli výhrady. Jako bych si dovedla představit Davida Coperfielda, jak pamatuje na jakoukoli výhradu, ať už takovou nebo makovou, i když mu přímo bije do očí! To se rozumí, že jí to odkázal bez jakékoli výhrady! Ale když se vdala po druhé – abych zkrátka mluvila srozumitelně – když udělala nejnešťastnější krok v životě a vdala se za vás,“ řekla teta, „nenašel se tehdy nikdo, kdo by ztratil ve prospěch toho chlapce slovo?“

„Moje zesnulá žena, madame, svého druhého manžela milovala,“ řekl pan Murdstone, „a slepě mu důvěřovala.“

„Vaše zesnulá žena, pane, byla nejnezkušenější, nejnešťastnější, nejubožejší děcko pod sluncem,“ odpověděla teta a potřásla na něho přitom hlavou. „Ano, to ona byla! No, a co máte na srdci ještě dál?“

„Pouze to, slečno Trotwoodová,“ odpověděl, „že jsem přišel, abych si Davida zase odvedl; abych si ho odvedl beze všech podmínek, abych s ním naložil, jak uznám za vhodné, a abych s ním jednal, jak uznám za správné. Nepřišel jsem, abych cokoli sliboval ani abych se komukoli k něčemu zavazoval. Je snad možné, slečno Trotwoodová, že byste se chtěla ve věci jeho útěku i stížností, které vám přednesl, stavět na jeho stranu. Vaše chování, o němž musím říci, že mi připadá vědomky nesmířlivé, ve mně budí dojem, že tu ta možnost je. Musím vás tedy upozornit, že postavíteli se na jeho stranu jednou, postavila jste se tam jednou provždy; a že vkročíte-li mezi něho a mne teď, slečno Trotwoodová, musíte to místo zaujímat už navždycky. Nemohu si zahrávat a nestrpím, aby si někdo zahrával se mnou. Přišel jsem k vám po prvé a naposledy, abych si ho odvedl s sebou. Je hotov jít? A není-li – a vy mi řeknete, že není, ať už je záminka taková či onaká, to je mi všechno jedno – pak jsou pro něho od této chvíle moje dveře zavřeny a vaše, jak pokládám za samozřejmé, se mu otevírají.“

Teta vyslechla tuto promluvu s pozorností vskutku krajně napjatou a seděla přitom úplně zpříma s rukama složenýma na koleně a mračně se dívala na mluvčího. Když skončil, stočila pohled tak, aby měla v zorném poli slečnu Murdstonovou, a aniž nějak změnila držení těla, řekla:

„Nuže, madame, máte snad nějakou poznámku vy?“

„Vskutku všechno, slečno Trotwoodová, co bych mohla říci já, řekl už můj bratr tak dobře,“ pravila slečna Murdstonová, „a všechno, co znám jako skutečnost, vyslovil už tak jasně, že nemám, co bych připojila, leda díky za vaši zdvořilost. Za vaši velice vzácnou zdvořilost, o tom není pochyby,“ řekla slečna Murdstonová s ironií, která se nedotkla tety o nic víc, než by byla přivedla z míry dělo, vedle něhož jsem se v Chathamu vyspal.

„A co tomu říká náš chlapec?“ zeptala se teta. „Jsi hotov jít, Davide?“

Odpověděl jsem, že ne, a snažně jsem ji prosil, aby mě od sebe nepouštěla. Řekl jsem, že ani pan Murdstone, ani slečna Murdstonová mě nikdy neměli rádi a nikdy na mne ani nebyli hodní. Že matku, která mě vždycky něžně milovala, udělali skrze mne nešťastnou, že to dobře vím a že to ví i Peggotka. Řekl jsem, že jsem byl ubožejší, než by myslím mohl uvěřit kdokoli, kdyby jenom věděl, jaké jsem vlastně ještě dítě. Prosil jsem tetu a při otcově památce jsem ji úpěnlivě žádal – jakými slovy, to už dnes nevím, ale vzpomínám si, že mě tehdy samotného hluboce dojímala – aby se mne ujala a laskavě mě vzala pod ochranu.

„Pane Dicku,“ řekla teta, „co mám s tím dítětem dělat?“

Pan Dick se zamyslil a chvíli váhal, pak rozjasnil obličej a odpověděl: „Dejte mu hned vzít míru na šaty.“

… Pan Dick se zamyslil a chvíli váhal, pak rozjasnil obličej a odpověděl …

„Pane Dicku,“ zvolala teta vítězně, „podejte mi ruku, protože váš zdravý úsudek je neocenitelný.“ Když mu s náramnou srdečností potřásla rukou, přitáhla si mě k sobě a řekla panu Murdstonovi:

„Můžete odejít, kdy se vám zlíbí. Já to s chlapcem zkusím. Jestli je všechno to, co povídáte, pravda, pak pro něj mohu udělat aspoň tolik, co jste pro něho udělal vy. Ale nevěřím z toho ani jediné slovo.“

„Slečno Trotwoodová,“ odpověděl pan Murdstone a pokrčil rameny, když vstal, „kdybyste byla gentleman, pak…“

„Pchá! Tintili vantili!“ řekla teta. „Nechte si své řeči!“

„Chm, vskutku vybraná zdvořilost!“ zvolala slečna Murdstonová a vstala. „Neodolatelná, na mou pravdu!“

„Myslíte si, že nevím,“ řekla teta, která si slov slečny Murdstonové prostě nevšímala a dál mluvila k panu Murdstonovi a nesmírně výmluvně na něho pokyvovala hlavou, „jaký život jste asi musel tomu ubohému, nešťastnému, zaslepenému děcku připravit? Myslíte si, že nevím, jaký to byl pro tu bezbrannou chudinku malou neblahý den, když jste jí prvně vkročil do cesty – a sázím nevím co – když jste se zamilovaně zubil a dělal na ni nevinný kukuč, jako byste neuměl do pěti počítat?“

„Něco tak jemného jsem v životě ještě neslyšela!“ poznamenala slečna Murdstonová.

„Myslíte si, že vám nerozumím tak dobře, jako kdybych vás byla na vlastní oči viděla,“ pokračovala teta, „když vás teď tady vidím a slyším – a říkám vám docela upřímně, že vidět vás je pro mne všechno, jenom ne potěšení? Hmm, jak by ne, Pánbůh s námi! Kdopak je z počátku tak hlaďounký a medový jako pan Murdstone? Chudinka, to zaslepené neviňátko, co živa takového muže ještě neviděla! Zosobněná sladkost! Zbožňoval ji! Zbláznil se do jejího chlapečka – bláznivě si ho zamiloval! Že prý mu bude druhým otcem a že všichni budou spolu žít v růžové zahradě, nemám pravdu? Chmm! Kliďte se odtud!“ řekla teta.

„Takovou osobu, jako je tahle ženská, jsem v životě ještě neslyšela!“ zvolala slečna Murdstonová.

„A když jste tu bláhovou chudinku malou polapil,“ pokračovala teta – „Bůh mi odpusť, že jí tak říkám, když už je na pravdě Boží, kam se vy tak hned nedostanete – tak vám nestačilo zlo, co jste jí i jejím milým už natropil, a ještě si ji musíte začít dresírovat, co? Začít ji krotit a ochočovat jako chuďátko ptáčka v kleci a ukrácet jí ten beztak už zklamaný život učením, aby zpívala podle vaší noty!“

„Tohle z ní mluví buď šílenství, nebo opilost,“ řekla slečna Murdstonová v úplných mukách, že se jí nedaří obrátit proud tetiných slov na sebe, „a mám podezření, že to je spíš opilost.“

Slečna Betsy nevěnovala tomuto vyrušení ani sebemenší pozornost a mluvila dál k panu Murdstonovi, jako by se nebylo nic takového stalo.

„Pane Murdstone,“ řekla a zahrozila na něho přitom prstem, „choval jste se k tomu prostému děcku jako tyran a zlomil jste jí srdce. To děcko bylo láska sama – tolik vím; a věděla jsem to léta předtím, než jste ji vy vůbec spatřil – a do nejcitlivějších míst její křehké povahy jste jí zasazoval rány, které ji nakonec zabily. Tuhle pravdu si můžete dát za klobouk, ať už se vám líbí nebo ne! A vy i vaši přisluhovači si s ní dělejte, co chcete!“

„Dovolte mi otázku, slečno Trotwoodová,“ přerušila ji slečna Murdstonová, „koho to ráčíte slovy tak vyběravými, že jsem se s takovými ještě nesetkala, nazývat bratrovými přisluhovači?“

Slečna Betsy, ještě stále k tomu hlasu hluchá jako pařez a úplně k němu lhostejná, pokračovala klidně v řeči dál:

„Bylo úplně jasné, jak jsem vám už řekla, už léta a léta předtím, než jste ji vy vůbec spatřil – a proč jste ji tajemným řízením Prozřetelnosti vůbec kdy měl spatřit, to je víc, než dovede smrtelník pochopit – bylo úplně jasné, že se ta bezradná dušinka ubohá dřív nebo později za někoho provdá. Ale já jsem doufala, že to nedopadne tak bídně, jak to pak ve skutečnosti dopadlo. To bylo v době, pane Murdstone, kdy přivedla na svět toho chlapce tady,“ řekla teta, „to ubohé dítě, skrz které jste ji později kolikrát mučil, a to je pro vás tak nepříjemná vzpomínka, že pohled na něho je vám dnes z duše protivný. Ano, ano! Nemusíte sebou ani škubat,“ řekla teta, „vím i bez toho, že to je pravda!“

Celou tu dobu stál u dveří a pozorně ji sledoval s úsměvem na tváři, ačkoliv měl přitom černé obočí silně svraštělé. A tu jsem si povšiml, ačkoliv mu ve tváři dosud pohrával úsměv, že mu z obličeje zmizela rázem všechna barva a že zřejmě ztěžka dýchá jako po nějakém rychlém běhu.

„Poroučím se vám, pane,“ řekla teta, „a spánembohem! Taky vám se poroučím, madame,“ řekla teta a znenadání se obrátila k jeho sestře. „Ať vás ještě jednou nachytám, jak mi jedete přes mou loučku, a tak jistě, jako že vám na ramenou hlava sedí, strhnu vám kokrhel a rozdupu ho!“

Jenom malíř, a to nikoli malíř jen tak ledajaký, by dokázal zdařile vystihnout výraz tetina obličeje, když pronášela tuto vskutku nečekanou zdvořilůstku, a obličej slečny Murdstonové, když ji slyšela. Ale spád tetiny řeči, neméně než její obsah, byl tak ohnivý, že se slečna Murdstonová bez jediného slůvka odpovědi rozvážně zavěsila do bratrovy paže a povzneseně se vynesla z domku, kdežto teta zůstala v arkýřovém okně, dívala se za nimi, a ani dost málo nepochybuji, byla ve střehu pro případ, že by se osel znovu ukázal, hrozbu okamžitě splnit.

Ale protože se jí nikdo nepokusil udělat něco navzdory, začal se jí obličej pomalu jasnit a nakonec tak zvlídněl, že jsem se ji osmělil políbit a poděkovat jí; děkoval jsem jí opravdu z upřímného srdce a s oběma rukama kolem jejího krku. Pak jsem podal ruku panu Dickovi, který mi jí mnohokrát potřásl a bouřlivě zdravil šťastný konec jednání opětovnými výbuchy smíchu.

„Pane Dicku, považujte se laskavě spolu se mnou za poručníka tohoto dítěte,“ řekla teta.

„Bude mi potěšením,“ řekl pan Dick, „být poručníkem Davidova syna.“

„Výborně,“ odpověděla teta, „to bychom tedy měli. Uvažovala jsem, pane Dicku, že bych mu snad mohla říkat Trotwood, víte to už?“

„Ovšem, ovšem. Říkejte mu Trotwood, ovšem,“ pravil pan Dick. „Davidův syn Trotwood!“

„Trotwood Copperfield, chcete říci,“ připomněla mu teta.

„Ano, to se rozumí. Ano. Trotwood Copperfield,“ řekl pan Dick poněkud zaraženě.

Tetě se ten nápad tak zalíbil, že několik hotových obleků, které mi hned odpoledne koupila, sama vlastní rukou a nesmazatelným inkoustem označila jménem Trotwood Copperfield ještě dřív, než jsem si je oblékl; a bylo dohodnuto, že se všechny ostatní šaty, které mi dala ušít na zakázku (ten den odpoledne mi objednala celou výbavu), vesměs označí týmž způsobem.

Tak jsem začal nový život – s novým jménem a s celým prostředím novým. Když se teď už nejistota rozplynula, připadal jsem si po mnoho dní jako člověk ve snu. Neuvažoval jsem vůbec o tom, jak prapodivný párek poručníků mám v tetě a v panu Dickovi. Neuvažoval jsem vůbec docela jasně o ničem, co se mnou souviselo. Dvě věci, které mi v mysli vyvstávaly nejjasněji, byly: že ten starý život v Blunderstonu zastírá dávná minulost, jako by ležel v mlze nezměrných dálek, a že nad mým životem u firmy Murdstone a Grinby spadla navždy opona. Od té doby nikdo už tu oponu nevytáhl. I tady v tomto vyprávění jsem ji zdráhavou rukou nadzdvihl jen na okamžik a rád jsem ji zase spustil. Vzpomínka na život u té firmy je pro mne tak tíživá a bolestná a pojí se k ní tolik duševních útrap a hluboké beznaděje, že jsem nikdy nenašel dost odvahy zkoumat, jak dlouho mi vlastně bylo souzeno ten život snášet. Trval-li rok nebo déle nebo kratší dobu, to nevím. Vím jenom tolik, že byl a že přestal; a že jsem ho vypsal a tím pro mne končí.

15. Začínám znovu

Pan Dick a já jsme se brzy stali nejlepšími přáteli, a když pan Dick skončil denní práci, velmi často jsme spolu chodili pouštět toho velkého draka. Každičký den svého života vysedával dlouho nad memorandem, a ať na něm pracoval sebepilněji, nikdy s ním nepostoupil ani o krůček dál, protože se mu do něho dříve či později vždycky připletl král Karel První, a tu rukopis odhodil a začal psát nový. Trpělivost i naděje, s nimiž pan Dick tato ustavičná zklamání snášel, nejasná představa v jeho hlavě, že s králem Karlem Prvním někde něco neklape, jeho chabé pokusy, jimiž se ho snažil z memoranda vymýtit, i jistota, s níž se mu král ustavičně do řádek vtíral a memorandum pletl, že pak nemělo hlavu ani patu, na mne udělaly hluboký dojem. Co si pan Dick představoval, že se s tím memorandem stane, pakliže je dokončí, kam si myslil, že má spis putovat, nebo co si sliboval, že jím dokáže, to tuším nevěděl pan Dick o nic lépe než kdo jiný. A bylo vlastně úplně zbytečné, aby si s takovými otázkami dělal starosti, protože bylo-li pod sluncem něco jistého, pak to byla jistota, že to memorandum nikdy nedokončí.

Myslíval jsem si, jak velice dojímavý je to pohled, vidět ho s drakem, když se mu vznáší vysoko na obloze. Co mi u sebe v pokoji pověděl o své víře, že drak šíří myšlenky a údaje na něm nalepené – jež nebyly nic jiného než zahozené listy nezdařených memorand – to u něho možná někdy byla pouhá fantasie, nikdy však ve chvíli, kdy byl venku, sledoval očima draka vysoko na obloze a cítil, jak mu škube a tahá za šňůru v ruce. Nikdy nevypadal tak vyrovnaně klidný jako v těch chvílích. Když jsem s ním v podvečer sedával na travnatém svahu a viděl ho napjatě pozorovat draka, kterak pluje vysoko v klidném vzduchu, tu jsem míval dojem, že ten drak s sebou pozdvihuje i jeho mysl, vyvádí ji ze zmatku a povznáší ji k nebi – taková aspoň byla moje chlapecká představa. Když pak šňůru namotával a drak se z toho překrásného jasu snášel níž a níž, až se kymácivě dotřepotal k zemi a zůstal ležet jako mrtvý, pan Dick jako by se ponenáhlu probouzel ze sna; vzpomínám si také, že jsem ho viděl draka zvednout a rozhlížet se opuštěně kolem sebe, jako by se s nebe byli snesli spolu, takže jsem ho z plna srdce litoval.

Zatím co jsem upevňoval přátelství a důvěrnou známost s panem Dickem, nijak jsem neklesal v přízni u jeho věrné přítelkyně, své tety. Oblíbila si mě do té míry, že mi v několika málo týdnech zkrátila nově přijaté jméno Trotwood na Trot, ba dokonce ve mně podporovala naději, budu-li pokračovat tak, jak jsem začal, že bych mohl v jejím srdci zaujmout stejně významné místo jako moje sestra Betsy Trotwoodová.

„Trote,“ řekla mi jednou večer teta, když se na stole jako obyčejně objevila lurčová skřínka pro ni a pro pana Dicka, „nesmíme zapomínat na tvé vzdělání.“

To byla jediná věc, která mi dělala starost, a nesmírně mě potěšilo, že o tom začala sama.

„Chtěl bys jít do školy v Canterbury?“ řekla teta.

Odpověděl jsem, to že bych opravdu velice rád, protože to je tak blízko od ní.

„Tak dobře,“ řekla teta. „Chtěl bys tam jet hned zítra?“

Protože jsem už sdostatek znal rychlost, s níž se teta zpravidla rozhodovala, nijak mě ten nečekaný návrh nepřekvapil a řekl jsem:

„Ano.“

„Tak dobře,“ řekla opět teta. „Janeto, objednej toho šedivého poníka s kočárkem na deset hodin zítra ráno a ještě dnes večer sbal mladému panu Trotwoodovi šaty.“

Ty rozkazy mě úplně nadchly; ale srdce mi vyčítalo mé sobectví, když jsem si všiml jejich účinku na pana Dicka, který byl z vyhlídky na naše rozloučení tak skleslý a následkem toho hrál tak špatně, že teta, když ho nejdříve několikrát káravě klepla přes prsty pohárkem na kostky, nakonec skřínku sklapla a prohlásila, že s ním už víckrát nehraje. Když se však od tety dověděl, že tu a tam na sobotu a neděli přijedu a on že se může na mne občas ve středu přijet podívat, zase oživl a slavnostně slíbil, že pro ty dny udělá nového draka, který co do rozměrů značně předčí nynějšího. Druhý den ráno byl zase velice skleslý a byl by se vzpružil tím, že by mi byl dal všechny peníze, které měl, jak zlaté, tak i stříbrné, kdyby nebyla teta zakročila a omezila jeho dar na pět šilinků, jež na jeho naléhavou žádost později dovolila zvýšit na deset. Rozloučili jsme se spolu u zahradní branky opravdu co nejvřeleji a pan Dick nezašel zpátky do domu, dokud mě teta nezavezla dost daleko, abychom už dům neviděli.

Teta, která na veřejné mínění vůbec nic nedala, řídila šedivého poníka doverskými ulicemi rukou opravdu mistrnou; seděla zpříma a prkenně jako dvorní kučírmajstr, celou cestu nespustila s poníka oči a dávala si záležet, aby mu v ničem nepovolila mít vlastní hlavu. Ale když jsme vyjeli na otevřenou silnici, přece jen mu povolila uzdu, aby si trochu polevil, podívala se dolů na mne, zabořeného do polštářů, a zeptala se mě, jestli mám radost.

„Děkuji, teto, obrovskou radost,“ řekl jsem.

To ji nadmíru potěšilo, a protože měla obě ruce zaměstnané, poklepala mě po hlavě bičištěm.

„Je to velká škola, teto?“ zeptal jsem se.

„Hm, ani nevím,“ řekla teta. „Zajedeme nejdřív k panu Wickfieldovi.“

„To on má tu školu?“ zeptal jsem se.

„Ne, Trote,“ řekla teta. „Ten má kancelář.“

Dál jsem se už na pana Wickfielda nevyptával, protože se teta k řeči o něm neměla, a rozprávěli jsme tedy o jiných věcech, dokud jsme nedojeli do Canterbury, kde byl právě trh, a teta měla proto skvělou příležitost proplétat se s šedivým poníkem mezi kárami, košíky, zeleninou a hokynářským zbožím. Kličkování a zatáčení, při němž jsme vždy jen o vlásek z něčeho vyvázli, nám vynášelo spoustu poznámek od lidí, kteří kolem postávali, a to nikoliv poznámek vždycky lichotivých; ale teta si jela s dokonalým klidem dál a byla by si pravděpodobně stejně chladnokrevně razila cestu i nepřátelským územím.

Konečně jsme zarazili před velmi starým domem, který se vydouval nad ulici; před domem s širokými nízkými mřížkovanými okny, která se vydouvala ještě dál, a s trámy s vyřezávanými hlavicemi na koncích, které se vydouvaly také, takže mi připadalo, jako by se celý dům nakláněl dopředu ve snaze vidět, kdo právě jde po úzkém chodníku dole. Jeho čistotu nehyzdila ani jediná skvrnka. Starodávné mosazné klepadlo na nízkých obloukovitých dveřích, zdobených vyřezávanými girlandami z ovoce a květin, se blýskalo jako zrcadlo a dva kamenné schody, po nichž se ke dveřím scházelo, svítily jako potažené běleným plátnem; a všechny kouty a rohy, řezbářské i štukové ozdoby, roztodivné skleněné tabulky a ještě roztodivnější okénka, třebaže věkovité jako samy kopce kolem, zářily čistotou jako všechen sníh, který kdy na ty kopce napadl.

Když kočárek zastavil u dveří a já si zrovna dům pozorně prohlížel, spatřil jsem, jak se za malým okénkem v přízemí (v kulaté vížce, která s jedné strany dům ohraničovala) objevil mrtvolný obličej a rychle zase zmizel. Potom se nízké obloukovité dveře otevřely a obličej se objevil znovu. Byl stejně mrtvolný, jako vypadal předtím za okénkem, ačkoliv jeho kůží prosvítal narůžovělý nádech, jaký někdy vídáme na pleti zrzavých lidí. Obličej vskutku patřil zrzavému člověku – mladíkovi asi patnáctiletému, jak bych dnes asi hádal, který však vypadal mnohem starší, měl vlasy na krátko ostříhané jako nejnižší strniště, obočí skorem žádné a brvy vůbec žádné, a rudohnědé oči měl tak nechráněné a nestíněné, že se pamatuji na svou tehdejší zvědavost, jak může vůbec usnout. Ramena měl vysedlá a na kostnatém těle skromný černý oblek s tenkým bílým proužkem nákrčníku, upjatý až ke krku; a měl dlouhou, vyzáblou, umrleckou ruku, která zvlášť upoutávala mou pozornost, když stál u poníkovy hlavy, mnul si prsty bradu a díval se na nás nahoru do kočárku.

„Je pan Wickfield doma, Uriáši Heepe?“ zeptala se teta.

„Pan Wickfield je doma, madame,“ řekl Uriáš Heep, „libo-li, račte prosím vstoupit tam,“ a ukázal svou dlouhou rukou k pokoji, který měl na mysli.

Vystoupili jsme z kočárku, nechali mu poníka na starost a vešli jsme do dlouhého nízkého pokoje s vyhlídkou do ulice, jehož oknem jsem při vstupu letmo zahlédl Uriáše Heepa, jak poníkovi fouká do nozder a hned mu je pak přikrývá dlaní, jako kdyby nad ním prováděl nějaké čáry. Proti vysokému starodávnému krbu visely dva portréty; na jednom byl pán s šedivými vlasy (ačkoliv rozhodně ne stařec) a s černým obrvím, který si prohlížel jakési dokumenty ovázané červenou stužkou; na druhém byla dáma s nadmíru jemným a líbezným výrazem obličeje, která se dívala přímo na mne.

Myslím, že jsem se zrovna rozhlížel po obraze Uriášově, když se na druhém konci pokoje otevřely dveře a v nich se objevil pán, od něhož jsem, sotva jsem ho spatřil, ihned stočil zrak zase zpátky k prvnímu portrétu, abych se najisto přesvědčil, že obraz nevystoupil z rámu. Ale obraz byl na svém místě, a když pán pokročil do světla, viděl jsem, že je o několik let starší, než když se dával malovat.

„Slečno Betsy Trotwoodová,“ řekl pán, „pojďte prosím dál. Měl jsem na chvíli nutnou práci, ale vy mě jistě omluvíte, když mám na pilno. Mou pohnutku znáte. Mám v životě jenom jedinou.“

Slečna Betsy mu poděkovala a vešli jsme pak spolu do jeho pokoje, zařízeného jako pracovna a plného knih, papírů, plechových krabic a tak dál. Pokoj měl vyhlídku do zahrady a byla v něm železná pokladna zapuštěná do zdi tak nízko nad krbovou římsou, že jsem se divil, zatím co jsem si sedal, jak se kominíci asi kolem ní provléknou, když krb vymetají.

„Nuže, slečno Trotwoodová,“ pravil pan Wickfield – neboť jsem brzy zjistil, že to je on a že to je advokát a správce statků jednoho boháče v kraji – „jaký vítr vás k nám zavál? Žádný nepříznivý vítr, doufám, co?“

„Ne,“ odpověděla teta, „nepřišla jsem k vám s ničím právnickým.“

„Tak je to správné, madame,“ řekl pan Wickfield. „Jen mi raději choďte se vším jiným.“

Vlasy měl už docela bílé, ačkoliv jeho obočí bylo dosud černé. Měl velmi příjemnou tvář a připadal mi hezký. Jeho pleť měla tu jistou sytost zbarvení, jakou jsem byl na základě poučení od Peggotky už dlouho zvyklý spojovat s portským vínem; zdálo se mi, že je tuším i v jeho hlase, a téže příčině jsem připisoval i jeho sklon k tělnatosti. Oblek, který měl na sobě, totiž modrý kabát s pruhovanou vestou a nankinové kalhoty, byl velice úpravný a jeho jemná vrapovaná náprsenka a batistový nákrčník vypadaly neobyčejně měkce a bíle, takže mé roztěkané obrazotvornosti (jak si to oživuji v paměti) připomínaly prachové peří pod labutím krkem.

„To je můj synovec,“ řekla teta.

„Nevěděl jsem, že nějakého máte, slečno Trotwoodová,“ pravil pan Wickfield.

„Totiž vlastně můj prasynovec,“ dodala teta.

„Nevěděl jsem, že prasynovce máte, mé čestné slovo,“ pravil pan Wickfield.

„Přijala jsem ho za vlastního,“ řekla teta a mávla rukou na znamení, že je jí srdečně jedno, co pan Wickfield ví nebo neví, „a přivedla jsem ho sem, abych ho dala do školy, kde by se mu dostalo vskutku řádného vzdělání a slušného zacházení. Povězte mi tedy, kde taková škola je a jaká je a zkrátka všechno, co o ní víte.“

„Než vám mohu správně poradit,“ pravil pan Wickfield – „napřed tu starou otázku, to už znáte. Jakou k tomu máte pohnutku?“

„Zatrachtilý člověk!“ rozkřikla se teta. „Musí se vždycky pídit po pohnutkách, když leží jako na dlani! Abych přece z toho dítěte udělala šťastného a užitečného člověka.“

„To musí mít složitější pohnutku, myslím,“ pravil pan Wickfield a s nedůvěřivým úsměvem potřásl hlavou.

„Chm, složitější houbec!“ odbyla ho teta. „Sám tvrdíte, že ke všemu, co děláte, máte jednu jedinou přímočarou pohnutku. Nemyslíte si, doufám, že jste jediný přímočarý člověk na světě?“

„Hm, ale já mám v životě jenom jednu jedinou pohnutku, slečno Trotwoodová,“ odpověděl s úsměvem. „Jiní lidé jich mají tucty, kopy, stovky. Já mám jenom jednu. V tom je ten rozdíl. Ale to konečně nepatří k věci. Nejlepší škola? Ať už tedy máte pohnutku jakoukoli, chcete tu nejlepší?“

Teta přikývla na souhlas.

„V nejlepší, jakou tu máme,“ pravil pan Wickfield rozvážlivě, „by se váš synovec nemohl zatím ubytovat.“

„Ale mohl by se přece ubytovat někde jinde, to by nešlo?“ namítla teta.

Pan Wickfield myslil, to že bych mohl. Po kratší rozprávce se nabídl, že tetu zavede do školy, aby si ji mohla sama prohlédnout, a také, že ji za týmž účelem zavede k několika rodinám, kde bych podle jeho soudu mohl dostat byt se stravou. Teta tuto nabídku uvítala a všichni tři jsme už vykročili společně na cestu ven, když vtom se pan Wickfield zastavil a řekl:

„Dost možná, že náš přítelíček tady by mohl mít nějakou pohnutku, aby proti tomu, co jdeme zařídit, ledaco namítal. Myslím, abychom ho raději nechali tady.“

Teta měla zřejmě chuť se tomu názoru opřít, ale abych věci usnadnil, řekl jsem, že je-li jim to milejší, docela rád tam zůstanu; a vrátil jsem se do páně Wickfieldovy pracovny, kde jsem se znovu usadil v křesle, v němž jsem předtím už seděl, abych vyčkal jejich návratu.

Křeslo stálo náhodou proti úzké chodbě, kterou na konci uzavíral kulatý pokojík, v němž jsem po prvé spatřil bledý obličej Uriáše Heepa, jak vyhlíží okénkem. Uriáš, který zatím zavedl poníka do stáje v sousedství, zase pracoval v tomto pokoji u vysokého stolku, opatřeného na horní desce mosazným rámečkem k zavěšování papírů, na němž zrovna visel rukopis, který Uriáš tu chvíli opisoval. Ačkoliv seděl čelem ke mně, jistou chvíli jsem se domníval, že mě s tou předlohou jako překážkou mezi námi nemůže vidět; když jsem se však tím směrem díval pozorněji, vzbudilo ve mně nepříjemný pocit poznání, že co chvíli spouští ty nespavé zaječí oči pod předlohu jako dvě zarudlá slunce a po každé si mě úkradkem prohlíží, řekl bych aspoň minutu v jednom kuse, zatím co mu pero po papíře jezdí – ať již skutečně nebo předstíraně – stejně hbitě jako jindy. Několikrát jsem se pokusil dostat se z jejich zorného pole – jako že jsem si třebas vylezl na židli a prohlížel si mapu na druhé straně pokoje, nebo že jsem se zahloubal do sloupců kentských novin – ale ty oči mě po každé přivábily zase zpátky, a kdykoli jsem se podíval směrem k těm dvěma zarudlým sluncím, s určitostí jsem je vždycky spatřil buď právě vycházet nebo právě zapadat.

Po značně dlouhé nepřítomnosti se teta a pan Wickfield k mé veliké úlevě konečně vrátili. Neměli takový úspěch, jak bych si byl přál, neboť ačkoliv přednosti té školy byly nesporné, tetě se nelíbilo ani jediné z ubytování, která jí pro mne pan Wickfield navrhl.

„To je velká smůla,“ řekla teta. „Nevím, co mám dělat, Trote.“

„To se už na neštěstí stává,“ pravil pan Wickfield. „Ale já vám povím, co byste mohla udělat, slečno Trotwoodová.“

„Copak,“ zeptala se teta.

„Nechte svého synovce prozatím u mne. Je to klidný chlapec. Nebude mě ani v nejmenším rušit. Na učení je náš dům znamenitý. Tichý jako klášter a skorem tak i prostorný. Nechte ho u mne.“

Tetě se tato nabídka zřejmě líbila, ačkoliv se ji zdráhala přijmout. Já také.

„Ale jděte, slečno Trotwoodová,“ pravil pan Wickfield. „Tohle je jediné východisko. Je to prozatímní řešení, to přece víte. Kdyby to nedělalo dobrotu nebo kdyby nám to k obapolné spokojenosti plně nevyhovovalo, bude už vědět, kde nechal tesař díru! Zatím bude dost času najít mu nějaké lepší bydlení. Ale teď uděláte opravdu nejlíp, když ho prozatím necháte u mne!“

„Jsem vám skutečně velice vděčná,“ řekla teta, „a jak vidím, chlapec taky, ale…“

„I co! Už vím, na co myslíte,“ zvolal pan Wickfield. „Nemusíte si dělat starosti, že přijímáte nějakou laskavost, slečno Trotwoodová. Jestli vám je to milejší, můžete za něho platit. Nebudeme se o podmínky hrdlit, ale jestli vám je to milejší, budete za něho platit!“

„S tou podmínkou,“ řekla teta, „i když to můj skutečný závazek nijak nezmenší, ho tady velice ráda nechám.“

„Tak tedy pojďte a podívejte se na mou malou hospodyňku,“ pravil pan Wickfield.

Zamířili jsme proto nahoru po nádherném starém schodišti s balustrádou tak širokou, že bychom po ní byli mohli vyjít skorem stejně snadno jako po schodech, a pak do starožitného stinného salonu, osvětlovaného asi třemi čtyřmi roztodivnými okénky, na která jsem se díval nahoru z ulice – okénky ve výklencích, v nichž byla sedátka ze starého dubového dřeva, která se zdála zrobená z týchž stromů jako lesklá dubová podlaha a mohutné trámy pod stropem. Byl to krásně zařízený pokoj s klavírem, trochou přívětivého nábytku s červeným a zeleným čalounováním a nějakými květinami. Pokoj mi připadal samý starý výklenek a kout; a v každém tom výklenku a koutě byl nějaký podivný stoleček, nebo skřínka, nebo knihovnička, nebo sedátko, nebo to či ono, co ve mně budilo dojem, že tak hezký koutek v pokoji už nikde jinde není, dokud jsem se nepodíval na další a neshledal ho stejně hezkým, ne-li hezčím. Všechno v pokoji dýchalo týmž klidem a touž čistotou, jež byly pečetí domu už zvenčí.

Pan Wickfield zaklepal na dveře v rohu deštěné zdi a vzápětí z nich vyběhla holčička asi v mém věku a políbila ho. V jejím obličejíčku jsem ihned rozeznal jemný a líbezný výraz dámy, která se na mne dívala z obrazu dole v přízemí. Mé obrazotvornosti připadalo, jako by byl portrét dospěl v ženu a originál zůstal dítětem. Ačkoliv obličej dívenky byl docela veselý a šťastný, jevil se v něm i v celé její bytosti klid a mír – mírný, dobrý, pokojný duch – na nějž jsem nikdy nezapomněl a na nějž nikdy nezapomenu.

To je jeho malá hospodyňka, jeho dceruška Agnes, řekl pan Wickfield. Když jsem slyšel, jakým způsobem to řekl, a viděl, jakým způsobem jí drží ruku, hned jsem uhodl, co je ta jediná pohnutka jeho života.

U pasu jí visela proutěná kabelčička, v níž měla klíče, a celá vůbec vypadala jako nejrozšafnější a nejrozumnější hospodyňka, jakou si ten starý dům mohl jen přát. Když jí otec o mně vykládal, poslouchala ho s přívětivou tváří, a když domluvil, navrhla tetě, že bychom měli jít nahoru a podívat se na můj pokoj. Šli jsme všichni společně a ona nás vedla. Byl to nádherný starý pokoj s dalšími dubovými trámy a kosočtvercovými tabulkami v oknech; a ta široká balustráda, která vedla celou cestu až nahoru k němu!

Nedovedu si vybavit v paměti, kde nebo kdy jsem v dětství viděl barevné okno v kostele. A nevzpomínám si ani, co zobrazovalo. Ale vím, že když jsem ji viděl, jak se v tom zádumčivém osvětlení starého schodiště otáčí a nahoře na nás čeká, hned jsem si na to okno vzpomněl; a něco z jeho poklidného jasu jsem od té doby spojoval s Agnes Wickfieldovou už vždycky.

Teta byla stejně šťastná jako já, jak se mé záležitosti v městě vyřešily, a sešli jsme zase dolů do salonu s pocitem velké radosti a spokojenosti. Protože teta nechtěla ani slyšet, aby zůstala na oběd, a to z obavy, aby se snad nějakou náhodou nezdržela a nevrátila se s šedivým poníkem domů až za tmy, a protože ji pan Wickfield, jak se domnívám, znal příliš dobře, aby se s ní o cokoli přel, připravili jí jen slabší polední přesnídávku a pak se Agnes zase vrátila k vychovatelce a pan Wickfield do kanceláře. Tak jsme tedy zůstali jen sami dva a mohli jsme se spolu rozloučit docela nerušeně.

Teta mi řekla, že mi pan Wickfield všechno potřebné zařídí a že v ničem nebudu mít nedostatek, a mluvila se mnou nesmírně laskavě a dávala mi jednu dobrou radu přes druhou.

„Trote,“ řekla teta závěrem, „dělej čest sobě, mně i panu Dickovi a provázejž tě Bůh!“

Pro hluboké dojetí jsem se nezmohl na nic jiného, než že jsem jí stále znovu a znovu děkoval a vzkazoval srdečné pozdravy panu Dickovi.

„Nikdy,“ řekla teta, „nebuď v ničem podlý, nikdy nebuď falešný, nikdy nebuď krutý. Uvaruj se těch tří hanebností Trote, a pak se o tebe nemusím nikdy bát.“

Slíbil jsem jí, jak jsem zrovna nejlépe dovedl, že nezneužiji její laskavosti ani nezapomenu na její varovné napomenutí.

„Poník je před domem,“ řekla teta, „už abych byla pryč! Zůstaň tady!“

S těmi slovy mě spěšně objala, vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře. Zprvu mě takový náhlý odchod zarazil a bezmála jsem se už bál, že jsem ji nějak pohněval; ale když jsem se podíval na ulici a viděl, jak sklesle nasedá do kočárku a odjíždí, aniž zvedne oči od země, svitlo mi pochopení a přestal jsem jí tak křivdit.

Do pěti, což byla páně Wickfieldova pravidelná hodina oběda, jsem se zase sebral a dostal do své nálady a byl jsem hotov ohánět se příborem. Prostřeno bylo pouze pro nás dva, ale Agnes čekala před obědem v saloně, šla s otcem dolů do jídelny a sedla si ke stolu proti němu. Nebyl jsem si jist, zda by byl mohl obědvat bez ní.

Po obědě jsme nezůstali v jídelně, nýbrž šli jsme zase nahoru do salonu, v jehož jednom útulném koutku připravila Agnes pro otce sklenice a karafu s portským. Připadalo mi, že by si asi nebyl na víně pochutnal jako jindy, kdyby mu je byly přichystaly jiné ruce než její.

Tak seděl a popíjel víno – a to velmi vydatně – celé dvě hodiny, zatím co Agnes hrála na klavír, něco si pracovala a hovořila s ním i se mnou. Většinu času byl pan Wickfield veselý a žertoval s námi, ale chvílemi utkvěl očima na ní a pak upadal v zadumání a mlčel. Agnes si toho vždycky velmi brzy všimla, jak se mi zdálo, a vždycky ho rozptylovala buď nějakou otázkou, nebo mazlivým slůvkem. Tu se pak probíral z přemítání a pil ještě vydatněji.

Agnes uvařila čaj a dělala při něm hostitelku; a čas po čaji jsme trávili stejným způsobem jako čas po obědě, dokud nešla spát. Když odcházela, přivinul si ji otec do náruče a políbil ji, a když odešla, poručil si rozžehnout svíce v kanceláři. Tehdy jsem šel spát také.

Ale během večera jsem si našel chvilku a zatoulal se k domovním dveřím a kousek ulicí, abych se ještě jednou podíval na ty staré domy a šedou katedrálu; a abych si mohl povzpomínat, jak jsem na své pouti tím starým městem prošel a šlapal také právě kolem toho starobylého domu, v němž nyní bydlím, aniž jsem to tehdy tušil. Když jsem se vracel, viděl jsem Uriáše Heepa zavírat kancelář; a protože jsem byl v přátelské náladě ke každému na světě, vešel jsem k němu, pohovořil jsem si s ním a na rozloučenou jsem mu podal ruku. Ale ach, jaká to byla ruka! Jak slizká a stejně odporná na dotyk jako na pohled! Třel jsem si potom prudce ruku, abych si svou zahřál a Uriášovu s ní setřel.

Byla to ruka tak nepříjemná, že jsem si pamatoval její chlad a vlhkost, ještě když jsem došel k sobě do pokoje. A když jsem se vyklonil z okna a viděl, jak po mně po očku pokukuje jedna z tváří vyřezaných na hlavicích trámů, připadalo mi, že to je Uriáš Heep, který tam někam vylezl, a honem jsem před ním přirazil okno.

16. Jsem jiný hoch ve víc než jednom smyslu

Druhého dne po snídani jsem znovu vstoupil do školního světa. V doprovodu pana Wickfielda jsem se odebral do ústavu, v němž jsem se měl napříště učit – do vážné budovy uprostřed nádvoří, obestřené nimbem učenosti, který mi připadal v znamenitém souladu s toulavými vranami a kavkami, jež slétaly s věží katedrály a velebně si vykračovaly po trávníku – a pan Wickfield mě uvedl k mému novému učiteli, doktoru Strongovi.

Jak se zdálo mně, vypadal doktor Strong skoro stejně omšelý jako vysoká železná zábradlí a vrata v průčelí budovy a skorem stejně toporný a tíživý jako veliké kamenné kalichy, které stály po stranách vchodu a tyčily se v pravidelných vzdálenostech kolem dokola celého nádvoří na hřebenu červené cihlové zdi jako ovětralé kuželky, aby si měl čas s čím hrát. Byl ve své pracovně (myslím tím doktora Stronga), v šatech ne zrovna zvlášť pečlivě vykartáčovaných a s vlasy ne zrovna zvlášť pečlivě učesanými; krátké nohavice neměl pod koleny podvázané, vysoké černé kamaše měl nedopjaté a střevíce měl stát na krbové předložce, kde zely jako dvě kaverny. Upřel na mne matné oči, jež mi připomněly dávno zapomenutého starého slepého koně, který se kdysi na blunderstonském hřbitově pásal na trávě a klopýtal přes hroby, řekl mi, že mě rád poznává, a potom mi podal ruku; nevěděl jsem však, co s ní dělat, protože byla nehybná jako dřevo.

Ale nedaleko doktora Stronga seděla u práce velice hezká mladá dáma – jíž říkal Anny a již jsem považoval za jeho dceru – která mě vysvobodila z rozpaků tím, že si klekla, aby doktoru Strongovi obula střevíce a zapjala mu kamaše, což učinila velmi úsměvně a hbitě. Když tuto práci skončila a my dva odcházeli do učebny, velmi mě překvapilo, když jsem slyšel, že ji pan Wickfield při loučení oslovil jako paní Strongovou; a přemítal jsem, je-li snad snachou doktora Stronga nebo je-li manželkou doktora Stronga, když mi vtom nevědomky poskytl vysvětlení sám doktor Strong.

„Mimochodem, Wickfielde,“ řekl na chodbě s rukou na mém rameni a zastavil se, „ještě jste nenašel žádné vhodné zaopatření pro bratrance mé ženy?“

„Ne,“ řekl pan Wickfield. „Ne, ještě ne.“

„Rád bych to měl vyřízeno, jak nejdřív se to vyřídit dá, Wickfielde,“ řekl doktor Strong, „protože Jack Maldon má nouzi a zahálí a z toho dvojího zla mnohdy pojde zlo ještě horší. Jak říká doktor Watts 63&,“ dodal s pohledem na mne a pokyvoval do rytmu citátu hlavou, „pro ruce zahálčivé Satan vždycky neplechu najde.“

[&63 Watts Isaac (1674-1748) – autor mnoha duchovních písní, které se zpívají dodnes.]

„Na mou věru, doktore,“ odpověděl mu pan Wickfield, „kdyby byl doktor Watts znal lidstvo, mohl stejně pravdivě napsat: »Pro ruce zaměstnané Satan vždycky neplechu najde.« Lidé zaměstnaní mají na neplechách ve světě svůj plný podíl, na to můžete vzít jed. Copak natropili za poslední jedno nebo dvě století lidé, kteří měli se sháněním peněz a s honbou po moci na pilno nejvíc? Žádnou neplechu?“

„Myslím, že Jack Maldon nebude mít se sháněním jednoho ani druhého tuze na pilno nikdy,“ řekl doktor Strong a mnul si zamyšleně bradu.

„Možná, že ne,“ pravil pan Wickfield. „Tím mě přivádíte zpátky ke své otázce a omlouvám se, že jsem odbočil. Ne, ještě se mi nepodařilo věc pana Jacka Maldona vyřídit. Myslím,“ dodal trochu váhavě, „že správně vidím vaši pohnutku, a to celou záležitost značně ztěžuje.“

„Moje pohnutka je,“ odpověděl na to doktor Strong, „najít nějaké vhodné zaopatření pro bratrance a bývalého druha dětských her své ženy Anny.“

„Ano, vím,“ řekl pan Wickfield, „doma nebo v cizině.“

„Ba právě!“ přisvědčil doktor zřejmě s podivem, proč pan Wickfield klade na ta slova takový důraz. „Doma nebo v cizině.“

„Vaše vlastní slova, to snad víte,“ řekl pan Wickfield. „Nebo v cizině.“

„Zajisté,“ odpověděl doktor. „Zajisté. Tam nebo tam.“

„Tam nebo tam? Není vám něco milejší?“ zeptal se pan Wickfield.

„Ne,“ odpověděl doktor.

„Ne?“ řekl překvapeně pan Wickfield.

„Vůbec ne.“

„Nemáte žádnou pohnutku,“ řekl pan Wickfield, „proč byste měl na mysli raději cizinu než domov?“

„Ne,“ odpověděl doktor.

„Musím vám věřit a ovšemže vám také věřím,“ pravil pan Wickfield. „Kdybych to byl věděl dříve, bylo by to můj úkol značně usnadnilo. Ale přiznávám, že jsem měl dojem jiný.“

Doktor Strong se na něho podíval rozpačitým a nechápavým pohledem, jenž se skorem vzápětí rozplynul do úsměvu, který mě silně povzbudil; neboť to byl úsměv naveskrz vlídný a přívětivý a z něho i z celého doktorova chování vůbec, když na něm nyní mrazivý povlak učenecké zahloubanosti roztál, zírala prostota srdce, pro takového nezralého studentíka, jako jsem byl já, úžasně vábná a slibná. Za stálého opakování „ne“, „vůbec ne“ a jiných krátkých ujištění téhož významu se doktor Strong před námi šoural podivným nepravidelným krokem a my jsme ho následovali, při čemž si pan Wickfield, jak jsem pozoroval, se starostlivým výrazem v tváři pro sebe vrtěl hlavou, aniž věděl, že to vidím.

Učebna byla hezky prostorný sál v nejtišší části budovy, vystavený povznesenému pohledu asi půl tuctu velkých kamenných kalichů, a její okna nahlížela do staré zahrady, soukromého to zátiší doktorova, kde na slunné jižní zdi právě zrály broskve. Na pažitě před okny stály dva truhlíky s velkými aloemi; a široké tvrdé listy této rostliny (které vypadají jako vystříhané z lakovaného plechu) mi jsou od těch dob spojením představ jakýmsi symbolem ticha a ústraní. Když jsme vešli, učilo se ve třídě pilně z knih asi pětadvacet hochů, ale všichni na pozdrav doktorovi vstali, a když spatřili pana Wickfielda a mne, zůstali stát.

„Nový student, mladí pánové,“ řekl doktor Strong. „Trotwood Copperfield.“

Jakýsi Adams, primus na škole, potom vystoupil z lavice a přivítal mne. V bílém nákrčníku vypadal jako mladý duchovní, ale byl velmi přátelský a veselý, ukázal mi moje místo a představil mě učitelům způsobem tak uhlazeným, že mohlo-li mě vůbec něco vyvést z rozpaků, bylo by to bývalo jeho jednání.

Připadalo mi to však už tak dávno, co jsem byl mezi takovými chlapci nebo jakýmikoli druhy stejného věku se mnou kromě Micka Walkera a Moučného Brambora, že jsem se mezi nimi cítil tak cizí jako dosud v životě nikde. To, že jsem prožil výjevy, o nichž oni nemohou mít ani ponětí, a že jsem nabyl zkušeností pro můj věk, zjev i stav co jednoho z nich nezvyklých, jsem si uvědomoval tak hluboce, že jsem se napůl považoval za podvodníka, když tak mezi ně přicházím jako obyčejný školáček. Za svého pobytu u Murdstona a Grinbyho, ať už byl sebekratší nebo sebedelší, jsem všem chlapeckým sportům a hrám tolik odvykl, že jsem dobře věděl, jak neobratný a necvičený jsem v nejprostších úkonech s nimi spojených. Co jsem se kdy naučil, to mi při trudných životních starostech od rána do noci vyprchalo z paměti takovou měrou, že jsem nyní při zkoušce, co vlastně umím, nic nevěděl a musil se spokojit se zařazením do nejnižšího stupně. Ale ať mě nedostatek chlapecké obratnosti i knižních vědomostí trápil jakkoli, nekonečně tíživější pro mne bylo pomyšlení, že mě od spolužáků mnohem víc vzdaluje to, co znám, než to, co neznám. Vířilo mi hlavou, co by asi pomyslili, kdyby věděli, jak dobře znám vězení nejvyššího civilního soudu? Není na mně snad něco, co by si mohlo proti mé vůli prozradit mé počínání při společném životě s Micawberovými – všechny ty pochůzky k zastavárníkovi a prodávání věcí a ty večeře s nimi? Co když mě třebas někteří z chlapců viděli, když jsem se utrmácený a rozedraný vlekl ulicemi Canterbury, a poznají mě? Co by asi řekli, oni, pro něž peníze nic neznamenají, kdyby se náhodou dověděli, jak šetrně jsem musil skládat jednu půlpenci k druhé, abych si mohl denně koupit svůj cerbulátek a pivo nebo porci nákypu? Jak by na ně, kteří nemají o životě v Londýně a o londýnských ulicích ani ponětí, asi účinkovalo, kdyby se dověděli, jak obeznalý (a styděl jsem se za tu znalost) jsem v leckterých nejhorších stránkách obojího? To všechno mi první den ve škole doktora Stronga vířilo hlavou tak neodbytně, že jsem si nedůvěřoval ani v nejletmějším pohledu nebo pohybu, stáhl se vždycky do sebe, kdykoli se mnou některý z nových spolužáků chtěl zapříst hovor, a jakmile vyučování skončilo, pospíchal hned pryč z obavy, abych se odpovědí na nějakou přátelskou poznámku nebo nabídku třebas nepodřekl.

Ale starý dům pana Wickfielda působil takovým vlivem, že když jsem u něho s novými školními učebnicemi pod paždí zaklepal, hned jsem pocítil, jak se moje tíseň rozplývá. Cestou do mého vzdušného starobylého pokoje nahoře se mi zdálo, jako by moje pochyby a úzkosti obestíral vážný stín schodiště a závojem halil i mou minulost. V pokoji jsem pak seděl a ležel vytrvale v knihách až do oběda (ve tři byl konec vyučování pro všechny) a potom jsem sešel dolů s nadějí, že ze mne přece jednou bude ještě přijatelný chlapec.

Agnes byla v saloně a čekala na otce, kterého zdržela nějaká návštěva v kanceláři. Uvítala mě svým milým úsměvem a zeptala se mě, jak se mi ta škola líbí. Řekl jsem jí, že se mi v ní bude velice líbit, jak doufám, ale že se v ní pro počátek cítím trochu cizí.

„Ty jsi ve škole nebyla nikdy, že ne?“ řekl jsem.

„Ale ano. Mám ji každý den.“

„Ale to myslíš tady, u vás doma?“

„Nemohu se učit jinde, tatínek by se beze mne neobešel,“ odpověděla a s úsměvem zavrtěla hlavou. „Tatínkova hospodyňka musí přece být v jeho domě, to víš.“

„Má tě jistě strašně rád,“ řekl jsem.

Přikývla na souhlas a šla ke dveřím poslouchat, nejde-li už nahoru, aby mu mohla vyjít na schody naproti. Ale protože nešel, zase se vrátila.

„Maminka mi umřela, hned jak jsem se narodila,“ řekla svým klidným způsobem. „Znám ji jenom z obrazu, co visí dole. Viděla jsem tě, jak ses na něj včera díval. Napadlo tě, kdo to je?“

Řekl jsem jí, že ano, protože je jí ten obraz tak podobný.

„Tatínek to říká taky,“ odpověděla Agnes radostně. „Počkej! Tatínek už jde!“

Když mu vyběhla naproti a pak si ho za ruku přivedla, zářila její klidná jasná tvářička radostí. Pan Wickfield mě srdečně pozdravil a řekl mi, že pod vedením doktora Stronga, který je jedním z nejušlechtilejších mužů, budu jistě šťastný.

„Kdoví, jsou možná lidé – nevím ovšem, že by skutečně byli – kteří jeho laskavosti zneužívají,“ řekl pan Wickfield. „Ať nikdy ani v ničem nejsi jedním z nich, Trotwoode! Je ze všech lidí na světě nejméně podezíravý, a ať už to je přednost nebo nedostatek, dlužno toho dbát při veškerém jednání s doktorem, ať jde o věc velkou nebo malou.“

Připadalo mi, že mluví, jako by byl unavený nebo s něčím nespokojeny; ale dál jsem se tím už v myšlenkách neobíral, protože právě ohlásili oběd a my jsme sešli dolů do jídelny a rozsadili se u stolu jako po prvé.

Sotva jsme si sedli, strčil Uriáš Heep do dveří svou zrzavou hlavu a kostlivou ruku a řekl:

„Je tu pan Maldon, pane, a prosí, abyste s ním laskavě promluvil slovíčko.“

„Vždyť jsem se právě tuhle chvíli s panem Maldonem rozloučil,“ řekl jeho pán.

„Ano, pane,“ odpověděl Uriáš, „ale pan Maldon se vrátil a prosí, abyste s ním laskavě promluvil slovíčko.“

Zatím co přidržoval rukou dveře otevřené, díval se Uriáš na mne, díval se na Agnes, díval se na jídla, díval se na talíře, díval se na všecičko v pokoji, jak mi připadalo – a přece se zdálo, že se nedívá na nic, neboť tak skvěle dovedl celou tu dobu předstírat, že své rudohnědé oči upírá oddaně na pána.

„Prosím o prominutí. Uvažoval jsem o tom a rád bych jenom řekl,“ ozval se hlas za Uriášem, když mu mluvčí odstrčil hlavu a místo ní ukázal svou – „omluvte mě, prosím, že vyrušuji – rád bych jenom řekl, že jak to vypadá, nemám v té věci vlastně na vybranou, a proto čím dřív odjedu do ciziny, tím líp. Sestřenka Anny říkala, když jsme o tom mluvili, že má přátele raději na dosah než ve vyhnanství a starý doktor…“

„Snad doktor Strong, ne?“ přerušil ho vážně pan Wickfield.

„Nu ovšem, doktor Strong,“ odpověděl návštěvník. „Já mu říkám starý doktor, to přece vyjde na jedno, nemyslíte?“

„Nemyslím,“ odpověděl pan Wickfield.

„Tak tedy, doktor Strong,“ řekl návštěvník. „Myslel jsem, že doktor Strong smýšlí stejně. Ale protože z vašeho jednání se mnou je zřejmé, že teď smýšlí jinak, nezbývá už k věci připomenout nic než to, že čím dřív budu pryč, tím líp. Proto mě napadlo, abych se vrátil a řekl vám, že čím dřív budu pryč, tím líp. Když má člověk skočit do vody, nemá smysl otálet na břehu.“

„Ve vašem případě, pane Maldone, bude otálení co možná nejméně, na to můžete spolehnout,“ pravil pan Wickfield.

„Že děkuju,“ řekl oslovený. „Vděčný až do smrti. Nechci se darovanému koni dívat na zuby, protože se to nesluší; ale jinak bych řekl, že by to sestřenka Anny dovedla snadno zařídit po svém. Myslím, že by stačilo, kdyby Anny jenom řekla starému doktorovi –“

„Rozumím-li vám dobře, chcete asi říci, že by stačilo, kdyby paní Strongová řekla svému manželovi…?“ pravil pan Wickfield.

„Úplně tak,“ odpověděl druhý muž, „– kdyby řekla, že chce, aby se to a to zařídilo tak a tak; a rozumí se, samo sebou, že by to tak a tak bylo.“

„A proč by se to mělo rozumět samo sebou, pane Maldone?“ zeptal se pan Wickfield a pokračoval klidně v jídle.

„Proč? Protože Anny je rozkošná děva a starý doktor – totiž doktor Strong – není zrovna rozkošný mládenec,“ řekl pan Jack Maldon se smíchem. „Nemíním nikoho urážet, pane Wickfielde. Myslím tím jenom, že v podobném manželství je podle mého názoru nějaké odškodnění po právu docela na místě.“

„Odškodnění pro dámu, pane?“ zeptal se pan Wickfield přísně.

„Ano, pro dámu, pane,“ odpověděl pan Jack Maldon se smíchem. Když si však zřejmě všiml, že pan Wickfield pokračuje v jídle stále stejně klidně a neochvějně a že nemá špetku naděje ho přimět, aby uvolnil jediný sval v tváři, dodal:

„Nu, řekl jsem všecko, proč jsem se vrátil, a s další omluvou za toto vyrušení bych snad mohl odejít. Budu ovšem přesně dbát vašich pokynů a budu tu věc považovat za záležitost, kterou projednáme pouze my dva spolu a o které se v doktorově rodině nesmí mluvit.“

„Obědval jste už?“ zeptal se pan Wickfield a pokynul návštěvníkovi rukou ke stolu.

„Že děkujem. Budu obědvat,“ řekl pan Maldon, „se sestřenkou Anny. Sbohem!“

Když odcházel, pan Wickfield ani nevstal a zamyšleně se za ním díval. Pomyslil jsem si, že je to celkem povrchní mladý pán s hezkou tváří, pohotovým jazykem a sebevědomým smělým vystupováním. To bylo moje první setkání s panem Jackem Maldonem; když jsem o něm toho dne ráno slyšel doktora hovořit, nenadál jsem se, že ho uvidím tak brzy.

Když jsme se najedli, odešli jsme zase nahoru a tam se všechno opakovalo navlas stejně jako den předtím. Agnes nachystala sklenice a karafy v témže zákoutí a pan Wickfield se posadil k pití a pil vydatně. Agnes mu hrála na klavír, seděla u něho, pracovala a povídala a zahrála si se mnou několik her domina. V ustálenou hodinu udělala čaj, a když jsem si potom přinesl dolů knihy, prohlížela je a ukazovala mi, co z nich zná (a nebyla toho jenom troška, ačkoliv ona tvrdila, že je) a jak se z nich nejlépe učit, abych látku pochopil. Vidím ji, to její skromné, spořádané a pokojné chování, a slyším i její klidný krásný hlas, ještě když tato slova píši. Ten vliv ve všem dobrý, jímž na mne později dovedla působit, mi už začíná v nitru zapouštět kořínky. Miluji Emilku, nemiluji Agnes – ne, špatně, vůbec ne tak – ale cítím, že kde je Agnes, tam je i dobro, mír a pravda; a že měkké světlo barevného kostelního okna, jež jsem kdysi dávno viděl, stále zalévá ji – a jsem-li jí nablízku – také mne i všechno kolem nás.

Když nadešel čas, kdy chodívala spát, a vskutku nás opustila, podal jsem panu Wickfieldovi ruku, protože jsem se sám také chystal k odchodu. Zadržel mě však a řekl: „Chtěl bys zůstat u nás, Trotwoode, nebo bys raději bydlel někde jinde?“

„Raději bych zůstal,“ odpověděl jsem dychtivě.

„Víš to jistě?“

„Ano, prosím. Když dovolíte!“

„Ale vedeme tady bohužel nudný život, chlapče, abys věděl,“ pravil.

„Ne nudnější pro mne než pro Agnes, pane. Vůbec ne nudný!“

„Než pro Agnes,“ opakoval si, přešel pomalu k velkému krbu a opřel se o něj. „Než pro Agnes!“

Vypil ten večer tolik vína (nebo se mi tak aspoň zdálo), až měl oči zalité krví. Ne že bych mu do nich byl tu chvíli viděl, protože je měl sklopené a zastíněné rukou, ale všiml jsem si jich krátce předtím.

„Tak bych rád věděl,“ řekl pološeptem, „jestli mě moje Agnes nezačíná mít dost. Jestlipak kdy budu já mít dost jí! Ale to je něco jiného – to je něco docela jiného!“

Myslil jenom nahlas, nemluvil ke mně, a zůstal jsem proto tiše.

„Nudný starý dům,“ řekl, „a jednotvárný život; ale musím ji mít nablízku. Musím si ji udržet nablízku. Jestliže se mi pomyšlení, že bych umřel a zanechal tady svůj poklad, nebo že by umřel můj poklad a zanechal tady mne, zjevuje jako strašidelný přízrak, aby mi otrávil nejšťastnější chvíle, a dá se utopit jenom ve –“

To slovo nevyřkl, nýbrž přešel jen zvolna k místu, kde předtím seděl, bezmyšlenkovitým pohybem si nalil z prázdné karafy, postavil ji na stolek a vrátil se zase ke krbu.

„Je-li to taková trýzeň, když je tady,“ řekl, „jaké by to pak bylo, kdyby byla pryč? Ne, ne, ne! To zkusit nedokážu!“

Opíral se o krbovou římsu a dumal tak dlouho, že jsem se nemohl rozhodnout, mám-li se vystavit nebezpečí, že ho odchodem vyruším, nebo mám-li zůstat tiše sedět na místě, dokud se z toho přemítání neprobere. Konečně se ale vzpamatoval a rozhlížel se po pokoji, až se naše pohledy střetly.

„Chceš zůstat u nás, Trotwoode, říkáš?“ pravil docela běžným tónem a jako by odpovídal na něco, co jsem právě pronesl. „Z toho mám radost. Jsi nám oběma společníkem. Dobře, že tě tady máme. Dobře pro mne, dobře pro Agnes, dobře možná pro nás všechny.“

„Pro mne jistě, pane, to vím,“ řekl jsem. „Jsem tak rád, že jsem tady!“

„Správný chlapec!“ pravil pan Wickfield. „Dokud budeš rád, že jsi tady, pak tady také zůstaneš.“ Po těch slovech mi potřásl rukou, popleskal mě po zádech a řekl mi, budu-li kdy večer mít něco na práci, až Agnes bude už ležet, nebo budu-li chtít něco číst jen tak pro zábavu, abych si kdykoli bez ptaní zašel dolů do jeho pracovny, pakliže on tam bude a já zatoužím po společnosti, a poseděl si s ním. Poděkoval jsem mu za tu laskavost, a protože brzy potom odešel dolů a já necítil ještě únavu, šel jsem s knihou v ruce dolů také, abych na půl hodinky využil jeho dovolení.

Když jsem však zahlédl v malé kulaté kanceláři světlo a vzápětí pocítil, jak mě cosi vábí k Uriáši Heepovi, který pro mne měl jakési divné kouzlo, šel jsem místo do pracovny tam. Zastihl jsem Uriáše, jak čte ve velké tlusté knize s pozorností tak okázalou, že řádku za řádkou objíždí při čtení vyzáblým ukazováčkem a zanechává na celé stránce (nebo jsem tak aspoň pevně věřil) slizkou stopu jako slimák.

„Pracujete dnes večer dlouho, Uriáši,“ povídám.

„Ano, mladý pane Copperfield,“ odpoví Uriáš.

Zatím co jsem se šplhal na vysokou stoličku proti němu, abych si s ním mohl porozprávět pohodlněji, všiml jsem si, že u něho není stopy po ničem, čemu by se dalo říci úsměv, a že náhradou za něj může pouze roztáhnout ústa, až se mu na tvářích po obou stranách udělají dvě hluboké svislé rýhy.

„Nedělám kancelářskou práci, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš.

„Co tedy děláte?“ zeptal jsem se.

„Prohlubuji své právnické vědomosti, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš. „Právě probírám Tiddovo Praktikum 64&. Ó, mladý pane Copperfield, ten pan Tidd, to je autor!“

[&64 Tiddovo Practikum – sbírka praktických příkladů ke studiu anglického práva.]

Moje stolička byla tak znamenitá pozorovatelna, že když jsem ho sledoval, jak po tomto nadšeném zvolání pokračuje ve čtení a jezdí opět ukazováčkem po řádkách, všiml jsem si, že jeho tenké a protáhlé nozdry s otvory ostře ohraničenými mají jedinečný a krajně odporný zvyk se roztahovat a stahovat; že se zdá, jako by mrkaly místo jeho očí, které sotva kdy mrkly vůbec.

„Jste už patrně skvělý právník, že?“ řekl jsem, když jsem se na něho nějakou chvíli díval.

„Já, mladý pane Copperfield?“ řekl Uriáš. „Ó, kdepak já! Jsem úplně sprostný člověk!“

Pozoroval jsem, že ty jeho ruce nejsou jenom hříčka mé fantasie, neboť si často dřel do kruhu dlaň o dlaň, jako by si je chtěl do sucha vyždímat a zahřát, a kromě toho si je často pokradmu utíral kapesníkem.

„Dobře vím, že jsem nejsprostnější člověk pod sluncem,“ řekl Uriáš Heep skromně, „ať si kdo je jaký je. Moje matka je taktéž velice sprostná osoba. Bydlíme ve sprostném příbytku, mladý pane Copperfield, ale máme mnoho, zač být vděční. Otec míval taktéž sprostné povolání. Byl hrobníkem.“

„Co dělá teď?“ zeptal jsem se.

„Nyní se podílí na věčné slávě a blaženosti, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš Heep. „Ale máme mnoho, zač být vděční. Jak mnoho musím být vděčný jen za to, že jsem u pana Wickfielda!“

Zeptal jsem se Uriáše, je-li u pana Wickfielda už dlouho.

„Jsem u něho dnes už na čtvrtý rok, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš a sklapl knihu, když si předtím pozorně označil místo, kam dočetl. „Nastoupil jsem rok po otcově úmrtí. Jak mnoho musím být vděčný už jen proto! Jak mnoho musím být vděčný panu Wickfieldovi za jeho laskavý záměr přijmout mě zdarma jako smluvního praktikanta, což by jinak bylo sprostným prostředkům mé matky i mým nedosažitelné!“

„A až uplyne vaše smluvní doba, pak budete myslím hotovým advokátem, že?“ řekl jsem.

„Pakliže mi požehná Prozřetelnost, mladý pane Copperfield, pak budu,“ odpověděl Uriáš.

„Nebude možná dlouho trvat a pan Wickfield vás přijme do kanceláře za společníka,“ řekl jsem, abych se mu zavděčil, „a firma bude znít Wickfield a Heep, nebo Heep dříve Wickfield.“

„Ó, nikoliv, mladý pane Copperfield,“ odpověděl Uriáš a zavrtěl hlavou, „na to jsem přespříliš sprostný!“

Když proti mně v té své pokorné sprostnosti seděl a s roztaženými ústy a rýhami v tvářích na mne úkosem hleděl, opravdu se neobyčejně podobal té vyřezávané hlavici na trámě před mým oknem.

„Pan Wickfield je jedinečně vzácný člověk, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš. „Znáte-li ho dlouho, zajisté to víte mnohem lépe, než bych vám to mohl povědět já.“

Odpověděl jsem, že o tom vůbec nepochybuji, ale že ho sám neznám dlouho, ačkoliv je přítelem mé tety.

„Ó, hleďme, mladý pane Copperfield!“ řekl Uriáš. „Vaše teta je roztomilá dáma, mladý pane Copperfield!“

Kdykoli chtěl projevit nadšení, vždycky se podivně kroutil; tento velice šeredný návyk nyní odvrátil mou pozornost od poklony, jíž obmyslil mou příbuznou, k vrtění, při němž se tělem i krkem svíjel jako had.

„Rozmilá dáma, mladý pane Copperfield!“ řekl Uriáš Heep. „Chová rovněž velký obdiv k slečně Agnes, mladý pane Copperfield, nemám pravdu?“

Směle jsem řekl „ano“ – ne však, že bych o tom něco věděl, Bůh mě netrestej!

„Doufám, že vy rovněž, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš. „Je přece samozřejmé, že vy rovněž.“

„Každý se jí musí obdivovat,“ odpověděl jsem.

„Ó, mladý pane Copperfield,“ zvolal Uriáš Heep, „jak vám za ta slova děkuji! Jsou tak pravdivá! Třebaže jsem tak sprostný, vím, jak jsou pravdivá! Ó, mladý pane Copperfield, děkuji vám!“

V tom citovém rozbouření se samým kroucením až sesmekl se stoličky, a když už byl jednou dole, pustil se do příprav k odchodu domů.

„Matka mě už bude čekat,“ řekl, když vytáhl z kapsy matné hodinky s nevýrazným číselníkem, „a bude zneklidněná, neboť třebaže jsme velice sprostní lidé, mladý pane Copperfield, lneme značnou měrou k sobě. Kdybyste nás kdykoli odpoledne přišel navštívit a vypil v našem sprostném příbytku šálek čaje, vážila by si matka vaší společnosti stejně hluboce jako já.“

Řekl jsem, že rád přijdu.

„Děkuji vám, mladý pane Copperfield,“ odpověděl Uriáš a zařadil knihu na poličku. – „Vy zde asi nějaký čas pobudete, není-liž pravda, mladý pane Copperfield?“

Odpověděl jsem, že tam budu pokud možno bydlit celou dobu, co zůstanu ve škole.

„Ó, hleďme!“ zvolal Uriáš. „Skorem bych myslil, že se nakonec společníkem pana Wickfielda stanete vy, mladý pane Copperfield!“

Zaříkal jsem se, že se takovými úmysly nezabývám a že se mnou podobné záměry nemá ani nikdo jiný, ale Uriáš jinak nedal a na všechno mé ujišťování znovu a znovu odpovídal nasládle: „Ó, ano, mladý pane Copperfield, podle mého ano, vskutku!“ a „Ó, vskutku, mladý pane Copperfield, podle mého ano, zajisté!“ Když byl konečně hotov pro ten den kancelář opustit, zeptal se mě, zda by mi nevadilo, kdyby zhasil, a když jsem řekl, že ne, okamžitě světlo zhasil. Potom mi podal ruku – potmě mi ta ruka připadala na dotyk jako ryba – maličko pootevřel dveře na ulici, protáhl se ven, zavřel za sebou a mne nechal, abych si zpáteční cestu do domu protápal tmou, což mě stálo dost námahy a pád přes jeho stoličku. To byla patrně bezprostřední příčina, proč se mi o něm zdálo, jak mi připadalo, aspoň půl noci – mimo jiné o tom, že spustil domek pana Peggottyho na vodu, vytáhl na stěžeň černou korouhev s nápisem „Tiddovo Praktikum“ a pod touto ďábelskou vlajkou vyplul na pirátskou výpravu a odvážel mne a Emilku k španělským břehům, aby nás utopil.

Když jsem byl ve škole druhý den, trochu jsem už svou stísněnost přemohl, třetí den ještě víc, a tak jsem ji ponenáhlu setřásl docela, až jsem se ani ne za čtrnáct dní cítil mezi novými spolužáky jako doma a docela šťastný. Při hrách jsem byl značně neobratný a v učení značně pozadu, ale doufal jsem, že v prvním směru mi pomůže cvik a v druhém pilná práce. Pustil jsem se proto do her i do učení s plnou vervou a sklidil jsem chválu. A náramně brzy mi začal život u Murdstona a Grinbyho připadat tak cizí, že jsem ho málem nepovažoval za skutečnost, kdežto v současném životě jsem tak zdomácněl, že mi připadalo, jako bych ho byl vedl už dlouhý čas.

Škola doktora Stronga byla znamenitý ústav – tak odlišný od ústavu pana Creakla, jako dobro od zla. Doktor ji vedl velmi svědomitě a důstojně a podle zdravých zásad; ve všem všudy se dovolával cti a poctivosti žáků a držel se názoru spoléhat, že se chlapci jmenovanými vlastnostmi vyznačují, dokud se neukážou této důvěry nehodní, což dělalo divy. Všichni jsme cítili, že máme podíl jak na dobrém chodu školy, tak i na zachování jejího dobrého jména a vážnosti. Proto jsme také brzy ke škole vřele přilnuli – vím, že já na příklad jistě, a celou dobu svého pobytu v ní jsem nepoznal jediného žáka, který by cítil jinak – a učili jsme se opravdu s dobrou vůlí ve snaze dělat jí čest. Po vyučování jsme hráli pěkné hry a volnosti jsme měli dosyta, ale i tak, jak se pamatuji, o nás město dobře mluvilo a jen zřídka jsme, ať už zjevem nebo chováním, nějak poškodili dobrou pověst doktora Stronga a jeho žáků.

Někteří studenti z vyšších stupňů bydlili přímo v doktorově domě a od těch jsem se z druhé ruky dověděl několik podrobností z doktorova života. Jako že si krásnou mladou dámu, kterou jsem viděl u něho v pracovně, bral ani ne před rokem a že si ji vzal z lásky, neboť paní neměla ani vindru, ale zato má houf chudého příbuzenstva (jak mi vyprávěli spolužáci), které by se přeochotně nahrnulo do doktorova domu a vyšívalo jeho samotného z domova. Také prý je doktorovo hloubavé chování dlužno přičítat na vrub tomu, že se ustavičně zabývá hledáním řeckých kořenů, což jsem ve své nevinnosti a nevědomosti považoval za nějakou doktorovu nezřízenou botanickou vášeň obzvlášť proto, že se při chůzi dívá stále do země, dokud jsem nepochopil, že jde o kořeny slov pro nový slovník, který hodlá napsat. Jak jsem se dověděl, náš první žák Adams, který měl zvláštní počtářské nadání, vypočítal na základě doktorova rozvrhu i doktorovy rychlosti dobu potřebnou k dopsání slovníku. Došel k závěru, že by ho mohl dopsat za tisíc šest set čtyřicet devět let, počítáno od doktorových posledních, to jest dvaašedesátých narozenin.

Ale doktora samého celá škola zbožňovala; a byla by musila mít zvrácené žactvo, aby tomu bylo jinak, protože doktor byl nejlaskavější člověk na světě s prostomyslným a důvěřivým srdcem, které by snad bylo obměkčilo i sama kamenná srdce těch velikých kalichů na zdi. Jak se tak procházíval sem a tam, po té části nádvoří, která přiléhala k boku budovy, kde po něm zatoulané vrány a kavky s poťouchle nakroucenými hlavičkami pokukovaly, jako by věděly, oč znalejší jsou běhu života než on, kterémukoli pobudovi stačilo, když se dovedl dostat k doktorovým vrzavým střevícům dost blízko, aby zaujal jeho pozornost aspoň na jednu větičku z pohádky o svém neštěstí, a měl pro příští dva dny o živobytí postaráno. To bylo v ústavě tak vyhlášené, že se učitelé a starší žáci starali, aby těmto nájezdníkům odřízli s různých stran cestu, a vyskakovali z oken a vyháněli je z nádvoří dřív, než vetřelec mohl na sebe upoutat doktorovu pozornost, což se jim někdy podařilo teprve několik kroků od doktora, který při svém šouravém přecházení sem a tam o věci vůbec nevěděl. Mimo své království a bez ochranného doprovodu byl učiněná ovce, která si o ostříhání sama říká. Byl by si dovedl svléknout i kamaše s nohou a darovat je. Skutečně také kolovala ve škole historka (nemám a ani jsem nikdy neměl tušení, čím podložená, ale věřil jsem jí tolik let, že bych na její pravdivost přísahal i dnes), že jednou v zimě, za mrazivého dne, doopravdy svlékl kamaše s nohou a obdaroval jimi žebračku, která pak v sousedství vyvolávala pohoršení tím, že dům od domu ukazovala hezké nemluvně, zabalené do těch oděvních součástí, jež kdekdo ihned poznal, protože byly v okolí stejně známé jako sama katedrála. Pověst dodávala, že jediný člověk, jenž je nepoznal, byl doktor sám, jehož prý, když se krátce nato octly na prodej ve dveřích vetešnického krámku, který neslynul zrovna dobrou pověstí a kde se takové věci vyměňovaly za kořalku, víc než jednou lidé viděli, jak je zálibně převrací v rukou, jako by se mu na nich zamlouval nějaký zvláštní nový střih a jako by je pokládal za lepší než ty, které má.

Podívaná na doktora ve společnosti jeho hezké mladé ženy byla roztomilá. Svou náklonnost k ní projevoval otcovsky shovívavým způsobem, který jako by již sám o sobě svědčil, že doktor je hodný člověk. Často jsem je vídal procházet se v zahradě, kde byly broskve, a někdy jsem měl příležitost všimnout si jich blíž v jeho pracovně nebo v saloně. Připadalo mi, že se o něho paní Strongová velice pečlivě stará a má ho z duše ráda, ačkoliv bych nikdy nebyl řekl, že má zvlášť velký zájem o slovník, z kteréhožto díla doktor nosil ustavičně po kapsách i za podšívkou klobouku rozličné fragmenty, jež všude překážely, a o nichž, jak to zpravidla vypadalo, jí na procházce ze široka vykládal.

S paní Strongovou jsem se vídal hodně jednak proto, že si mě oblíbila hned to ráno, kdy jsem se byl doktorovi představit, a byla na mne už potom stále hodná a jevila o mne zájem, jednak proto, že měla velice ráda Agnes a co chvíli se v našem domě stavovala na skok. Zdálo se mi, že mezi ní a panem Wickfieldem (jehož jako by se bála) vládne podivné napětí, které nikdy nepolevilo. Kdykoli k nám navečer zašla, vždycky odmítala přijmout jeho doprovod a místo toho odběhla domů se mnou. A někdy, když jsme spolu vesele přebíhali nádvoří katedrály a neočekávali, že bychom někoho potkali, narazili jsme na pana Jacka Maldona, vždycky překvapeného, že nás vidí.

Mamá paní Strongové byla dáma, v níž jsem našel velké zalíbení. Jmenovala se sice paní Marklehamová, ale naši chlapci jí obvykle říkali Generálka s narážkou na její vůdcovství a obratnost, s nimiž šikovala mocné voje příbuzenstva proti doktorovi. Byla to malá žena s pronikavýma očima, která nosívala, byla-li v plné parádě, vždycky jeden a týž čepec, zdobený několika umělými květinami a dvěma umělými motýly, kteří měli po těch květech poletovat. Mezi námi žáky se udržovala pověra, že ten čepec pochází z Francie a mohl vzejít jedině z mistrných rukou toho důmyslného národa; ale s určitostí o něm vím jen to, že se vždycky navečer objevil tam, kdekolivěk se objevila paní Marklehamová, a že se na přátelské dýchánky dopravoval v lehounkém orientálním košíčku a že motýli měli dar neustále se třást a na účet doktora Stronga využívali zářných chvílí jako pilné včelky.

Generálku – ne že bych toho jména používal z neuctivosti – jsem měl skvělou příležitost pozorovat jeden večer, který se mi stal památný ještě pro něco jiného, co zde hodlám vypravovat také. Byl to večer, kdy se v doktorově bytě sešla menší společnost, pozvaná u příležitosti odjezdu pana Jacka Maldona, který odcházel do Indie jako kadet nebo něco podobného, když pan Wickfield jeho věc konečně vyřídil. Náhodou měl také doktor narozeniny. Dostali jsme ten den prázdno, dopoledne jsme mu odevzdali dárky, ústy prvního žáka jsme mu přednesli blahopřejnou řeč a provolávali jsme mu slávu, až jsme my ochraptěli a doktor se rozplakal. A večer jsme pak – pan Wickfield, Agnes a já – šli doktora navštívit co soukromníka a popít s ním čaj.

Pan Jack Maldon tam přišel už před námi. Paní Strongová, oblečená bíle s třešňovými stužkami, hrála při našem příchodu na piano a pan Maldon se nad ní nakláněl a obracel jí noty. Když se ohlédla, pomyslil jsem si, že jasná červeň i běl jí na pleti nekvetou tak svěže jako jindy, ale přesto vypadala hezky, neobyčejně hezky.

„Zapomněla jsem, doktore,“ řekla mamá paní Strongové, když jsme se usadili, „vyslovit vám blahopřání k významnému dni – ačkoliv mé přání, jak si můžete domyslit, znamená v mém případě mnohem víc než pouhou zdvořilost. Dovolte, abych vám popřála ještě mnoho šťastných let.“

„Děkuji vám, madame,“ odpověděl doktor.

„Ještě mnoho, mnoho šťastných let,“ řekla Generálka. „Nejen kvůli vám samotnému, ale i kvůli Anny a Jacku Maldonovi a kvůli mnoha jiným lidem. Připadá mi to jako včera, Jacku, co jsi byl špuntík aspoň o hlavu menší než mladý pan Copperfield tady a vzadu na zahradě sis za keři angreštu s Anny vyznával dětskou lásku.“

„Drahá mamá,“ řekla paní Strongová, „o tom teď, prosím, nemluv.“

„Nebuď směšná, Anny,“ řekla jí na to matka. „Jestliže se červenáš, když slyšíš o takových věcech, ještě dnes, kdy už jsi stará vdaná žena, tak kdy se tedy chceš přestat červenat, když o nich budeš slyšet?“

„Stará?“ zvolal pan Jack Maldon. „Anny stará? Jak to?“

„Ano, Jacku,“ odpověděla Generálka. „Skutečně stará vdaná žena. Tvá sestřenice není sice stará lety – neboť slyšeli jste mě snad vy nebo slyšel mě snad kdy někdo jiný mluvit o dvacetiletém děvčeti jako o staré lety? – ale je ženou doktora Stronga a jako jeho manželka je to, jak jsem ji označila. Je pro tebe dobře, Jacku, že tvá sestřenice skutečně je ženou doktora Stronga. Našel jsi v něm vlivného a laskavého přítele a odvažuji se předpovědět, když si to zasloužíš, že bude ještě laskavější. Nemám žádnou falešnou pýchu. Nikdy neváhám upřímně přiznat, že někteří členové naší rodiny postrádají přítele. Ty sám jsi k nim patřil, dokud vliv tvé sestřenice pro tebe jednoho nezískal.“

Doktor Strong v dobrotě svého srdce mávl pouze rukou, jako že to nic neznamená a aby pana Jacka Maldona ušetřil všech dalších připomínek. Ale paní Marklehamová si přesedla na židli vedle doktora, opřela si vějíř o jeho rukáv a řekla:

„Opravdu, milý doktore, to ne. Jestliže se zdá, že o tom hovořím tuze dlouho, musíte mi to odpustit, protože nemohu své city zvládnout. Je to skorem moje utkvělá myšlenka, tolik jsem touhle věcí posedlá. Jste pro nás pravé požehnání! Jste vpravdě spása, to mi věřte!“

„Nesmysl, nesmysl,“ řekl doktor.

„Ne, ne, promiňte, prosím,“ opáčila Generálka. „Když tady není nikdo kromě našeho milého a důvěrného přítele pana Wickfielda, nemohu dopustit, abyste mě odbýval. Jestliže budete takhle pokračovat, začnu uplatňovat své právo tchyně a vyhubuji vám. Mluvím úplně poctivě a otevřeně. Co povídám teď, to jsem říkala už tehdy, když jste mě překvapil a ohromil po prvé – pamatujete se, jak mě to překvapilo? – když jste se přišel ucházet o ruku Anny. Ne že by snad v tom samotném ucházení o její ruku bylo něco tak mimořádně neobvyklého – bylo by přece směšné něco takového tvrdit! – ale protože jste znal chudáka jejího otce a taky ji samotnou jste znal jako půlroční miminko, ani ve snu mě nenapadlo, že bych vás vůbec mohla vidět v tomhle světle, vlastně vůbec jako muže, který myslí na ženitbu – nic než to, víte?“

„Ano, ano,“ odpověděl dobromyslně doktor. „Na tom nezáleží!“

„Ale mně na tom záleží!“ řekla Generálka a přiložila mu vějíř ke rtům. „Záleží mi na tom úžasně. Připomínám ty věci, abyste je mohli uvést na pravou míru, kdybych se mýlila. Nuže, potom jsem si promluvila s Anny a řekla jsem jí, co se stalo. Řekla jsem: »Dítě milené, byl tady doktor Strong a vyznal se, že jsi předmět jeho náklonnosti, a ucházel se o tvou ruku.« Nutila jsem ji snad, třebas jen za mák? Ne! Řekla jsem: »Tak, Anny, pověz mi tady teď pravdu; máš srdce volné?« – »Mamá,« řekla s pláčem, »jsem tak strašně mladá« – a to byla svatá pravda – »a ještě ani pořádně nevím, jestli vůbec nějaké srdce mám.« – »Potom tedy, dítě milené,« řekla jsem, »na to můžeš vzít jed, že volné je. Tak nebo tak, miluško,« řekla jsem, »doktor Strong je v nevyrovnaném rozpoložení mysli a musí dostat odpověď. Nesmíme ho nechat v té nejistotě dlouho čekat.« – »Mamá,« řekla Anny, ještě pořád s pláčem, »byl by beze mne nešťastný? Kdyby byl, tak myslím, že ho ctím a tolik si ho vážím, že si ho vezmu.« A tak se to ujednalo. A teprv potom, a ne dřív než potom, jsem Anny řekla: »Anny, doktor Strong bude nejenom tvůj manžel, ale zaujme i místo nebožtíka tvého otce; zaujme místo hlavy naší rodiny, bude representovat moudrost a společenské postavení, a smím snad říci, i fondy rodiny; krátce a dobře, bude její spásou.« Použila jsem toho slova tehdy a použila jsem ho dnes zase. Mám-li vůbec nějakou dobrou vlastnost, pak je to důslednost.“

Po celou tu řeč seděla dcera docela mlčky a bez hnutí s očima upřenýma do země a její bratranec stál vedle ní a díval se do země také. A teď řekla Anny rozechvělým hlasem velmi tiše:

„Doufám, mamá, že jsi skončila?“

„Ne, ne, má drahá Anny,“ odpověděla Generálka, „ještě jsem docela neskončila. Protože se mě ptáš, miluško, odpovídám, že ne! Musím si postěžovat, že se k vlastní rodině chováš doopravdy poněkud nepřirozeně, a protože nemá smysl stěžovat si tobě, hodlám si postěžovat tvému manželovi. Nuže, milý doktore, jen se na tu svou hloupoučkou manželku podívejte!“

Když k ní doktor otočil svou laskavou tvář s tím prostosrdečným a milým úsměvem, sklopila hlavu ještě hloub. Pozoroval jsem, že ji pan Wickfield upřeně pozoruje.

„Když jsem onehdy té nezbednici náhodou řekla,“ pokračovala matka a laškovně jí přitom hrozila hlavou i vějířem, „že v rodině máme jednu věc, o které by s vámi mohla promluvit – ba, myslím, o které by s vámi měla promluvit – odpověděla mi, že mluvit o tom znamená žádat o laskavost; a protože prý jste příliš šlechetný a protože pro ni o něco žádat znamená vždycky to dostat, že o tom mluvit nebude.“

„Anny, má zlatá,“ řekl doktor. „Tos neudělala dobře. Připravila jsi mě o radost.“

„Skorem doslova tak jsem jí to řekla já!“ zvolala matka. „Na mou věru, milý doktore, mám sto chutí, až budu příště vědět, co by vám řekla nebýt tohohle důvodu, a co vám proto neřekne, přijít vám to povědět sama.“

„Bude mě to jen těšit,“ odpověděl doktor.

„Mám tedy?“

„Zajisté.“

„Tedy dobrá, přijdu!“ řekla Generálka. „Platí!“ A poněvadž, myslím, svou věc prosadila, poklepala doktorovi několikrát na ruku vějířem (který nejdřív políbila) a vítězně se vrátila na dřívější místo.

Protože právě přišli další hosté, mezi nimiž byli dva učitelé a Adams, hovor zevšeobecněl a stočil se samozřejmě na pana Jacka Maldona a jeho cestu a na zemi, kam odjíždí, a na jeho rozličné plány a vyhlídky. Měl odjet ještě ten den po večeři poštovním kočárem do Gravesendu, kde kotvila loď, na níž měl plavbu vykonat, a měl zůstat v cizině – ledaže by se vrátil domů na dovolenou nebo zdravotní zotavenou – nevím kolik let. Všichni se jednomyslně shodli na tom, jak si vzpomínám, že Indie je země úplně nepravdivě líčená a že na ní není nic závadného až snad na nějakého toho tygra a trochu teploučka v poledních hodinách. Pokud jde o mne, díval jsem se na pana Jacka Maldona jako na novodobého Sindibáda 65& a viděl jsem v něm už důvěrného přítele všech radžů 66& na Dálném Východě, který s nimi sedá pod baldachýnem a pokuřuje si z kroucených zlatých dýmek – jistě míli dlouhých, kdyby je člověk mohl natáhnout.

[&65 Sindibád – Ve sbírce „Tisíc a jedna noc“ vypráví bagdadský občan Sindibád o svých sedmi dobrodružných námořních cestách a o zázračných událostech, které na nich zažil.]

[&66 radža – titul indického panovníka.]

Paní Strongová dovedla opravdu krásně zpívat; věděl jsem to, protože jsem ji často slyšel, jak si zpívá sama pro sebe. Ale ať se už ostýchala zpívat před lidmi nebo nebyla ten večer při hlase, jisté je, že zpívat vůbec nemohla. Zkusila jedno dueto s bratrancem Maldonem, ale nezmohla se na víc než na začátek; když se potom pokusila zazpívat sólově, začala sice docela hezky, ale znenadání jí hlas selhal a celá poničená zůstala sedět s hlavou svěšenou nad klávesami. Doktor dobrák řekl, že to je rozčilení, a aby ji rozptýlil, navrhl, aby si zahráli vespolek karty, o nichž však věděl asi tolik jako o umění hrát na trombón. Ale všiml jsem si, že Generálka na něho okamžitě uvalila dozor jakožto na spoluhráče a co první zaučovací instrukci mu dala příkaz, aby jí vydal všechny stříbrné peníze, které má v kapse.

Hra byla veselá a veselosti jí nijak neubíraly doktorovy chyby, jichž se přes všechnu bdělost motýlů a k jejich silnému rozhořčení dopouštěl nesmírně mnoho. Paní Strongová odmítla hrát, protože prý se necítí docela dobře, a její bratranec Maldon se omluvil, že si musí ještě sbalit nějaké věci. Když však svou práci vykonal, zase se vrátil a potom seděli oba na pohovce a povídali si. Čas od času přicházela Anny podívat se doktorovi do karet a radila mu, co hrát. Byla velice bledá, když se k němu nakláněla, a zdálo se mi, že se jí prst, jímž muži na karty ukazuje, trochu chvěje, ale doktora její pozornost velice těšila, a třásl-li se jí prst skutečně, nevšiml si toho.

U večeře jsme už tak veselí nebyli. Každý jako by cítil, že podobné loučení je trapná záležitost, a čím víc se blíží, tím že je trapnější. Pan Jack Maldon se ze všech sil snažil udržovat hovor, ale nebyl ve své kůži a jenom náladu zhoršoval. A jak se mi zdálo, nezlepšila ji ani Generálka tím, že se ustavičně rozpomínala na historky z mládí pana Jacka Maldona.

Ale doktor, který měl podle mého názoru jistě pocit, že všem připravuje nebe na zemi, zářil spokojeností a vůbec ho nenapadlo nic jiného, než že jsme všichni radostí bez sebe.

„Má drahá Anny,“ řekl, když se podíval na hodinky a nalil si sklenici, „tvůj bratranec Jack má nejvyšší čas a nesmíme ho zdržovat, protože čas a příliv – na nichž v tomto případě velice záleží – na nikoho nečeká 67&.

[&67 čas a příliv na nikoho nečeká – anglické přísloví (Time and tide does not wait for anybody).]

Pane Jacku Maldone, máte před sebou dlouhou cestu a cizí kraje; ale obojí už před sebou mělo mnoho lidí a ještě mnoho lidí bude obojí před sebou mít, do skonání věků. Vichry, s nimiž budete zápolit, zavály už tisíce a tisíce k zlatému vrchu a tisíce a tisíce přivedly zase šťastně zpátky.“

„Je dojemné,“ řekla paní Marklehamová, „ať se na to díváme jak chceme, je dojemné vidět hezkého mladého muže, kterého známe hned od peřinky, odcházet až na druhý konec světa, nechávat všechno známé za zády a nevědět, co ho čeká. Mladý muž, který přináší takovou oběť, si vskutku zasluhuje trvalou podporu a přízeň,“ skončila s pohledem na doktorovi.

„Čas vám bude utíkat, pane Jacku Maldone,“ pokračoval doktor, „a bude utíkat nám všem. Někteří z nás mohou podle přirozeného řádu světa asi sotva čekat, že vás při návratu pozdraví. A tak nezbývá než v opětné shledání doufat, což je můj případ. Nebudu vás unavovat dobrými radami. Dlouho jste měl před očima skvělý vzor v sestřenici Anny. Napodobte ji v jejích krásných vlastnostech, jak můžete nejlíp.“

Paní Marklehamová se ovívala vějířem a pokyvovala hlavou.

„Sbohem, pane Jacku,“ řekl doktor, vstal a všichni ostatní jsme vstali s ním. „Na dobrou plavbu, na všechen zdar v životě za mořem a na šťastný návrat domů!“

Všichni jsme tento přípitek stvrdili a všichni jsme potřásli rukou panu Jacku Maldonovi, který se potom chvatně rozloučil s přítomnými dámami a odspěchal k domovním vratům, kde ho při nastupování do kočáru přivítala bouřlivá salva pozdravného pokřiku, vypálená našimi chlapci, kteří se za tím účelem shromáždili na pažitě. Když jsem k nim doběhl, abych rozmnožil jejich řady, octl jsem se velmi blízko kočáru, který odjížděl; a uprostřed všeho toho hluku a prachu ve mně vznikl velmi pronikavý dojem, že jsem zahlédl pana Jacka Maldona rachotit kolem s výrazem rozrušení v tváři a s čímsi třešňovým v hrsti.

Po další pozdravné salvě doktorovi a ještě další doktorově ženě se chlapci rozprchli a já se vrátil dovnitř, kde jsem zastihl všechny hosty stát v hloučku kolem doktora a přetřásat, jak pan Jack Maldon odjel a jak to snášel a jak to cítil a zkrátka všechno ostatní o tom. Uprostřed té rozprávky zvolala náhle paní Marklehamová: „Kde je Anny?“

Anny tam nebyla, a když ji volali, žádná Anny se neozývala. Když jsme se však v celém hloučku vyhrnuli z pokoje, abychom zjistili, co se děje, našli jsme ji ležet v síni na podlaze. Z počátku propuklo velké zděšení, dokud se neukázalo, že pouze omdlela a že ji obvyklé povzbudivé prostředky z mdloby křísí, když jí doktor, který si podepřel její hlavu o koleno, odhrnul kadeře s obličeje, rozhlédl se a řekl.

„Chudinka Anny! Je tak věrná a útlocitná! Tohle zavinilo to rozloučení se starým kamarádem z dětství, přítelem a nejmilejším bratrancem. Ach, to je smutné! Je mi to hrozně líto!“

Když otevřela oči a viděla, kde je a že všichni stojíme kolem ní s cizí pomocí vstala, a jak vstávala, otočila hlavu k doktorovi – buď aby si mu ji položila na rameno, nebo aby schovala tvář, věru nevím, co z toho. Odešli jsme do salonu, abychom ji nechali o samotě s doktorem a s matkou, ale ona řekla, že se jí zdá, jako by jí bylo líp, než jí bylo od rána celý den, a že bude raději, když ji odvedou mezi nás; odvedli ji tedy do salonu, velice bledou a vyčerpanou, jak mi připadalo, a usadili ji na pohovku.

„Anny,“ řekla matka, zatím co jí upravovala něco na šatech. „Podívej se, miluško! Ztratila jsi mašličku. Byl by někdo tak laskavý a šel se po té stužce podívat – po třešňové stužce?“

Byla to mašlička, kterou měla předtím na prsou. Všichni jsme se po ní dívali; já sám, to vím jistě, jsem se po ní díval všude, kde se dalo – ale nikdo ji ne a ne najít.

„Pamatuješ si, kde jsi ji měla naposledy, Anny?“ zeptala se jí matka.

Divil jsem se, jak mi mohlo předtím připadat, že je bílá nebo nevím jaká jiná než do ruda rozpálená, když odpovídala, že mašličku docela určitě měla, jak myslí, ještě před chviličkou, ale že to nestojí za to, aby ji někdo hledal.

Přes to všechno jsme ji hledali znovu a zase jsme ji nenašli. Prosila nás, aby se už s hledáním přestalo, ale přece jsme mašličku, již trochu těkavě, hledali dál, až se Anny docela zotavila a společnost se rozešla.

Pan Wickfield, Agnes a já jsme se vraceli domů velmi pomalým krokem, při čemž Agnes a já jsme se obdivovali měsíční záři a pan Wickfield sotva zdvihl oči od země. Když jsme konečně došli k našim dveřím, Agnes zjistila, že si u doktora zapomněla svou malou pompadurku. S radostí, že jí mohu nějak posloužit, jsem se pro ni rozběhl zpátky.

Zašel jsem do pokoje, kde se večeřelo a kde ji Agnes zapomněla, nyní prázdného a tmavého. Ale protože spojovací dveře mezi pokojem a doktorovou pracovnou, v níž hořelo světlo, byly otevřené, vstoupil jsem tam, abych řekl, proč jsem se vrátil, a vypůjčil si svíčku.

Doktor seděl ve své lenošce u krbu a jeho mladá žena na nízké stoličce u jeho nohou. Doktor jí se spokojeným úsměvem předčítal rukopis jakýchsi vysvětlivek nebo theoretického výkladu z toho nezměrného slovníku a ona k němu vzhlížela. Ale s obličejem, jaký jsem v životě ještě neviděl. Byl svými rysy tak nevýslovně krásný, byl tak popelavě bledý, myšlenkovou nepřítomností ztrnulý a tak čišel divou, náměsíčnou, snovou hrůzou z nevím čeho! Oči měla dokořán a hnědé vlasy jí dvěma bohatými prameny spadaly na ramena a bílé šaty, ztrátou stužky poněkud porušené. Jakkoli jasně si ten pohled pamatuji, nemohu říci, co vyjadřoval. Nemohu ani říci, co mi vyjadřuje teď, když mi nyní vyvstává před soudností o léta zkušenější! Kajícnost, ponížení, stud, pýchu, lásku, důvěru – to všechno v něm vidím; a v tom ve všem vidím tu hrůzu z nevím čeho.

… Doktor seděl ve své lenošce u krbu a jeho mladá žena na nízké stoličce u jeho nohou. …

Můj vstup i oznámení, proč jsem přišel, ji probudily. Vyrušily také doktora, neboť když jsem se k nim vrátil, abych odvedl svícen, který jsem si se stolu vypůjčil, doktor ji hladil svým otcovským způsobem po hlavě a říkal, co že je za bezcitného brundibára, když se od ní nechá takhle nalákat do čtení, a že ji chtěj nechtěj musí zahnat do postele.

Ale Anny ho naléhavě a úpěnlivě žádala, aby jí dovolil zůstat. Aby jí nebral pocit jistoty (zaslechl jsem ji v tom smyslu zašeptat několik přerývaných slov), že ten večer má jeho plnou důvěru. A když se na mne napřed podívala, jak mířím z pokoje a procházím dveřmi, znovu se k němu obrátila a já viděl, jak se mu sepjatýma rukama opřela o koleno a pozdvihla k němu oči s týmž výrazem v obličeji, jenže trochu ztlumenějším, když se doktor dal znovu do čtení.

Udělalo to na mne hluboký dojem a vzpomněl jsem si na to za dlouhou dobu potom, jak budu mít příležitost vyprávět, až nadejde vhodná chvíle.

17. Někdo se přinatrefí

Nepřišlo mi na mysl, abych se od doby svého útěku zmínil o Peggotce, ale rozumí se samo sebou, že jsem jí napsal dopis skorem hned, jakmile jsem v Doveru našel přístřeší, a druhý a delší dopis, v němž jsem zevrubně vypsal všechny podrobnosti, jak mě teta formálně vzala pod ochranu. A když jsem ve škole doktora Stronga zdomácněl, napsal jsem jí znovu a vylíčil jí své štěstí i vyhlídky. Peníze, které mi dal pan Dick, bych nebyl mohl vynaložit na nic jiného na světě, abych si připravil takovou radost, jakou jsem cítil, když jsem na úhradu částky, kterou jsem si od Peggotky vypůjčil, odesílal poštou zlatou půlguineu, přiloženou k tomuto poslednímu dopisu, v kterémžto listě, a nikoli dříve, jsem jí teprve napsal o mladíkovi s oslí kárkou.

Na tato sdělení odpovídala Peggotka stejně pohotově, i když ne stejně stručně, jako obchodní písař. Veškeré její vyjadřovací schopnosti (v písemném projevu jistě ne značné) vyčerpala snaha vypsat, co měla na srdci, pokud se týkalo mé dlouhé pouti. Čtyři stránky nesouvislých a citoslovci proložených začátků vět, které neměly jiný konec než kaňku, jí nestačily poskytnout úlevu. Ale ty kaňky mi prozradily víc než nejlépe složený dopis, neboť mi ukázaly, že Peggotka celý dopis zkrápěla slzami – a co jsem si mohl přát víc?

Bez velkých nesnází jsem však vyrozuměl, že u ní teta ještě tak docela milost nenašla. Po tak dlouhé předpojatosti v opačném směru uplynula dosud tuze krátká lhůta. Jeden prý člověka nikdy nezná, psala, ale když si jeden pomyslí, že by se slečna Betsy tolik lišila od toho, co si o ní myslel předtím, to je ponaučení! Toho slova Peggotka použila. Zřejmě ještě slečně Betsy nedůvěřovala, protože jí sice vzkazovala uctivé poručení, ale jaksi nesměle; a zřejmě nedůvěřovala ani mně a nevylučovala možnost, že třebas zase brzy uteču, mohuli soudit podle opětovaných narážek, jimiž sem tam napovídala, že stačí jen slovíčko, abych od ní kdykoli dostal na jízdné dostavníkem do Yarmouthu.

Sdělila mi jednu novinu, která se mne opravdu hluboce dotkla, a to, že se v našem starém domě konala dražba nábytku a že se pan Murdstone a slečna Murdstonová odstěhovali a dům zavřeli s úmyslem ho pronajmout nebo prodat. Ví Bůh, že pro mne ten dům nic neznamenal, dokud v něm bydlili, ale bolelo mě pomyšlení, že to staré milované stavení docela osiřelo a zahrada zarůstá bujným plevelem a spadalé listí se vrší a mokvá na cestičkách. Představoval jsem si, jak se kolem domu točí zimní vichry a skučí, jak mrazivé plískanice šlehají do okenních tabulek, jak měsíc kreslí na stěnách holých pokojů strašidelné stíny a celou noc hlídá jejich osamělost. Znovu jsem vzpomenul rovu pod stromem na hřbitově a připadalo mi, že teď smrt skosila i dům a že se všechno, co souvisí s otcem a matkou, rozplynulo jako stín.

Jinak nebylo v Peggotčiných dopisech nic nového. Pan Barkis je znamenitý manžel, psala, ačkoliv je dosud na peníze trošku opatrný; ale všichni prý máme své chyby a ona sama jich má spoustu (ačkoliv já dozajista nevím, jaké chyby kdy měla) a pan Barkis posílá uctivý pozdrav a můj pokojík na mne ustavičně čeká. Pan Peggotty je při zdraví, Ham stejně tak, paní Gummidgeové však není valně a Emilka mi pozdrav poslat nechtěla, ale řekla, když bude mít Peggotka chuť, že mi ho poslat může.

Všechny ty noviny jsem svědomitě odtlumočil tetě, pouze zmínku o Emilce jsem si nechal pro sebe, protože mi něco vnuklo, že by k ní teta asi nezahořela zvláštní náklonností. Dokud jsem byl ve škole doktora Stronga ještě nováček, zajela si teta několikrát za mnou do Canterbury a přišla vždycky v nejnečekanější hodinu – patrně s úmyslem, aby mě překvapila. Když mě však vždy zastihla při užitečné práci, dovídala se o mém chování jen dobré a na všech stranách slyšela, že v učení dělám rychlé pokroky, brzy těch návštěv zanechala. Potom jsem ji vídal každý třetí nebo čtvrtý týden v sobotu, kdy jsem jezdil do Doveru na výlet, a každou druhou středu jsem se vídal s panem Dickem, který přijížděl v poledne dostavníkem a zdržel se až do druhého dne ráno.

Při těchto zájezdech necestoval pan Dick nikdy bez kožené psací mapy, v níž měl zásobu papíru a memorandum, ke kteréžto listině se u něho pojilo vědomí, že času začíná být po čertech na mále a že ji už opravdu musí ruče vypravit do světa.

Pan Dick měl strašně rád perník. Aby mu návštěvy ještě víc zpříjemnila, dala mi teta příkaz, abych mu u jednoho caltáře 68& otevřel volný úvěr, omezený jen podmínkou, že ho v jednom dni nesmějí obsloužit větším množstvím, než kolik se dostane za šilink.

[&68 caltář – výrobce calt, placek, koláčů a perníků.]

To i předkládání všech jeho drobných účtů z okresního hostince, kde vždycky spal, ještě před zaplacením tetě, ve mně vzbudilo podezření, že pan Dick smí penězi pouze cinkat a nikoli je vydávat. Dalším pátráním jsem zjistil, že tomu tak skutečně je nebo aspoň že mezi ním a tetou stává úmluva, podle níž jí musí ze všech svých výdajů skládat účty. Protože ho ani zdaleka nenapadlo, aby ji klamal, a vždycky toužil se jí zalíbit, zopatrněl a varoval se, aby nenadělal velkou útratu. V tomto směru, stejně jako po všech jiných možných stránkách, choval pan Dick přesvědčení, že teta je nejmoudřejší a nejobdivuhodnější žena na světě, což mi jako nesmírné tajemství neúnavně svěřoval, vždycky šeptem.

„Trotwoode,“ řekl jednou ve středu pan Dick s tajuplným výrazem, když mi toto důvěrné sdělení opět svěřil, „kdo je ten člověk, co se schovává v blízkosti našeho domu a straší ji?“

„Straší tetu, pane?“

Pan Dick přikývl: „Myslel jsem, že ji nic nedokáže postrašit,“ pravil, „protože ona je –“ tu začal tichounce šeptat, „nikomu ani muk – nejmoudřejší a nejobdivuhodnější žena na světě.“ Když to vyřkl, o kousek poodstoupil, aby pozoroval, jaký dojem na mne tento popis její osoby udělal.

„Po prvé se ukázal,“ řekl pan Dick, „to bylo – počkejme – šestnáct set čtyřicet devět byl rok popravy krále Karla. Myslím, že jsi říkal, šestnáct set čtyřicet devět, ne?“

„Ano, pane!“

„Pak nevím, jak je to možné,“ řekl pan Dick a v mrzutých rozpacích vrtěl hlavou. „Přece není možné, abych byl tak starý.“

„A to se v tom roce ten člověk ukázal, pane?“ zeptal jsem se.

„Hmm, na mou věru,“ řekl pan Dick, „nechápu, jak to mohlo být v tom roce, Trotwoode. To jsi našel to datum v dějinách?“

„Ano, pane.“

„Řekl bych, že dějiny nikdy nelžou, co myslíš?“ pravil pan Dick se zábleskem naděje.

„Jemine, kdepak, pane!“ odpověděl jsem co nejrozhodněji. Byl jsem naivní a mladý a doopravdy jsem si to myslil.

„To si nedovedu v hlavě srovnat,“ řekl pan Dick a zavrtěl hlavou. „Někde něco neklape. Ale co! Ten člověk se prvně ukázal kraťounko po tom, co provedli tu chybu, že některé starosti krále Karla přesadili z jeho hlavy do mé. Procházel jsem se po čaji se slečnou Trotwoodovou, právě se smrákalo, a kde nic tu nic, tamhle je najednou u domu.“

„Obcházel?“ zeptal jsem se.

„Obcházel?“ opakoval pan Dick. „Počkejme. Musím si trochu vzpomenout. N-ne, ne, neobcházel.“

Uchýlil jsem se k nejkratší cestě, jak se to dovědět: k otázce, co tedy dělal.

„No, on tam vlastně vůbec nebyl,“ řekl pan Dick, „až se ti jí najednou vynořil za zády a něco zašeptal. Tu se otočila a omdlela, a já stál a díval se na něj, a on šel pryč; ale že se tam od té doby schovává (snad v zemi nebo kde), to je na věci to nejpodivnější!“

„Opravdu se tam od té doby schovává?“ zeptal jsem se.

„To se rozumí, že ano,“ odpověděl pan Dick a pokývl vážně hlavou. „Celou dobu se neukázal, až včera večer! Procházeli jsme se včera večer, a zase se jí vynořil za zády a já ho poznal, byl to on.“

„A zase postrašil tetu?“

„Až se celá třásla,“ řekl pan Dick a napodobil tetino leknutí, ba zajektal i zuby. „Opřela se o plot. Plakala. Ale pojď sem, Trotwoode,“ a přitáhl si mě blízko k sobě, aby mohl šeptat co nejtišeji, „pročpak mu při měsíčku dávala peníze, chlapče?“

„Byl to možná žebrák.“

Pan Dick vrtěl hlavou na znamení, že mou domněnku rozhodně zamítá, a když s velkým přesvědčením mnohokrát za sebou odpověděl: „Žádný žebrák, žádný žebrák, žádný žebrák, kdepak, holenku!“, vypravoval pak dál, že po té příhodě, už pozdě v noci, viděl ze svého okna v měsíčním světle tetu, jak venku za plotem zahrady dává tomu člověku peníze a jak se ten člověk pak ztratil – myslí, že nejspíš zas pod zem – a už ho nikdo neviděl, kdežto teta se prý zatím rychle vkradla zpátky do domu a byla od té doby, ba i ještě dnes ráno, docela jiná než jindy, což dělá panu Dickovi těžkou starost.

Hned od začátku té historky jsem ani v nejmenším nevěřil, že ten neznámý je něco jiného než přelud, zrozený v páně Dickově mozku, a to jeden z rodu onoho osudem navštíveného vladaře, který mu působí tolik nesnází, ale po kratším rozmyšlení jsem se začal zabývat otázkou, nešlo-li snad v obou případech o pokus odvléci právě samotného chudáka pana Dicka z tetiny ochrany nebo o hrozbu, že se takový pokus podnikne, a nepodlehla-li snad teta, o jejíž vřelé náklonnosti k němu jsem se dověděl přímo od ní, nátlaku a nezaplatila za jeho klid a bezpečí výkupné. Protože jsem sám k panu Dickovi už silně přilnul a jeho blaho mi leželo velice na srdci, mé obavy o něho tuto domněnku jen posilovaly a dlouhý čas se sotva kdy přiblížila některá jeho středa, aby mě neskličovalo neblahé tušení, že tentokrát na kozlíku dostavníku sedět nebude. Nicméně se vždycky objevil – šedovlasý, rozesmátý a celý šťastný – a nikdy už neměl víc co vyprávět o člověku, který dokáže mou tetu vystrašit.

Tyto středy byly nejšťastnější dny v životě pana Dicka a ani zdaleka to nebyly nejméně šťastné dny v životě mém. Brzy ho znali všichni chlapci ve škole, a třebaže se nikdy činně nezúčastnil žádné jiné kratochvíle kromě pouštění draka, jevil o všechny naše hry zájem stejně živý jako kdokoli z nás. Jak často jsem ho viděl, zabraného do hry o kuličky nebo s káčou, přihlížet s výrazem nevýslovného zaujetí, až v kritickém okamžiku sotva dýchal! Jak často jsem ho při hře na jelena viděl, jak stojí na kopečku, povzbuzuje všechny běžce k největšímu vypětí a mává nad svými šedinami kloboukem, aniž mu vůbec na mysl vstoupí hlava krále Karla Mučedníka a všechno, co s ní souvisí! Kolik jsem jen poznal letních hodin, které mu na cricketovém hřišti utekly jako nejblaženější minuty! Kolik zimních dnů jsem ho jen viděl stát ve sněhu a mrazivém větru a s nosem jako fiala přihlížet, jak chlapci jezdí po dlouhé klouzačce, a nadšeně tleskat ve vlněných rukavicích!

Byl miláčkem všech a v rukodělných drobnostech nepředstižný genius. Dovedl z pomerančů vykrajovat mistrné hříčky, že nám všem šel rozum kolem. Dovedl udělat lodičku ze všeho na světě, špejlí počínaje. Dovedl z ovčích kolenních čéšek vyčarovat šachové figurky, ze starých obrázkových karet vykouzlit antický faeton 69&, z dřevěných špulek vyřezávat kola – s paprsky a ze starého drátu zrobit ptačí klec.

[&69 faeton – lehký kočár.]

Ale nejdovednější snad byl ve věcech z provázků a ze slámy, z nichž – jak bychom byli od minuty přísahali – dokázal udělat všechno, co ruce smrtelníka udělat dokážou.

Páně Dickův věhlas se však brzy roznesl i mimo okruh žactva. Po několika středách se mě na něho jednou vyptával sám doktor Strong a já jsem mu řekl všechno, co mi řekla teta, což zaujalo doktora takovou měrou, že mě požádal, abych ho panu Dickovi představil, až přijede příště na návštěvu. Tento obřad jsem také vykonal, a poněvadž doktor pana Dicka poprosil, aby v případě, že by mě snad v dostavníkové kanceláři nenašel, kdykoli přišel rovnou do školy a odpočinul si, než nám skončí ranní vyučování, stalo se brzy u pana Dicka zvykem přicházet do školy docela samozřejmě, a když jsme se náhodou zpozdili, což se ve středu stávalo často, procházet se po nádvoří a tak na mne čekat. Tam se také seznámil s doktorovou krásnou mladou ženou (celý ten čas bledší než dřív, mnou i ostatními myslím nyní vzácněji vídanou a rovněž méně veselou, třebaže o nic méně krásnou), a tak ve škole ponenáhlu čím dál víc domácněl, až nakonec přicházel rovnou do třídy a čekal tam. Sedával vždycky v určitém koutě a na určité stoličce, které se po něm říkalo „Dick“, a na ní seděl, šedivou hlavu nachýlenou kupředu, a pozorně poslouchal, cokoli se právě náhodou probíralo, s hluboce zbožnou úctou k vědění, jež si sám nebyl nikdy s to osvojit.

Tuto zbožnou úctu rozšířil pan Dick i na doktora, jehož považoval za nejbystřejšího a nejvzdělanějšího filosofa všech věků a dob. Trvalo dlouho, než s ním pan Dick po prvé promluvil jinak než s obnaženou hlavou; a i když se už oba spolu vskutku upřímně spřátelili a celé hodiny se spolu procházívali po té straně nádvoří, které jsme mezi sebou říkali Doktorova promenáda, pořád ještě pan Dick chvílemi smekal klobouk, aby projevil svou úctu před moudrostí a věděním. Nikdy jsem se nedověděl, jak došlo k tomu, že mu doktor začal při těchto procházkách předčítat úryvky ze svého pověstného slovníku; dost možná, že mu to zprvu připadalo úplně stejné, jako by si je předčítal sám pro sebe. Ale i z toho se vyvinul zvyk – a pan Dick s tváří rozzářenou radostí a pýchou poslouchal a v hloubi srdce považoval doktorův slovník za nejzábavnější knihu na světě.

Když na ně tak myslím, jak se zvolna procházejí před okny třídy sem a tam – doktor se svým andělským úsměvem předčítá a občas máchne rukopisem nebo důstojně pokývne hlavou, zatím co ho pan Dick, spoutaný zájmem, poslouchá a na křídlech krkolomných slov si svým slabým duchem klidně bloudí bůhvíkde – myslím na to jako na jeden z nejkrásnějších výjevů klidné pohody, jaké jsem kdy v životě viděl. Cítím, jako by se tak mohli procházet sem a tam na věky, a svět že by tím jaksi jen získal. Jako by tisícero věcí, s nimiž svět nadělá povyk, nesvědčilo ani z poloviny tolik jak jemu, tak mně.

Také Agnes patřila velice brzy k přátelům pana Dicka, a protože často přicházel do domu, seznámil se i s Uriášem. Přátelství mezi panem Dickem a mnou neustále sílilo a tento vztah se utužoval na prapodivném podkladě: že totiž pan Dick, zatím co údajně přijížděl na mne dohlížet jako můj poručník, vždycky u mne také hledal radu v každé maličkosti, o níž v něm vznikla pochybnost, a bez výjimky se pak mou radou řídil – a to nejen proto, že měl velkou úctu před mým vrozeným důvtipem, ale poněvadž byl toho názoru, že jsem hodně zdědil po tetě.

Jednou ve čtvrtek ráno, když jsem byl na cestě k panu Dickovi, abych ho doprovodil z hostince ke stanici dostavníku, dřív než se vrátím do školy (protože jsme před snídaní měli hodinu vyučování), potkal jsem na ulici Uriáše a ten mi připomněl slib, který jsem mu dal, že si k němu a k jeho matce přijdu vypít šálek čaje, a s kroutivým zavrtěním dodal: „Ale nečekal jsem, že slib dodržíte, mladý pane Copperfield, jsme tak velice sprostní.“

Až do té doby jsem se vskutku nedokázal rozhodnout, jestli se mi Uriáš vlastně líbí nebo protiví, a ještě ve chvíli, kdy jsem teď stál na ulici a díval se mu do obličeje, jsem byl silně na pochybách. Ale cítil jsem jako značně urážlivé, že mě považuje za hrdopýška, a řekl jsem tedy, že čekám jenom na určité pozvání.

„Ó, je-li to všechno, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš, „a vskutkuli to není naše sprostnost, co vám brání přijít, přišel byste dnes večer? Je-li to však naše sprostnost, pak doufám, že to nebudete váhat přiznat, mladý pane Copperfield, neboť si jsme svého stavu dobře vědomi.“

Odpověděl jsem, že o tom řeknu panu Wickfieldovi, a schválí-li to, jak o tom nemám pochyby, že s radostí přijdu. A tak jsem se ten večer – byl to právě jeden z dní, kdy kancelář končila dřív – přihlásil v šest hodin Uriášovi, že jsem hotov jít.

„Matka bude opravdu pyšná,“ řekl mi, když jsme spolu odcházeli. „Nebo by alespoň byla pyšná, kdyby to nebylo hříšné, mladý pane Copperfield.“

„A přece vám dnes ráno nevadilo si myslet, že jsem pyšný já,“ odpověděl jsem.

„Ó, jemináčku, nikoli, mladý pane Copperfield!“ řekl na to Uriáš. „Ó, věřte mi, nikoli! Nic takového mi ani na mysl nevstoupilo! Nebyl bych to u vás považoval za pýchu, kdybyste si myslil, že jsme pro vás tuze sprostní. Neboť my vskutku nesmírně sprostní jsme.“

„Studoval jste v poslední době hodně práva?“ zeptal jsem se, abych změnil předmět rozhovoru.

„Ó, mladý pane Copperfield,“ řekl s výrazem sebezapření, „to mé čtení lze stěží zvát studiem. Tu a tam jsem se večer panem Tiddem hodinku dvě obíral.“

„Je hodně těžký, řekl bych, co?“ nadhodil jsem.

„Na mne někdy těžký je,“ odpověděl Uriáš. „Leč nevím, jaký asi je pro ducha nadaného.“

A když si při chůzi ukazovákem a prostředníkem umrlecké pravice zabubnoval na bradu krátkou melodii, dodal:

„Víte, mladý pane Copperfield, v panu Tiddovi jsou výrazy – latinská slova a fráze – které čtenáři mých sprostných vědomostí dělají potíže.“

„Chtěl byste se učit latinsky?“ vyhrkl jsem. „Budu vás s radostí latinu učit tak, jak se ji učím sám.“

„Ó, děkuji vám, mladý pane Copperfield,“ odpověděl a zavrtěl hlavou. „Jistě je to od vás velice laskavé, že mi takovou nabídku činíte, ale jsem přespříliš sprostný, abych ji směl přijmout.“

„Ukrutný nesmysl, Uriáši!“

„Ó, vskutku mi musíte odpustit, mladý pane Copperfield! Jsem vám velice vděčen a ujišťuji vás, že by mi nic na světě nepůsobilo větší potěšení – jsem však přespříliš sprostný. Už tak je dost lidí, kteří po mně v mém nicotném postavení šlapou i bez toho, že bych je v jejich cítění ještě urážel nabytým vzděláním. Pro mne vzdělání není. Tvor jako já udělá lépe, nebude-li vzhlížet vysoko. Má-li se protlouci životem, musí se jím protlouci po sprostnu, mladý pane Copperfield.“

Ještě jsem neviděl jeho ústa tak roztažená a svislé rýhy v tvářích tak hluboké, jako když vyjadřoval tyto myšlenky a přitom potřásal celou dobu hlavou a samou pokorou se svíjel.

„Myslím, že se mýlíte, Uriáši,“ řekl jsem. „Podle mého bych vás mohl učit ledaco, jen kdybyste se to učit chtěl.“

„Ó, o tom nepochybuji, mladý pane Copperfield,“ odpověděl. „Ani v nejmenším! Jelikož však sám sprostný nejste, nemůžete asi správně soudit za ty, kdo sprostní jsou. Děkuji vám, ale nebudu svým vzděláním lidi vyššího stavu popouzet. Jsem přespříliš sprostný. Tady je můj sprostný příbytek, mladý pane Copperfield!“

Vstoupili jsme do nízké starobylé světnice, do níž se vcházelo přímo z ulice, a tam jsme se setkali s paní Heepovou, která byla věrným obrazem Uriášovým, jenže v menším vydání. Přijala mě s krajní ponížeností, a když políbila syna, omlouvala se mi za to a poznamenala, že ať už jsou jakkoli sprostní, přirozené city u nich přece nevymřely, a jak doufají, nikoho tím neurážejí. Byla to světnice docela slušná, půl pokoj a půl kuchyň, ale nebyla to místnost útulná. Potřeby k čajování stály již na stole a v kotlíku na patce v krbu se vařila voda. Byl tam prádelník s horní deskou jako psací pult, na němž Uriáš večer čítal nebo psával, a ležela tam Uriášova kancelářská brašna, z níž vyhřezávaly papíry, byl tam i šik Uriášových knih s panem Tiddem v čele, potom koutnice a běžné kusy nábytku. Nevzpomínám si už, že by kterýkoli jednotlivý předmět byl vypadal pustě, stísněně nebo nuzně, ale pamatuji se, že celkově tak světnice vypadala.

K sprostnému postavení paní Heepové snad patřilo i to, že dosud nosila vdovský smutek. Přestože od páně Heepova úmrtí uběhl již valný čas, stále ještě nosila smutek. Na čepci se myslím jevil nějaký ústupek, ale jinak byla stejně smuteční jako v prvních dnech truchlení.

„Tohle bude věru památný den, Uriášku,“ řekla paní Heepová, zatím co připravovala čaj, „když nás svou návštěvou poctil mladý pan Copperfield.“

„Říkal jsem, že budeš toho názoru, matko,“ pravil Uriáš.

„Kdybych si byla mohla přát, aby s námi otec z jakéhokoli důvodu zůstal,“ řekla paní Heepová, „bylo by to bývalo proto, aby dnes navečer poznal jeho společnost.“

Tyto poklony mě uváděly do rozpaků, ale současně jsem si uvědomoval, že se mnou jednají jako s váženým hostem, a považoval jsem paní Heepovou za příjemnou ženu.

„Uriášek,“ řekla paní Heepová, „se na to už dlouho těšil, pane. Měl jisté obavy, že tomu bude naše sprostnost stát v cestě, a sama jsem je s ním sdílela. Sprostní jsme, sprostní jsme byli a sprostní už budeme navždycky,“ řekla paní Heepová.

„Jsem si jist, že nemáte důvod, abyste tak cítila, madame,“ řekl jsem, „ledaže byste sama chtěla.“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděla na to paní Heepová. „Známe své postavení a jsme za ně vděčni.“

Všiml jsem si, že se paní Heepová pomaloučku polehoučku přišupuje ke mně blíž a Uriáš se pomaloučku polehoučku přišupuje proti mně a uctivě mě častují nejvybranějšími kousky na stole. Nebylo tam ovšem nic zvlášť vybraného, ale přijímal jsem tu snahu, jako by se stalo, a cítil jsem, že jsou ke mně velice pozorní. Hned nato začali vykládat o tetách a tu jsem jim vyprávěl o své, pak o rodičích, a já jim vyprávěl o svých; potom začala paní Heepová vykládat o nevlastních rodičích, a já jim začal vyprávět o nevlastním otci, ale přestal jsem, protože mi teta radila, abych v té věci zachovával mlčení. Ale spíš by byl útlý špuntíček odolal dvěma vývrtkám nebo útlý zoubek dvojím zubařským kleštím nebo malinký opeřený korek dvěma bubínkům, než já Uriášovi a paní Heepové. Dělali si se mnou prostě, co chtěli, a vytahovali ze mne věci, o kterých jsem vůbec nechtěl mluvit, tak jistě a hravě, že se při vzpomínce na to až červenám – tím víc proto, že jsem si v mladistvé bezelstnosti přičítal svou sdílnou otevřenost tak trochu za zásluhu a cítil se dokonce jakýmsi příznivcem obou svých uctivých hostitelů.

Je beze sporu, že se navzájem měli velice rádi. Vysvětluji si, že jejich vzájemná láska, jako něco přirozeného, na mne svůj vliv měla; ale dovednost, s níž jeden rozváděl, cokoli druhý nadhodil, byla tak rafinovaná, že jsem jí podléhal ještě spíš. Když se ze mne už nedalo vytahat nic o mně samém (protože o životě u Murdstona a Grinbyho a o svém putování jsem byl němý jako hrob), začali o panu Wickfieldovi a o Agnes. Uriáš hodil míč paní Heepové, paní Heepová ho chytila a hodila zpátky Uriášovi, Uriáš si s ním chvíli pohazoval a pak ho hodil zase zpátky paní Heepové a tak si ho pohazovali jeden druhému, až jsem nakonec nevěděl, kdo ho vlastně má a kde mi hlava stojí. A míč sám byl také každou chvíli jiný. Hned to byl pan Wickfield, hned zas Agnes; hned páně Wickfieldova znamenitost, hned zas můj obdiv k Agnes; hned rozsah páně Wickfieldovy praxe a majetku, hned zas naše domácí sedánky po obědě; hned víno, které pan Wickfield pije, důvod, proč je pije, a lítost, že ho pije tolik; hned jedno, hned zas druhé, pak všechno najednou; a celou tu dobu jsem se přistihoval, že aniž mluvím nějak nápadně mnoho nebo dělám cokoli jiného než je sem tam slůvkem povzbudím z obavy, aby je snad jejich sprostnost a velká čest mé společnosti nepřemohla, ustavičně mimoděk prozrazuji to či ono, co prozrazovat nemám, a pozoroval jsem účinek toho na mrkání Uriášových jamčitých nozder.

Začínal jsem se cítit trochu nesvůj a přát si, abych měl tu návštěvu raději už na hony za sebou, když vtom kolem dveří – dokořán otevřených, aby se světnice větrala, neboť v ní bylo teplo, protože na tu roční dobu bylo dusné počasí – přešla postava chodce na ulici, zase se vrátila, nahlédla do dveří a s hlasitým výkřikem „Copperfield! Je-li možno?“ vstoupila dovnitř.

Byl to pan Micawber! Byl to pan Micawber se svým monoklem, špacírkou, vysokým límcem, salonním vystoupením a blahosklonným převalováním slov po jazyku – ano, celý pan Micawber!

… Byl to pan Micawber se svým monoklem, špacírkou, vysokým límcem, salonním vystoupením a blahosklonným převalováním slov po jazyku …

„Drahý Copperfielde,“ řekl pan Micawber a podával mi ruku, „na mou věru, to je setkání přímo jako dělané, aby člověku vrylo do mysli hluboké vědomí vrtkavosti a nestálosti celého lidského – je to prostě pozoruhodně vzácné setkání. Kráčím po ulici, přemítám o možnostech, zda a co a kdy se přinatrefí (v tom směru jsem právě teď velký optimista), a najednou objevím, že se mi do cesty přinatrefil mladý, avšak vážený přítel, spjatý s nejpohnutějším obdobím mého života, ba mohu říci, s dobou rozhodného obratu mého žití. Copperfielde, chlapče drahý, jak se vám vede?“

Nemohu říci – po pravdě nemohu – že jsem rád viděl pana Micawbera právě tam; ale jinak jsem ho viděl rád a srdečně jsem si s ním potřásl rukou a zeptal jsem se, jak se vede paní Micawberové.

„Děkuji,“ řekl pan Micawber, rozmáchl se po stáru rukou a zabořil si bradu do límce. „Zotavuje se celkem dobře. Dvojčata už nezávisí obživou na přírodních zřídlech – prostě,“ řekl pan Micawber v jednom ze svých záchvatů sdílnosti, „už je odstavila – a paní Micawberová je v přítomné chvíli mou společnicí na cestách. Bude se radovat, Copperfielde, že může obnovit styky s jinochem, který se po všech stránkách osvědčil jako vzorný služebník u posvátného oltáře přátelství.“

Odpověděl jsem, že mi bude velkým potěšením se s ní setkat.

„Jste velice laskav,“ řekl pan Micawber.

Tu se pan Micawber usmál, zase si zahnízdil bradu a rozhlédl se kolem sebe.

„Našel jsem svého přítele Copperfielda,“ řekl pan Micawber uhlazeně, aniž však hovořil přímo k někomu z nás, „nikoliv o samotě, nýbrž an hoduje u družné tabule ve společnosti ovdovělé dámy a mladého pána, který je zřejmě její ratolestí – prostě,“ řekl pan Micawber v dalším návalu sdílnosti, „její syn. Budu pokládat za velkou čest, budu-li uveden.“

Za těchto okolností jsem ovšem nemohl udělat nic jiného, než pana Micawbera Uriáši Heepovi a jeho matce představit, což jsem také učinil. Zatím co se rozplývali v poníženosti, pan Micawber se posadil a mávl rukou tak dvořansky, jak dovedl.

„Každý přítel mého přítele Copperfielda,“ pravil pan Micawber, „má nárok na mé osobní přátelství.“

„Jsme tuze sprostní, pane,“ řekla paní Heepová, „můj syn i já, abychom byli přáteli mladého pana Copperfielda. Byl jen tak laskav, že s námi přišel popít čaje, a my jsme mu vděčni za jeho společnost; také vám, pane, že jste nám věnoval pozornost.“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber s úklonou, „jsem vaším velkým dlužníkem. – A copak vlastně děláte, Copperfielde? Pořád ještě ve víně?“

Hořel jsem nedočkavostí, abych dostal pana Micawbera pryč, a s kloboukem v ruce a s obličejem v jednom plameni, jak nepochybuji, jsem odpověděl, že jsem studentem ve škole doktora Stronga.

„Studentem?“ řekl pan Micawber s pozdviženým obočím. „Nevýslovně mě blaží, když to slyším. Ačkoliv intelekt jako mého přítele Copperfielda,“ řekl k Uriášovi a paní Heepové, „sice nemá zapotřebí onoho vzdělávání, jaké by potřeboval, kdyby neměl tu znalost lidí i věcí, jakou už má, přesto je to plodná živná půda, v níž klíčí přemnohé sémě – prostě,“ řekl pan Micawber s úsměvem v dalším návalu důvěrné sdílnosti, „je to duch, schopný obsáhnout klasické vzdělání v jakémkoli rozsahu.“

Uriáš, který si zvolna ovíjel jednu dlouhou ruku kolem druhé, tu na znamení souhlasu s tímto oceněním mé osoby ohyzdně zkroutil tělo od pasu nahoru.

„Nemáme se jít podívat na paní Micawberovou, pane?“ řekl jsem, abych pana Micawbera dostal odtamtud.

„Prokážete-li jí tu laskavost, Copperfielde…“ odpověděl pan Micawber a zvedl se. „Žádný nemístný ostych mi nebrání, abych v přítomnosti našich přátel zde řekl, že jsem člověk, který už několik let zápasí s tíživými peněžními nesnázemi.“ Věděl jsem, že jistě něco podobného řekne, vždycky se svými nesnázemi rád chvástal. „Někdy jsem se nad své nesnáze povznesl a zdolal je, někdy jsem zase svým nesnázím – prostě, položily mě na lopatky. Byly časy, kdy jsem je častoval jednou ranou do brady za druhou, a byly zase časy, kdy měly proti mně přesilu, a já se vzdával a říkal paní Micawberové slovy Catonovými 70&: »Soudíš správně, Platone 71&. Všechno je ztraceno. Nemám už dost sil bojovat!«

[&70 slovy Catonovými – Marcus Porcius Cato Starší (234–149 př. n. l.), římský politik a historik, staromilec, odpůrce pronikání řeckého vlivu do Říma, vášnivý nepřítel hlavního soupeře Říma, Karthaga, k jehož zničení neustále vyzýval.]

[&71 Platon (427–347 př. n. l.) – řecký idealistický filosof, zuřivý odpůrce materialismu, nepřítel athénské demokracie. Svými filosofickými a politickými názory obhajoval zájmy otrokářské aristokracie.]

Ale nikdy v životě,“ hovořil pan Micawber, „jsem se netěšil potěše měrou značnější, než když jsem vyléval svůj žal (smím-li tímto slovem označit nesnáze, vzniklé hlavně přičiněním zplnomocněných postupů pohledávek a vlastních směnek na dva a čtyři měsíce) do srdce svého přítele Copperfielda.“

Pan Micawber uzavřel tento pěkný tribut slovy „Poroučím se, pane Heepe! Váš služebník, paní Heepová!“ a potom se svým nejelegantnějším způsobem vynesl po mém boku ze dveří, a když jsme kráčeli po chodníku, nadělal hodně hluku botami a pobzukoval si písničku.

Pan Micawber ložíroval v malém hostinci a obýval tam komůrku, oddělenou od obchodního lokálu přepážkou a silně načichlou tabákovým kouřem. Myslím, že byla nad kuchyní, protože škvírami v podlaze zřejmě vystupoval teplý mastný pach a stěny se potily mlhavým povlakem. Vím, že nebyla daleko od výčepu, protože v ní bylo cítit lihoviny a slyšet cinkání sklenic. Tam na krátkém divanu pod obrazem závodního koně, s hlavou těsně u krbu a s nohama až na druhém konci pokoje, kde jimi s etažéru div neshodila kelímek hořčice, ležela paní Micawberová; k ní pan Micawber ze všeho nejdřív přistoupil a řekl: „Dovol, má drahá, abych ti představil studenta ze školy doktora Stronga.“

Všiml jsem si, poznamenávám mimochodem, že ačkoliv měl pan Micawber o mém věku i společenském postavení stejně silně zmatenou představu jako kdy jindy, měl stále na paměti, jako známku mé úrovně, že jsem studentem ze školy doktora Stronga.

Paní Micawberová byla užaslá, ale projevila velkou radost, že mě vidí. Také já projevil velkou radost, že ji vidím, a po obapolném srdečném pozdravení jsem se posadil na malý divan vedle ní.

„Kdybys Copperfieldovi vypověděla, má drahá,“ řekl pan Micawber, „jaká je naše nynější situace, což ho bude nepochybně zajímat, zajdu si zatím prohlédnout noviny a podívám se na inseráty, zda se v nich něco nepřinatrefí.“

„Myslel jsem, že jste v Plymouthu, madame,“ řekl jsem paní Micawberové, když odešel.

„Milý mladý pane Copperfielde,“ odpověděla, „my jsme do Plymouthu odjeli.“

„Abyste byli po ruce,“ připomněl jsem jí.

„Právě,“ řekla paní Micawberová, „abychom byli po ruce. Ale pravda je, že na celním úřadě o nadané lidi nestojí. Místní vliv mé rodiny nebyl vůbec nic platný, aby muži se schopnostmi pana Micawbera opatřil v tom úřadě nějaké místo. Celní úřad muže se schopnostmi pana Micawbera prostě ne a ne chtít! Ukázal by jenom neschopnost ostatních. A kromě toho,“ řekla paní Micawberová, „nebudu před vámi tajit, milý mladý pane Copperfielde, že dotyčná větev mé rodiny, která sídlí v Plymouthu, nepřijala pana Micawbera tak vřele, jak mohl právem očekávat, když seznala, že ho po tak nedávném propuštění z vazby doprovázím já, malý Wilkins, jeho sestřička a dvojčata. Abych řekla pravdu,“ pravila paní Micawberová a ztišila hlas – „to pro cizí uši není – přijali nás chladně.“

„Propána!“ řekl jsem.

„Ano, mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „je opravdu bolestné posuzovat lidstvo s takového hlediska, ale přijali nás vysloveně chladně. O tom není vůbec sporu. Abych řekla pravdu, dotyčná větev mé rodiny, která sídlí v Plymouthu, začala pana Micawbera popichovat osobními narážkami, ještě než jsme tam byli týden.“

Řekl jsem, a také opravdu myslil, že by se měli za sebe stydět.

„No, ale bylo to tak,“ pokračovala paní Micawberová. „Co mohl za takových okolností muž s povahou pana Micawbera dělat? Zbývala jenom jediná očividná cesta. Vypůjčit si od dotyčné větve mé rodiny peníze, abychom se mohli vrátit do Londýna, a vrátit se tam za cenu každé oběti.“

„To jste tedy všichni jeli zase zpátky, madame?“ řekl jsem.

„Všichni jsme jeli zase zpátky,“ odpověděla paní Micawberová. „Potom jsem se tázala jiných větví své rodiny na radu v tom, co nejvýhodnějšího by mohl pan Micawber podniknout – protože trvám na stanovisku, že něco podniknout musí, mladý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová s konečnou platností. „Je jasné, že šestičlenná rodina, nepočítajíc služebnou, nemůže žít ze vzduchu!“

„To jistě ne, madame,“ řekl jsem.

„Názor těchto ostatních větví mé rodiny je,“ pokračovala paní Micawberová, „že by pan Micawber měl okamžitě obrátit pozornost k uhlí.“

„K čemu, madame?“

„K uhlí,“ řekla paní Micawberová. „K uhelnému obchodu. Pan Micawber se na to vyptal a dospěl k názoru, že by se pro muže s jeho nadáním snad našla příležitost v uhelné oblasti na Medwayi. První krok, který se pak měl udělat, jak velice správně řekl pan Micawber, byl zřejmě jít se na Medway podívat. A tak jsme se tedy podívat šli a viděli jsme ji. Říkám »viděli«, mladý pane Copperfielde, protože nikdy,“ pravila paní Micawberová s citovým vzrušením, „nikdy pana Micawbera neopustím.“

Zadrmolil jsem svůj obdiv a uznalý souhlas.

„Šli jsme se podívat,“ opakovala paní Micawberová, „a viděli jsme Medway. Moje mínění o uhelném obchodě na té řece je, že možná vyžaduje schopnosti, ale jistě vyžaduje kapitál. Schopnosti pan Micawber má, kapitál však pan Micawber nemá. Viděli jsme myslím větší díl Medwaye, a toto je můj osobní úsudek. Když už jsme byli tak blízko, byl pan Micawber toho mínění, že by bylo ukvapené, kdybychom nezajeli ještě kousek dál a nepodívali se na katedrálu. Za prvé proto, že opravdu za podívanou stojí a my ji ještě neviděli, a za druhé pro velkou pravděpodobnost, že se v katedrálním městě může něco přinatrefit. Jsme tady už tři dny,“ hovořila paní Micawberová. „Doposud se nepřinatrefilo ještě nic; a vás, milý pane Copperfielde, asi nepřekvapí tolik, jako by snad překvapilo někoho cizího, když vám řeknu, že právě čekáme na zásilku z Londýna, abychom mohli vyrovnat své peněžní závazky v tom hostinci tady. Dokud ta zásilka nedojde,“ řekla paní Micawberová velice pohnutě, „jsem odříznuta od domova (myslím tím náš příbytek v Pentonvillu), od chlapečka i dcerušky a svých dvojčátek.“

Toto krajně tísnivé postavení manželů Micawberových ve mně vzbudilo nejvřelejší účast a tolik jsem také řekl panu Micawberovi, který se právě vrátil, a dodal jsem, že bych si jenom přál mít dost peněz, abych jim mohl potřebnou částku půjčit. Páně Micawberová odpověď svědčila o jeho duševní rozervanosti. Tiskl mi ruku, zatím co říkal: „Jste opravdový přítel, Copperfielde; ale když už je tak zle, že hůř být nemůže, není bez přítele žádný muž, který má své holicí náčiní.“ Při této děsivé narážce se paní Micawberová vrhla muži kolem krku a zapřísahala ho, aby se uklidnil. Rozplakal se; ale téměř vzápětí se vzpamatoval natolik, že zazvonil na číšníka a objednal si na ráno k snídani teplý ledvinkový nákyp a talíř ráčků.

Když jsem se s nimi loučil, oba mě tolik nutili, abych s nimi přišel poobědvat, ještě než odjedou, že jsem nemohl odmítnout. Ale protože jsem věděl, že nemohu přijít hned zítra, kdy budu mít večer hodně práce s učením, pan Micawber rozhodl, že se během dopoledne zastaví ve škole doktora Stronga (neboť měl tušení, že peněžní zásilka přijde dopolední poštou) a že mě pozve na příští den, bude-li se mi to hodit lépe. Nazítří dopoledne mě také opravdu vyvolali ze třídy a v hovorně jsem zastihl pana Micawbera, který mi přišel oznámit, že se oběd bude konat, jak navrhoval. Když jsem se ho zeptal, zda mu očekávaná zásilka došla, stiskl mi ruku a odešel.

Když jsem se týž den večer díval z okna, překvapilo mě i dost zneklidnilo, že jsem spatřil jít kolem pana Micawbera, zavěšeného do Uriáše Heepa: Uriáše poníženě si vědomého cti, jíž se mu dostává, a pana Micawbera zase lichotivě potěšeného tím, že svou ochráncovskou přízní oblažuje i Uriáše. Ale ještě víc mě překvapilo, když jsem druhý den v hodinu určenou k obědu, to jest ve čtyři, přišel do malého hostince a z páně Micawberovy řeči vyrozuměl, že doprovodil Uriáše domů a popil s ním pak v bytě paní Heepové brandy s vodou.

„A něco vám povím, můj drahý Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „váš přítel Heep je mládenec, který by mohl být vrchním státním návladním. Mohu říci jen tolik, že kdybych byl toho mladého muže znal v době, kdy moje nesnáze vyvrcholily, pevně věřím, že bych byl se svými věřiteli pořídil mnohem líp, než se s nimi pořídilo.“

Se zřetelem k tomu, že jim tak jako tak vůbec nic nezaplatil, mi šlo těžko na rozum, jak by to bývalo možné, ale nechtěl jsem se ho vyptávat. A stejně se mi nechtělo vyslovit naději, že k Uriášovi nebyl příliš sdílný, ani se ptát, zda mluvili hodně o mně. Bál jsem se, abych se nějak nedotkl cítění pana Micawbera – nebo alespoň paní Micawberové, neboť ta byla velice citlivá; ale tísnilo mě to a často jsem o tom později přemýšlel.

Měli jsme báječný oběd: skvěle obloženou rybu, telecí pečeni od ledviny, smažené karbanátky, koroptev a nákyp. Pili jsme víno a silné pivo a po obědě nám paní Micawberová vlastníma rukama připravila mísu horkého punče.

Pan Micawber byl neobyčejně bodrý a družný. Ještě nikdy jsem ho neviděl v náladě tak společenské. Punčem se mu tvář rozzářila do té míry, že vypadala jako celá nalakovaná. Se smíchem se roztesknil o našem městě a při přípitku na jeho zdar prohlásil, že se v něm paní Micawberové i jemu žilo nesmírně útulně a příjemně a že nikdy nezapomene na radostné chvíle, které strávili v Canterbury. Potom připil mně a on a paní Micawberová i já jsme si ve vzpomínkách zopakovali celé své někdejší soužití, při čemž jsme všechen rodinný majetek opět znovu prodali. Pak jsem já připil paní Micawberové, nebo jsem alespoň skromně řekl: „Dovolíte-li, paní Micawberová, budu teď mít potěšení připít na zdraví vám, madame,“ načež pronesl pan Micawber chvalozpěv na povahu paní Micawberové a prohlásil, že byla odjakživa jeho vůdčí hvězdou, moudrým rádcem a přítelem a že mi doporučuje, až pro mne nadejde čas k ženění, abych si vzal právě takovou ženu, pakliže se vůbec druhá taková žena najde.

Jak punč mizel, páně Micawberová družnost a bodrost se jestě stupňovala. A protože se do povznesené nálady dostala i paní Micawberová, zpívali jsme Staré zlaté časy72&.

[&72 Staré krásné časy – „Auld Lang Syne“, báseň Roberta Burnse (1759 až 1796), největšího skotského lyrika. Jako většina Burnsových básní je napsána ve skotském nářečí a jako mnohé znárodněla a dodnes se zpívá.]

Když jsme dozpívali až k verši Zde ruka má, brachu věrný, spojili jsme kolem stolu ruce do kruhu, a když jsme pak provolali oslavme je družným chrstem, aniž jsme měli sebemenší ponětí, co to znamená, cítili jsme opravdové dojetí.

Zkrátka, ještě jsem v životě neviděl člověka v náladě tak srdečně veselé, v jaké byl ten večer pan Micawber až do posledního okamžiku, kdy jsem se s ním a s jeho milou ženou vřele rozloučil. Proto mě také překvapilo, když jsem druhý den ráno v sedm hodin dostal následující dopis, datovaný v půl desáté večer, tedy čtvrt hodiny po tom, co jsem se s ním rozloučil:

Drahý mladý příteli!

Kostky jsou vrženy – po všem je veta. Skrývaje zhoubné starosti pod chatrnou škraboškou veselí, nezpravil jsem Vás dnes večer, že na peněžní zásilku není zbla naděje! Za těchto okolností, stejně ponižujících, má-li je člověk snášet, stejně ponižujících, má-li o nich uvažovat, i stejně ponižujících, má-li o nich mluvit, jsem vyrovnal pekuniární 73& závazek, vyplynuvší z mého pobytu ve zdejším podniku, vystavením vlastní směnky, splatné čtrnáctého dne po vydání v mém sídle v Pentonvillu, Londýn. Až bude splatná, nebude proplacena.

[&73 pekuniární – (z lat.) peněžní.]

Následek toho bude zkáza. Smrtící blesk je nevyhnutelný, strom se musí skácet.

Nechť Vám je bídný ubožák, jenž k Vám právě promlouvá, můj drahý Copperfielde, planoucí výstrahou pro celý život! S tímto úmyslem a v této naději Vám píše. Kdyby si mohl o sobě myslit, že bude k užitku alespoň tak, snad by do bezútěšné žalářní kobky a jeho zbývajícího života – ač pro tu chvíli je jeho dlouhověkost (řečeno nejmírněji) na výsost nejistá – svitl paprsek jasu.

Toto poslední sdělení, můj drahý Copperfielde, jež Vám kdy zašle

Váš

ožebračený vyvrženec

Wilkins Micawber.

Obsah tohoto srdcervoucího dopisu mnou tak otřásl, že jsem se ihned rozběhl do malého hostince s úmyslem, že se tam cestou do školy doktora Stronga zastavím a pokusím se pana Micawbera nějakým slovem útěchy uklidnit. V půli cesty jsem však potkal londýnský dostavník s manžely Micawberovými na zadních sedadlech; pan Micawber se co vtělená bezstarostná spokojenost usmíval něčemu, co právě říkala paní Micawberová, jedl z papírového kornoutu vlašské ořechy a z náprsní kapsy mu čouhala láhev. Protože mě neviděli, pokládal jsem se zřetelem na všechny okolnosti za nejlepší, abych je neviděl také. A když mi tak se srdce spadl těžký kámen, zabočil jsem do postranní ulice, kudy vedla nejkratší cesta do školy, a celkem vzato jsem pocítil úlevu, že jsou pryč – ačkoliv jsem je přese všechno ještě stále měl velice rád.

18. Ohlédnutí do minulosti

Má školní léta! Ten pokojný, plynulý tok mého žití – ten neviděný a necítěný přechod z dětství do jinošství! Dovolte, abych se zamyslil, jak se tak ve vzpomínkách vracím pohledem k té stružce plynoucí vody, nyní již jen vyschlému korytu zarostlému listím, nenajdu-li snad podél jejího toku nějaké mezníky, podle nichž bych si mohl její běh připamatovat!

Okamžik, a jsem na svém místě v katedrále, kam jsme každou neděli ráno chodívali společně, když jsme se napřed za tím cílem shromáždili ve škole. Zemitý pach, neslunečné ovzduší, pocit, že svět je odtamtud vyhoštěn, zvuk varhan, který se rozléhá černobíle klenutými kruchtami a loděmi chrámu, jsou křídla, jež mě odnášejí nazpět a s nichž napůl v bdění a napůl v spánku jako ve snu shlížím na zašlé chvíle.

Nejsem už ve škole poslední žák. Za pár měsíců jsem několik chlapců přeskočil. Ale primus mi dosud připadá jako vznešená osobnost, která dlí kdesi v dálce a jejíž závratná výše je pro mne naprosto nedostižná. Agnes tvrdí „není“, ale já tvrdím „je“ a říkám jí, že si asi sotva dovede představit, jaké stohy vědomostí si osvojila ta zázračná bytost, jejíž výše bych podle jejího mínění mohl časem dosáhnout i já ubohý čekatel. První žák není mým osobním přítelem ani veřejným ochráncem, jako býval Steerforth, ale chovám ho v hluboké vážnosti. Hlavně mě zajímá, čím bude, až vyjde školu doktora Stronga, a co ostatní člověčenstvo podnikne, aby v soutěži s ním obstálo.

Ale kdopak se mi to vynořuje teď? Je to slečna Shepherdová, moje láska.

Slečna Shepherdová je chovankou v pensionátě slečen Nettingallových. Zbožňuji slečnu Shepherdovou. Je to drobné děvčátko v bolerku a má kulatou tvářičku a kučeravé vlásky jako len. Mladé dámy z pensionátu slečen Nettingallových chodí do katedrály také. Nemohu se dívat do modliteb, protože se musím dívat na slečnu Shepherdovou. Když sbor na kůru zpívá, slyším slečnu Shepherdovou. Při modlení v duchu přidávám jméno slečny Shepherdové; kladu ji mezi členy královské rodiny. Doma, když jsem ve svém pokoji, mě má zamilovanost někdy přiměje, že samou horoucí láskou zvolám: „Ó, slečno Shepherdová!“

Nějakou dobu jsem o citech slečny Shepherdové v nejistotě, ale konečně se z milostivého dopuštění Osudu setkáváme v tanečních hodinách. Slečna Shepherdová je mou tanečnicí. Dotknu se rukavičky slečny Shepherdové a cítím, jak mi pravým rukávem kabátku nahoru běží mrazivý záchvěv a pod vlasy vyběhne. Neříkám slečně Shepherdové žádné něžnůstky, ale rozumíme si. Slečna Shepherdová i já žijeme jenom proto, abychom se v budoucnu spojili.

Rád bych věděl, proč potají dávám slečně Shepherdové dárkem tucet para ořechů? Nejsou přece projevem náklonnosti, nesnadno se dají zabalit do jakéhokoli úhledného balíčku, těžko se louskají i mezi dveřmi, a když je člověk rozlouskne, chutnají olejnatě – ale přesto mám pocit, že jsou pro slečnu Shepherdovou vhodným dárkem. Obdarovávám slečnu Shepherdovou rovněž křehkými odrobenými sušenkami – a pomeranči bez počtu. Jednou v šatně slečnu Shepherdovou políbím. Ta slast! Jaká jsou nazítří moje muka i hněv, když letmo zaslechnu pověst, že slečny Nettingallovy nechaly stát slečnu Shepherdovou na hanbě za to, že obrací špičky nohou do sebe!

Je-li slečna Shepherdová jedinou vševládnou myšlenkou i vidinou mého života, jak to přijde, že se s ní vůbec někdy rozejdu? To nemohu pochopit. A přece dochází mezi slečnou Shepherdovou a mnou k ochladnutí. Donesou se mi šepty, že prý slečna Shepherdová vyslovila přání, abych na ni tolik nečučel, a neskrývaně vyznala, že se jí víc líbí mladý pan Jones – ten všední Jones, na kterém vůbec nic není! Propast mezi mnou a slečnou Shepherdovou se prohlubuje. Konečně jeden den potkávám pensionát slečen Nettingallových na procházce. Slečna Shepherdová se ušklíbne, když jde kolem mne, a zasměje se na svou družku. Je po všem. S celoživotní láskou – zdá se to celým životem, je to úplně stejné – je konec. Slečna Shepherdová vypadává z ranní modlitby a mezi členy královské rodiny už nepatří.

Postoupil jsem ve škole a nikdo už můj klid neruší. Vůbec už nejsem k mladým dámám slečen Nettingallových pozorný a nepobláznila by mě ani jediná z nich, i kdyby jich bylo dvakrát tolik a nevím oč krásnějších. Taneční hodiny pokládám za protivnou nudu a nechápu, proč děvčata nemohou tančit sama a nechat nás chlapce na pokoji. Začínám vynikat v latinských verších a zanedbávat tkaničky u bot. Doktor Strong se o mně veřejně vysloví jako o slibném mladém studentovi. Pan Dick je radostí bez sebe a teta mi obratem pošty posílá guineu.

Jako přelud Banquova poprsí 74& v Macbethovi přede mnou vyvstává přízrak řeznického učedníka. Kdo je ten řeznický učedník?

[&74 přelud Banquova poprsí v Macbethovi – V Shakespearově tragedii „Macbeth“ dává Macbeth zavraždit svého přítele Banqua, aby zajistil vládu sobě a svým potomkům. Při hostině, kterou pak pořádá, se mu dvakrát zjevuje Banquův duch.]

Je to postrach veškeré mládeže v Canterbury. Trousí se o něm neurčitá pověst, že mu hovězí lůj, kterým si pomáduje vlasy, dodává nadpřirozené síly, takže zmůže i dospělého muže. Je to řeznický učedník s širokým obličejem, býčí šíjí, silně rudými tvářemi, zlomyslnou povahou a utrhačným jazykem. Tohoto jazyka užívá hlavně k tomu, aby ostouzel mladé pány ze školy doktora Stronga. Veřejně prohlašuje, že jestli si o něco koledují, tak jim to nandá. Jmenuje z nich jednotlivce (mezi nimi mne), které by si troufal spořádat jednou rukou a mít přitom druhou uvázanou za zády. Přepadá ze zálohy naše menší chlapce, mlátí je po nechráněné hlavě a na veřejné ulici na mne vyzývavě pokřikuje. Z těchto dostatečných důvodů se rozhoduji, že se s tím řezníkem utkám.

Je letní podvečer. Jsem v travnatém dolíku v koutě u zdi, kde mám dojednanou schůzku s řezníkem. Mne doprovází vybraná družina spolužáků, řezníka pak dva jiní řezníci, synek z hospody a kominík. Přípravy k zápasu jsou hotovy a řezník a já si stojíme tváří v tvář. V okamžiku mi řezník vykřísne z levého obočí myriadu jisker. V dalším okamžiku nevím, kde je zeď, kde jsem já a kde je vůbec kdo. Stěží rozeznávám, co jsem já a co je řezník, jsme ustavičně v jednom chumlu a klubku a mlátíme sebou po zdupané trávě. Chvílemi zahlédnu řezníka, sice zkrvaveného, ale sebejistého; chvílemi nevidím nic, sedím na koleně svého sekundanta a lapám po dechu; chvílemi se vrhám na řezníka jako lev a rozdírám si do krve klouby o jeho obličej, aniž ho tím zřejmě i jen sebeméně přivádím z rovnováhy. Nakonec se probouzím jako z horečného snu, hlava se mi strašlivě motá a vidím, jak řezník s blahopřáním obou ostatních řezníků, kominíka i synka z hospody, odchází a po cestě si obléká kabát, z čehož důvodně soudím, že vítězství je jeho.

Odvedou mě v žalostném stavu domů, kde pak dostávám na oči obklady z hovězích řízků, podrobuji se mazání octem a pálenkou a zjišťuji, že mi na horním rtu naskočil velký bílý puchýř, který se do nemožnosti nalévá. Velice zubožený zůstávám tři čtyři dny doma, vypadám pod obraz a na očích mám zelené stínítko; a bylo by mi velice trapně, kdyby nebylo Agnes, která se mnou jedná jako sestra, soustrastně se mnou cítí, předčítá mi a krátí a zpříjemňuje mi čas. Agnes má stále mou plnou důvěru; vyprávím jí dopodrobna o řezníkovi i o příkořích, jimiž mě zahrnoval, a ona soudí, že jsem nemohl udělat nic jiného než se s řezníkem utkat, zatím co se děsí a celá chvěje, že jsem se s ním opravdu utkal.

Čas nepozorovaně utekl, protože ve dnech, které se mi právě vybavily, už není prvním žákem Adams a po dlouhou, dlouhou dobu jím už nebyl. Adams odešel ze školy tak dávno, že když se vrací navštívit doktora Stronga, není kromě mne ve škole už mnoho chlapců, kteří ho znají. Co nevidět dostane Adams advokátský diplom a bude z něho obhájce a bude nosit paruku. Překvapuje mě, že v něm vidím člověka povahou skromnějšího a zjevem méně velkolepého, než jsem si představoval. Také dosud neomráčil svět, neboť ten (pokud dovedu posoudit) se točí po svém skorem právě tak, jako kdyby do něho Adams nebyl nikdy vstoupil.

Okénko, jímž pochodují hrdinové krásného písemnictví a dějin ve vznešeném průvodu, kterému jako by nebyl konec – a co přijde pak? Prvním žákem jsem teď já! Shlížím na řadu hochů pod sebou s blahovolným zájmem o ty z nich, kteří mi v duchu připomínají chlapce, jakým jsem byl sám, když jsem do té školy prvně vkročil. Ten tehdejší chlapeček, jak mi připadá, nemá se mnou nic společného; pamatuji se na něho jako na něco, co jsem na cestě životem nechal ležet za sebou – jako na něco, co jsem spíš potkal, než čím jsem sám ve skutečnosti byl – a div že ho nepovažuji za někoho jiného.

A holčička, kterou jsem toho prvního dne spatřil v páně Wickfieldově domě, kde je ta? Také už není. Místo ní chodí po domě dokonalá podoba portrétu, nikoliv už podoba dětská; a Agnes, moje líbezná sestřička, jak jí v myšlenkách říkám, můj rádce a přítel, cherub 75& v životě všech, kdo se octnou ve sféře jejího vlivu, plného pokojného míru, dobroty a sebezapření, už dospěla v ženu.

[&75 cherub – (z hebr.) druh andělů ve Starém Zákoně.]

Jaké jiné změny se se mnou staly kromě změn v mém vzrůstu a vzhledu a ve vědomostech, jež jsem celou tu dobu hromadil? Nosím zlaté hodinky a řetízek, na malíčku prsten a šosatý kabát; a spotřebuji spoustu pomády na vlasy – což, užíváme-li jí ve spojitosti s prstenem, je špatné znamení. Nezamiloval jsem se snad znovu? Ano, zamiloval. Má zbožňovaná je nejstarší slečna Larkinsová.

Nejstarší slečna Larkinsová není už žádná holčička. Je to velká, tmavá, černooká žena s pěknou postavou. Nejstarší slečna Larkinsová není žádná žabka, protože tou není ani nejmladší slečna Larkinsová a nejstarší slečna Larkinsová musí být o tři čtyři roky starší. Nejstarší slečně Larkinsové je možná asi tak něco kolem třiceti. Má láska k ní nezná mezí.

Nejstarší slečna Larkinsová se zná s důstojníky. Snášet to je prostě hrozné. Vidím je mluvit s ní na ulici. Vidím je přecházet přes jízdní dráhu, aby ji potkali, když se ukáže její klobouk (libuje si v pestrých kloboucích) a v doprovodu sestřina klobouku se blíží po druhém chodníku. Směje se a povídá a zdá se, že se jí to líbí. Sám trávím spoustu volného času tím, že se procházím sem a tam po ulici, jen abych ji potkal. Mohu-li se jí jednou za den uklonit (znám ji dost, abych se jí směl uklonit, protože znám pana Larkinse), jsem hned šťastnější. Vysloužím si sem tam úklonu v odpověď. Kdyby na světě vládla skutečně nestranná spravedlnost, pak by mi za šílená muka, která vytrpím toho večera, kdy se koná dostihový ples – na němž, jak vím, bude nejstarší slečna Larkinsová tančit s pány od vojska – příslušelo nějaké odškodnění.

Moje náruživá láska mi odnímá chuť k jídlu a nutí mě, abych bez ustání nosil svůj nejnovější hedvábný nákrčník. Neuleví se mi, dokud se neobleču do nejlepších šatů a nedám si co chvíli znovu a znovu přeleštit boty. Připadám se pak hodnější milosti slečny Larkinsové. Všechno, co jí patří nebo co k ní má nějaký vztah, mi je drahé. Pan Larkins (nevrlý starý pán s dvojí bradou a jedním okem nehybným) je středem mého ustavičného zájmu. Když nemám čáku na to, abych potkal jeho dceru, pak jdu tam, kde pravděpodobně potkám jeho. Slova „Jak se račte, pane Larkinsi? Jsou mladé dámy a celá rodina zdrávy?“ mi připadají tak nápadně významná, že se až červenám.

Ustavičně si připomínám svůj věk. Řekněme, že mi je sedmnáct, a řekněme i, že sedmnáct let je na nejstarší slečnu Larkinsovou trochu málo; co na tom? Ostatně, skorem se ani nenaději, a za chvíli mi bude jedenadvacet. Večer se chodívám pravidelně procházet před domem pana Larkinse, ačkoliv mi rve srdce, když do něho vidím vcházet důstojníky nebo je slyším mluvit nahoře v saloně, kde nejstarší slečna Larkinsová hraje na harfu. Po dvakrát či po třikrát dokonce obcházím jako chorobně zamilovaný blázínek dům ustavičně kolem dokola, když už rodina odešla spát, a hádám, který je asi pokoj nejstarší slečny Larkinsové (a dnes přiznám, že jsem si místo jejího vybral pokoj pana Larkinse); přeji si při tom, aby v domě vypukl požár, aby sběhlý dav stál kolem zkoprnělý zděšením a abych se jím já mohl prodrat s žebříkem, přistavit ho k jejímu oknu, snést ji v náručí do bezpečí, vrátit se pro nějakou maličkost, kterou si zapomněla, a zhynout v plamenech. Jsem totiž ve své lásce zpravidla nesobecký a dovedl bych se myslím spokojit tím, že bych se před zraky nejstarší slečny Larkinsové zachoval jako rek a potom skonal. Zpravidla, ale ne vždycky. Někdy přede mnou vyvstávají vidiny zářivější. Když se oblékám (což mě zaměstná na dvě hodiny) na velký ples, pořádaný u Larkinsů (na nějž se těším celé tři neděle), hovím své fantasii obrazy radostnějšími. Vidím se, jak si dodávám odvahy a vyznávám se slečně Larkinsové ze své lásky. Vidím slečnu Larkinsovou, jak jí hlava klesá na mé rameno a ona říká: „Och, pane Copperfielde, mohu věřit svému sluchu?“ Vidím pana Larkinse, jak mě druhý den ráno přichází navštívit a říká: „Můj drahý Copperfielde, dcera mi všechno pověděla. Mládí není žádná překážka. Tady je dvacet tisíc liber. Hodně štěstí!“ Vidím tetu jihnout a žehnat nám a pana Dicka a doktora Stronga jako účastníky svatebního obřadu. Jsem rozumný mladík, jak věřím – totiž věřil jsem, když na to dnes vzpomínám – a rozhodně jsem skromný, ale přesto se všechno tohle děje.

Přicházím do toho očarovaného domu, v němž je hojnost světel, rušného hovoru, hudby, květin, důstojníci (jak vidím s bolem) a nejstarší slečna Larkinsová, která srší krásou. Má modrou toaletu a ve vlasech modré kvítky – nezabudky. Jako by ta měla zapotřebí nosit nezabudky! Je to první společenská událost vskutku jen pro dospělé, na niž se mi kdy dostalo pozvání, a nejsem tak docela ve své kůži, neboť zřejmě k nikomu nepatřím a nikdo mi zřejmě nemá co říci kromě pana Larkinse, který se mě ptá, jak se vede mým spolužákům, což si mohl odpustit, protože jsem tam nepřišel proto, abych se nechal urážet.

Když jsem však chvíli prostál mezi dveřmi a pásl se přitom zrakem na bohyni svého srdce, přistoupí ke mně – Ona, nejstarší slečna Larkinsová! – a přívětivě se mě zeptá, zda tančím?

S úklonou koktám: „S vámi, slečno Larkinsová.“

„S nikým jiným?“ ptá se slečna Larkinsová.

„Z tance s někým jiným bych neměl vůbec potěšení.“ Slečna Larkinsová se zasměje a začervená (nebo se mi aspoň zdá, že se červená) a řekne: „Ještě jeden kousek, a na příští se velice ráda zadám vám.“

Můj okamžik nadchází. „Je to valčík, myslím,“ poznamenává nerozhodně slečna Larkinsová, když se jí ukláním. „Tančíte valčík? Jestliže ne, tedy setník Bailey…“

Ale já valčík tančím (a náhodou náramně dobře) a odvádím slečnu Larkinsovou do kola. Odvádím ji nelítostně od setníka Baileyho. Nemám pochyby, že je nešťastný, ale ať, pranic mi na něm nezáleží. Já jsem byl nešťastný také. Tančím valčík s nejstarší slečnou Larkinsovou! Nevím kde, mezi kým ani jak dlouho. Vím jen tolik, že pluji prostorem s modrým andělem v slastném vytržení, až se s ní najednou ocitám v malém pokoji, kde sami dva sedíme na pohovce. Obdivuje se květině v mé knoflíkové dírce (růžové japonské kamelii, cena dva a půl šilinku). Podávám jí květinu a říkám:

„Žádám za ni nepředstavitelnou cenu, slečno Larkinsová.“

„Opravdu? A jakou?“ odpoví slečna Larkinsová.

„Jeden váš kvítek, abych ho mohl hýčkat co poklad, jako lakomec hýčká své zlato.“

„Jste smělý hoch,“ říká slečna Larkinsová. „Zde je.“

Dává mi jeden kvítek, nikoliv s nelibostí; přitisknu si ho na rty a pak ho ukládám do záňadří. Slečna Larkinsová se do mne se smíchem zavěsí a řekne: „A teď mě odveďte zpátky k setníku Baileymu.“

Topím se ve vzpomínání na tento rozkošný rozhovor i na valčík, když tu se ke mně slečna Larkinsová vrátí s všedním postarším pánem do ní zavěšeným, který celý večer hrál whist 76&, a řekne:

[&76 whist – karetní hra pro čtyři osoby. Hrají ji padesáti dvěma kartami dva hráči proti dvěma.]

„Aha, tady je můj smělý přítel! Pan Chestle si vás přeje poznat, pane Copperfielde!“

Ihned vyciťuji, že to je přítel rodiny, a velmi mě to těší.

„Obdivuji se vašemu vkusu, pane,“ říká pan Chestle. „Je vám ke cti. Myslím, že se asi o chmel tuze nezajímáte, ale já sám mám slušné lány chmelnic, a kdyby vám někdy bylo libo zavítat do našeho kraje – do kraje kolem Ashfordu – a projet se po okolí, bude nás těšit, když u nás pobudete, jak dlouho budete chtít.“

Děkuji vřele panu Chestlovi a tisknu mu ruku. Připadám si jako v šťastném snu. Tančím ještě jeden valčík s nejstarší slečnou Larkinsovou. Říká, jak skvěle ho tančím! Vracím se domů nevýslovným blahem bez sebe a celou noc tančím v duchu valčík s rukou kolem modrého pasu své milované bohyně. Ještě několik dní potom se utápím v úchvatných vzpomínkách, ale nevidím ji ani na ulici, aniž když k nim zajdu. Nedokonalou útěchou za toto zklamání je mi ona posvátná zástava, zvadlý kvítek.

„Trotwoode,“ řekne mi jeden den po obědě Agnes, „kdo myslíš, že se zítra vdává? Někdo, komu se obdivuješ.“

„Doufám, že ne ty, Agnes?“

„Že ne já!“ zdvíhá Agnes veselou tvář od not, které opisuje. „Slyšíš ho, tatínku? – Nejstarší slečna Larkinsová!“

„Za – za setníka Baileyho?“ Víc sil, než abych se toto zeptal, mi nezbývá.

„Ne – za žádného setníka. Za pana Chestla, pěstitele chmele.“

Týden, čtrnáct dní jsem strašlivě sklíčený. Odkládám prsten, nosím nejhorší šaty, na pomádu už ani nesáhnu a často truchlím nad zvadlým kvítkem bývalé slečny Larkinsové. Ale poněvadž mě tou dobou začíná takový život už nudit a poněvadž mě řezník vydráždil novou urážkou, zahazuji kvítek, utkám se s řezníkem v souboji a slavně ho porážím.

Tohle a pak to, že znovu sahám k prstenu, jakož i k mírnému používání pomády na vlasy, jsou poslední mezníky, jež jsem dnes s to rozeznat na cestě, která mě dovedla k sedmnáctému roku.

19. Rozhlížím se po světě a činím objev

Nevím s jistotou, zda jsem byl v hloubi duše rád či nerad, když se doba mého studia schylovala ke konci a nadcházela chvíle, kdy jsem měl školu doktora Stronga opustit. Prožil jsem v ní velmi šťastné časy, lnul jsem k doktorovi s hlubokou oddaností a vynikal jsem v tom malém světě jako jeho významný člen. Z těchto důvodů jsem odcházel nerad; ale z důvodů jiných, celkem pochybných, jsem zase odcházel rád. Mlhavé představy o postavení samostatného mladého muže i o důležitosti, jež samostatného mladého muže obklopuje, o úžasných věcech, které ten skvělý tvor uzří a vykoná, i o úžasných účincích, jež musí u lidské společnosti nezbytně vyvolat, mě vábily pryč. Tyto blouznivé úvahy ovládaly mou chlapeckou mysl tak silně, že jsem podle toho, jak se mi to v mysli jeví dnes, patrně opouštěl školu bez přirozené lítosti. Toto rozloučení na mne neudělalo dojem tak trvalý jako rozloučení jiná. Marně se snažím rozpomenout, jaké jsem při něm měl pocity a jaké okolnosti je provázely; ale nezaujímá v mé paměti dost významné místo. Myslím, že mě vyhlídka na to, co se přede mnou otvírá, více méně mátla. Vím, že mi mé mladistvé zkušenosti byly tehdy platné málo nebo vůbec nic; a že se mi život spíš než jako co jiného jevil jako veliká pohádka, kterou právě hodlám začít číst.

Teta a já jsme spolu vedli mnoho vážných porad o životním povolání, kterému bych se měl věnovat. Rok nebo i déle jsem se snažil najít uspokojivou odpověď na její často opakovanou otázku: „Čím bys chtěl být?“ Ale nemohl jsem v sobě objevit žádnou zvláštní chuť k něčemu určitému. Kdybych si byl mohl nějakým vnuknutím osvojit znalost mořeplaveckých věd, mohl se ujmout velení nějaké rychlé výpravy a na triumfální výzkumné cestě obeplout celý svět, myslím, že by mi to asi bylo dokonale vyhovovalo. Ale protože se žádná taková zázračná příležitost nenaskýtala, hodlal jsem se věnovat nějakému zaměstnání, které by příliš nezatěžovalo tetinu kapsu, a činit se v něm, seč mé síly stačí, ať už je jakékoli.

Pan Dick dělal při našich poradách pravidelně přísedícího, a to s tvářností hloubavého mudrce. Nikdy neměl žádnou připomínku, kromě jednou; a tehdy (nevím, jak mu to vlezlo do hlavy) znenadání navrhl, že bych měl být mosazníkem. Teta přijala tento návrh tak velice nemilostivě, že se dalšího už nikdy neodvážil a omezil se potom napořád už jen na to, že se na ni pozorně díval, čekal na její návrhy a cinkal penězi v kapse.

„Trote, já ti povím co, chlapče milý,“ řekla teta jednou ráno kolem vánoc, když jsem už byl ze školy venku. „Protože je tahle zamotaná otázka stále ještě nerozřešená a protože se v rozhodnutí o tom nesmíme dopustit omylu, pokud to je v naší moci, myslím, že bychom to měli raději na chvíli odložit. Zatím se musíš snažit, aby ses na tu věc díval s nového hlediska, a ne už jako školák.“

„Vynasnažím se, teto.“

„Napadlo mě,“ pokračovala teta, „že by ti třeba prospěla menší změna a pohled na život mimo domov; že by ti napomohly, aby sis trošku srovnal věci v hlavě a utvořil si střízlivější úsudek. Dejme tomu, že by sis teď udělal menší cestu. Dejme tomu, že by sis na příklad zase jednou zajel do vaší staré končiny a podíval se na tu – na tu prapodivnou ženskou s tím hrozným pohanským jménem,“ řekla teta a mnula si nos, protože nikdy nemohla Peggotce zplna odpustit, že má takové jméno.

„To, teto, by se mi ze všeho na světě líbilo nejvíc!“

„No dobrá,“ řekla teta, „to je štěstí, protože mně by se to líbilo taky. Ale je jenom přirozené a rozumné, že se ti to líbí. A chovám pevné přesvědčení, Trote, že ať uděláš co uděláš, vždycky to bude přirozené a rozumné.“

„To doufám, teto.“

„Tvoje sestra, Betsy Trotwoodová,“ řekla teta, „by byla bývala nejpřirozenější a nejrozumnější děvče, jaké kdy žilo. Neuděláš jí přece hanbu, že ne?“

„Doufám, teto, že neudělám hanbu vám. To mi postačí!“

„Je to milosrdenství, že to děťátko ubohé, ta tvá roztomilá maminka od nás odešla,“ řekla teta a spokojeně si mě měřila, „protože jinak by byla touhle dobou na svého chlapce tak pyšná, že by jí to bylo tu něžnou hlavičku úplně popletlo, kdyby jí v ní vůbec něco zbylo, co by se ještě mohlo poplést.“ (Teta vždycky skrývala každou náklonnost ke mně tím, že ji takhle sváděla na nebožku mou matku.) „Božínku, Trotwoode, jak mi ji připomínáš!“

„Doufám, že příjemně, teto?“ řekl jsem.

„Je celá ona, Dicku,“ řekla teta důrazně, „je celá ona, zrovna jako byla tenkrát odpoledne, než to na ni přišlo. Božínku, je celá ona, když se na mne tak těma očima dívá!“

„Jistě?“ řekl pan Dick.

„A je taky celý David,“ řekla teta rozhodně.

„Opravdu celý David!“ řekl pan Dick.

„Ale co bych chtěla, Trote, abys byl,“ pokračovala teta, „– nemyslím tělesně, ale mravně, protože tělesně ses vyvedl docela pěkně – to je pevný člověk. Slušný pevný člověk s vlastní vůlí. Člověk rozhodný,“ řekla teta, pokyvovala na mne čepcem a zaťala ruku v pěst. „Člověk odhodlaný. Člověk s charakterem, Trote. S charakterem tak silným, aby se nedal ovlivnit nikým a ničím než rozumnými důvody. Takoví mohli být jak tvůj otec, tak i tvoje matka, a ví Bůh, jistě by na tom bývali líp.“

Vyjádřil jsem naději, že se snad vypracuji v takového člověka, jakého popsala.

„Abys mohl začít, prozatím v menších věcech, spoléhat sám na sebe a jednat sám za sebe,“ řekla teta, „pošlu tě na tu cestu samotného. Jednu chvíli mě už napadlo, že by pan Dick mohl jet s tebou; ale když jsem si to promyslela, nechám si ho raději tady, aby se staral o mne.“

Pan Dick se na okamžik zatvářil trochu zklamaně, ale s vědomím cti a významu úkolu, mít na starosti nejobdivuhodnější ženu na světě, se jeho tvář zase rozzářila jako měsíček.

„Kromě toho,“ řekla teta, „je tady to memorandum.“

„No ovšem,“ řekl pan Dick kvapně, „hodlám to udělat co nejdřív, Trotwoode – opravdu se to musí udělat co nejdřív! A potom se to podá, víš – a potom –“ řekl pan Dick, když se předtím zarazil a na delší chvíli odmlčel, „potom z toho bude pěkná mela!“

V souladu s tetiným laskavým záměrem mě pak v krátké době vybavili slušně naplněnou tobolkou a cestovní brašnou a s něžným rozloučením mě propustili na cestu. Při loučení mi teta dala skrovnou míru dobrých rad a hojnou míru polibků; a řekla mi, poněvadž prý je jejím úmyslem, abych se trochu porozhlédl po světě a trochu přemýšlel, že by mi doporučovala, abych se několik dní zdržel v Londýně, budu-li chtít, ať už cestou do Suffolku nebo při návratu domů. Krátce a dobře, měl jsem na tři neděle nebo měsíc úplnou volnost dělat si, co chci, a mou volnost neomezovala žádná jiná podmínka než shora zmíněné přemýšlení a rozhlížení po světě a potom závazný slib, že budu třikrát týdně psát a podávat o sobě přesné zprávy.

Nejdříve jsem zamířil do Canterbury, abych se mohl rozloučit s Agnes a s panem Wickfieldem (v jehož domě jsem se svého starého pokoje ještě nevzdal) a rovněž s dobrotivým doktorem. Agnes měla velikou radost, že mě zase vidí, a řekla mi, že od té doby, co jsem odjel, dům už není, co býval.

„Ani já nejsem, co jsem býval, když jsem odtud pryč, to vím,“ řekl jsem. „Když nejsem s tebou, zdá se mi, že mi chybí pravá ruka. Ačkoliv to vlastně nic nevystihuje, protože v pravé ruce nemám ani hlavu, ani srdce. Každý, kdo tě zná, Agnes, se s tebou radí a řídí se podle tebe.“

„Každý, kdo mě zná, mě myslím kazí,“ odpověděla s úsměvem.

„Ne, ne. To proto, že jsi docela jiná než všichni ostatní. Jsi tak dobrá a máš takovou milou povahu. Jsi od přírody jemná a máš vždycky pravdu.“

„Mluvíš,“ řekla Agnes, a jak seděla nad prací, roztomile se rozesmála, „jako bych byla bývalá slečna Larkinsová.“

„Ale, ale! To není od tebe hezké, že zneužíváš mé důvěry,“ odpověděl jsem a při vzpomínce na svou modrou zotročitelku jsem zčervenal. „Ale stejně se ti budu vždycky svěřovat, Agnes. To si jaktěživ neodvyknu. Kdykoli upadnu do nesnází nebo propadnu lásce, vždycky ti o tom povím, když mi to dovolíš – i až přijde chvíle, že propadnu lásce vážné!“

„Ale vždyť to u tebe byla vždycky vážná láska!“ řekla Agnes a znovu se zasmála.

„Hm, to ale jenom dětská nebo studentská,“ řekl jsem a zasmál jsem se zase já, ale nikoli bez trochy studu. „Ale časy se mění a myslím, že to dřív nebo později budu myslet smrtelně vážně. Jen se divím, Agnes, že touhle dobou nemáš už vážnou lásku sama.“

Agnes se znovu rozesmála a zavrtěla hlavou.

„Však já vím, že nemáš!“ řekl jsem, „protože kdybys měla, byla bys mi to řekla. Nebo,“ neboť jsem na její tváři zahlédl lehký ruměnec, „bys mě aspoň byla nechala, abych na to přišel sám. Ale neznám nikoho, kdo by si zasloužil, aby směl milovat tebe, Agnes. Než k tomu dám svolení já, musí se napřed vyskytnout někdo ušlechtilejší a po všech stránkách tebe hodnější než kdokoli, koho jsem tady kdy poznal. Pro budoucnost hodlám bedlivě střežit všechny tvoje ctitele a od toho, který bude mít úspěch, budu požadovat hezky mnoho, o tom tě mohu ujistit.“

Až dosud jsme rozprávěli tímto napůl důvěrně žertovným a napůl vážným tónem, který se zcela přirozeně vyvinul z našeho úzkého soužití již od doby, dokud jsme ještě byli pouhé děti. Nyní však Agnes znenadání zvedla oči ke mně a změněným hlasem řekla:

„Trotwoode, ráda bych se tě na něco zeptala, na něco, nač se mi možná dlouho nenaskytne jiná příležitost se tě zeptat. Myslím, že to je věc, na kterou bych se nikoho jiného neptala. Nepozoroval jsi na tatínkovi nějakou ponenáhlou změnu?“

Ano, pozoroval jsem tu změnu a často jsem byl zvědavý, zda ji pozorovala i ona. Musil jsem to teď patrně dát najevo výrazem v obličeji, protože Agnes okamžitě sklopila oči, v nichž jsem zahlédl slzy.

„Pověz mi jakou,“ řekla skorem šeptem.

„Myslím – mám mluvit úplně otevřeně, Agnes, když ho mám tak rád?“

„Ano,“ odpověděla.

„Myslím, že mu ten zvyk, kterému stále víc propadá od té doby, co jsem k vám přišel, nijak neprospívá. Je často velice rozrušený, nebo se mi to aspoň zdá.“

„Nezdá se ti to,“ řekla Agnes a zavrtěla hlavou.

„Ruce se mu třesou, mluví nesrozumitelně a v očích má divoký výraz. Všiml jsem si, že ho právě v těch chvílích, kdy je nejvíc vyšinutý, jako z udělání volá nějaká úřední práce.“

„A Uriáš,“ řekla Agnes.

„Ano; a jak se zdá, vědomí, že není v patřičném rozpoložení k té práci nebo ji dost neovládá nebo že přes všechnu snahu svůj stav prozradil, ho přivádí z rovnováhy takovou měrou, že mu je druhý den hůř a příští den ještě hůř, a tak se vyčerpává a hubne čím dál tím víc. Neplaš se tím, co říkám, Agnes, ale právě v takovém stavu jsem ho zrovna onehdy večer viděl položit si hlavu na stůl a plakat jako malé dítě.“

Ještě jsem mluvil, když mi přejela rukou lehce přes rty a v příštím okamžiku stála ve dveřích pokoje u otce a už mu visela na ruce. Výraz její tváře, když se oba ke mně podívali, mi připadal úžasně tklivý. V jejím krásném pohledu byla tak hluboká něha k němu i vděčnost za všechnu jeho lásku a péči, byla v něm i tak vroucí prosba ke mně, abych s ním i v nejtajnějších myšlenkách jednal shovívavě a neposkytl ve svém nitru jediné místečko pro jakýkoli příkrý soud proti němu, a bylo v ní celé najednou tolik hrdosti na něho i oddanosti k němu, a přece tolik soucitu a lítosti s ním a také tolik důvěry v mé souhlasné cítění s ní, že nic, co by byla řekla, nemohlo pro mne být výmluvnější ani dojemnější.

Měli jsme jít na čaj k doktoru Strongovi. Vydali jsme se tam v obvyklou hodinu a v pracovně jsme ve skupince kolem krbu zastihli doktora s jeho mladou ženou a její matkou. Doktor, který s mým odjezdem nadělal, jako bych jel až někam do Číny, mě uvítal jako čestného hosta a nařídil přiložit na oheň velké poleno, aby se mohl dívat, jak tvář jeho bývalého žáka žhne v záři plamenů.

„Po Trotwoodovi už mnoho nových tváří neuvidím, Wickfielde,“ pravil doktor, zatím co si nahříval ruce, „jde na mne lenost a chci si odpočinout. Ještě půl roku, a pak všechny své chlapce opustím a povedu klidnější život.“

„Tohle říkáte posledních deset let pořád, doktore,“ namítl pan Wickfield.

„Ale tentokrát to hodlám udělat doopravdy,“ odpověděl doktor. „Moje místo zaujme první učitel – konečně to myslím vážně – tak budete muset brzo připravit smlouvy a pevně nás jimi přikovat jako dva šizuňky.“

„A postarat se,“ řekl pan Wickfield, „aby vás nikdo nepodfoukl, co? Což by se zaručeně stalo, kdybyste si nějakou smlouvu sepisoval sám. Nu, jsem k službám. V mém povolání jsou horší úkoly než tohle.“

„Pak tedy nebudu mít nač myslet,“ pravil doktor s úsměvem, „než na svůj slovník a na tuhle druhou smluvní stranu – Anny.“

Když se po ní pan Wickfield podíval, jak tam seděla u čajového stolku vedle Agnes, zdálo se mi, že se Anny vyhýbá jeho pohledu s ostýchavostí a plachostí tak nezvyklou, že na ni pan Wickfield najednou soustředil pozornost, jako by byl v mysli náhle na něco připadl.

„Jak vidím, přišla pošta z Indie,“ řekl po krátké přestávce.

„Abych nezapomněl – taky dopisy od pana Jacka Maldona!“ pravil doktor.

„Vida!“

„Chudáček Jack!“ řekla paní Marklehamová a potřásla při tom hlavou. „To hrozné podnebí! Slyšela jsem, že to je život jako na žhavém písku pod obrovskou čočkou! Vypadal jako silák, ale nebyl. Drahý doktore, to byl jeho duch, ne tělesná síla, že se tam tak směle pustil. Anny, miluško drahá, jistě si přece dobře pamatuješ, že tvůj bratranec jaktěživ nebyl silný – jistě ne to, čemu se říká robustní, víme,“ řekla paní Marklehamová s důrazem a rozhlédla se po celé naší společnosti, „už od těch časů, co má dceruška a on spolu vyrůstali jako děti a celý boží den se vodili za ručičku.“

Anny, kterou paní Marklehamová takto oslovila, neodpověděla.

„Mám vašim slovům rozumět tak, madame, že pan Maldon má nějakou nemoc?“ zeptal se pan Wickfield.

„Nemoc?“ odpověděla Generálka. „Ten, můj zlatý pane, má všechno možné.“

„Jenom zdraví ne?“ nadhodil pan Wickfield.

„Jenom zdraví ne, správně!“ řekla Generálka. „Není pochyby, že za sebou už má kolik případů těžkého úžehu, tropické horečky, zimnice a všeho možného, nač si jen dovedu vzpomenout. A co se jeho ledvin týče,“ řekla Generálka odevzdaně, „to se rozumí, s těmi si přestal lámat hlavu, hned jak vyjel.“

„Tohle všechno píše?“ zeptal se pan Wickfield.

„Píše? Můj zlatý pane,“ odpověděla paní Marklehamová, vrtěla hlavou a mávala vějířem, „to málo znáte mého chudáčka Jacka Maldona, když se můžete něco takového ptát! Píše? Kdepak ten! To byste ho musel dřív dát vláčet čtyřmi divokými koňmi.“

„Mamá!“ řekla paní Strongová.

„Anny, miluško moje,“ opáčila na to matka, „musím tě opravdu jednou provždy požádat, abys mě nepřerušovala, leda bys chtěla moje slova potvrdit. Víš přece stejně dobře jako já, že by se tvůj bratranec Maldon nechal raději vláčet nevím kolika divokými koňmi – proč bych měla zůstat u čtyř? A já nezůstanu u čtyř – nechal by se raději vláčet osmi, šestnácti, dvaatřiceti koňmi, než by napsal jediné slovíčko s úmyslem zhatit doktorovy záměry.“

„Wickfieldovy záměry,“ pravil doktor, mnul si obličej a pohlédl kajícně na svého rádce. „Totiž naše společné záměry s ním. Sám jsem řekl, ať už doma nebo v cizině.“

„A já jsem řekl,“ dodal vážně pan Wickfield, „v cizině. Já jsem byl strůjcem jeho odjezdu do ciziny. Odpovědnost padá na mne.“

„Ale co, odpovědnost!“ řekla Generálka. „Všechno se dálo s nejlepším úmyslem, můj zlatý pane Wickfielde; všechno se dálo s nejlaskavějším a nejlepším úmyslem, to víme. Ale když tam ten drahý chlapec nemůže žít, tak tam prostě nemůže žít. A když tam nemůže žít, tak tam raději umře, než by zvrátil doktorovy záměry. Já ho znám,“ řekla Generálka a v jakémsi bolestně klidném věšteckém transu se ovívala vějířem, „a vím, že tam raději umře, než by zvrátil doktorovy záměry.“

„Ale, ale, madame,“ řekl doktor zvesela, „nejsem ve svých záměrech zaslepený a mohu je zvrátit sám. Mohu je nahradit jinými záměry. Přijede-li pan Jack Maldon ze zdravotních důvodů domů, nesmí se mu už dovolit, aby se do Indie vracel, a musíme se mu pokusit najít nějaké vhodnější a šťastnější zaopatření tady.“

Tato velkomyslná slova ohromila paní Marklehamovou (která je, jak nemusím ani podotýkat, vůbec neočekávala, ba nechtěla ani vyvolat) do takové míry, že se zmohla jen na tolik, aby doktorovi odpověděla, to že je celý on, a několikrát za sebou zopakovala známý proces líbání vějířových kostic a poklepávání jimi na doktorovu ruku. Potom jemně pokárala dceru Anny, proč nedává najevo víc vděčnosti, když se kvůli ní dostává jejímu druhu dětských her tolik laskavosti, a pak nás zabavovala rozličnými podrobnostmi o jiných potřebných členech své rodiny, které by bylo žádoucno postavit na jejich potřebné nohy.

Celou tu dobu nepromluvila její dcera Anny ani slova a nezdvihla ani oči. Celou tu dobu s ní pan Wickfield nespustil pohled, jak tak seděla po boku jeho dcery. Jak mi připadalo, vůbec ho nenapadlo, že si ho snad někdo všímá; soustřeďoval však pozornost na ni i na své myšlenky ve spojitosti s ní tak silně, že vůbec nic jiného nevnímal. Nyní se pak zeptal, co vlastně pan Jack Maldon o sobě napsal a komuže to napsal?

„Ale tuhle,“ řekla paní Marklehamová a sáhla po dopise na krbové římse nad doktorovou hlavou, „píše ten drahý hoch přímo doktorovi – kdepak to je? Aha! – »S politováním Vám sděluji, že jsem těžce utrpěl na zdraví, takže se bojím, že budu chtěj nechtěj muset – jako ke své jediné naději na uzdravení – sáhnout ke krajnímu prostředku, totiž vrátit se na čas domů.« – Chudáček, to je přece jasné! Ke své jediné naději na uzdravení! Ale v dopise pro Anny to píše ještě jasněji! Anny, ukaž mi to psaní ještě jednou!“

„Teď ne, mamá,“ zažadonila Anny tichým hlasem.

„Miluško moje, v některých věcech jsi beze sporu jeden z nejsměšnějších tvorů na světě,“ odpověděla jí na to matka, „a možná nejzvrácenější, pokud jde o přirozené nároky tvé vlastní rodiny. Tuším, že bychom se nebyli o tom dopise vůbec dověděli, kdybych si o něj nebyla sama řekla. Tomu říkáš důvěra k doktoru Strongovi, miluško? Překvapuješ mě! Měla bys mít víc rozumu.“

Anny vytáhla zdráhavě dopis, a když jsem ho staré paní podával, viděl jsem, jak se ta neochotná ruka, z níž jsem ho přijal, znatelně chvěje.

„Tak se podívejme,“ řekla paní Marklehamová a přiložila si k očím lorňon, „kde ten odstavec je. »Vzpomínka na staré časy, moje nejdražší Anny« – a tak dál – tady to není. »Roztomilý starý proktor« – kdo je to? Pro pána, Anny, ten tvůj bratranec Maldon ale škrábe a jsem já to popleta! – »Doktor«, to se rozumí. Ach, roztomilý, jak by ne!“ Tu přestala chvíli číst, aby si znovu políbila vějíř a zamávala jím na doktora, který se na nás díval s výrazem tichého uspokojení. „No, už to mám. – »Tebe možná nepřekvapí, Anny, když se dovíš,« – ne, to jistě ne, protože ona dobře ví, že Jack jaktěživo nebyl žádný silák; co jsem právě říkala? – »že jsem toho tady v té dálce už tolik zkusil, že jsem se rozhodl odtud odjet, ať to dopadne, jak chce; půjde-li to, tedy na zdravotní dovolenou, a když se ukáže, že ji nemohu dostat, složím to úplně. Co jsem tady už vytrpěl a co dosud trpím, je prostě nesnesitelné.« – A nebýt ochotné laskavosti nejlepšího stvoření pod sluncem,“ řekla paní Marklehamová, zatelegrafovala doktorovi vějířem jako předtím a složila zase dopis, „bylo by pro mne prostě nesnesitelné na to i jen pomyslit.“

Pan Wickfield nepromluvil ani slovo, ačkoliv se po něm stará paní dívala, jako by od něho očekávala k této novině připomínku, ale seděl bez hnutí, přísně mlčel a upíral oči do země. Tak zůstával sedět ještě dlouho potom, když se o té věci přestalo už mluvit a my se rozhovořili o jiných námětech, a jen zřídka zvedl oči jindy, než aby jimi v zasmušilém zamyšlení na vteřinku spočinul na doktorovi, na jeho ženě nebo na obou.

Doktor byl velký milovník hudby. Agnes dovedla zpívat náramně líbezně a procítěně a paní Strongová rovněž. Zpívaly spolu a hrály spolu dueta, takže jsme měli opravdu hotový koncert. Ale všiml jsem si dvou věcí; za prvé, že mezi panem Wickfieldem a Anny, ačkoliv ta se brzy vzpamatovala, uklidnila a byla zase docela jako jindy, zůstává jakási prázdnota, která je od sebe úplně odděluje, a za druhé, že se panu Wickfieldovi zřejmě nelíbí přátelská důvěrnost mezi ní a Agnes a že ten vztah pozoruje s neklidem. A musím přiznat, že v tu chvíli se mi vzpomínka na to, co jsem viděl tehdy večer, kdy odjížděl pan Maldon, začala v mysli po prvé vybavovat s významem, který jsem tomu dosud nikdy nepřikládal, a začala mě znepokojovat. Nevinná krása její tváře nebyla v mých očích už tak nevinná, jako bývala; pojal jsem nedůvěru k přirozenému půvabu a kouzlu jejího chování; a když jsem se podíval na Agnes po jejím boku a pomyslil si, jak je Agnes dobrá a poctivá, vzklíčilo ve mně podezření, že to je přátelství nevhodné.

Ale Agnes to přátelství tak blažilo a její společnici blažilo také tolik, že nám jejich přičiněním večer uběhl, jako by to byla pouhá hodinka. Skončil příhodou, kterou si dobře pamatuji. Obě přítelkyně se spolu loučily a Agnes chtěla právě svou družku obejmout a políbit, když tu mezi ně jakoby náhodou vkročil pan Wickfield a spěšně Agnes odtáhl. A v tu chvíli, když se Anny zadívala panu Wickfieldovi do tváře, jsem v jejím obličeji spatřil – jako by celou tu uplynulou dobu Čas smazal a já dosud stál ve dveřích – týž výraz jako tehdy večer, když Jack Maldon odjížděl.

Nemohu vypovědět, jaký to na mne udělalo dojem ani jak nemožné pro mne bylo, když jsem o ní potom přemýšlel, ten výraz od ní oddělit a vyvolat si její tvář v paměti opět v té nevinné kráse. Pronásledovalo mě to, ještě když jsem došel domů. Připadalo mi, že jsem doktorovu střechu opustil, právě když se na ni snášel temný mrak. S hlubokou úctou, kterou jsem k té šedivé hlavě choval, se mísila lítost nad jeho důvěřivostí k těm, kdo se k němu chovají zrádně, a prudká nevole k těm, kdo mu ubližují. Ten hrozivý stín těžké rány a těžkého zneuctění, který dosud nenabyl žádných určitých obrysů, padl na poklidnou enklávu, kde jsem jako chlapec pracoval i si hrál, jako třísnivá skvrna a činil jí kruté bezpráví. Netěšilo mě už vzpomínat na důstojné staré a širokolisté stromkové aloe, které v sobě uzavíraly éru celého století, na hebký pěstovaný pažit a velké kamenné kalichy, na „doktorovu promenádu“ ani na hlahol katedrálního zvonu, který se nad tím vším v takovém souzvuku vznášel. Bylo mi, jako by někdo byl pokojnou svatyni mého chlapectví před mýma očima poplenil a její klid a důstojenství hodil větrům na pospas.

Ale s novým dnem pro mne nastalo i loučení se starobylým domem, jejž naveskrz prolnul Agnesin osobitý vliv – loučení, které mou mysl sdostatek zaměstnalo. Nepochybně se tam zase brzy ukážu; budu možná – třebas často – spát zase ve svém starém pokoji; ale dny mého trvalého pobytu v něm splynuly s minulostí a staré časy byly ty tam. Když jsem balil knihy a šaty, které tam ještě zůstaly, pro odeslání do Doveru, bylo mi u srdce tíž, než mi bylo milo projevit před Uriášem Heepem, který mi při tom pomáhal tak úslužně, až mě napadla nevlídná myšlenka, že má z mého odchodu nesmírnou radost.

Nějak, nevím jak, jsem se od Agnes a jejího otce s jakž takž sehranou statečností dospělého muže odpoutal a zaujal své místo na kozlíku londýnského dostavníku. Když jsme projížděli městem, byl jsem tak dojatý a smířlivý, že jsem už už chtěl kývnout na svého starého řeznického nepřítele a hodit mu pětišilink na pivo. Ale jak tak stál v krámě a drhl škrabkou velký špalek, vypadal na řezníka tak ukrutně sveřepého a kromě toho ztráta předního zubu, který jsem mu vyrazil, přidávala jeho zjevu tak málo na kráse, že jsem pokládal za nejlepší od všech smiřovaček upustit.

Pamatuji se, že mou hlavní starostí, když jsme se pěkně rozjeli na volné silnici, bylo zdát se před kočím co nejstarší a mluvit hlasem co nejdrsnějším. Tato druhá snaha se mi dařila, ač mi to bylo velmi obtížné a nepohodlné, ale držel jsem se statečně, protože jsem měl pocit, že to patří k dospělosti.

„Jedete až na konec, pane?“ zeptal se kočí.

„Ano, Viléme,“ řekl jsem blahosklonně (znal jsem ho totiž). „Jedu do Londýna. Potom pojedu dál do Suffolku.“

„Střílet, pane?“ řekl kočí.

Věděl stejně dobře jako já, že to je v té roční době zrovna tak pravděpodobné, jako kdybych tam jel lovit velryby; ale i tak mi to zalichotilo.

„Ještě nevím,“ řekl jsem a stavěl jsem se nerozhodný, „jestli si střelím nebo ne.“

„Ptáci jsou prej teďka nějak plachý,“ řekl Vilém.

„Taky jsem slyšel,“ řekl jsem.

„Suffolk je váš rodný kraj, pane?“ zeptal se Vilém.

„Ano,“ řekl jsem trochu důležitě, „Suffolk je můj rodný kraj.“

„Dělaj tam prej náramně chutný knedlíčky,“ řekl Vilém.

Sám jsem o tom nic nevěděl, ale pokládal jsem za nezbytné obyčejů svého rodného kraje se zastat a ukázat, že mi jsou běžné; potřásl jsem proto hlavou, jako bych chtěl říci: „To si myslím!“

„A co valáškové,“ řekl Vilém. „To je přece dobyteček! Takovej suffolkskej valášek, když se vydaří, má bratru cenu svý váhy ve zlatě. Choval jste někdy taky sám suffolkské valášky, pane?“

„N-ne,“ řekl jsem, „to zrovna ne.“

„Tamhle za mnou sedí jeden pán, na to vsadím krk,“ řekl Vilém, „který je jistě choval ve velkým.“

Pán, o němž byla řeč, byl pán s velmi hrozivě šilhavým okem a vysedlou bradou, který měl na hlavě vysoký bílý cylindr s úzkou plochou krempou a jehož drapové šponovky vypadaly, jako by měly na vnější straně nohavic zapínání po celé délce od bot až k pasu. Brada mu čněla přes rameno kočího tak blízko u mne, že mě jeho dech úplně lechtal na zátylku, a když jsem se po něm ohlédl, pokukoval zamilovaně a velmi znalecky po předním páru koní okem, na které nešilhal.

„Že jo?“ zeptal se Vilém.

„Co že jo?“ řekl pán vzadu.

„Že jste měl chov suffolkskejch valášků ve velkým?“

„To bysem řek,“ odpověděl pán. „Není žádná vodrůda koně, abysem ji někdy nechoval, a žádná psí rasa taky ne. Koně a psi – to už je koníček někerejch lidu. Pro mně znamenaj jídlo a pitivo – bydlení, mámu a děti – čtení, psaní a množilku – šňupec, tabáček a spaní.“

„To přeci néni muskej, aby se dal vidět, jak sedí za kozlíkem, no né?“ řekl mi Vilém do ucha, zatím co si přendával opratě.

Vyložil jsem si tu poznámku jako nevyslovené přání, že by pán měl sedět na mém místě, a s uzarděním jsem nabídl, že mu je uvolním.

„No, jestli vám to nebude vadit, pane,“ řekl Vilém, „tak podle mýho by to bylo správnější.“

Tohle považuji dodnes za první porážku, kterou jsem v životě utrpěl. Když jsem si v dostavníkové kanceláři zajišťoval místo, vymínil jsem si, aby pokladník poznamenal k mému jménu „kozlík“, a dal jsem mu půlkorunu. Vystrojil jsem se do zvlášť pěkného haveloku a šály vysloveně proto, abych vyznamenání tak vzácnému dělal čest, byl jsem na tu svou slávu velice pyšný a cítil jsem, že jsem dostavníku ke cti. A tu, hned na počátku cesty, mě vystrnadí ošuntělý šilhavý člověk, který nevyniká ničím jiným, než že páchne jako nájemná stáj a dokáže mě překročit, zatím co jsou koně v plném klusu, spíš jak mouchu než lidského tvora!

Nedůvěru v sebe, která mě často v životě z nepatrných příčin přepadala, právě když jsem ji mohl nejméně potřebovat, dozajista tato krátká příhoda na střeše canterburského dostavníku v růstu nezarazila. Nic nebylo platné uchylovat se k drsnému hlasu. Celý zbytek cesty jsem sice mluvil ze samého dna útrob, ale přesto jsem se cítil úplně zdeptaný a strašně mladý.

Byl to nicméně stejně zvláštní a zajímavý pocit, sedět si tak za čtyřspřežím – se slušným vzděláním, slušně oblečený a s plnou tobolkou v kapse – a vyhlížet místa, na nichž jsem na někdejší lopotné pouti nocoval. Kdekterý nápadný bod v krajině skýtal mé mysli hojnost zaměstnání. Když jsem se shora s vozu díval na tuláky, které jsme potkávali, a viděl ten v paměti dobře zapsaný typ tváří, zdvižených k nám, měl jsem pocit, jako by mě ta umouněná dráteníkova ruka zase držela za košili na prsou. Když jsme rachotili úzkou hlavní ulicí Chathamu a já za jízdy letmo zahlédl uličku, kde bydlil ten starý netvor, který ode mne koupil kabátek, natahoval jsem dychtivě krk a rozhlížel se po místě, kde jsem tenkrát ve slunci i ve stínu seděl a čekal na peníze. Když jsme konečně byli už jen na jednu stanici od Londýna a míjeli právě týž Salemský ústav, kde těžkou rukou kolem sebe řádil pan Creakle, byl bych dal všechno, co jsem měl, za zákonně oprávněné povolení zajít tam a spráskat ho a vysvobodit všechny chlapce jako vrabečky z klece.

… Byl to nicméně stejně zvláštní a zajímavý pocit, sedět si tak za čtyřspřežím …

Zajeli jsme do Zlatého kříže v Charing Crossu 77&, tehdy ještě ztuchlinou prolezlého hostince v stěsnaném okolí.

[&77 Charing Cross – okrsek v centru Londýna.]

Číšník mě uvedl do kavárny a pokojská mě zavedla do mého pokojíka, který páchl jako nájemná drožka a byl zabedněný jako rodinná hrobka. Ještě stále jsem si trapně uvědomoval své mládí, neboť živá duše přede mnou nezkoprněla úctou – pokojské bylo ze srdce jedno, jaké mám o čem mínění, a číšník se ke mně choval důvěrně a radil mi v mé nezkušenosti.

„Tak co,“ řekl číšník s přízvukem důvěrnosti, „co bychom rádi k vobědu? Mladí páni vobyčejně rádi drůbež – dejte si kuře!“

Řekl jsem mu, jak jsem dovedl nejdůstojněji, že na kuře nemám právě chuť.

„Že ne?“ řekl číšník. „Mladí páni mají vobyčejně hovězího a skopového až po krk – dejte si telecí řízek!“

Protože jsem sám nebyl s to navrhnout nic jiného, projevil jsem s jeho nabídkou souhlas.

„Rád erteple?“ řekl číšník s vemlouvavým úsměvem a s hlavou nakloněnou ke straně. „Mladejm pánům vobyčejně prej už lezou z krku.“

Co nejhlubším hlasem jsem mu poručil, aby mi objednal telecí řízek s bramborem a vším, co k tomu patří, a aby se u výčepního stolu zeptal, není-li tam nějaká pošta pro pana Trotwooda Copperfielda – ačkoliv jsem věděl, že tam žádná není a ani být nemůže; ale očekávat dopisy jsem považoval za známku mužnosti.

Brzy se vrátil s oznámením, že tam žádná pošta není (což jsem přijal s velkým údivem), a začal pro mne prostírat ubrus na stole v boxu u krbu. Zatím co se zabýval prostíráním, zeptal se mne, co bych chtěl k obědu pít; a když jsem odpověděl: „Půl pinty78& sherry“, pokládal to za vhodnou příležitost, jak mám smutný dojem, vycepovat tuto míru vína ze zvětralých slivek na dně několika karafinek.

[&78 pinta – anglická dutá míra; rovná se 0,567 litru.]

Taková je moje domněnka, neboť zatím co jsem četl noviny, také jsem ho pozoroval, jak za nízkou dřevěnou přepážkou, kde měl svůj soukromý kout, horlivě slévá zbytky z několika takových nádobek do jedné jako apatykář nebo mastičkář, který připravuje nějaký recept. A když mi víno přinesl, taky mi připadalo už vyčichlé; a bylo v něm dozajista víc anglických drobků, než kolik se dalo předpokládat u cizozemského vína alespoň jakž takž čistého. Ale ostýchal jsem se natolik, že jsem víno vypil a neřekl ani slovo.

Protože jsem pak byl v dobré náladě (z čehož soudím, že otrava není v některých svých stupních vždycky nepříjemná), rozhodl jsem se, že půjdu někam do divadla. Vybral jsem si činohru Covent Garden a tam jsem ze zadního místa jedné střední lóže viděl Julia Caesara 79& a poslední pantomimu.

[&79 Julius Caesar – Shakespearova tragédie s námětem z antického Říma.]

Mít všechny ty vznešené Římany před sebou živé a vidět je, jak pro mou zábavu přicházejí na jeviště a zase odcházejí, místo aby byli těmi dříčskými sekýrmajstry, jako bývali ve škole, to pro mne byl zbrusu nový a radostný zážitek. Ale směs skutečnosti a tajemnosti celého toho představení i dojmy, jež ve mně vzbudila poesie veršů, světla, hudba, společnost a úžasné proměny jiskřivých a nádherných scén, byly tak oslnivé a otvíraly tak nezměrné oblasti rozkoše, že jsem měl pocit, když jsem o půlnoci vyšel na deštivou ulici, jako bych byl spadl s oblak, kde jsem celé věky vedl pohádkový život, do světa samého řevu a cákání, blikavých fakulí, deštníkových soubojů, kodrcavých drožek, klapotu dřevěných přezuvek, bláta a běd.

Vyšel jsem z divadla jinými dveřmi a chvíli jsem stál na ulici, jako bych byl opravdu na zemi cizincem, ale neomalená tlačenice a štulce, jež jsem utržil, mě brzy přivedly k sobě a postrčily mě na zpáteční cestu do hostince, kam jsem také zamířil; celou cestu tam jsem se v duchu probíral nádhernou večerní podívanou – a probíral jsem se jí v kavárně po sklence porteru 80& a hrstce ústřic, s očima upřenýma do ohně, ještě po jedné hodině s půlnoci.

[&80 porter – anglické těžké tmavé pivo.]

Představení a moje minulost – neboť v jistém smyslu byla hra jako třpytná průzračná clona, za níž jsem viděl celý běh svého dřívějšího života – mě zaujaly tak naveskrz, že vskutku nevím, kdy jsem si uvědomil skutečnou přítomnost hezkého a urostlého mladého muže, oblečeného s vkusnou a nenásilnou nedbalostí, kterou jsem měl důvod velmi dobře si pamatovat. Vzpomínám si však, že jsem si jeho společnost v místnosti uvědomil, aniž jsem předtím zpozoroval jeho příchod – a že jsem tam vytrvale seděl a dumal nad ohněm v kavárně.

Konečně jsem vstal a chystal se jít spát – k velkému ulehčení ospalého číšníka, který měl už v nohou škubání a kroutil jimi a popleskával si je a provozoval s nimi ve svém kuchtickém kumbálku všemožné prostocviky. Cestou ke dveřím jsem prošel kolem muže, který předtím vstoupil, a tu jsem ho viděl zřetelně. Rázem jsem se otočil, vrátil jsem se a podíval se ještě jednou. Nepoznal mne, ale já ho poznal hned.

Jindy by mi byla možná chyběla potřebná sebedůvěra nebo rozhodnost, abych na něho promluvil, a byl bych to možná odložil na druhý den a byl bych ho možná ztratil. Ale v myšlenkovém rozpoložení té chvíle, kdy moje skvělá nálada z divadla dosud neopadla, se mi jeho někdejší ochranitelský vztah ke mně jevil tak hodný vděčnosti a stará láska k němu vzkypěla v mé hrudi tak nově a živelně, že jsem k němu bez váhání přistoupil a se silně rozbušeným srdcem řekl:

„Steerforthe! To se mnou ani nepromluvíš?“

Zadíval se na mne – docela stejně, jak se někdy dívával – ale neviděl jsem v jeho obličeji žádnou známku poznání.

„Bojím se, že si mě už nepamatuješ,“ řekl jsem.

„Můj Bože!“ zvolal náhle. „Maličký Copperfield!“

Popadl jsem ho za obě ruce a nemohl jsem je vůbec rozevřít. Nebýt jenom toho mého studu – a také strachu, aby ho to snad nepohněvalo – byl bych se mu vrhl kolem krku a rozplakal se.

„Nikdy, nikdy, nikdy jsem ještě nezažil takovou radost! Můj drahý Steerforthe, jsem radostí bez sebe, že tě vidím!“

„A mě taky hrozně těší, že tě vidím!“ řekl a srdečně mi potřásl rukama. „Ale, Copperfielde, kamaráde starý, nerozplač se mi tady!“

Zdálo se mi, že přece jenom rád vidí, jak mě radost ze setkání s ním dojímá.

Setřel jsem si slzy, jež se mi přes krajní úsilí nepodařilo zadržet, nepodařeně jsem se tomu zasmál a potom jsme se sesedli vedle sebe.

„A kde se tady vůbec bereš?“ řekl Steerforth a popleskal mě přitom po rameni.

„Přijel jsem dnes dostavníkem z Canterbury. Teta, která v té končině bydlí, mě přijala za svého a zrovna jsem tam skončil studie. A kde se tady bereš ty, Steerforthe?“

„No, já jsem teď tak zvaný Oxforďan 81&,“ odpověděl mi, „to znamená, že se tam čas od času k smrti nudím – a jsem teď právě na cestě domů k matce.

[&81 Oxforďan – student starobylé university v Oxfordu.]

Ty jsi ale po čertech roztomilý chlapec, Copperfielde. Pořád stejný, jako jsi býval vždycky, když se na tebe tak dívám! Nezměnil ses ani trošíček!“

„Tebe jsem já poznal hned,“ řekl jsem, „ale tebe si člověk pamatuje snadněji.“

Zasmál se, prohrábl si přitom změť kudrnatých vlasů a řekl potom vesele:

„Ano, konám cestu z patřičné synovské oddanosti. Matka bydlí kousek za Londýnem, a protože cesty jsou v hrozném stavu a u nás doma je nudno až běda, zůstal jsem na noc tady, místo abych jel dál. Jsem v Londýně teprve pár hodin, a ty jsem prodřímal a probručel v divadle.“

„Já jsem byl taky v divadle,“ řekl jsem, „v Covent Gardenu. Úžasná zábava, Steerforthe, jedna rozkoš a nádhera!“

Steerforth se od srdce zasmál.

„Můj zlatý maličký Davy!“ řekl a znovu mě popleskal po rameni. „Ty jsi učiněná fialinka! Fialinka na mezi při slunce východu není svěžejší, než jsi ty! Byl jsem taky v Covent Gardenu a něco ubožejšího jsem v životě ještě neviděl. – Hej, vy tam!“

To platilo číšníkovi, který na dálku velice pozorně sledoval naše shledání a nyní uctivě přistoupil k nám.

„Kam jste dali mého přítele, pana Copperfielda?“

„Prosím o prominutí, pane?“

„Kde spí? Jaké má číslo? Však vy víte, co myslím,“ řekl Steerforth.

„Nu, pane,“ řekl číšník s omluvným výrazem. „Prozatím je pan Copperfield na čtyryačtyrycítce, prosím.“

„A jak si to k čertu představujete,“ obořil se na něho Steerforth, „že strčíte pana Copperfielda do takové špeluňky nad maštalí?“

„Víte, prosím, my jsme nevěděli, pane,“ odpověděl číšník stále ještě omluvným tónem, „že pan Copperfield má nějaké zvláštní přání. Můžeme dát pana Copperfielda na dvaasedmdesátku, pane, kdyby se mu to hodilo líp. Hned vedle vás, prosím!“

„To se rozumí, že by se mu to hodilo líp,“ řekl Steerforth „A přestěhujte ho hned!“

Číšník se bez meškání vzdálil, aby výměnu pokojů provedl. Steerforth, jemuž mé ubytování ve čtyřiačtyřicítce připadalo velmi zábavné, se znovu rozesmál, znovu mě popleskal po rameni a pozval mě, abych s ním zítra ráno v deset hodin posnídal – pozvání to, jež jsem ovšem s největší radostí a pýchou přijal. Poněvadž už bylo notně pozdě, vzali jsme si svícny a šli nahoru, kde jsme se před jeho dveřmi s přátelskou srdečností rozloučili a kde jsem také shledal, že můj nový pokoj je mnohem lepší než předešlý, protože vůbec nepáchl ztuchlinou a honosil se obrovskou postelí s nebesy, která byla učiněný panský lán. A tam, v hromadě polštářů, jichž bylo dost pro šest, jsem brzy v blažené náladě usnul a snil o starověkém Římě, o Steerforthovi a o přátelství, dokud mi časné ranní dostavníky, které rachotivě vyjížděly průjezdem pode mnou, nepřinesly sny o hromobití a antických božstvech.

20. Steerforthův domov

Když v osm hodin ráno u mého pokoje zaklepala pokojská a ohlásila, že mám přede dveřmi připravenou vodu na holení, těžce jsem nesl, že pro ni nemám upotřebení, a červenal jsem se v posteli. Podezření, že se ještě ke všemu smála, když mi to říkala, mi tížilo mysl celou dobu, co jsem se oblékal; a dodalo mi, jak jsem si uvědomoval, tichošlápsky provinilý výraz, když jsem ji pak cestou dolů k snídani na schodech míjel. Tak trapně jsem opravdu cítil své větší mládí, než jaké mi bylo právě vhod, že jsem se nemohl za daných ponižujících okolností vůbec odhodlat kolem ní přejít; a místo toho, když jsem ji slyšel dole zametat, jsem stál u okna a pokukoval na sochu krále Karla na koni, která uprostřed spleti drožek vypadala v mrholivém dešti a tmavohnědé mlze všechno jiné jen ne královsky, dokud mě číšník neupozornil, že na mne pán čeká.

Zastihl jsem Steerfortha, jak na mne čeká nikoli v kavárně, ale v útulném soukromém salónku s rudými záclonami a smyrenským kobercem, kde plápolal jasný oheň a na stole, prostřeném čistým ubrusem, nás už očekávala vybraná teplá snídaně; a radostná miniaturka pokoje, ohně, snídaně, Steerfortha i všeho ostatního svítila z malého kulatého zrcadla nad příborníkem. Z počátku jsem byl trochu zaražený, když Steerforth byl tak sebevědomý a elegantní a po všech stránkách (i co do věku) stál tolik nade mnou, ale jeho nenucené ochráncovství to brzy spravilo, takže jsem se cítil docela jako doma. Nestačil jsem se dost vynadivit změnám, které ve Zlatém kříži vyvolal, ani porovnávat tupou bezmocnou opuštěnost, jíž jsem trpěl včera, s pohodou a pohostinností dnešního rána. A číšníkova důvěrnost se rozplynula, jako by jí vůbec nikdy nebylo. Obsluhoval nás, abych tak řekl, v režném rouše a s hlavou posypanou popelem 82&.

[&82 v režném rouše a s hlavou posypanou popelem – t. j. pokorně (podle biblického předpisu pro pokání).]

„A teď, Copperfielde,“ řekl Steerforth, když jsme zůstali sami, „bych rád slyšel, co děláš a kam máš namířeno a zkrátka všechno o tobě. Mám pocit, jako bych na tebe měl jaksi vlastnické právo.“

Celý rozjařený radostí z poznání, že o mne má dosud takový zájem, jsem mu vypověděl, jak mi teta navrhla tuto kratší cestu, kterou mám před sebou, a kam hodlám zajet.

„Když tedy nemáš zrovna naspěch,“ řekl Steerforth, „pojeď se mnou do Highgate a pobuď nějaký ten den u nás. Matka se ti bude líbit – je na mne sice trochu marnivá a ráda o mně povídá, ale to jí už odpustíš – a ty se budeš líbit jí.“

„Rád bych o tom měl jistotu tak velkou, jako je tvá laskavost, s níž něco takového tvrdíš,“ odpověděl jsem s úsměvem.

„Chm,“ řekl Steerforth, „každý, kdo má rád mne, si může být jist, že to matka patřičně ocení.“

„Potom myslím, že si mě zamiluje,“ řekl jsem.

„Výborně!“ řekl Steerforth. „Pojeď a dokaž to. Pojď, tak na hodinku na dvě se teď půjdeme podívat po pamětihodnostech – je věru požitek, ukazovat je divákovi tak vděčnému, jako jsi ty, Copperfielde – a potom se pustíme dostavníkem do Highgate.“

Stěží jsem mohl uvěřit, že se mi to všechno jenom nezdá a že se co chvíli opět neprobudím v čísle čtyřiačtyřicet do skutečnosti a nebudu zase sám v kavárenském boxu a s dovoleným číšníkem. Když jsem napřed ještě napsal tetě a vylíčil jí šťastné shledání s obdivovaným bývalým spolužákem i to, že jsem přijal jeho pozvání, vzali jsme si fiakr a podívali se do panorámy, zhlédli různé jiné pamětihodnosti a prošli jsme museem, kde jsem volky nevolky došel k poznání, kolik toho o nekonečném množství rozličných věcí Steerforth ví a jak málo si zřejmě na těch vědomostech zakládá.

„Jistě složíš na universitě doktorát, Steerforthe,“ řekl jsem, „jestli se to už ovšem nestalo; a budou na tebe vskutku právem pyšní.“

„Já a doktorát?“ zvolal Steerforth. „Kdepak já, má zlatá Fialinko – nezlobíš se, že ti říkám Fialinka?“

„Vůbec ne!“ řekl jsem.

„To jsi hodný chlapec! Má zlatá Fialinko,“ řekl Steerforth se smíchem, „nemám ani nejmenší touhu nebo úmysl vyznamenat se v tomhle směru. Pro svou potřebu jsem toho už získal až dost. Poznávám, že už takhle jsem sám sobě nezáživným společníkem.“

„Ale ta sláva…“ začal jsem.

„Ty má snivá Fialinko!“ řekl Steerforth a rozesmál se ještě upřímněji. „Mám se dřít jen proto, aby hromada tupých hlav měla na koho s údivem zevlovat a zvedat ruce? Ať to dělají někomu jinému. Ať si tu slávu užije, já mu ji rád dopřeju.“

Zastyděl jsem se, že jsem podlehl takovému omylu, a dychtil jsem změnit předmět hovoru. Na štěstí to nebylo nic těžkého, protože Steerforth dovedl odjakživa přelétnout od jedné věci k druhé s bezstarostností a lehkostí, která pro něho byla příznačná.

Po prohlídce památností přišla polední přesnídávka a krátký zimní den uběhl tak rychle, že se už smrákalo, když s námi dostavník zastavil před starým cihlovým domem v Highgate na samém temeni kopce. Zatím co jsme vystupovali, vyhlížela nás ze dveří postarší dáma, ačkoliv ne přespříliš pokročilá věkem, s hrdým držením těla a hezkou tváří, a když Steerfortha pozdravila jako „svého nejdražšího Jamese“, přivinula si ho do náruče. Té dámě mě představil jako své matce a ta mě také majestátně přivítala do domu.

Byl to vznešený starodávný dům, velmi tichý a spořádaný. Z oken svého pokoje jsem viděl celý Londýn ležet v dálce jako obrovský mlžný výpar, jímž tu a tam problikává nějaké světlo. Při převlékání jsem stačil jen letmo obhlédnout masivní nábytek, zarámované výšivky (zhotovené, jak jsem hádal, patrně Steerforthovou matkou v dívčích letech) a několik pastelových obrázků dam s napudrovanými účesy a vyšněrovanými živůtky, které se při praskání a prskání právě podpáleného ohně na stěnách vynořovaly a zase mizely, když vtom mě už volali k obědu.

V jídelně byla ještě jiná dáma, štíhlé menší postavy, snědá a na podívání ne zrovna příjemná, ale přece jen s jistými známkami hezkého vzhledu, která upoutala mou pozornost – snad proto, že jsem setkání s ní neočekával, snad proto, že mě u stolu posadili naproti ní, snad proto, že na ní bylo něco skutečně pozoruhodného. Měla černé vlasy a lačné černé oči a byla hubená a na rtu měla jizvu. Byla to jizva – spíš bych měl říci šev, protože nebyla bezbarvá a zahojila se už dávno – po staré ráně, která jí kdysi prosekla rty shora dolů k bradě, ale teď ji bylo přes stůl už sotva vidět kromě na horním rtu, jehož tvar změnila, a nad ním. V duchu jsem odhadoval, že jí je něco kolem třiceti a že by se ráda vdala. Vypadala trochu omšele – jako prázdný dům – že byla tak dlouho k zadání, a přece, jak jsem už řekl, nesla stopy pěkného vzhledu. Zdálo se, že její hubenost je následek nějakého niterného sžíravého ohně, který jí probleskuje lačnýma očima.

Představili mi ji jako slečnu Dartlovou a jak Steerforth, tak i jeho matka jí říkali Rosa. Vyrozuměl jsem, že tam bydlí a už dlouhou dobu je společnicí paní Steerforthové. Připadalo mi, že nic, co chce říci, neřekne jaktěživa přímo, ale vždycky v narážkách, a tím způsobem že to uplatní mnohem důrazněji. Když na příklad paní Steerforthová spíš v žertu než vážně vyslovila obavu, že její syn vede na universitě divoký život, podotkla k tomu slečna Dartlová toto:

„Ó, skutečně? Víš přece, jak jsem nezkušená a že se ptám jenom pro poučení, ale není tomu vždycky tak? Myslela jsem, ze se takový život na všech stranách považuje za – chm?“

„Myslíš patrně, že to je příprava k velmi vážnému povolaní Roso,“ odpověděla paní Steerforthová s jistým chladem.

„Ó, ano! Velice správně,“ odpověděla slečna Dartlová. „Ale přece jen, není to tak? – Ráda bych, abys mě opravila kdybych se mýlila – skutečně to tak není?“

„Skutečně není co?“ řekla paní Steerforthová.

„Ó, ty tedy myslíš, že není!“ odpověděla slečna Dartlová. „Nu, to ráda slyším! Teď už vím, co mám dělat! Ptát se může každému jen prospět. Už nikdy nedovolím, aby přede mnou lidé ve spojitosti s takovým životem mluvili o marnotratnosti, hýření a podobných věcech.“

„To taky uděláš správně,“ řekla paní Steerforthová. „Prefekt mého syna je svědomitý, vzdělaný muž, a kdybych bezvýhradně nespoléhala na syna, pak bych spoléhala na něho.“

„Skutečně?“ řekla slečna Dartlová. „Božínku! Že je svědomitý? Skutečně svědomitý, říkáš?“

„Ano, jsem o tom přesvědčena,“ potvrdila paní Steerforthová.

„Ale to je skvělé!“ zvolala slečna Dartlová. „To je přece útěcha! Skutečně svědomitý? Není tedy – ale ovšem, nemůže být, je-li skutečně svědomitý. Nu, ode dneška o něm budu mít nejlepší mínění. Nedovedeš si ani představit, jak ho to v mém mínění povznáší, když teď s určitostí vím, že je skutečně svědomitý!“

Vlastní názor na všechny otázky i připomínky ke všemu, o čem se mluvilo a s čím nesouhlasila, vyjadřovala slečna Dartlová týmž narážkovým způsobem – někdy, jak jsem k tomu nemohl zůstat hluchý, opravdu velmi důrazně, třebaže odporovala i úsudku samého Steerfortha. K jednomu takovému případu došlo, ještě než byl oběd u konce. Když se mnou paní Steerforthová rozprávěla o mém úmyslu zajet si do Suffolku, zmínil jsem se mezi řečí namátkou o tom, jak bych byl rád, kdyby tak Steerforth mohl jet se mnou; a když jsem mu vysvětlil, že tam jedu navštívit svou starou chůvu a rodinu pana Peggottyho, připomněl jsem mu, že to je ten lodník, kterého viděl u nás ve škole.

„Ahá, ten drsný hromotluk!“ řekl Steerforth. „Měl tehdy s sebou syna, viď?“

„Ne, to byl jeho synovec,“ odpověděl jsem, „kterého ale přijal za vlastního – jako syna. Má taky strašně hezkou mladičkou neteř, kterou přijal za vlastní – jako dceru. Zkrátka jeho dům (nebo spíš loď, protože bydlí v lodi, vytažené na břeh) je plný lidí, kteří jsou předmětem jeho velkodušnosti a laskavosti. Vidět tu domácnost by tě jistě nesmírně bavilo.“

„Jistě?“ řekl Steerforth. „Nu, myslím, že ano. Musím si rozmyslet, co by se dalo dělat. Stálo by to za tu cestu (nemluvě vůbec o potěšení z cesty s tebou, Fialinko), vidět lidi toho druhu pohromadě a zapadnout mezi ně.“

Srdce mi poskočilo nad tou novou radostnou vyhlídkou. Ale v souvislosti s tónem, jímž pronesl slova „lidi toho druhu“, se nyní do hovoru znovu vmísila slečna Dartlová, jejíž jiskrné oči nás bedlivě pozorovaly.

„Ó, ale skutečně? Pověz mi to. Jsou takoví, jistě?“ pravila.

„Co jsou? A kdo je co?“ řekl Steerforth.

„Lidé toho druhu. Jsou to skutečně živočiši a balíci a vůbec tvorové jiného řádu? Tak ráda bych to věděla.“

„Nu, mezi nimi a námi je hezky veliký rozdíl,“ řekl Steerforth lhostejně. „Nedá se od nich čekat, že by byli stejně citliví jako my. Jejich jemnocit nelze hned tak něčím pohoršit nebo zranit. Řekl bych, že jsou podivuhodně ctnostní. Někteří lidé to alespoň tvrdí a mně ani nenapadne, abych jim to chtěl vyvracet. Ale povahu tuze jemnou nemají a mohou děkovat pánubohu, že nejsou, stejně jako ta jejich drsná, hrubá kůže, snadno zranitelní.“

„Skutečně?“ řekla slečna Dartlová. „Hm, vlastně ani nevím, kdy jsem co slyšela raději než tohle. Jak to člověku uleví! Jak ho blaží poznání, že to ti lidé vůbec necítí, když trpí! Někdy mi bývalo lidí toho druhu až znepokojivě líto, ale od teďka pustím takové nápady prostě nadobro z hlavy. Učme se ze života! Přiznávám, že jsem měla jisté pochybnosti, ale teď mi je už všechno jasné. Nevěděla jsem a teď vím, a to dokazuje, že ptát se může každému jen prospět – nemám pravdu?“

Věřil jsem, že Steerforth mluvil, jak mluvil, pouze ze žertu nebo aby slečnu Dartlovou podpíchl, a očekával jsem, že se také asi v tom smyslu vysloví, když slečna Dartlová odešla a my dva seděli u krbu sami. Zeptal se mě však pouze, co o ní soudím.

„Je velice chytrá, nemyslíš?“ zeptal jsem se.

„Chytrá? Na všechno bere brus,“ řekl Steerforth, „a brousí a brousí, stejně jako si celá poslední léta brousila obličej i postavu. Tím ustavičným broušením se sama ubrousila až na kost. Teď je samá ostrá hrana.“

„To je úžasně zajímavá jizva, co má na rtu!“ řekl jsem. Steerforth zvážněl a chvilku mlčel.

„Nu, abys věděl,“ odpověděl pak, „to je moje dílo.“

„Nějaká nešťastná náhoda, viď!“

„Ne. Byl jsem ještě chlapec a ona mě tak vydráždila, že jsem po ní hodil kladivem. Musel jsem být povedený andílek.“

Silně mě zamrzelo, že jsem se dotkl takového bolestného námětu, ale spravit se to už nedalo.

„Jak vidíš, památka na to jí zůstala až do dneška,“ řekl Steerforth, „a ponese si ji až do hrobu, jestli kdy nějaký takový klid najde; ačkoliv se mi nechce věřit, že klid najde vůbec někdy. Je to dítě nějakého vzdáleného otcova bratrance a od narození byla bez matky. Jednoho dne jí otec umřel. Moje matka, která byla už tehdy vdovou, si ji vzala k sobě, aby jí dělala společnici. Má pár tisíc liber vlastního jmění a rok co rok si úroky z toho uspoří a ukládá je k jistině. Tady máš celou historii slečny Rosy Dartlové.“

„A nemám pochyby, že tě miluje jako bratra, že?“ řekl jsem.

„Hm-m-m!“ odpověděl na to Steerforth a zahleděl se přitom do ohně. „Někteří bratři se netěší zrovna největší lásce a někteří milují – ale posluž si, Copperfielde! Připijeme lučním kvítkům – fialinkám na počest tobě, a konvalinkám, jež »kuželu ni kolovratu píli neznají«, na počest – či spíš na hanbu mně!“ Zasmušilý úsměv, který mu na chvíli zastřel tvář, se při těchto rozmarných slovech rozplynul a Steerforth byl zase svůj, ten přímý a neodolatelný Steerforth.

Když jsme zasedli k čaji, nemohl jsem odolat, abych po té jizvě s trapným zájmem nepošilhával. Netrvalo dlouho a vypozoroval jsem, že to je nejcitlivější rys jejího obličeje, a zbledne-li slečna Dartlová, že se ta stopa změní první a stane se z ní mdlá šedavá šmouha, která se protáhne až do své plné délky – jako stopa zanechaná neviditelným inkoustem, přidržíme-li ji k ohni. Ve chvíli, kdy mezi slečnou Dartlovou a Steerforthem došlo pro jeden z hodů kostkami při lurči k menší rozepři, připadala mi na okamžik hněvem přímo vzteklá, a tu jsem spatřil jizvu vyvstat jako biblické písmo na zdi 83&.

[&83 tu jsem spatřil jizvu vyvstat jako biblické písmo na zdi – V jedné z knih Starého Zákona, v „Proroctví Daniele proroka“, se vypráví o tom, že babylonskému králi Balsazaru napsala tajemná ruka na stěnu paláce slova „Mene, mene, tekel, ufarsin“, jejichž význam nemohl nikdo rozřešit. Teprve Daniel králi vyložil, že znamenají „Zčetl jsem, zčetl, zvážil a rozděluji“ a že věští Balsazarovu brzkou smrt a konec jeho království.]

Nijak mě neudivovalo, když jsem viděl, že se paní Steerforthová v synovi vidí. Zdálo se, že nedovede mluvit ani myslit o ničem jiném. Ukázala mi jeho obrázek co batolete, který měla v medailónku spolu s pramínkem jeho dětských vlásků, ukázala mi i jeho obrázek z doby, kdy jsem ho poznal, a na prsou nosila jeho obrázek z posledních dnů. Všechny dopisy, které jí kdy napsal, chovala ve skřínce vedle lenošky, v níž vždy sedávala u krbu, a byla by mi některé z nich přečetla a já bych si je byl jistě s největším potěšením poslechl, kdyby se do toho nebyl Steerforth vložil a ten úmysl jí mazlivě nevymluvil.

„Syn mi říká, že jste se po prvé vlastně viděli ve škole pana Creakla,“ řekla paní Steerforthová, když jsme spolu hovořili u jednoho stolu, zatím co oni dva hráli lurč u jiného. „A opravdu si vzpomínám, že tenkrát mluvil o mladším spolužákovi, kterého si tam oblíbil. Ale jistě dovedete pochopit, že mi vaše jméno vypadlo z paměti.“

„Ujišťuji vás, madame, že se ke mně v té době choval velice velkodušně a ušlechtile,“ řekl jsem, „a takového přítele jsem tehdy právě potřeboval. Nebýt jeho, byl bych snad propadl zoufalství.“

„Je vždycky velkodušný a ušlechtilý,“ řekla paní Steerforthová hrdě.

Ví Bůh, že jsem s ní z hloubi srdce souhlasil. Poznala to na mně už, protože upjatost v jejím chování ke mně byla stále mírnější kromě chvilek, kdy ho zahrnovala chválou a při nichž měla vždycky pyšný výraz.

„Pro mého syna to nebyla celkem vzato vhodná škola,“ řekla, „ani zdaleka ne; ale v té době jsme musili přihlížet k zvláštním okolnostem, které byly důležitější i než výběr ústavu. Hrdá povaha mého syna vyžadovala, aby se mu dostalo výchovy od muže, který by uznával jeho nadřazenost a byl ochotný se před ní sklonit; a takového muže jsme našli tam.“

Pochopil jsem, protože jsem toho člověka znal. Ale přesto jsem jím proto o nic víc nepohrdal, nýbrž jsem to u něho spíš pokládal za polehčující okolnost, bylo-li mu vůbec možno přičíst nějak k dobru to, že se nepokoušel odolat člověku tak neodolatelnému jako Steerforth.

„Znamenité schopnosti mého syna tam podněcoval pocit dobrovolného soupeření a sebevědomé pýchy,“ pokračovala zamilovaná matka. „Byl by vynikl i navzdory všemu omezování; ale poznal, že je na ústavě králem, a hrdě se rozhodl, že cti svého postavení bude práv. To byl celý on.“

Z hloubi srdce i duše jsem přisvědčil, že to byl celý on.

„A tak se můj syn z vlastní vůle a bez jakéhokoli nátlaku dal cestou, na níž vždycky, pakliže se mu zlíbí, dokáže předstihnout každého soupeře,“ pokračovala. „Jak mi můj syn říká, pane Copperfielde, choval jste k němu prý hlubokou oddanost, a když jste se včera setkali, přihlásil jste se k němu prý se slzami radosti v očích. Byla bych strojená a nepřirozená, kdybych předstírala překvapení, že můj syn takové city v lidech vzbouzí; nemohu však zůstat lhostejná k člověku, který si tak uvědomuje jeho přednosti, a jsem opravdu velice ráda, že vás tady u nás vidím, a mohu vás ujistit, že můj syn k vám chová neobyčejně vřelé přátelství a že můžete vždycky spoléhat na jeho ochranu.“

Slečna Dartlová hrála lurč stejně náruživě, jako dělala všechno ostatní. Kdybych ji byl po prvé spatřil u lurčové desky, byl bych si jistě pomyslil, že jí tělo tak vyhublo a oči se jí tak rozšířily jedině z toho zaměstnání a z ničeho jiného na světě. Ale ukrutně se mýlím, ušlo-li jí z tohoto rozhovoru jediné slůvko nebo unikl-li jí jedinký můj výraz, když jsem ta slova s nevýslovnou radostí poslouchal a cítil se poctou, již mi paní Steerforthová svou důvěrou prokazovala, dospělejší než kdy jindy od té doby, co jsem odjel z Canterbury.

Když už večer značně pokročil a na stole se objevily sklenice a karafy, Steerforth mi slíbil, zatím co jsme všichni seděli u krbu, že bude vážně uvažovat o tom, pojede-li se mnou na venek. Není naspěch, řekl, za týden prý bude času dost; a jeho matka s ním pohostinně souhlasila. Jak jsme tak hovořili, Steerforth mě víc než jednou pojmenoval Fialinkou, což ponouklo slečnu Dartlovou k novým otázkám.

„Ale pane Copperfielde,“ zeptala se, „to je skutečně přezdívka? A proč vám tak říká? Je to – hm? – protože si o vás snad myslí, že jste tuze mladý a nevinný? Jsem v těchhle věcech tak hloupá!“

Zčervenal jsem, když jsem odpovídal, že tomu podle mého asi tak je.

„Ó!“ řekla slečna Dartlová. „To jsem skutečně ráda, že to vím! Vždycky prahnu po poučení a ráda to slyším. Myslí si o vás tedy, že jste mladý a nevinný, a proto jste jeho přítelem? To je skutečně roztomilé!“

Brzy potom odešla spát a rovněž paní Steerforthová se vzdálila. Steerforth a já jsme ještě půlhodinku poseděli u krbu, rozprávěli o Traddlesovi a všech ostatních chlapcích ze Salemského ústavu a potom jsme spolu šli nahoru také. Steerforthův pokoj byl hned vedle mého a šel jsem se na něj podívat. Byl to vtělený obraz pohodlí, plný lenošek, polštářů a podnožek, vyšitých matčinou rukou, a nechyběla tam jediná maličkost, která by mohla jeho dokonalost zvýšit. A posléze, z portrétu na stěně shlížela na zbožňovaného syna její hezká tvář, jako by pro ni mělo svůj význam i to, že nad ním ve spánku bdí aspoň její podoba.

Tou dobou, kdy jsem přišel do svého pokoje, se už oheň celkem jasně rozhořel a záclony před okny i u postele byly zatažené, což dělalo velice útulný dojem. Sedl jsem si do velkého křesla na dlážkách před krbem, abych si podumal o svém štěstí; a chvíli jsem se úvahami o něm kochal, když vtom jsem si povšiml, že mě se stěny nad krbem lačně pozoruje podoba slečny Dartlové.

Byla to úžasná podoba a nezbytně měla také úžasný pohled. Jizvu malíř nezvěčnil, ale já si ji doplnil; a vskutku tam byla, vystupovala a zase mizela, hned pouze na horním rtu, jak jsem ji viděl u oběda, a hned zase protažená na celou délku zranění, způsobeného kladivem, jak jsem ji viděl, když tu tvář rozvášnil hněv.

Nedůtklivě jsem přemýšlel, proč ji nemohli strčit někam jinam, místo aby ji nasadili ke mně. Abych se jí zbavil, rychle jsem se svlékl, zhasil jsem světlo a vlezl si do postele. Ale už jsem usínal a ještě stále jsem nemohl zapomenout, že se dosud očima ptá: „Je to tedy skutečně tak? Ráda bych to věděla;“ a když jsem se v noci probudil, uvědomil jsem si, že jsem se ve snu neklidně vyptával všech možných lidí, je-li nebo není-li to skutečně tak – aniž jsem věděl, co mám vlastně na mysli.

21. Emilka

V domě paní Steerforthové byl služebný duch, muž, který obyčejně doprovázel Steerfortha a vstoupil do jeho služeb v době jeho pobytu na universitě, jak jsem vyrozuměl, a který byl svým vzhledem učiněný vzor úctyhodnosti. Domnívám se, že co svět světem stojí, nepatřil k jeho cechu muž vzhledu úctyhodnějšího. Byl mlčenlivý, měl tichou chůzi a velmi klidné, uctivé a pozorné chování, ve vhodnou chvíli byl vždycky po ruce a nebyl nikdy nablízku ve chvíli nevhodnou; ale hlavní přednost, jíž vynikal, byla jeho úctyhodnost. Měl nehybný obličej, celkem tuhou šíji, celkem topornou holou hlavu s krátkými vlasy k spánkům přilehlými a tichý způsob řeči se zvláštním návykem šeptat hlásku s tak zřetelně, že se zdálo, jako by jí používal častěji než všichni ostatní lidé; ale v každé zvláštnosti, jíž se vyznačoval, dovedl být úctyhodný. Kdyby byl měl nos úplně obrácený vzhůru nohama, byl by vytloukl úctyhodnost i z toho. Obklopoval se ovzduším úctyhodnosti a pohyboval se v něm úplně bezpečně. Bývalo by skorem nemožné podezírat ho z nějaké špatnosti, tak bezměrně byl úctyhodný. Nikoho ani nenapadlo obléci ho do livreje, tak vysoce byl úctyhodný. Uložit mu jakoukoli potupnou práci by bylo znamenalo dopustit se zpupné urážky cítění nejúctyhodnějšího muže. A to, jak jsem pozoroval, vychovalo ženské služebnictvo v domácnosti tak pronikavě, že takové práce obstarávalo vždycky samo a obyčejně v době, kdy si on u ohně v kuchyňské komoře četl noviny.

Zdrželivějšího člověka jsem v životě ještě neviděl. Ale touto vlastností – stejně jako všemi ostatními, které měl – se zdál jen tím úctyhodnější. Zdálo se, jako by jednou ze složek, které přispívají k jeho úctyhodnosti, byla i skutečnost, že nikdo nezná jeho křestní jméno. Proti jeho příjmení, Littimer, podle něhož ho každý znal, se nedalo nic namítat. Petr mohl být zralý pro šibenici nebo Pavel pro galeje, ale Littimer byla úctyhodnost sama.

Myslím, že to v jádře způsobil sám o sobě důstojný rys jeho úctyhodnosti, ale v přítomnosti toho člověka jsem se prostě cítil zvlášť dětsky mladý. Jak byl starý on, neměl jsem ani tušení. A i to mu přicházelo k dobru na týž účet – neboť v té klidné úctyhodnosti mohl počet jeho let být padesát stejně dobře jako třicet.

Littimer přišel ráno do mého pokoje, ještě než jsem vstal, aby mi přinesl tu urážlivou vodu na holení a připravil šaty. Když jsem rozhrnul záclony a vyhlédl z postele, viděl jsem ho, jak ve vyrovnané teplotě úctyhodnosti, studeným lednovým větrem nedotčené, ba i bez dechu u úst mrazem sraženého staví moje boty jednu vpravo a druhou vlevo do základní taneční polohy a odfukuje smítko prachu s mého kabátu, zatím co ho pokládá na židli opatrně jako nemluvně.

Řekl jsem mu dobré jitro a zeptal jsem se ho, kolik je hodin. Vytáhl z kapsičky nejúctyhodnější kryté hodinky, jaké jsem kdy viděl, palcem zadržel plášť, aby ho perko mohlo pouze pootevřít, zadíval se dovnitř na číselník, jako by z nějaké věštecké ústřice vyčítal orakulum 84&, zase víčko sklapl a řekl, dovolím-li, že je půl deváté.

[&84 orakulum – (z lat.) věštba.]

„Pana Steerfortha by potěšila zpráva, jak jste spal, pane.“

„Děkuji,“ řekl jsem, „výborně, jen co je pravda. A jak se vede panu Steerforthovi?“

„Děkuji, pane. Panu Steerforthovi se vede celkem dobře.“ Jiný z jeho příznačných povahových rysů. Žádné superlativy. Vždycky chladná, umírněná střední cesta.

„Potřebujete ještě něco, čím bych měl čest vám posloužit, pane? V devět zvoní gong po prvé; k snídani sedá rodina v půl desáté.“

„Děkuji vám, nepotřebuji nic.“

„S vaším dovolením, pane, děkuji já vám!“ S těmi slovy a nepatrným úklonem hlavy cestou kolem mé postele jako na omluvu, že mě opravil, pak vyšel a zavřel za sebou dveře tak jemně, jako bych byl právě upadl do sladkého spánku, na němž závisí můj život.

Ráno co ráno jsme spolu vedli přesně touž rozmluvu, nikdy o slovo více a nikdy o slovo méně; a přece, ať jsem se již přes noc vlivem Steerforthovy společnosti nebo důvěrné sdílnosti paní Steerforthové nebo rozhovoru se slečnou Dartlovou povznesl sebevíc a pokročil na cestě k zralejšímu věku sebedál, v přítomnosti tohoto nejúctyhodnějšího sluhy jsem se den co den bez výjimky stával, jak pějí naši menší básníci, „opět dítětem“.

Littimer nám obstaral koně a Steerforth, který uměl všechno, mě učil jezdit. Opatřil nám končíře a Steerforth mě učil šermovat – opatřil nám rukavice a pod vedením téhož učitele jsem se začal zdokonalovat v boxu. Nedělalo mi nijak těžkou hlavu, zda Steerforth pozná, jaký jsem v těch disciplinách nováček, ale za nic na světě bych nebyl snesl, abych svou neobratnost ukázal před úctyhodným Littimerem. Neměl jsem sice důvod předpokládat, že Littimer sám tato umění ovládá, neboť mi jaktěživo ani sebeslabším záchvěvem jediné ze svých úctyhodných brv neposkytl k takové domněnce podklad, ale kdykoli byl nablízku, zatím co jsme cvičili, cítil jsem se přesto jako největší a nejnezkušenější zelenáč ze všech smrtelníků.

Věnuji tomu člověku obzvláštní pozornost proto, že na mne měl v té době obzvláštní účinek, a pro to, co se událo později.

Ten týden uplynul vskutku velice utěšeně. Jak se dá předpokládat, uplynul rychle člověku tak okouzlenému, jako jsem byl já, ale přesto mi poskytl tolik příležitostí poznat Steerfortha lépe a obdivovat se mu v tisíceru věcech ještě víc, že mi s jeho sklonkem připadalo, že jsem s ním prožil dobu mnohem delší. Neodolatelný způsob, s nímž se mnou jednal jako s hračičkou, mi byl příjemnější než jakékoli jiné chování, které by si byl zvolil. Připomínal mi náš dřívější společný život a zdál se jeho přirozeným pokračováním; byl mi znamením, že se Steerforth nezměnil, a zbavoval mě jakýchkoli rozpaků, které bych snad byl pocítil při srovnávání svých předností s jeho a při vážení svých nároků na jeho přátelství podle jakéhokoli rovnoplatného měřítka; a především znamenal ten postoj kamarádské, nenucené a srdečné chování, jaké neosvědčoval k nikomu jinému. Protože se mnou kdysi ve škole jednal jinak než se všemi ostatními, s radostí jsem věřil, že se mnou i v mimoškolském životě jedná odlišně než s kterýmkoli jiným přítelem, kterého má. Věřil jsem, že jsem jeho srdci bližší než všichni ostatní jeho přátelé, a mé vlastní srdce se rozhořelo láskou k němu.

Ustanovil se na tom, že se mnou na venkov pojede, a den našeho odjezdu nadešel. Zprvu byl Steerforth na vážkách, má-li s sebou Littimera vzít nebo ne, ale nakonec se rozhodl nechat ho doma. Ten úctyhodný tvor, spokojený se svým údělem, ať byl jakýkoli, nám uspořádal cestovní brašny na kočárku, který nás měl odvézt do Londýna, jako by měly odolat otřesům věků, a přijal můj skromně nabídnutý peněžitý dárek s dokonalou pohodou.

Dali jsme sbohem paní Steerforthové a slečně Dartlové, při čemž jsem já neměl dost slov díků a vřele oddaná matka zase dost slov laskavosti. Poslední, co jsem ještě viděl, byl nevzrušený pohled Littimerův, v mé představě prostoupený nevysloveným přesvědčením, že jsem opravdu ještě ukrutné mládě.

Jaké jsem měl pocity, když jsem se za okolností tak příznivých vracel na stará známá místa, to se ani nepokusím vypsat. Cestovali jsme poštou. Vzpomínám si, jak mi tolik záleželo už jen na dobré pověsti Yarmouthu, že když Steerforth při projíždění jeho tmavými ulicemi k hostinci poznamenal, že Yarmouth je, pokud to dovede rozeznat, docela pěkná a roztodivná zastrčená díra, hrozně mě to těšilo. Po příjezdu jsme šli hned spát (všiml jsem si zablácených střevíců a kamaší před mým dávným známým Delfínem, když jsme kolem těch dveří šli) a ráno jsme snídali pozdě. Steerforth, který měl skvělou náladu, se byl projít na pobřeží, ještě než jsem já vstal, a jak mi řekl, seznámil se tam s polovinou místních lodníků. Kromě toho prý na dálku viděl, co s určitostí považuje právě za ten domek pana Peggottyho, a kouřilo se tomu z komína; a měl prý sto chutí, řekl mi, tam zajít a dušovat se, že to jsem já, k nepoznání vyspělý a změněný.

„Kdypak mě jim hodláš ukázat, Fialinko?“ řekl. „Jsem ti cele k službám. Zařiď se, jak sám uznáš.“

„Víš, Steerforthe, myslel jsem, že by se to nejlíp hodilo dnes navečer, až se všichni sesednou kolem krbu. Rád bych, abys to viděl, když tam je nejútulněji, je to tak zvláštní domeček.“

„Nu budiž!“ odpověděl Steerforth. „Dnes večer.“

„Nedám jim napřed vědět, že jsme tady, víš,“ řekl jsem rozradostněle. „Musíme je překvapit.“

„No to se rozumí! Musíme je překvapit,“ řekl Steerforth, „jinak by to nebyla žádná legrace. Prohlédněme si domorodce v jejich prapůvodním stavu.“

„I když to jsou lidé toho druhu, jak jsi říkal,“ odpověděl jsem.

„Aha! Jakže, ty si pamatuješ moje hádačky s Rosou, viď?“ zvolal a v očích mu blýsklo. „Zatrapené děvče, skorem ti z ní mám strach. Připadá mi jako skřet. Ale nelam si s ní hlavu. No, a co hodláš podniknout teď? Půjdeš se asi podívat na tu svou starou chůvu, viď?“

„Ano, to víš,“ řekl jsem. „Ze všeho nejdřív se musím jít podívat na Peggotku.“

„No dobrá,“ odpověděl Steerforth a podíval se na hodinky. „Dejme tomu, že bych tě tam doručil, aby si nad tebou mohla tak dvě hodinky poplakat. Stačila by ta doba?“

Odpověděl jsem se smíchem, že by nám k tomu podle mého dvě hodiny stačit mohly, ale že se tam musí ukázat také, neboť shledá, že ho jeho proslulost předešla a že je pro Peggotku osobností skorem stejně významnou jako já.

„Půjdu všude, kam chceš,“ pravil Steerfort, „a udělám všechno, co chceš. Řekni mi, kam mám přijít, a ve dvou hodinách se tam ukážu v rozpoložení, jaké si budeš přát, v tesklivém nebo žertovném.“

Dal jsem mu podrobný návod, jak najít sídlo pana Barkise, formana pro směr Blunderstone a okolí, a s tímto dorozuměním jsem se k Peggotce vypravil sám. Vzduch byl břitký a štiplavý, půda suchá, moře zčeřené a jasné; slunce zalévalo kraj přemírou jasu, když už ne množstvím tepla, a všechno vůbec bylo svěží a čiperné. Sám jsem byl z radosti, že jsem k Yarmouthu, tak svěží a čiperný, že bych byl nejraděj i lidi na ulici zastavoval a potřásal jim rukou.

Ulice vypadaly úzké. Ulice, které jsme znávali jen jako děti, tak myslím vypadají vždycky, když se do nich později vrátíme. Ale nic mi v nich nevypadlo z paměti a nenašel jsem na nich žádnou změnu, dokud jsem nedošel ke krámku pana Omera. Kde dříve bývalo jenom OMER, tam teď stálo OMER & JORAM, ale nápis závod soukenický, krejčovský, střižní, pohřební atd. zůstával beze změny.

Sotva jsem si ta slova přes ulici přečetl, hned jako by mě nohy ponoukaly ke dveřím krámku tak samozřejmě, že jsem přešel na druhou stranu a nahlédl dovnitř. V pozadí krámu dělala hezká žena s děckem v náručí tanyny, zatím co se jí jiný špuntík držel za zástěru. Nedalo mi práci poznat ani Minnii, ani že to jsou její děti. Skleněné dveře do zadního pokojíka otevřené nebyly, ale z dílny vzadu přes dvůr k mému sluchu slabě doléhala stará známá melodie, jako by od té doby nebyla vůbec zmlkla.

„Je pan Omer doma?“ řekl jsem, když jsem vstoupil. „Je-li, rád bych si s ním chviličku promluvil.“

„Ale ano, pane, je doma,“ řekla Minnie, „tohle počasí není nic pro jeho záduchu, aby chodil ven. Joe, zavolej dědečka!“

Špuntík, který se jí držel za zástěru, zavřískl tak bujně, že se z toho řevu sám zastyděl, a k velkému matčinu obdivu si jí zabořil tvář do sukní. Slyšel jsem, jak se k nám blíží těžké funění a supění, a za okamžik přede mnou stál pan Omer, dýchavičnější než kdysi, ale vzhledem ne o mnoho starší.

„Služebník, pane,“ řekl pan Omer. „Čím vám mohu posloužit, prosím?“

„Je-li vám libo, můžete mi potřást rukou, pane Omere,“ řekl jsem a nabídl jsem mu pravici. „Byl jste ke mně jednou velmi laskavý, ale obávám se, že jsem vám tenkrát svou vděčnost ani neprojevil.“

„Že by opravdu?“ odpověděl starý muž. „Rád to slyším, ale nepamatuji se, kdy to bylo. Víte to jistě, že jsem to byl já?“

„Určitě.“

„Myslím, že se mi paměť krátí stejně jako dech,“ řekl pan Omer, prohlížel si mě a vrtěl hlavou, „protože si vás nepamatuju.“

„Nepamatujete se, jak jste mi přijel naproti k dostavníku a jak jsem tady u vás snídal a jak jsme pak jeli společně do Blunderstonu – vy, já, paní Joramová a taky pan Joram, který tenkrát ještě nebyl jejím manželem?“

„A jejej, na mou duši!“ zvolal pan Omer, když si odkuckal záchvat kašle, do něhož ho uvrhlo překvapení. „Co neříkáte! Minnie, holka drahá, vzpomínáš si? Jejej, máte pravdu! Osoba byla dáma, že?“

„Moje matka,“ přikývl jsem.

„No – to se ví,“ řekl pan Omer a přitiskl mi ukazováček na vestu, „a kromě ní ještě děťátko! Byly dvě osoby. Menší osobu jsme uložili současně s druhou osobou. No ovšem, tam v Blunderstonu. Jemine! A jak se vám od té doby vedlo?“

Poděkoval jsem mu, že velice dobře, a jak doufám, jemu že také.

„No, to víte, nic, abych musel zrovna naříkat,“ pravil pan Omer. „Cítím, že se mi dech krátí, ale on se zřídka kdy dlouží, když člověk stárne. Beru všechno, jak to přijde, a snažím se s tím vyjít co nejlíp. Tak to je přece nejlepší, nemám pravdu?“

Pan Omer se ze samého smíchu znovu rozkašlal a ze záchvatu mu pomáhala jeho dcera, která tu chvíli stála hned vedle nás a dělala se svým maličkým tanyny na pultě.

„Jemine!“ řekl pan Omer. „Ano, to se ví. Dvě osoby! A jestlipak byste věřil, že jsme právě na té cestě umluvili den, kdy bude moje Minnie mít veselku s Joramem? – »Řekněte kdy, pane,« povídá Joram. – »Prosím tě, tati, řekni,« povídá Minnie. A teď je to můj společník. A podívejte tohle! Naše nejmladší!“

Minnie se rozesmála a přihladila si převázané vlasy na spáncích, když otec strčil jeden tlustý prst do ručky dítěti, které vodila jako v tanečku po pultě.

„No ovšem, dvě osoby!“ řekl pan Omer a vzpomínavě pokývl hlavou. „Ba právě! A tuhle minutku má Joram zrovna v práci jednu šedivou se stříbrným kováním, ale do téhle míry“ – do míry dítěte, roztančeného na pultě – „chybějí dobré dva coule. Nechtěl byste něco na posilněnou?“

S poděkováním jsem odmítl.

„Počkejme,“ řekl pan Omer. „Žena formana Barkise – sestra lodníka Peggottyho – neměla ta něco společného s vaší rodinou? Ale ovšem, sloužila u vás, že?“

Mou kladnou odpověď přijal pan Omer s velkým uspokojením.

„Myslím, že se mi za chvíli začne dloužit dech, paměť už čiperně začala,“ řekl pan Omer. „Nu tedy, pane, máme tady u nás na učební smlouvu mladé děvče z její přízně a to vám má na dámskou krejčovinu tak apartní vkus – to mi věřte, že se s ním podle mého nemůže měřit žádná vévodkyně v Anglii!“

„Snad ne malou Emilku?“ uklouzlo mi bezděčně.

„Emilie se jmenuje,“ řekl pan Omer, „a malá je taky. Ale věřte mi nebo ne, ta vám má tvářičku, že se půlka ženských v městě kvůli ní vzteky nezná.“

„Nesmysl, tati!“ vyjekla Minnie.

„Má zlatá,“ pravil pan Omer, „neříkám, že mezi ně patříš zrovna ty,“ a mrkl na mne, „ale tvrdím, že se půlka ženských v Yarmouthu – i co, ještě dvě hodiny cesty kolem! – kvůli tomu děvčeti vzteky nezná!“

„Tak se měla držet na tom místě, kam ji život postavil, tati,“ řekla Minnie, „a neměla jim dávat záminku, aby se o ní mluvilo, a pak by o ní řeči trousit nemohly.“

„Nemohly, má zlatá!“ odsekl pan Omer. „Nemohly! Copak ty víš, jak to chodí v životě! Copak máš něco, co by žádná ženská nemohla udělat, co by neměla – zvlášť, když jde o hezkou larvičku jiné ženské?“

Opravdu jsem již myslil, že je s panem Omerem amen, když tuto utrhačnou lichotku pronesl. Rozkašlal se totiž tak hrozně a jeho dech odolával všem jeho snahám znovu ho popadnout tak tvrdošíjně, že jsem najisto čekal podívanou, jak páně Omerova hlava mizí pod pultem a nad ním se vynořují jeho krátké černé nohavice s vybledlými mašličkami a třapečky pod koleny a v posledním bezmocném zápase sebou křečovitě škubou. Ale nakonec se přece jen vzpamatoval, ačkoliv ještě stále těžce lapal po dechu, a ze samého vyčerpání se musil posadit na stoličku u vysokého psacího pultu v krámě.

„Abyste věděl,“ řekl, zatím co si otíral hlavu a těžko dýchal, „ona se tady s nikým nijak zvlášť nekamarádí; neoblíbila si tady žádné určité známé ani přátele a o nějakém milém už vůbec nemluvím. Následkem toho se začala trousit škodolibá pomluva, že se Emilie chce stát velkou dámou. No a podle mého názoru vznikla ta pověst hlavně z toho, že se prý měla kdysi ve škole vyjádřit, kdyby byla velkou dámou, že by chtěla pro strýce udělat tohle a ono – chápete už, ne – a koupit mu to a to pěkného.“

„Mohu potvrdit, pane Omere, že to tak říkala mně,“ odpověděl jsem na to horlivě, „když jsme ještě oba byli děti.“

Pan Omer přikývl a mnul si bradu. „Ba právě. No a pak, že se prý za pár grošů dovede strojit líp než většina jiných za spoustu peněz, a to víte, to celou věc jen zhoršilo. A ke všemu prý je, jak by se to dalo nazvat, notně vrtošivá, ba půjdu tak daleko a řeknu přímo, že vrtošivá byla i podle toho, jak bych to nazval sám,“ řekl pan Omer; „nevěděla prý, co vlastně chce, byla krapet rozmazlená a z počátku se nemohla nějak pořádně usadit. To je asi tak všechno, co kdy proti ní ženské měly, viď Minnie?“

„Všechno, tati,“ řekla paní Joramová. „Horšího proti ní už není nic, myslím.“

„A tak, když dostala místo,“ řekl pan Omer, „aby dělala jedné nedůtklivé staré dámě společnici, moc jim to dohromady neklapalo a Emilka od ní odešla. Nakonec nastoupila na tři roky do učení u nás. Dva z nich má už skorem za sebou a celou tu dobu to je děvče, aby ho pohledal. Stojí za půl tuctu jiných! Minnie, stojí za půl tuctu jiných nebo ne?“

„Ano, tati,“ odpověděla Minnie. „Nikdy neříkej, že já ji někdy pomlouvala!“

„No dobrá,“ řekl pan Omer. „Tak to je taky správně. A tak, mladý pane,“ dodal, když si předtím ještě chviličku mnul bradu, „abyste si snad nemyslel, že mám stejně dlouhé řeči jako krátký dech, to by asi tak bylo všechno.“

Protože tlumili hlas, když mluvili o Emilce, nepochyboval jsem, že je někde blízko. Když jsem se nyní zeptal, není-li tomu tak, pan Omer na souhlas přisvědčil a pokynul hlavou ke dveřím pokojíka; a v odpověď na mou kvapnou otázku, měl-li bych tam nahlédnout, mi ochotně dal svolení; podíval jsem se tedy sklem ve dveřích a spatřil jsem ji sedět u práce. Viděl jsem ji, úžasně krásné stvořeníčko s jasnýma modrýma očima, jež mi kdysi hleděly až do hloubi dětského srdce, nyní úsměvně upřenýma na další Minniino děcko, které si hrálo kousek od ní; viděl jsem v její čiré tváři dost z té umíněnosti, aby to ospravedlňovalo, co jsem o ní právě vyslechl, i mnoho z té dřívější škádlivé zdráhavosti, co v ní ještě pod povrchem vězelo, ale rozhodně jsem v její krásné tváři neviděl nic, co by neznačilo dobrotu a štěstí a nebylo příslibem dobré a šťastné budoucnosti.

Melodie z dílny vzadu na dvoře, která mi připadala, jako by nebyla nikdy zmlkla – běda, byla to melodie, která vskutku neumlká nikdy! – zněla celou tu dobu tlumeným stejnoměrným rytmem.

„Nechtěl byste jít dál,“ řekl pan Omer, „a popovídat si s ní? Jen jděte dál, pane, a popovídejte si s ní! Poslužte si, jako doma!“

Byl jsem však tu chvíli příliš ostýchavý, abych to udělal – bál jsem se, abych ji nepřivedl do rozpaků, a právě tolik jsem se bál, abych nepřivedl do rozpaků i sebe – a vyptal jsem se místo toho, v kolik večer odchází, abychom podle toho mohli stanovit hodinu své návštěvy; a když jsem se rozloučil s panem Omerem, jeho hezkou dcerou a jejími dětičkami, odešel jsem za svou drahou Peggotkou.

Tamhle je, v dlážkované kuchyni, právě vaří oběd! Jen jsem zaklepal na dveře, v tu ránu mi otevřela a zeptala se, co si prosím přeju. Podíval jsem se na ni s úsměvem, ale ona mi úsměv neoplatila. Nikdy jsem jí sice nepřestal psát, ale muselo to být už sedm let, co jsme se viděli naposled.

„Je pan Barkis doma, madame?“ zahovořil jsem k ní naoko zpříkra.

„Je doma, pane,“ odpověděla Peggotka, „ale leží s těžkým reuma.“

„Copak už teď nejezdí do Blunderstonu?“ zeptal jsem se.

„Když mu je dobře, tak jezdí,“ odpověděla.

„A jezdíte tam někdy vy, paní Barkisová?“

Podívala se na mne pozorněji a povšiml jsem si, jak se jí ruce mimoděk pohnuly k sobě.

„Protože bych se rád zeptal na jeden dům tam, kterému říkají – jakpak jenom? – Vraní hnízdo,“ řekl jsem.

Ucouvla o krok a vztáhla proti mně jaksi nerozhodně a poplašeně ruce, jako by mě chtěla odstrčit.

„Peggotko!“ zvolal jsem.

Vykřikla: „Můj chlapečku zlatý!“ a oba jsme se rozplakali a padli si do náručí.

Co bláznivého se navyváděla, co se nade mnou nasmála a naplakala, jakou dávala najevo pýchu a radost i jaký žal, že se mě ona, jíž jsem mohl být pýchou a radostí, celý život nemohla dost láskyplně naobjímat, to nemám srdce vypsat. Netížily mě žádné obavy, že se snad chovám tuze mladě, když její pohnutí opětuji. Myslím, že jsem se nikdy v celém životě, ani před ní samou ne, nesmál ani neplakal víc od srdce než ten den ráno.

„Barkis bude mít takovou radost,“ řekla Peggotka a utírala si oči do zástěry, „že mu to prospěje víc než džber mazání. Smím mu jít povědět, že jste tady? Nechtěl byste se na něj jít nahoru podívat, můj zlatý?“

To se rozumí, chtěl jsem. Ale vyjít z kuchyně nebylo pro Peggotku tak jednoduché, jak si představovala, protože kolikrát došla ke dveřím a ohlédla se po mně, tolikrát se zase vrátila a znovu se rozesmála a znovu si mi poplakala na rameni. Abych jí odchod usnadnil, šel jsem nakonec nahoru s ní; a když jsem minutku počkal před dveřmi, než pana Barkise na mou návštěvu v krátkosti připraví, předstoupil jsem před nemocného na lůžku.

Přijal mě s bezmezným nadšením. Reumatismus ho držel tuze silně, abych mu mohl potřást rukou, ale požádal mě, abych mu potřásl střapcem nahoře na noční čepici, což jsem skutečně od srdce udělal. Když jsem se posadil vedle něho k posteli, řekl mi, že prý mu to dělá hrozně dobře, protože má dojem, jako by mě zase vezl po blunderstonské silnici. Jak tak ležel v posteli, s výjimkou obličeje obráceného ke stropu tak přikrytý, že se zdálo, jako by celý nebyl nic jiného než obličej – učiněný andělíček strážníček na medailónku – vypadal jako nejpodivnější věc, kterou jsem kdy viděl.

„Copak to bylo za jméno, pane, co jsem si napsal pod plachtu?“ řekl pan Barkis s namáhavým úsměvem reumatika.

„Nu, ano, pane Barkisi, o té věci jsme se spolu něco vážně napovídali, že?“

„Já nebyl proti notně dlouho, co, pane?“ řekl pan Barkis.

„Notně dlouho,“ potvrdil jsem.

„A nic toho nelituju,“ pravil pan Barkis. „Pamatujete se, jak jste mi jednou říkal, že dělá všechny jablkové koláče a vůbec venkoncem všechno vaří sama?“

„Ano, velice dobře,“ odpověděl jsem.

„A namoutě to byla pravda,“ řekl pan Barkis, „jako hrom. Taková pravda pravdoucí,“ řekl pan Barkis a pokyvoval noční čepicí, což byla jeho jediná možnost, jak něco zdůraznit, „jako daně. Něco skutečnějšího než daně jeden nenajde.“

Pan Barkis ke mně stočil oči, jako by čekal, že mu potvrdím tento závěr jeho úvah v posteli; a to jsem také učinil.

„Nic skutečnějšího než daně jeden nenajde,“ opakoval pan Barkis. „Chudej člověk jako já si to už v hlavě vymutýruje, když musí ležet. Jsem docela chudej člověk, pane!“

„To nerad slyším, pane Barkisi!“

„Moc chudej člověk jsem, doopravdy,“ řekl pan Barkis.

Tu pomalu a namáhavě vystrčil zpod pokrývky pravou ruku a tápavým, nejistým hmatem uchopil hůl, volně uvázanou k pelesti. A když chvíli tímto nástrojem pod sebou šťáral, při čemž se na jeho obličeji vystřídaly rozličné výrazy znepokojení, narazil jím na truhlu, jejíž roh jsem celou dobu viděl. V tu chvíli se mu obličej uklidnil.

„Staré šaty,“ řekl pan Barkis.

„Aha,“ řekl jsem.

„Přál bych si, aby to byly peníze, pane!“ řekl pan Barkis.

„Přál bych vám to taky,“ řekl jsem, „ze srdce.“

„Ale voni to nejsou!“ řekl pan Barkis a vypoulil na mne obě oči, co nejvíc mohl.

Ujistil jsem ho, že o tom ani za mák nepochybuji, a pan Barkis obrátil oči už s mírnějším pohledem na ženu a řekl:

„Klára Peggotty Barkisová je nejlepčí a nejužitečnější ze všech ženských na světě. Klára Peggotty Barkisová si zaslouží všechnu chválu, co jí jeden může dát, ba ještě vo moc víc! Dneska nám uděláš na oslavu trachtaci, moje znejmilejší, něco kloudnýho k jídlu i pití, budeš tak hodná?“

Byl bych se proti takové zbytečné okázalosti na mou počest ohradil, ale viděl jsem, jak je Peggotka na druhé straně postele jako na trní, abych to snad neodmítl. Neřekl jsem proto nic.

„Mám tady někde u sebe pár grošů, moje znejmilejší,“ řekl pan Barkis, „ale jsem krapet unavenej. Kdybyste mě s panem Davidem nechali chvíli zdřímnout, zkusil bych je najít, až se probudím.“

Vyhověli jsme jeho žádosti a odešli z pokoje. Když jsme byli za dveřmi, Peggotka mi prozradila, že se pan Barkis, který je teď „ještě trochu opatrnější“, než býval, vždycky uchyluje k této lsti, než ze svého pokladu vytáhne i jen jediný peníz, a že zakouší neslýchané bolesti, než se vlastními silami vyškrábe z postele a z té nešťastné truhly ho vyhrabe. A vskutku, hned vzápětí jsme ho slyšeli vyluzovat potlačované, nad pomyšlení zoufalé vzdechy, jak ho to stračí počínání rvalo ve všech kloubech, ale Peggotka, ačkoliv měla oči plné soucitu s ním, řekla, že mu ta chvilková štědrost jen prospěje a že je lépe ho z toho nezrážet. A tak pan Barkis sténal a sténal, dokud se zase neuložil do postele, a trpěl přitom, nepochybuji ani dost málo, hotová muka; potom nás zavolal dovnitř a tvářil se, jako by se byl právě probral z osvěživého spánku, a zpod polštáře vytáhl zlaťák. Uspokojení z toho, že nás touto lstí úspěšně obalamutil a uchránil tak neproniknutelné tajemství truhly, mu zřejmě bylo dostatečnou odměnou za všechnu tu trýzeň.

Připravil jsem Peggotku na to, že přijde Steerforth, a netrvalo dlouho, než se vskutku ukázal. S určitostí vím, že pro ni neznamenalo pražádný rozdíl, byl-li snad někdy Steerforth osobním dobrodincem jejím nebo laskavým přítelem mým, a že by ho byla v tom i onom případě přijala se stejně krajní vděčností a oddaností. Ale jeho nenucený živý, a dobrý rozmar, družné chování a hezký zevnějšek, jakož i vrozené nadání přizpůsobit se každému, komu si jen zamane, a uhodit přímo na nejcitlivější strunu v srdci kohokoli na světě, zachce-li se mu tak učinit, mu ji v pěti minutách cele získalo. A byl by si ji získal už jen svým chováním ke mně. Ale, jak upřímně věřím, působením všech těch příčin dohromady ho Peggotka, dřív než toho večera odešel z jejího domu, div nezbožňovala.

Zůstal tam se mnou na oběd – kdybych řekl, že ochotně, nevyjádřil bych ani zpola, s jakou chutí a radostí. Vstoupil do páně Barkisovys ložnice jako světlo a vzduch a rozjasnil ji a osvěžil, jako by byl zdravé počasí. V ničem, co dělal, nebylo ani trochu hlučnosti, násilnosti ani záměrnosti, ale zato ve všem se zračila nepopsatelná lehkost a zřejmá nemožnost dělat něco jiného nebo to udělat líp, což bylo všechno tak půvabné, tak přirozené a tak milé, že tomu při vzpomínce na ty chvíle podléhám ještě dnes.

Bavili jsme se vesele v parádním pokojíku, kde jako za starých časů na pultě spočívala Kniha mučedlníků, v níž od mých dob nikdo nelistoval, a kde jsem se nyní probíral jejími hrůzostrašnými obrázky a připomínal si, jaké pocity ve mně kdysi vzbuzovaly, aniž jsem je však už cítil. Když začala Peggotka řeč o tom, čemu říkala můj pokoj, a jak tam mám pořád ustláno a jak doufá, že v něm budu spát, pochopil Steerforth celou situaci dřív, než jsem se na něho ze samých rozpaků vůbec podíval.

„To se rozumí,“ řekl. „Dokud zde zůstaneme, budeš ty spát tady a já budu spát v hostinci.“

„Ale vytáhnout tě tak daleko,“ namítl jsem, „a pak tě nechat samotného, to se mi nezdá zvlášť kamarádské, Steerforthe.“

„Ale pro všechny svaté, kam jinam než sem přirozeně patříš?“ řekl. „Co proti tomu takové nějaké zdání je?“ A tím to rázem vyřešil.

Všemi těmi utěšenými vlastnostmi nás nepřestal okouzlovat až do poslední chvíle, dokud jsme se v osm hodin nevydali na cestu k lodi pana Peggottyho. Ba, jak čas ubíhal, rozvíjely se před námi čím dál tím skvěleji – neboť už tehdy jsem se domníval a dnes bezpečně vím, že mu vědomí neklamného úspěchu, s nímž se musí jeho odhodlání se zalíbit nutně setkat, jeho citlivý postřeh ještě víc zjemňovalo, a třebaže bylo toto zjemnění sotva patrné, vytčený úmysl mu usnadňovalo. Kdyby mi byl tenkrát večer někdo řekl, že to všechno je jenom skvělá hra, hraná pro chvilkové vzrušení a uplatnění živé letory, hra ze zaslepené povýšenecké sebelásky a z pouhé marnivé, bezohledné snahy získat, co je pro něho vlastně bezcenné a co v příštím okamžiku odhodí – pravím, kdyby mi byl tenkrát večer někdo takovou lež řekl, těžko dnes hádat, v jakém přijetí té lži by si bylo moje rozhořčení našlo průchod!

Pravděpodobně pouze v zesílení, bylo-li to vůbec možné, romantických citů věrnosti a přátelství, s nimiž jsem vedle něho kráčel přes temnou zimní písčinu k staré lodi, zatím co vítr kolem nás kvílel ještě žalostněji, než kvílel a skučel tu noc, když jsem ve dveřích pana Peggottyho stanul po prvé.

„Je to pustá divočina, Steerforthe, co?“

„V té tmě pustá až dost,“ řekl. „A moře hučí, jako by nás chtělo pohltit. Je to ta loď, co tamhle vidím to světlo?“

„To je ona,“ řekl jsem.

„Je to právě ta, co jsem viděl dnes ráno,“ odpověděl. „Šel jsem rovnou k ní, byl to patrně pud.“

Nic víc jsme už nemluvili, když jsme se přiblížili k světlu, a opatrně jsme zamířili ke dveřím. Položil jsem ruku na závoru, šeptem jsem upozornil Steerfortha, aby se mi držel v patách, a pak jsem vešel.

Venku jsme slyšeli šum hlasů a v okamžiku, když jsme vcházeli, ještě potlesk, kterýžto hlučný projev, jak jsem s překvapením spatřil, vycházel od jindy tak nešťastné paní Gummidgeové. Ale paní Gummidgeová nebyla jediná osoba ve světnici, která byla neobyčejně vzrušená. Pan Peggotty, jemuž tvář zářila neobvyklým uspokojením, se zplna hrdla smál a držel drsné ruce rozpřažené, jako by Emilce otvíral svou náruč; Ham měl v obličeji výraz, v němž se mísil obdiv a nadšení s jakousi nemotornou stydlivostí, která mu znamenitě slušela, a držel Emilku za ruku, jako by ji představoval panu Peggottymu; a Emilku samu, uzardělou a zrozpačitělou, ale rozradostněnou radostí pana Peggottyho, jak o tom svědčil její zářivý pohled, náš příchod zarazil (neboť nás spatřila první) právě v okamžiku, když se chtěla od Hama vrhnout k panu Peggottymu a přivinout se mu do náruče. Takto zaujaté a v takové situaci jsme je vespolek zastihli v okamžiku, když jsme z tmavé studené noci vkročili do světlé teplé světnice a prvním pohledem jsme je všechny obsáhli – i s paní Gummidgeovou v pozadí, která tleskala jako šílená.

… Pan Peggotty, jemuž tvář zářila neobvyklým uspokojením, se zplna hrdla smál a držel drsné ruce rozpřažené …

Ten obrázek se naším příchodem mžikem rozplynul, tak rychle, že se vskutku dalo pochybovat, zda vůbec někdy existoval. Stál jsem uprostřed užaslé rodiny, tváří v tvář panu Peggottymu, a podával jsem mu ruku, když Ham vykřikl:

„Mladý pán Davy! To je mladý pán Davy!“

Vzápětí jsme si všichni potřásali navzájem rukama, vyptávali jsme se navzájem, jak se nám vede, a říkali jsme si navzájem, jak rádi se zase vidíme, a mluvili jsme všichni jeden přes druhého. Pan Peggotty byl ze shledání s námi tak pyšný a radostí bez sebe, že nevěděl co říci nebo dělat, a vytrvale si potřásal rukou napřed se mnou, potom se Steerforthem, potom zase se mnou, a pak si cuchal celou chundelatou hlavu kolem dokola a smál se tak radostně a vítězně, že podívaná na něho byl požitek.

„No ne! Že vy dva páni – zrostlí páni – přijdete pod tuhle naši střechu dnes večer – ze všech dnů mého života právě dnes večer,“ řekl pan Peggotty, „no ne, něco takového tady ještě nebylo, namoutě duchu nebylo! Emilko, děvečko zlatá, pojď sem! Pojď sem, ty malá čaroženko! Tohle je přítel mladého pána Davyho, má zlatá! To je ten pán, co jsi o něm už slyšela, Emilko. A tadyhle se na tebe přijde podívat s mladým pánem Davym v nejšťastnější večer, jaký tvůj strýc kdy v životě zažil nebo ještě zažije! Ty druhé pozhřiž! A tomuhle sláva!“

Když ze sebe s podivuhodnou živostí a potěšením celou tu řeč na jeden den vychrlil, popadl pan Peggotty s vášnivou radostí obě Emilčina líčka do obrovských dlaní, snad desetkrát ji políbil a potom si s něžnou pýchou a láskou přitiskl její hlavu na široká prsa a hladil ji dotykem tak hebkým, jako by měl ruku kněžny. Když ji nakonec pustil a Emilka odběhla do komůrky, v níž jsem kdysi spával, rozhlédl se po nás, z toho neobyčejného rozradostnění celý rozpálený a udýchaný.

„Jestli mi vy dva páni – dneska zrostlí páni a takoví páni…“ řekl pan Peggotty.

„Ba, to jsou – ba, to jsou!“ zvolal Ham. „Svatá pravda! Ba, to jsou! Mladý pán Davy – zrostlí páni – ba, to jsou!“

„Jestli mi vy dva páni, zrostlí páni,“ začal znovu pan Peggotty, „neodpustíte, že jsem dnes tak z míry, až vám všecko vysvětlím, tak vás odprosím. Emilko moje zlatá! – Však ona ví, o čem chci povídat,“ a tu se zas radostí neznal, „a tak se ztratila. Byla byste tak hodná, kmotra, a šla se na ni na minoutku podívat?“

Paní Gummidgeová přikývla a vzdálila se.

„Jestli tohle není,“ řekl pan Peggotty, když se posadil mezi nás ke krbu, „nejsvětlejší večer mého života, tak jsem rejnok – a vařený k tomu – a víc nemusím mluvit. Tak teda, naše Emilka, pane,“ to tišeji k Steerforthovi, „– ta, co jste ji tady zrovna teď viděl tak růměnou…“

Steerforth pouze přikývl – ale s tak radostným výrazem zájmu a účasti na citech pana Peggottyho, že ten mu odpověděl, jako by byl Steerforth promluvil.

„No baže,“ řekl pan Peggotty, „to je ona. A taková je. Děkuju vám pěkně, pane!“

Ham na mne několikrát kývl, jako že to je jeho řeč také.

„Tak teda, ta naše Emilka,“ řekl pan Peggotty, „byla pro náš domov, co podle mého (jsem sice nevědomý člověk, ale v tohle věřím) nemůže pro žádný domov být nikdo jiný než taková okatá panenka. Není to moje dítě, jaktěživ jsem žádné neměl, ale víc bych ji milovat nemohl. Chápete, to bych nemohl!“

„Úplně vás chápu,“ řekl Steerforth.

„Já vím, že mě chápete,“ odpověděl pan Peggotty, „a děkuju vám pěkně znova. Mladý pán Davy tady, ten se pamatuje, jaká bývala, a vy můžete posoudit sám za sebe, jaká je; ale ani jeden z vás nemůže zplna vědít, co byla, co je a co bude znamenat pro moje milující srdce. Jsem drsný chlap, pane,“ řekl pan Peggotty, „jsem drsný jako starý mrož, ale nikdo myslím nemůže pochopit, co pro mne naše Emilka je, leda možná nějaká ženská. A jen tak mezi námi,“ a tu ztišil hlas ještě víc, „ale paní Gummidgeová se ta ženská nejmenuje, to ne, i když ta má jinak moře dobrých vlastností!“

Jako další přípravu k tomu, co hodlal vyprávět, si pan Peggotty znovu všemi deseti rozčechral vlasy a s rukama opřenýma o kolena pokračoval:

„A byl jeden člověk, co znal naši Emilku už od dob, kdy jí utonul otec, a co ji měl porád na očích, když byla holčička, když byla děvče, i když už byla žena. Člověk, který za podívání sice zrovna moc nestojí, to ne,“ řekl pan Peggotty, „po těle tak krapet jako já – drsný – s notnou dávkou námořnické krve v žilách – od vody – ale v jádře poctivý mládenec se srdcem na pravém místě.“

Pomyslel jsem si, že jsem ještě nikdy neviděl Hama rozzubeného tak na celé kolo, jako se na nás zubil tu chvíli.

„A co vám ta milá lodnická hazuka tady neprovede,“ řekl pan Peggotty s tváří radostnou jak sluníčko v pravé poledne, „jako že ona kvůli naší Emilce to své srdce ztratí. Chodí za ní jako pejsek, slouží jí, v čem jen může, chuť k jídlu nemá skorem žádnou, a když to už trvá hezky dlouho, přijde konečně ke mně a vyleje mi srdce. No a víte, já sám si už tak trošku přeju, aby ta naše Emilka měla veselku na obzoru. A když nic jiného, tedy si ji aspoň přeju vidět zadanou poctivému muži, co by měl právo ji chránit. Nevím, jak dlouho ještě na světě budu nebo jak brzo složím oudy – ale vím tolik, že kdyby mě někdy v noci vichřice obrátila tady před yarmouthskou rejdou dnem vzhůru a já měl přes hory vody, proti kterým nic nepořídím, vidět světýlka městečka blýskat naposledy, šel bych dolů ke dnu klidnější, kdybych si mohl pomyslit: »Tamhle na břehu je muž na život a na smrt věrný a oddaný mé Emilce, Bůh ji opatruj, a nic zlého ji nemůže potkat, dokud Bůh dá a ten člověk bude žít!«“

Pan Peggotty mávl s prostou vážností pravou paží, jako by jí mával na světla městečka naposledy, a když pohlédl Hamovi do očí a oba si přikývli, pokračoval potom zase v řeči:

„Tak teda, poradím mu, aby si s Emilkou promluvil. Je ho hora, ale je stydlavější než klouček a nezdá se mu to. Tak to řeknu já. »Jakže? Toho?« povídá Emilka. »Toho, kterého znám zblízka už tolik let a mám tolik ráda? Ale, strýčku, toho si přece nikdy nemůžu vzít! Je to takový poctivý dobrák!« Tak ji teda políbím a neřeknu už nic víc než: »Moje zlatá, máš pravdu, že mluvíš rovnou; vyber si sama podle svého, máš volnost jako ptáček.« Jdu pak teda za ním a povídám mu: »Taky bych to byl chtěl, ale nejde to. Ale nic se mezi vámi dvěma nemusí změnit a říkám ti jen tolik, chovej se k ní jako dosavad, buď muž!« A on mi podá ruku a řekne: »To budu!«, povídá. A celé ty dva roky taky byl – a choval se k ní čestně a mužně – a všechno u nás doma bylo stejné jako předtím.“

Obličej pana Peggottyho, v němž se dosud v souladu s postupem vyprávění střídaly rozličné výrazy, opět zářil vší dřívější vítěznou radostí, když nyní položil jednu ruku na koleno mně a druhou Steerforthovi (navlhčil si předtím obě dlaně slabou slinou, aby tomu skutku dodal větší váhu) a obracel se následující řečí rovným dílem na nás oba:

„A z čista jasna jednou večer – jakože dnes večer – se vám Emilka vrátí z práce a on s ní! Řeknete, to že přece ještě nic moc neznamená. Taky ne, protože se o ni stará jako bratr – po setmění a vlastně i před setměním a vůbec pořád. Ale najednou ji vám tahle hazuka lodnická vezme za ruku a radostí bez sebe na mne křikne: »Helejte! Tohle bude moje nevěsta!« A ona, půl kurážně a půl stydlivě, půl v smíchu a půl v pláči povídá: »Ano, strýčku! Jestli dovolíte.« – Jestli dovolím!“ vykřikl pan Peggotty a div si z vyjevení nad tím nápadem hlavu neukroutil. „Můj ty Bože, jako bych si někdy přál něco jiného! – »Jestli dovolíte, tak já jsem se zatím trochu usadila a rozmyslela jsem si to a budu mu dobrou ženou, co mi síly stačí, protože to je zlatý, poctivý dobrák!« A paní Gummidgeová, ta začne tleskat jako v divadle, a vy stojíte ve dveřích. Tak, už je to venku!“ řekl pan Peggotty. – „A vy stojíte ve dveřích! Zběhlo se to právě tuhle hodinu; a tadyhle je chlapík, který si ji vezme tu minoutku, jak bude po vyučení.“

Ham až zavrávoral, jak ani jinak nešlo, pod ranou, kterou mu pan Peggotty v bezmezné radosti uštědřil jako důkaz důvěry a přátelství, ale protože cítil, že se jaksi patří, aby nám něco řekl také on, s mnohým zakoktáním a s velkou námahou pravil:

„Vždyť nebyla o nic větší než vy, mladý pane Davy – když jste k nám přišel ponejprv – když mě už napadlo, jaká asi bude, až zroste. Viděl jsem ji zrůstat, páni – jako kytičku. Položil bych za ni život – mladý pane Davy – jejda, docela klidně a rád! Je pro mne víc – páni – než – je pro mne všechno, co kdy můžu chtít, a víc, než kdy – než kdy můžu vypovědít. Miluju – miluju ji z té duše. Na celé pevné zemi není pán – ani se nikde na všech mořích neplaví – který by miloval svou paní víc, než já miluju ji, i když by třeba leckterý vobyčejný mužský – dovedl povědět líp – co cítí v duši.“

Připadalo mi dojemné vidět takového statného ramenáče, jako teď byl Ham, celého rozechvělého přemírou toho, co cítil k hezoučkému stvořeníčku, které mu spoutalo srdce. I prostá důvěra, kterou v nás vkládal pan Peggotty a Ham, mi připadala sama o sobě dojemná. Dojímal mě celý ten příběh vůbec. Nakolik mé cítění ovlivňovaly vzpomínky z dětství, to nevím. Jel-li jsem tam s nějakým zbytečkem představy, že budu ještě stále do Emilky zamilovaný, nevím rovněž. Vím jenom, že mě to všechno plnilo radostí – ale z počátku radostí tak nepopsatelně křehkou, že by bylo stačilo jen maličko, aby se změnila v bolest.

Kdyby proto bylo záleželo na mně, abych v souzvuku s všeobecnou jejich náladou jakž takž dovedně uhodil na správnou strunu, byl bych to svedl velmi uboze. Záleželo to však na Steerforthovi, a ten si při tom počínal tak obratně, že jsme ve chvilce byli všichni v rozpoložení tak nenuceném a šťastném, jak bylo vůbec možné.

„Pane Peggotty,“ řekl, „jste z gruntu dobrý člověk a zasloužíte si být pořád tak šťastný, jako jste dnes večer. Tady je na to má ruka! Hame, šťastný brachu, raduji se s vámi! Tady je na to má ruka i pro vás! Fialinko, rozhrábni oheň, ať vesele praská! A teď, pane Peggotty, jestli se vám nepodaří přimět svou roztomilou neteř (jíž uvolňuji tady to místo v koutku), aby přišla mezi nás, sám odejdu. Žádnou mezeru u vašeho krbu v tak významný večer – a ze všech nejmíň takovou mezeru – si nevezmu na svědomí ani za všechny poklady Indie!“

Pan Peggotty tedy zašel do mé bývalé komůrky, aby Emilku přivedl. Z počátku se Emilka zdráhala, a šel pro ni tedy i Ham. Po chvilce ji pak přivedli mezi nás ke krbu, hluboce zmatenou a velice plachou; ale brzy nabyla trochu sebejistoty, když viděla, jak jemně a uctivě s ní Steerforth hovoří, jak obratně se vyhýbá všemu, co by ji mohlo přivést do rozpaků, jak rozpráví s panem Peggottym o člunech, lodích, přílivu a rybách, jak v souvislosti se mnou vzpomíná na dobu, kdy poznal pana Peggottyho v Salemském ústavě, jak úžasně se mu líbí jejich loď i všechno, co k ní patří, a jak lehce a nenuceně si počíná, čímž nás všechny ponenáhlu svedl do čarovného kroužku, takže jsme si pak všichni vespolek povídali bez jakékoli zdrželivosti.

Emilka sama mluvila celý večer málo, ale přihlížela a poslouchala, do tváře se jí vrátila oduševnělost a byla vůbec překrásná. Steerforth vyprávěl příběh o jakémsi strašlivém ztroskotání (který vyplynul z jeho hovoru s panem Peggottym), jako by celou tu pohromu viděl zrovna před sebou – a Emilka na něm celou dobu visela očima, jako by ji viděla také tak. Jako příjemný protiklad nám vyprávěl o jednom veselém dobrodružství, které sám zažil, a to tak zábavně, jako by pro něho ta příhoda byla stejnou novinkou jako pro nás – a Emilka se smála, až loď jejím líbezným smíchem zvonila, a smáli jsme se všichni (i Steerforth sám) v neodolatelném souzvuku s něčím tak příjemným a bezstarostným. Přiměl pana Peggottyho, aby nám zazpíval, nebo spíš zahřímal „Když s vichrem po moři jde bouř’, jde bouř’, jde bouř’,“ a sám zazpíval jednu námořnickou píseň tak procítěně a krásně, že mnoho nechybělo, abych si představil, že se venku kolem domu žalostně plíží, poslouchá a do našeho nerušeného mlčení tiše kvílí sama Meluzina.

A paní Gummidgeová? Tu oběť malomyslnosti rozehřál s úspěchem, kterého od smrti jejího starého (jak mi prozradil pan Peggotty) dosud nedosáhl nikdo jiný. Dopřával jí tak málo času, aby se cítila opuštěná a ztracená, že v tom podle ní, jak se druhý den vyjádřila, musely být nějaké čáry.

Neosoboval si však nárok na to, že stůj co stůj musí být středem pozornosti i hovoru. Když se Emilka trochu osmělila a mluvila se mnou (ale dosud plaše) přes šířku krbu o tom, jak jsme se kdysi spolu toulávali po břehu a sbírali škeble a oblázky, a když jsem se jí ptal, jestli si ještě pamatuje, s jakou oddaností jsem k ní tehdy lnul, a když jsme se z toho vzpomínání na krásu starých časů, jež se nám dnes jevily už tak neskutečné, oba rozesmáli a červenali, Steerforth mlčel, poslouchal a zamyšleně nás pozoroval. V tu chvíli a vlastně celý večer seděla Emilka na staré truhličce ve svém starém koutku u krbu a vedle ní Ham na místě, kde jsem sedával já. Nedovedl jsem u sebe rozhodnout, bylo-li to, že se tiskla blízko ke stěně, aby byla co nejdál od Hama, výrazem její osobité škádlivosti nebo dívčí zdrželivosti před námi, ale všiml jsem si, že tak seděla celý večer.

Jak se pamatuji, byla skorem půlnoc, když jsme odcházeli. Večeřeli jsme nějaké suchary a uzené ryby a Steerforth vylovil z kapsy plnou láhev holandské jalovcové, kterou jsme my muži (teď už mohu říci „my muži“ bez uzardění) vyprázdnili. Rozloučili jsme se vesele, a když se všichni semkli do hloučku za dveřmi, aby nám co možná nejdál posvítili na cestu, viděl jsem, jak za Hamem vykukují Emilčiny něžné modré oči a dívají se za námi, a slyšel jsem, jak její líbezný hlas na nás volá, abychom si dali pozor na cestu.

„Opravdu kouzelná víla!“ řekl Steerforth a zavěsil se do mne. „Hm! Je to roztodivný kout a jsou to roztodivní lidé – a stýkat se s nimi je zbrusu nový pocit.“

„A jak nám taky přeje náhoda,“ řekl jsem mu na to, „že jsme přišli zrovna včas, abychom byli svědky jejich štěstí z chystaného sňatku! Nikdy jsem ještě neviděl lidi tak šťastné! Je rozkoš se na to dívat a tu poctiveckou radost s nimi sdílet, jako se to povedlo nám!“

„Ten chlapík je pro to děvče trochu přitroublý, že?“ odpověděl Steerforth.

Předtím se choval k němu i ke všem ostatním tak srdečně, že mě tato neočekávaná chladná odpověď pohoršlivě zarazila. Ale když jsem se po něm rychle otočil a spatřil v jeho očích smích, odpověděl jsem se značnou úlevou:

„Ale jdi, Steerforthe! Jen si dělej vtipy na chudáky! Ať se už potýkáš se slečnou Dartlovou nebo se pokoušíš žertem přede mnou zatušovat své sympatie, nic mi nenamluvíš. Když vidím, jak dokonale jim rozumíš, jak báječně se dovedeš vpravit do šťastného rozpoložení takového prostého rybáře nebo vyhovět zamilované slabůstce, jako jsi to udělal pro mou starou chůvu, pak vím, že tě nemůže nechat lhostejným žádná radost ani starost, žádné pohnutí takových lidí. A pro to se ti obdivuji, Steerforthe, a za to tě miluji stokrát víc!“

Zastavil se, zadíval se mi do tváře a řekl: „Věřím, Fialinko, že to myslíš vážně a že jsi dobrý člověk. Kéž bychom byli takoví všichni!“ A v příštím okamžiku, zatím co jsme rázným krokem mířili zpátky do Yarmouthu, si už vesele notoval písničku pana Peggottyho.

22. Některá stará místa a někteří noví lidé

Zůstali jsme se Steerforthem v tom kraji déle než čtrnáct dní. Nemusím podotýkat, že jsme většinu času trávili spolu, ale tu a tam jsme byli i několik hodin za sebou každý jinde. On se cítil na moři jako doma, ale já jsem z něho zvláštní potěšení neměl, a když si vyjel s panem Peggottym v člunu, což byla Steerforthova nejmilejší zábava, zůstával jsem obyčejně na břehu. Noclehování v mém vyhrazeném pokojíku mi ukládalo jisté omezení, jemuž on nepodléhal – věděl jsem totiž, jak neúnavně se Peggotka celý den věnuje ošetřování pana Barkise, a nechtěl jsem proto zůstávat pozdě do noci venku – kdežto Steerforth, který se usadil v hostinci, neměl jiné zřetele než pouze vlastní náladu. Tak se stalo, že jsem se doslechl, jak v době, kdy já jsem už v posteli, častuje v Ochotě, oblíbené to hospůdce pana Peggottyho, rybáře menším pohoštěním a jak se v rybářském úboru plaví při měsíčku po celé noci po moři a vrací se až s ranním přílivem. Tou dobou jsem však už věděl, že si jeho neklidná povaha a smělý duch s oblibou vyhledávají příležitost, jak se vybít v tělesné námaze v drsném počasí stejně jako v každém jiném zdroji vzrušení, který se mu nově naskytne, a proto mě žádné jeho počínání nepřekvapovalo.

Jiný důvod, proč jsme někdy nebývali pohromadě, byl ten, že jsem přirozeně měl zájem zajít si do Blunderstonu a znovu se procházet po starých místech, známých z dětství, kdežto Steerforth, když se tam podíval jednou, už žádný velký zájem, aby tam zajel po druhé, přirozeně neměl. Proto jsme se po tři čtyři dny, na které si právě namátkou vzpomínám, hned po časné snídani rozešli a setkali se zase až u velmi pozdního oběda. Jak v tom mezidobí tráví čas, neměl jsem ani ponětí kromě povrchní vědomosti, že se v místě těší kromobyčejné oblibě a že má dvacaterou možnost, jak se úspěšně rozptýlit tam, kde by jiný člověk nebyl možná našel ani jedinou.

Pokud pak jde o mne, na těch osamělých vycházkách jsem se zabýval tím, že jsem si cestou připamatovával každý sáh staré známé silnice a vyhledával stará známá místa, jichž jsem se nemohl dost nasytit. Vyhledával jsem je, jako jsem je dříve vyhledával v paměti, a prodléval jsem na nich, jako u nich kdysi prodlévaly mé mladší vzpomínky, když jsem byl daleko od nich. Kolem hrobu pod stromem, v němž odpočívali mí rodiče – na který jsem hledíval z okna, dokud kryl jenom otce, s tak podivným slitovným pocitem a u kterého jsem stál tak opuštěný, když ho otevřeli, aby přijal mou hezkou matku a její děťátko – kolem hrobu, jejž Peggotčina věrná péče udržovala od té doby neustále upravený a z něhož udělala zahrádku, jsem prochodil celé hodiny. Ležel v tichém zákoutí trochu stranou, ale ne zas tak daleko, abych nepřečetl jména na náhrobním kameni, když jsem se procházel po hřbitovní cestě, až mě vyrušily údery zvonu na kostelní věži, který odbíjel hodiny, protože mi připadaly jako hlas s onoho světa. Mé úvahy se v těch chvílích vždycky obíraly postavením, jehož v životě dosáhnu, a významnými činy, jež vykonám. Ohlas mých kročejů nenotoval žádnou jinou píseň, nýbrž věrně provázel toto pásmo úvah, jako bych se byl vrátil domů, abych stavěl své vzdušné zámky po boku živé matky.

S mým starým domovem se udály velké změny. Orvaná hnízda, tak dávno vranami opuštěná, zmizela a stromy, silně prokleštěné a prořezané, ztratily bývalý známý vzhled. Zahrada zpustla a polovinu domovních oken kryly trvale okenice. Dům byl obydlen, ale pouze osamělým choromyslným pánem a lidmi, kteří o něho pečovali. Sedával vždycky u mého okénka, díval se na hřbitov a já v duchu hádal, zda jeho roztoulané myšlenky kdy zabloudí k některé z představ, jimiž se obíraly moje myšlenky tehdy za růžových jiter, když jsem v noční košilce vykukoval z téhož okénka a viděl ovce klidně se popásat ve světle vycházejícího slunce.

Naši staří sousedé, pan a paní Grayperovi, odjeli do Jižní Ameriky a déšť si promáčel střechou jejich prázdného domu cestu a nadělal na venkovních zdích šmouhy. Pan Chillip se znovu oženil a vzal si velkou, kostnatou a nosatou ženu, s níž měl scvrklé děťátko s hlavou tak těžkou, že ji neudrželo zpříma, a se slabýma vypoulenýma očima, jimiž jako by se ustavičně ptalo, proč vlastně přišlo vůbec na svět.

V prapodivném zmatku se ve mně prostupoval smutek s potěšením, když jsem se toulával po svém rodišti, dokud mi rudnoucí zimní slunce nepřipomnělo, že je čas vydat se na zpáteční cestu. Když jsem však měl starý domov za zády, a zvlášť když jsem pak se Steerforthem seděl u jasně rozplápolaného ohně spokojeně u oběda, tu mě pomyšlení, že jsem tam byl, vskutku blažilo. Stejně blahé bylo, třebaže v tlumenější míře, když jsem večer přišel do svého milého pokojíčka a při listování v krokodilí knížce (která tam stále ležela na stolku) s vděkem v srdci si připamatovával, jakým je pro mne požehnáním, že mám takového přítele, jako je Steerforth, takovou přítelkyni, jako je Peggotka, a takovou náhradu za to, co jsem ztratil, jako je má znamenitá a šlechetná teta.

Nejkratší cesta do Yarmouthu, když jsem se vracíval z těch dlouhých vycházek, byla dát se převézt po moři. Loďka mě vyložila na pláni mezi městečkem a mořem, přes kterou jsem mohl zamířit přímo a ušetřit si tak značnou okliku po silnici. Protože domek pana Peggottyho stál na té holé pustině, a to sotva sto kroků od mého vytčeného směru, vždycky jsem tam cestou na chviličku zaskočil. Skorem po každé mě tam očekával Steerforth, v jehož společnosti jsem pak mrazivým vzduchem a houstnoucí mlhou pokračoval v cestě k blikavým světlům městečka.

Když jsem se jednoho tmavého večera vracel později než obvykle – neboť jsme se už chystali k zpáteční cestě domů a já si zašel ten den do Blunderstonu na rozloučenou – zastihl jsem ho v páně Peggottyově domku samotného. Seděl v zadumání před ohněm a hroužil se do svých myšlenek tak hluboce, že si mou blízkost vůbec neuvědomoval. To bylo sice vskutku snadno možné, i kdyby netonul v zamyšlení tak úporném, protože písčitá půda venku úplně tlumila kroky, ale nevzpamatoval ho ani můj vstup do světnice. Stál jsem už u něho a díval se na něj, ale ještě stále se s mračným čelem utápěl v přemítání.

Když jsem mu položil ruku na rameno, polekal se tak, že polekal i mne.

„Přepadáš mě tady,“ řekl málem zlostně, „jako zlé svědomí!“

„Musel jsem se ti přece nějak přihlásit,“ odpověděl jsem. „Snesl jsem tě snad s hvězd na zem?“

„Ne,“ odpověděl. „Ne.“

„Tak odkud tedy?“ řekl jsem a sedl jsem si vedle něho.

„Díval jsem se na obrazy v plamenech,“ odpověděl.

„Ale mně podívanou kazíš,“ řekl jsem, když kusem hořícího dřeva rozhrábl rychle oheň a rozvířil rej řeřavých jisker, který se prudce vznesl do malého dymníku a prohnal se komínkem hučivě ven do noci.

„Ty bys je nebyl viděl,“ namítl. „Tahle bastardská doba, ani den, ani noc, se mi hnusí! Jdeš mi ty ale pozdě! Kde jsi byl?“

„Byl jsem se rozloučit se svou oblíbenou vycházkou,“ řekl jsem.

„A já seděl tady,“ řekl Steerforth a rozhlédl se po světnici, „a myslel na to, že všichni ti lidé, které jsme tady zastihli tak šťastné ten večer, co jsme sem přijeli, jsou třebas – když soudím podle pustého vzhledu té světnice tuhle chvíli – rozprášení po světě, mrtví nebo kdovíjak postižení neštěstím. Davide, kéž by byl Bůh dal a já měl těchhle posledních dvacet let rozumného otce!“

„Můj drahý Steerforthe, co je s tebou?“

„Z hloubi duše bych si přál, aby mě byli líp vedli!“ zvolal. „Z hloubi duše bych si přál, abych se byl dovedl líp vést sám!“

Z jeho chování čišelo tolik vášnivého zoufalství, že jsem úplně užasl. Podobal se sobě tak málo, že bych to nikdy nebyl pokládal za možné.

„Bylo by lepší být raději ten chudák Peggotty nebo ten jeho klacek synovec,“ řekl, vstal a rozmrzele se opřel o krbovou římsu s obličejem k ohni, „než být to, co já, dvacetkrát bohatší a dvacetkrát chytřejší, a být sám sobě takovou trýzní, jakou jsem si v téhle bárce, kterou byl člověku čert dlužen, poslední půlhodinu byl!“

Ta změna v něm mě tak ohromila, že jsem se na něho zprvu ten mlčky díval, jak stojí u krbu, opírá si čelo o ruku a hledí zádumčivé do ohně. Konečně jsem ho pak se vší vážností, kterou jsem pociťoval, důtklivě prosil, aby mi pověděl, co se stalo, že ho to tak mimořádně rozmrzelo, a dovolil mi, abych mu byl aspoň soucitným přítelem, když už nemohu doufat, že bych mu poradil. Dávno předtím, než jsem domluvil, se rozesmál – smíchem, který byl z počátku podrážděný, ale do něhož se brzy začalo vracet obvyklé veselí.

„I co, Fialinko, to nic, to nic!“ odpověděl. „Už v hostinci v Londýně jsem ti přece říkal, že občas jsem sám sobě nezáživným společníkem. Právě teď jsem byl sám sobě můrou – nebo mě myslím musela nějaká tlačit. V nudných chvílích přicházejí člověku občas na mysl dětské strachy a člověk ani nepozná, že to jsou jen povídačky. Patrně jsem si spletl sám sebe s tím darebákem, co mu bylo »všechno jedno« a co ho předhodili lvům – což je myslím vznešenější způsob, jak se propadnout do horoucích pekel. To, čemu říkají báby husí kůže, mi skákalo po těle od hlavy až k patě. Bál jsem se sám sebe.“

„Ničeho jiného se myslím nebojíš,“ řekl jsem.

„Snad ne, a přece je možná ledaco, čeho bych se bát mohl,“ odpověděl. „I co! Tak už to chodí! Už se nikdy tak poničit nedám, Davide; ale ještě jednou ti řeknu tolik, drahý kamaráde, že by pro mne (a pro víc lidí než pro mne) bývalo lepší, kdybych byl měl přísnějšího a rozumného otce!“

Steerforth měl vždycky velice výrazný obličej, ale výraz tak smrtelné vážnosti, jako když s pohledem upřeným do ohně pronášel tato slova, jsem v něm v životě neviděl.

„Stojí to všechno za tohle!“ řekl a udělal rukou pohyb, jako když vyhazuje něco lehkého do výše.

„Tak. Teď, když zmizel, jsem zas muž 85& –

[&85 „Tak teď, když zmizel, jsem zas muž…“ – Macbethova slova, která pronáší, když zmizí Banquův duch (Shakespeare, Macbeth, III, 4).]

jako Macbeth. A teď hurá k obědu! Pakli jsem, Fialinko (po macbethovsku), vskutku velkolepou výtržností hody nezkazil!“86&

[&86 „vskutku velkolepou výtržností hodů nezkazil“ – poznámka Lady Macbethové na výše uvedené Macbethovo prohlášení.]

„To se divím, kam se všichni poděli!“ řekl jsem.

„Ví Bůh,“ řekl Steerforth. „Když jsem se napřed prošel k přívozu, jestli už nejdeš, prošel jsem se zpátky sem a našel domek opuštěný. To mi dalo látku k přemýšlení, a v přemýšlení jsi mě tady zastihl.“

Příchod paní Gummidgeové s košíkem vysvětlil, jak se stalo, že domek zůstal prázdný. Odskočila si něco koupit, co potřebovala, ještě než se s přílivem vrátí pan Peggotty, a nechala zatím dveře nezamčené pro případ, že by se Ham a Emilka, která v ten den končila práci dřív, náhodou vrátila domů, mezitím co ona bude pryč. Když Steerforth srdečným pozdravem a rozpustilým objetím značně pozvedl náladu paní Gummidgeové, vzal mě pod paždí a odváděl mě rychle pryč.

Neméně než paní Gummidgeové pozvedl náladu také sobě, poněvadž po cestě byl zase v obvyklém dobrém rozmaru a živě vykládal.

„Tak tedy,“ řekl zvesela, „zítra dáme tomuhle pirátskému životu vale, co?“

„Tak jsme se aspoň domluvili,“ odpověděl jsem. „A víš přece, že už máme místa na dostavníku zamluvená.“

„Ano! Není už patrně žádná pomoc,“ řekl Steerforth. „Málem jsem zapomněl, že se na světě dá taky dělat ještě něco jiného, než se jezdit houpat po tom moři tady. Kéž by nic jiného nebylo!“

„Pokud by to vonělo novotou,“ řekl jsem se smíchem.

„Dost možná,“ odpověděl, „ačkoliv na takové rozmilé neviňátko, jako je můj mladý přítel, má ta poznámka trochu jizlivý nádech. Nu co! Myslím, Davide, že jsem náladový člověk. Já vím, že jsem – ale dokud je žhavé, dovedu věru železo kout s vervou! Myslím, že už dnes bych docela slušně obstál v lodivodské zkoušce pro tyhle vody tady.“

„Pan Peggotty tvrdí, že jsi hotový div,“ řekl jsem na to.

„Mořeplavecký zázrak, ne?“ zasmál se Steerforth.

„To taky říká, a víš sám, že má svatou pravdu, protože přece víš, jak horlivě se činíš ve všem, do čeho se pustíš, a jak snadno se dovedeš všechno dokonale naučit. A to mě na tobě udivuje nejvíc, Steerforthe – že tě uspokojuje využívat svých schopností takhle přelétavě.“

„Uspokojuje?“ odpověděl rozjařeně. „Mne přece neuspokojuje na světě nic než tvá svěží nevinnost, má něžná Fialinko. A co se přelétavosti týče, nu, neosvojil jsem si ještě umění, jak se uvázat k některému z kol, na nichž se dnešní Ixionové 87& bez ustání točí. Nějak jsem to při tom špatném učedníkování zmeškal a dnes už o to nestojím. – Víš, že jsem si tady koupil člun?“

[&87 Ixionové – V starořeckém bájesloví se vypráví, že nejvyšší bůh Zeus potrestal Ixiona, krále Lapithů, za lásku k bohyni Heře, své manželce, tím, že ho připoutal k věčně se točícímu kolu v podsvětí (Tartaru).]

„Jsi ty zpropadeně divný člověk, Steerforthe!“ zvolal jsem a zarazil se v chůzi – neboť to bylo po prvé, co jsem o tom slyšel. „Když tě třeba už jaktěživo ani nenapadne někdy se tady vůbec ještě ukázat!“

„No, nevím,“ odpověděl mi. „Zalíbilo se mi tady. V každém případě,“ táhl mě se spěchem kupředu, „koupil jsem člun, který byl na prodej – klipr 88&, říká pan Peggotty, co letí jako šipka; a to letí! – a pan Peggotty na něm bude v mé nepřítomnosti kapitánovat.“

[&88 klipr – (z ang.) rychlá plachetnice.]

„Teď už ti rozumím, Steerforthe,“ řekl jsem nadšeně. „Děláš, že sis ho koupil pro sebe, ale ve skutečnosti jsi ho koupil proto, abys prokázal platnou službu jemu. Jak tě znám, mohl jsem to vědět hned. Můj drahý, laskavý Steerforthe, jak ti mám povědět, co si o tvé šlechetnosti myslím?“

„Pchá!“ odpověděl a zčervenal. „Čím míň řečí, tím líp.“

„Copak jsem to nevěděl?“ zvolal jsem. „Copak jsem neříkal, že tě žádná radost ani starost, ani žádný jiný cit takových poctivých duší nemůže nechat lhostejným?“

„No ano, ano,“ odpověděl, „to všechno jsi mi říkal. A tím to skončíme. Namluvili jsme se o tom už dost!“

Protože jsem se bál, abych ho nerozmrzel, kdybych se nepřestal obírat námětem, který on bere na tak lehkou váhu, obíral jsem se jím dál už jenom v myšlenkách, zatím co jsme pokračovali v cestě krokem ještě rychlejším než předtím.

„Potřebuje nové ráhnoví,“ řekl Steerforth, „a já tady nechám Littimera, který se o to postará, abych měl jistotu, že je všechno do puntíku hotové. Říkal jsem ti už, že přijel Littimer?“

„Ne“

„No ano! Přijel dnes ráno a přivezl mi dopis od matky.“

Když se naše pohledy setkaly, všiml jsem si, že je tak bledý, až má i rty bílé, ačkoliv se na mne dívá velice upřeně. Napadla mě obava, neuvrhla-li ho snad do toho rozpoložení mysli, v němž jsem ho zastihl u opuštěného krbu, nějaká roztržka s matkou. Nadhodil jsem to.

„Ale kde!“ řekl, zavrtěl hlavou a tichounce se zasmál. „Nic takového! Ano! Tak můj sluha tedy přijel!“

„Pořád stejný?“ řekl jsem.

„Pořád stejný,“ přikývl Steerforth. „Nedosažitelný a chladný jako severní pól. Postará se taky, aby člun dostal nové jméno. Teď to je Racek Bouřňák. Jak může pana Peggottyho zajímat Racek Bouřňák? Dám ho překřtít.“

„Jaké jméno mu dáš?“

„Emilka.“

Protože se na mne stále díval tak upřeně, vzal jsem to jako připomínku, že by mu nebylo milé, abych ho za jeho pozornost nějak vychvaloval. Neubránil jsem se, abych výrazem v obličeji neprozradil, jakou z toho mám radost; slovy jsem však spořil a Steerforth se opět začal usmívat jako obvykle a vypadal, že se mu ulevilo.

„Ale podívej,“ řekl a hleděl kus před sebe, „kdo tady nejde, jako sama živá Emilka! A ten mládenec s ní, hm? Na mou duši, pravý rytíř. Nehne se od ní na krok!“

Ham pracoval v té době jako lodní tesař; měl k tomu řemeslu přirozené nadání, zdokonaloval se v něm a vypracoval se na zručného tovaryše. Byl v pracovních šatech a vypadal sice značně drsně, ale přesto mužně a jako velice schopný ochránce pro to svěží poupě po svém boku. Ano, v tváři se mu zračila upřímnost, poctivost a neskrývaná pýcha na ni i na svou lásku k ní – všechno, co v mých očích dělalo obličej nejhezčím. Když přicházeli proti nám, pomyslil jsem si, jak dobře se k sobě ti dva hodí i po téhle stránce.

Když jsme se zastavili, abychom s nimi promluvili, vyvlekla ruku zpod jeho paždí a s uzarděním ji podala Steerforthovi a potom mně. A když jsme spolu vyměnili několik slov a oni pokračovali zase v cestě, nechtěla se do něho už znovu zavěsit a místo toho, zřejmě ještě plachá a zaražená, šla dál samostatně. Připadalo mi to všechno velice líbezné a půvabné a zdálo se, že stejně tak to připadá i Steerforthovi, když jsme se za nimi dívali, jak se nám ve světle vycházejícího měsíce rozplývají.

Vtom kolem nás prošla – zřejmě s úmyslem je sledovat – mladá žena, jejíž blízkosti jsme si předtím nevšimli, ale jejíž obličej jsem zahlédl, když se kolem nás mihla, a pokládal jej za jaksi povědomý. Byla lehce oblečená, vypadala drze, rozdivočele, vyzývavě a uboze, ale jak se zdálo, pro tu chvíli pustila všechno po větru, který zrovna vál, a neměla jiný zájem než oba sledovat. Když temná táhlá rovina do sebe už jejich postavy vstřebala a zanechala našim očím v prostoru mezi námi a mořem a mračny pouze sebe samu, zmizela stejným způsobem i postava její, stále stejně daleko od nich jako předtím.

„To je ale černý stín, co se za tím děvčetem táhne!“ řekl Steerforth a zastavil se. „Co v tom může být?“

Mluvil tichým hlasem, který mi zněl skorem cize.

„Patrně si vzala do hlavy, že od nich něco vyžebrá,“ řekl jsem.

„Žebrák by nebyl nic mimořádného,“ pravil Steerforth, „ale podivné je, že se ten žebrák zjevuje dnes večer v takovéhle podobě.“

„Proč?“ zeptal jsem se ho.

„Po pravdě z žádného lepšího důvodu než proto,“ řekl po krátké přestávce, „že jsem na něco takového myslel, když se to kolem nás mihlo. Odkud se to tady, u kozla, vůbec vzalo, to bych rád věděl!“

„Ze stínu téhle zdi, myslím,“ řekl jsem; právě tu chvíli jsme vyšli na cestu, podél které se táhla zeď.

„Už je to pryč!“ odpověděl, když se ohlédl přes rameno. „A všechno zlo zmiz s tím! – A teď hurá k obědu!“

A znovu se ohlédl přes rameno k třpytivé čáře, v níž moře spadalo v dálce pod obzor; a ještě znovu. Po krátký zbytek cesty do hostince se pak kusými větami příhodě podivoval ještě několikrát a zdálo se, že ji pustil z hlavy, teprve když nás zalévala zář ohně a svíček, zatím co jsme už zahřátí a veselí seděli u stolu.

Byl tam Littimer a měl na mne svůj obvyklý vliv. Když jsem vyslovil naději, že se paní Steerforthové i slečně Dartlové vede dobře, uctivě (a samozřejmě úctyhodně) mi odpověděl, že se jim vede celkem dobře, poděkoval mi a vyřídil mi jejich poručení. To bylo všechno; a přece se mi zdálo, že říká tak zřetelně, jak jen člověk může: „Jste velice mladý, pane; jste nesmírně mladý.“

Už jsme skorem dojedli, když z kouta, odkud nás hlídal, nebo jak jsem cítil, odkud spíš hlídal mne, postoupil o několik krůčků ke stolu a řekl svému pánovi:

„Promiňte, prosím, pane. Je zde slečna Mowcherová.“

„Kdo?“ zvolal Steerforth celý užaslý.

„Slečna Mowcherová, prosím.“

„Pro všechno na světě, co tady dělá ta?“ podivil se Steerforth.

„Tato končina je zjevně její rodiště, pane. Svěřila mi, že sem každý rok pravidelně zajíždí ve výkonu svého povolání, pane. Potkal jsem ji dnes odpoledne na ulici a přála si vědět, dostane-li se jí té cti, aby vám směla po obědě vykonat návštěvu, pane.“

„Znáš tu obryni, o které je řeč, Fialinko?“ zeptal se mě Steerforth.

Musil jsem přiznat – styděl jsem se, že tento můj nedostatek vychází najevo právě před Littimerem – že slečna Mowcherová a já se vůbec neznáme.

„Tak ji tedy poznáš,“ řekl Steerforth, „protože patří k sedmi divům světa. Až přijde slečna Mowcherová, uveďte ji sem.“

Jmenovaná dáma ve mně budila jistou zvědavost a napětí, zvláště když se Steerforth, kdykoli jsem se o ní zmínil, mohl smíchy popukat a rozhodně odmítal odpovědět na jakoukoli mou otázku, která se jí týkala. Zůstal jsem proto ve stavu značné nedočkavosti ještě asi půl hodiny po tom, co se sklidilo se stolu; a seděli jsme už nad karafou s vínem u krbu, když se teprve otevřely dveře a Littimer se svou obvyklou vážností zcela nezměněnou oznámil:

„Slečna Mowcherová!“

Podíval jsem se do dveří, ale nikoho jsem neviděl. A s myšlenkou, že si slečna Mowcherová dává trochu na čas, než se ukáže, díval jsem se ještě stále do dveří, když tu se k mému nezměrnému úžasu kolem divanu, který stál mezi mnou a dveřmi, přikolébala nadoudaná trpaslice, asi tak čtyřicátnice nebo pětačtyřicátnice, s velikánskou hlavou a obličejem, s darebáckýma šedýma očima a s rukama tak úžasně krátkýma, že aby si při zamilovaném mžourání po Steerforthovi mohla na pršatý nos čtverácky přitisknout prst, musila k němu na půl cesty nahnout hlavu a přitisknout nos k prstu. Bradu, jaké se říká dvojitá, měla tak tlustou, že se jí v jejích záhybech nadobro ztrácely stuhy od klobouku i s mašličkou. Krk neměla žádný, pas neměla žádný, nohy neměla žádné – aspoň žádné takové, aby stály za řeč; neboť ačkoliv byla od hlavy až tam, kde měla mít pas, kdyby byla nějaký měla, víc než normálně velká, a ačkoliv jako většina lidských tvorů dole končila párem chodidel, byla tak malinká, že u běžně velké židle stála jako u stolu, s brašnou, kterou si nesla, položenou na sedadle. Když si tato dáma, vyšňořená s nenucenou ledabylostí, přivedla s popsanou již námahou ukazováček do styku s nosem, a když chvíli postála, zatím co si s hlavou nezbytně nachýlenou ke straně, jedním okem zavřeným a neobyčejně vychytralým výrazem v tváři chviličku zamilovaně měřila Steerfortha, propukla v příval slov.

„Jakže! Moje kytička!“ začala roztomile a potřásala na něho tou velikou hlavou. „Tak vy jste tady, no ne! Ó, vy nezbedníku, fuj, styďte se, copak tropíte tak daleko od domova? Vzala bych na to jed, že nějakou neplechu! Jejej, jste vy mi povedené kvítko, Steerforthe, to si nedám vzít, a já druhé, viďte? Ha, ha, ha! Byl byste jistě vsadil stovku proti pětce, co, že mě tady nenatrefíte, nemám pravdu? Svatá prostoto, pane pán, já jsem všady. Jsem hned tady a hned tamhle, a hned nevím kde všude – jako ta půlkoruna, co ji eskamotér přičaruje dámě do šátečku. A když už mluvíme o šátečkách – a o dámách taky – jste vy mi to potěšení pro tu svou milovanou máti, viďte, chlapíčku zlatá, a hádejte si, jestli to myslím vážně nebo z legrace!“

Při této větě své tirády si slečna Mowcherová rozvázala klobouk, hodila si pentle na záda a udýchaná se posadila na podnožku před krbem, čímž si z jídelního stolu, který nad ní rozestíral svá mahagonová ochranná křídla, udělala jakýsi altánek.

„Ach, ty můj světe kulatý!“ pokračovala, popleskávala si ručičkama po kolínkách a blýskla po mně bystrým okem. „Jsem už krapet moc při těle, to se nedá popřít, Steerforthe. Stačí vyjít jedny schody, a nabrat potřebný dech mi dá stejnou práci jako nabrat džber vody. Ale kdybyste mě viděl koukat shora z okna, tak byste si myslel, že jsem docela pohledná ženská, viďte?“

„To bych si myslil, ať vás vidím kdekoli,“ odpověděl Steerforth.

„Dejte pokoj, lumpíku, povídám,“ zvolalo to malé stvoření a šlehlo po něm kapesníkem, jímž si utíralo obličej, „a dovolenost si nechte zajít! Ale na mé slovo a čest, minulý týden jsem byla v domě lady Mithersové – panečku, to je ženská, ta se drží! – A když jsem na ni čekala, přišel do pokojíku sám Mithers – panečku, to je mužský, ten se drží!– A ta jeho paruka taky, vždyť ji má už posledních deset let – a ten mi vám sekal komplimenty takovým kvaltem, že jsem si už myslela, že budu muset zazvonit! Ha, ha, ha! Je to roztomilé roští, ale chybějí mu zásady!“

„Co jste dělala u lady Mithersové?“ zeptal se Steerforth.

„Povídali, že mu hráli, pacholíčku v povijánu,“ odsekla mu, znovu si klepla na nos, sešklebila tvář a zamrkala jako skřítek, nadaný nadpřirozeným ostrovtipem. „Vás tohle zajímat nemusí! Chtěl byste vědět, jestli jí zachraňuju vlasy, aby jí nepadaly, nebo jestli jí je barvím, nebo jestli jí šmajchluju pleť nebo krášlím obočí, chtěl byste, viďte? A taky se to dovíte, zlatíčko – až vám to povím! Víte, vy, jak se jmenoval můj pradědek?“

„To ne,“ řekl Steerforth.

„Pan Nenaletěl, můj cukrkandlíčku,“ odpověděla slečna Mowcherová, „a ten pocházel ze starého rodu Nenaletělů de Finta a po něm jsem já zdědila majorát.“

V životě jsem neviděl nic, co by se vyrovnalo mrknutí slečny Mowcherové, leda sebejistotu slečny Mowcherové. Měla také pozoruhodný zvyk, když poslouchala, co jí kdo říká, nebo čekala na odpověď na něco, co sama řekla, vyčkávat s hlavou lišácky nakloněnou ke straně a pokukovat nahoru jedním okem jako straka. Byl jsem tak skrz naskrz užaslý, že jsem, jak se obávám, docela zapomněl na všechna pravidla slušného chování, neboť jsem jen seděl a civěl na ni.

Zatím si k sobě přitáhla židli a horlivě lovila z brašny (při čemž do ní při každém hrábnutí ponořila celou krátkou ruku až po rameno) spoustu lahviček, hubek, hřebenů, kartáčů, flanelových klůcků, malých želízek na ondulování a jiných nástrojů a vyhazovala to všechno na hromadu na židli. Z ničeho nic s tím krámováním přestala a přivedla mě do značných rozpaků, když se zeptala Steerfortha:

„Kdo je ten váš přítel?“

„Pan Copperfield,“ řekl Steerforth, „a rád by vás poznal.“

„No dobrá, ať mě tedy pozná! Však jsem si hned myslela, že na to vypadá!“ odpověděla slečna Mowcherová, kolébala se s brašnou v ruce ke mně a cestou se na mne smála. „Tvářička jako broskvička!“ řekla a stoupla si na špičky, aby mě mohla štípnout do tváře, ačkoli jsem seděl. „K nakousnutí! Mám broskve k smrti ráda. Jsem celá šťastná, že vás poznávám, pane Copperfielde, věřte mi!“

Odpověděl jsem, že si blahopřeji k takové cti, jako je seznámení s ní, a že naše štěstí je tedy vzájemné.

„Ajé, má ty dobroto, jsme my zdvořáčkové!“ zvolala slečna Mowcherová a udělala směšný pokus zakrýt si ten velikánský obličej svou malinkatou ručičkou. „Je tohle ale svět samý klam a mam, viďte?“

Touto otázkou se obrátila důvěrně na nás oba, když si zase spustila malinkatou ručičku s obličeje a vnořila ji znovu celou až po rameno do brašny.

„Jak to myslíte, slečno Mowcherová?“ řekl Steerforth.

„Ha, ha, ha! Jsme my vykutálená cháska šizuňků, co říkáte, můj cukrkandlíčku?“ odpověděl ten ženský krsek, když s hlavou ke straně a s jedním okem vzhůru šmátral v brašně. „Podívejte!“ řekla, když něco vylovila. „Ostříhané nehty ruského knížete. Kníže Abeceda na přeskáčku, tak mu říkám já, protože má v jméně páté přes deváté všechna písmena, co vůbec jsou.“

„Ten ruský kníže je váš klient, ano?“ řekl Steerforth.

„Skorem si myslím, zlatíčko,“ odpověděla slečna Mowcherová. „Pěstím mu nehty. Dvakrát týdně. Na rukou i na nohou!“

„Doufám, že platí dobře?“ řekl Steerforth.

„Platí, jako mluví, děťátko moje drahé – a řečí má jako vody,“ odpověděla slečna Mowcherová. „Ten kníže není žádný takový škrob! Hned byste to poznal, kdybyste viděl ten jeho šnurbart 89&! Od přírody zrzavý, od lidské ruky černý.“

[&89 šnurbart – (z něm.) dlouhé, vodorovné, navoskované kníry pod nosem.]

„Od vaší ruky samo sebou,“ poznamenal Steerforth.

Slečna Mowcherová mrkla na souhlas. „Musel si pro mne poslat. Jinak to nešlo. Jeho barva naše podnebí nesnášela; v Rusku držela moc dobře, ale tady byla pro kočku. Co jste na světě, tak jste takového vyšisovaného knížete neviděli. Jako staré železo!“

„To proto jste o něm před chvílí řekla, že je šizuňk?“ zeptal se Steerforth.

„Chm, jste vy mi pašáček, nemyslíte?“ odpověděla slečna Mowcherová a zavrtěla prudce hlavou. „Řekla jsem, jaká jsme vykutálená cháska šizuňků tak vespolek, a na důkaz toho jsem vám ukázala ostřižky knížecích nehtů. Ty knížecí nehty mi dělají v úzkém kroužku nóbl rodin větší službu než všechna moje dovednost dohromady. Nosím je pořád s sebou. Jsou pro mne nejlepší doporučení. Když slečna Mowcherová stříhá nehty knížeti, tak už musí za něco stát. Rozdávám je jemnostslečinkám. Zakládají si je myslím do památníků. Ha, ha, ha! Na mou duši, »celý společenský systém« (jak tomu říkají muži, když řeční v parlamentě) je systém knížecích nehtů!“ řekla ta nejmenší ženská bytost, pokusila se založit si kraťoučké ruce na prsou a pokyvovala velikánskou hlavou.

Steerforth se srdečně rozesmál a já se smál také. Slečna Mowcherová přitom vytrvale potřásala hlavou (silně nakloněnou ke straně) a jedním okem se dívala ke stropu a druhým pomrkávala.

„No ale,“ řekla, plácla se do kolínek a vstala, „tohle není žádná práce. Ukažte se, Steerforthe, prozkoumáme polární končiny, ať to máme s krku!“

Potom si vybrala z hromady drobných pomůcek dva tři kousky a nějakou lahvičku a zeptala se (k mému údivu), je-li stůl dost pevný. Když Steerforth odpověděl kladně, přistrčila ke stolu židli, požádala mne, abych jí podal pomocnou ruku, a vylezla velice čiperně na stůl, jako by vystupovala na podium.

„Jestli někdo z vás zahlédl moje kotníky,“ řekla, když stála pevně nahoře, „ať to řekne, a já jdu domů a vezmu si život.“

„Já ne,“ řekl Steerforth.

„Já ne,“ řekl jsem.

„No dobrá,“ zvolala slečna Mowcherová, „zůstanu tedy na živu. No tak, kač, kač, kač, káč, pojď k panímámě a dej se zamordovat!“

To byla výzva k Steerforthovi, aby se odevzdal do jejích rukou; posadil se tedy, zády ke stolu a rozesmátým obličejem ke mně, a svěřil jí hlavu k prozkoumání – zřejmě z žádného jiného důvodu, než abychom se pobavili. Vidět slečnu Mowcherovou, jak stojí nad ním ve výšce a prohlíží mu bujnou záplavu hnědých kadeří velkým kulatým zvětšovacím sklem, které vytáhla z kapsy, byl věru pohled pro bohy.

„Jste mi ale povedený mládenec!“ řekla slečna Mowcherová po krátké prohlídce. „Nebýt mne, tak máte na temeni pleš jako fráter, než se rok s rokem sejde. Momentíček strpení, přítelíčku, a namažeme vám to, že vám ta kakada vydrží deset příštích let!“

S těmi slovy ulila maličko z lahvičky na jeden z flanelových klůcků, a když trochou téže zázračné vodičky navlhčila jeden z malých kartáčů, začala Steerforthovi oběma těmito nástroji třít a drhnout temeno s největším švihem a vervou, jaké jsem kdy viděl, a přitom stále mluvila.

… jak stojí nad ním ve výšce a prohlíží mu bujnou záplavu hnědých kadeří velkým kulatým zvětšovacím sklem, které vytáhla z kapsy, byl věru pohled pro bohy …

„A co Charley Pyegrave, ten vévodův syn!“ řekla. „Znáte Charleyho?“ a nakoukla mu se strany do obličeje.

„Trošku,“ řekl Steerforth.

„To je, panečku, přece mužský! To je vous! A co Charleyho nohy? Kdyby šly do páru (jakože nejdou), tak by jim nebylo rovno. Věřil byste, že zkoušel obejít se beze mne – a u jízdní gardy k tomu?“

„Blázen!“ řekl Steerforth.

„Vypadá to tak. Ale ať blázen nebo ne, zkoušel to,“ opáčila slečna Mowcherová. „A ejhle, vizte, co vám neudělá! Podívejme! Jde si do voňavkářství a chce tam koupit lahvičku madagaskarské vodičky.“

„Že by Charley?“ řekl Steerforth.

„Ano, Charley. Ale oni madagaskarskou vodičku nemají.“

„A co je to zač? Něco k pití?“ zeptal se Steerforth.

„Něco k pití?“ opakovala slečna Mowcherová, ustala v práci a pleskla ho po tváři. „Aby si s ní pajcoval šnurbart – vždyť vy to víte! V krámě byla nějaká ženská – žádná mladice už – ale ukrutná husa – která v životě to jméno ještě vůbec neslyšela. »Promiňte, prosím, pane,« povídá ta husa Charleymu, »není – není to – snad rouge, ne?« – »Rouge?« povídá Charley té huse. »Co si, tentočky votočky, myslíte, že bych dělal s rougem?« – »Bez urážky, pane,« povídá ta husa, »ale žádá se u nás pod tolika jmény, že jsem si myslela, že by to mohlo být ono.« A tady máte, děťátko,“ pokračovala slečna Mowcherová a celou dobu mu dřela hlavu pořád stejně horlivě, „další příklad toho vykutáleného šizuňství, jak jsem o něm už mluvila. Já sama si v tom někdy omočím taky – jednou víc – jednou míň – holt fištron, mládenečku drahý, to je sloveso – ale nechme toho!“

„V jakém smyslu to míníte? To jako ten rouge?“ řekl Steerforth.

„Dej dohromady tohle s tímhle, můj sladký žáčku,“ odpověděla zchytralá Mowcherová a stiskla si špičku nosu, „zmanipuluj to podle pravidel kabaly 90& všech řemesel, a výrobek ti přinese kýžený výsledek.

[&90 kabala – (z hebrej.) židovská mystika, tajná nauka; pak přeneseně „úklady“, „pikle“.]

Jak říkám, sama si v tom někdy trochu omočím. Jedna vznešená matrona tomu říká medové mazání. Jiná tomu říká glazé rukavičky. Jiná tomu říká fižátkové kanýrky 91&.

[&91 fižátkové kanýrky – (z franc.) krajková (nebo tylová) nabíraná obruba u výstřihu šatů.]

Jiná tomu říká pejřový vějíř. A já? Já tomu říkám vždycky tak, jak tomu říkají ony. Já jim to nosím, ale jedna před druhou přitom hrajeme své kejkle tak a držíme dekorum s takovou maskou, jako by je spíš napadlo namazat se tím před plným salonem než přede mnou. A když je mám v práci, tak mi někdy řeknou s tím na obličeji – a tlustě, žádná mýlka! – »Jak vypadám, Mowcherová? Nejsem bledá?« Ha, ha, ha, ha! Jestli není tohle povyražení, můj mladý příteli, tak co už?“

Jaktěživ jsem nepatřil na úžasnější podívanou, než když Mowcherová stála na jídelním stole, celou duší vychutnávala toto povyražení, třela Steerforthovi horlivě hlavu a přes ni na mne pomrkávala.

„Chm!“ řekla. „Tady se tyhle věci moc nežádají. A to mi zas připomíná! Co jsem tady, neviděla jsem jedinou pěknou ženskou, Jemmy Steerforthe.“

„Ne?“ řekl Steerforth.

„Ani stín po nějaké,“ odpověděla slečna Mowcherová.

„Myslím, že bychom jí mohli ukázat krásu vtělenou,“ řekl Steerforth a pokynul mi očima, „viď, Fialinko?“

„To opravdu,“ řekl jsem.

„Hleďme!“ zvolala trpaslice, pohlédla mi pronikavě do obličeje a potom nakoukla se strany do tváře Steerforthovi. „Hm – hm?“

První zvolání znělo jako otázka položená nám oběma, a druhé jako otázka položená pouze Steerforthovi. Zdálo se, že nenašla odpověď ani na jednu, a proto třela vlasy dál s hlavou ke straně a jedním okem stočeným vzhůru, jako by hledala odpověď ve vzduchu s pevnou důvěrou, že ji tam co nevidět najde.

„Snad vaše sestra, pane Copperfielde?“ zvolala po krátké pomlčce, ale s týmž číhavým pohledem ke stropu. „Chm – hm?“

„Ne,“ řekl Steerforth dříve, než jsem stačil odpovědět. „Nic takového. Právě naopak, pan Copperfield k ní kdysi – pokud se velice nemýlím – choval velký obdiv.“

„Jděte, a už ne?“ opáčila slečna Mowcherová. „Nestálý? Hmm, to je hanba! Z každého ssál kvítku, ale vždy jen chvilku, až se Mimi milá na něj dopálila? – Jmenuje se Mimi?“

Skřítkovsky poťouchlá náhlost, s níž mě touto otázkou přepadla, i její pátravý pohled mě přivedly na okamžik úplně z konceptu.

„Ne, slečno Mowcherová,“ odpověděl jsem. „Jmenuje se Emilie.“

„Hleďme!“ zvolala navlas stejně jako předtím. „Hm – hm? Jsem to brebta! Nejsem krapet špásovná, pane Copperfielde?“

V jejím přízvuku i pohledu byla stopa něčeho, co mi v souvislosti s předmětem hovoru neznělo příjemně. Řekl jsem proto vážnějším tónem, než až doposud kdokoli z nás mluvil:

„Je to dívka stejně ctnostná jako hezká. Zaslíbila se nejpočestnějšímu a jí nejhodnějšímu muži ze své vlastní společenské vrstvy. Vážím si jí pro její rozumnost stejnou měrou, jako se jí obdivuji pro její krásu.“

„Výborně řečeno!“ zvolal Steerforth. „Slyšte, slyšte, slyšte! A teď, má milá Fialinko, ukojím všechnu zvědavost naší malé Fatimy, aby se nemusela ničeho dohadovat. Ta dívka, slečno Mowcherová, je teď v učení nebo zaměstnání, či jak se to říká, u Omera a Jorama, závod krejčovský a modistský a tak dále, zde v městě. Dáváte pozor? U Omera a Jorama. Slib, vzájemně potvrzený, o němž se můj přítel zde zmínil, učinila svému bratranci; jeho křestní jméno je Ham, příjmení Peggotty, zaměstnání lodní tesař, bytem taktéž zde v městě. Dívka bydlí u svého příbuzného; jeho křestní jméno neznámé, příjmení Peggotty, zaměstnání námořník a rybář, bytem taktéž zde v městě. Je to nejkrásnější a nejpůvabnější malá víla na světě. Obdivuji se jí – stejně jako můj přítel – nesmírně. Nebýt toho, že bych mohl vypadat, jako bych chtěl jejího vyvoleného snižovat, což vím, že by se mému příteli nelíbilo, dodal bych ještě, že se podle mého zdání ta dívka zahazuje – že by podle mého přesvědčení mohla udělat lepší štěstí – a že se, přisámbohu, narodila jako budoucí dáma.“

Slečna Mowcherová vyslechla tato slova, jež Steerforth pronášel velice pomalu a zřetelně, s hlavou ke straně a s jedním okem vzhůru, jako by dosud číhala na tu odpověď. Když domluvil, mžikem se změnila zase v rtuť a brebentila s překvapivou řečností dál.

„Hm! A to tedy je všechno o tom, hm?“ zvolala, když mu přistřihovala kotlety neúnavnými nůžtičkami, které mu kmitaly kolem hlavy se všech stran. „Výborně. Výý-borně! Celá dlouhá historie! Měla by končit »a žili pak šťastně až do smrti«, že? Chm! Jakže se hraje ten písmenkový sekretář 92& na fanty?

[&92 písmenkový sekretář – kdysi oblíbená společenská hra, při níž tázaná osoba musí na celou serii otázek odpovědět tak, aby hlavní slovo odpovědi začínalo určitým písmenem. Když to rychle nedokáže, musí dát nějakou zástavu (fant). Po skončení hry jsou majitelé zástav povinni splnit určité úkoly, většinou žertovné, které jim ostatní uloží.]

Dejme tomu všechno na M? Pročže miluju svou lásku? Protože je Milost sama! Proč ji nenávidím? Protože Má jiného! Kamže jsem ji vzal? Postavil jsem si ji jako Modlu! Cože jsem s ní udělal? Unesl ji jako Mořskou pannu! Jakže se jmenuje? Milka Emilka! Kdeže žije? U Moře! Není to tak? Nejsem krapet špásovná, pane Copperfielde?“

Hodila po mně pouze zvlášť lišáckým pohledem, nečekala vůbec na odpověď, a aniž nabrala znovu dech, pokračovala:

„Tak tedy! Jestli kdy byl nějaký budižkničemu tak v pucu a nalízaný, že to líp už nejde, tak jste to vy, Steerforthe. A jestli do některé makovice na světě vidím, tak vidím do vaší. Slyšíte, co vám povídám, zlatíčko? Tak vidím do vaší,“ a nakoukla mu se strany do obličeje. „A teď se můžete scuknout, Jemmy (jak říkáme u dvora), a jestli teď zasedne pan Copperfield, tak si vezmu do parády jeho.“

„Co tomu říkáš, Fialinko?“ zeptal se Steerforth se smíchem a uvolnil sedadlo. „Dáš se taky našlechtit?“

„Děkuji, slečno Mowcherová, dnes ne.“

„Neříkejte ne,“ napomenula mě ta malinká žena a zahleděla se na mne se znaleckou zálibou, „není libo ždibínek delší obočí?“

„Děkuji,“ odpověděl jsem, „až někdy jindy.“

„Dejte si je protáhnout o čtvrtečku coule blíž k spánkům,“ řekla slečna Mowcherová. „Do čtrnácti dnů to svedeme.“

„Ne, děkuji vám. Prozatím ne.“

„A co fasónku?“ domlouvala mi. „Ne? Tak si tedy dejme udělat základ pro pěkné šístky. No pojďte!“

Neubránil jsem se, abych se nezačervenal, když jsem odmítl, protože jsem cítil, že se dotkla mé slabé stránky. Když však slečna Mowcherová poznala, že na žádné přikrášlení v oboru jejího umění nemám pro tu chvíli náladu a že jsem prozatím odolný proti lákadlu lahvičky, kterou si na podporu svého přemlouvání držela před jedním okem, řekla už jen, že s tím v nejbližších dnech začneme, a požádala mě, abych jí podal ruku a pomohl jí s toho vyvýšeného stanoviště sestoupit. S touto pomocí sklouzla dolů velmi čiperně a začala si dvojitou bradu přivazovat pod klobouk.

„A honorář,“ řekl Steerforth, „činí…“

„Tolárek,“ odpověděla slečna Mowcherová, „a to je bratru zadarmo, holátko moje. Nejsem krapet špásovná, pane Copperfielde?“

Odpověděl jsem zdvořile: „Vůbec ne“, ale v duchu jsem si myslil, že je tajtrlík pořádný, když vyhodila obě půlkoruny do vzduchu jako skřítek kuchaříček na pánvičce omeletu, chytila je, strčila do kapsy a hlučně si přes ni plácla.

„To je kasa!“ řekla slečna Mowcherová, zatím co už zase stála u židle a nakládala si do brašny přerozmanitou snůšku drobností, kterou z ní předtím vytahala. „Mám všech svých pět švestek? Zdá se, že ano. Kampak bych přišla, kdybych byla jako ten nohatý Ned Beadwood, když ho přitáhli do kostela, jak říká, aby ho s nějakou sezdali, a zapomněli nevěstu doma! Ha, ha, ha! Čertovské roští, ten Ned, ale čtverák! A teď sice vím, že vám to utrhne srdce, ale musím vás opustit. Musíte zalarmovat všechnu kuráž, co máte, a pokusit se to snést. Tak sbohem, pane Copperfielde! Dávejte si na sebe pozor, kavalíre z Norfolku! To jsem toho ale nabrebentila! To máte na svědomí všechno vy dva, lotříci. Já vám odpouštím! Tak bobcvár 93&! – jako dával dobrou noc ten Angličan, co se začal učit francouzsky a myslel si, že to je skorem stejné. Bobcvár, holoubkové!“

[&93 bobcvár! – zkomolenina francouzského pozdravu „Bon soir!“ (Dobrý večer!)]

S brašnou přes ruku se kolébala pryč a brebentila o sto šest, dokud se nedokolébala ke dveřím, kde se zastavila a ještě se zeptala, nemá-li nám každému nechat kadeř svých vlásků. „Nejsem já špásovná?“ dodala poznámkou k této nabídce a s prstem na špičce nosu odešla.

Steerforth se smál tak od plic, že jsem se za nic nemohl udržet a smál se také, ačkoliv si nejsem jist, že bych se byl smál, kdyby mě nebyl k tomu strhl. Když nám smích konečně došel, což trvalo hezkou chvíli, řekl mi, že slečna Mowcherová má značně rozsáhlý kruh známostí a dovede být rozličným lidem rozličným způsobem užitečná. Pro některé lidi je prý sice pouhou kuriositou a jakousi směšnou hříčkou, ale ve skutečnosti je bystřejší a pronikavější pozorovatelkou než kterýkoli jiný jeho známý, a jak krátké má ruce, tak dlouhý má prý rozum. Řekl mi, že její slova, jak je hned tady a hned tamhle a hned nevím kde všude, jsou naveskrz pravdivá, protože podniká nenadálé zájezdy na venek a všude si zřejmě získává zákazníky a kdekoho zná. Ptal jsem se ho, jaké je vlastně povahy, je-li opravdu nějak zlomyslná a přeje-li obyčejně úspěch dobré věci; ale když se mi přes několikerý pokus nepodařilo připoutat k těmto otázkám jeho pozornost, buď jsem dalšího vyptávání zanechal, nebo jsem na ně zapomněl. Místo toho mi velmi horlivě a zevrubně vyprávěl, jak je dovedná a kolik vydělává i že je odborná lazebnice, kdybych prý někdy potřeboval jejích služeb v tom směru a chtěl si dát pustit žilou.

Byla hlavním námětem našeho hovoru celý večer, a když jsme se pro tu noc rozloučili a já scházel se schodů, zavolal na mne Steerforth přes zábradlí: „Bobcvár!“

Překvapilo mě, když jsem docházel k domu pana Barkise, že jsem před ním spatřil Hama, kterak se prochází sem a tam, a ještě víc mě překvapilo, když jsem se od něho dověděl, že Emilka je uvnitř. Rozumí se, že jsem se ho zeptal, proč nešel dovnitř s ní, místo aby chodil tak sám venku.

„No, abyste věděl, mladý pane Davy,“ odpověděl mi jaksi zdráhavě, „ona tam Emilka s někým mluví.“

„To by tedy podle mého,“ řekl jsem s úsměvem, „měl být důvod, abyste tam byl taky, Hame.“

„No, mladý pane Davy, když se to vezme kolem a kolem, tak by to tak mělo být,“ odpověděl. „Ale podívejte se, mladý pane Davy,“ ztlumil hlas a mluvil velice vážně, „je to mladá ženská, pane – mladá ženská, kterou Emilka jednou znala a kterou by dneska už znát neměla.“

Když jsem uslyšel tato slova, začalo se jasnit kolem postavy, kterou jsem před několika hodinami viděl za nimi jít.

„Je to ubohý červ, mladý pane Davy,“ řekl Ham, „po kterém celé město šlape. Kam se jen na ulici hne. V hlíně na hřbitově byste nenašel červa, kterého by se lidé štítili víc.“

„Neviděl jsem ji dnes večer na pláni, Hame, krátce po tom, co jsme se s vámi potkali?“

„Jak šla za námi?“ řekl Ham. „Už jste ji tedy asi viděl, mladý pane Davy. Ne že jsem tu chvíli věděl, že jde za námi, pane, ale podle toho, že se brzy potom připlížila pod Emilčino okýnko, sotva tam viděla hořet světlo, a šeptala: »Emilko, Emilko, pro Krista Ježíše, měj se mnou slitování, ukaž mi ženské srdce! Byla jsem jednou jako ty!« To byla, mladý pane Davy, na poslouchání zatrapeně vážná slova!“

„To opravdu byla, Hame. A co udělala Emilka?“

„Emilka povídá: »To jsi ty, Marto? Ach, Marto, je to možné, že jsi to ty!« – protože spolu notný čas proseděly u práce v dílně pana Omera.“

„Už si na ni vzpomínám!“ zvolal jsem, když jsem se upamatoval na jednu ze dvou dívek, které jsem při první návštěvě v krámě pana Omera viděl. „Vzpomínám si na ni docela dobře!“

„Marta Endellová,“ řekl Ham. „Dva tři roky starší než Emilka, ale chodily spolu do školy.“

„Jaktěživ jsem její jméno neslyšel,“ řekl jsem. „Ale nechtěl jsem vás přerušit.“

„Co se tejče toho, mladý pane Davy,“ odpověděl Ham, „všeckno jednomu naplno řeknou ta slova »Emilko, Emilko, pro Krista Ježíše, měj se mnou slitování, ukaž mi ženské srdce! Byla jsem jednou jako ty!« Chtěla s Emilkou mluvit. Tam s ní Emilka mluvit nemohla, protože strýc, co ji tak miluje, byl už doma a ten by nechtěl – ne, mladý pane Davy,“ řekl Ham velice vážně, „ten by nesnesl, ať už má to své srdce nevím jak zlaté a hodné, vidět ty dvě pohromadě vedle sebe ani za všechny poklady, co ležejí utopené na dně moře.“

Cítil jsem, jak svatá je to pravda. V okamžení jsem to věděl stejně dobře jako Ham.

„A tak Emilka napíše tužkou něco na papírek,“ pokračoval Ham, „a podá jí to oknem, aby to donesla sem. »Ukaž to,« povídá, »mojí tetě paní Barkisové, a ta tě z lásky ke mně nechá ohřát u ohně, než strýc odejde a já budu moct přijít.« Potom mi všechno vypoví, co tady teď povídám vám, mladý pane Davy, a prosí mě, abych ji sem dovedl. Co můžu dělat? Neměla by žádnou takovou znát, ale když má na tváři slzy, nemůžu jí to odepřít.“

Sáhl si do záňadří huňaté kazajky a s velkou opatrností vytáhl hezounkou tobolčičku.

„A kdybych jí i nakrásně dovedl něco odepřít, mladý pane Davy, když má na tvářích slzy,“ řekl Ham a něžně přihladil tobolku na své drsné dlani, „jak bych jí mohl odepřít, když mi dá, abych jí nesl tohle – když vím, proč si to bere s sebou? Dyť je to jako na hraní!“ řekl Ham a zahleděl se zamyšleně na tobolku. „A takovou hrstičku peněz tam jenom má, Emilka moje znejmilejší!“

Stiskl jsem mu vřele ruku, když tobolčičku zas schoval – neboť mi to bylo milejší než něco říkat – a pak jsme se spolu chvíli procházeli mlčky před domem. Potom se otevřely dveře a ukázala se Peggotka a kývla na Hama, aby šel dovnitř. Byl bych zůstal venku, ale Peggotka přišla za mnou a naléhavě žádala, abych šel dovnitř také. I tak bych se byl vyhnul místnosti, kde všichni byli, nebýt to ta pěkně dlážkovaná kuchyň, o které jsem mluvil už víc než jednou. Protože dveře z ulice vedly přímo do ní, octl jsem se mezi nimi ještě dřív, než jsem si stačil uvědomit, kam jdu.

Dívka – táž, kterou jsem viděl na písčité pláni – byla u krbu. Seděla na zemi a hlavou a jednou rukou ležela na židli. Podle polohy dívčina těla mi připadalo, že s té židle asi právě nedávno vstala Emilka a ta ztrápená dívčí hlava že jí předtím možná spočívala na klíně. Z dívčiny tváře jsem viděl jen málo, protože jí přes obličej volně spadaly rozpuštěné prameny vlasů, jako by si je byla rozcuchala vlastníma rukama; ale viděl jsem, že je mladá a má hezkou světlou pleť. Peggotka byla uplakaná a Emilka také. Když jsme vešli, nikdo neřekl ani slůvko, a v tom tichu se zdálo, že švarcvaldky vedle kredence tikají dvakrát hlasitěji než jindy.

… Seděla na zemi a hlavou a jednou rukou ležela na židli …

První promluvila Emilka.

„Marta,“ řekla Hamovi, „chce odjet do Londýna.“

„Proč do Londýna?“ odpověděl Ham.

Stál mezi nimi, jak si dodnes zřetelně pamatuji, a shlížel na zhroucenou dívku se směsí soucitu s ní i žárlivosti na ni, že je vůbec v nějakém poměru k té, již tak vřele miluje. Oba o ní mluvili, jako by byla nemocná – jemně a zdušeným hlasem, který však bylo jasně slyšet, ačkoliv byl sotva silnější než šepot.

„Líp tam než tady,“ řekl naplno třetí hlas – Martin, ačkoliv sebou dívka nepohnula. „Tam mě nikdo nezná. Tady mě zná každý.“

„Co tam bude dělat?“ zeptal se Ham.

Dívka zvedla hlavu a kalným pohledem se na něho na chviličku ohlédla; potom si hlavu zase položila a ovinula si pravou paži kolem šíje, jako by ji snad zkroutila žena v prudké horečce nebo v křečovité bolesti po střelné ráně.

„Zkusí vést si dobře,“ řekla Emilka. „Ty nevíš, co nám tady pověděla. Ví to – vědí to – teto?“

Peggotka zavrtěla soucitně hlavou.

„Zkusím to,“ řekla Marta, „když mi odtud pomůžete. Nikdy si nemohu vést hůř, než jsem si vedla tady. Líp si vést mohu. Ach,“ zachvěla se hrůzou, „dostaňte mě pryč z těch ulic tady, kde mě celé město zná od malička!“

Když natáhla Emilka ruku k Hamovi, viděl jsem, jak jí do ní vkládá malý plátěný váček. Přijala ho jakoby v domnění, že to je její tobolka, a pokročila o kousek dopředu, ale když poznala svůj omyl, vrátila se k němu na místo, na něž poodstoupil vedle mne, a ukázala mu ho v dlani.

„To všecko je tvoje, moje znejmilejší,“ slyšel jsem ho říkat. „Nemám na celém světě docela nic, moje znejmilejší, co by nebylo tvoje. Nemám z toho žádné potěšení, leda kvůli tobě!“

Emilce se znovu zalily oči slzami, ale odvrátila se a přistoupila k Martě. Co jí dala, nevím. Viděl jsem, jak se nad ní shýbá a zastrkuje jí peníze do záňadří. Zašeptala něco, jako by se snad ptala, je-li to dost. „Víc než dost,“ řekla druhá dívka, přitáhla si Emilčinu ruku a vtiskla na ni polibek.

Potom Marta vstala, zabalila se do velkého šátku, skryla do něho i obličej a s hlasitým pláčem šla zvolna ke dveřím. Než vyšla, na okamžik se zastavila, jako by chtěla promluvit nebo se vrátit; ale nepřešlo jí přes rty jediné slovo. A s týmž ztlumeným, žalostným a zbědovaným sténáním pod šátkem odešla.

Když se za ní zavřely dveře, přelétla Emilka nás tři pohledem, zakryla si obličej rukama a rozeštkala se.

„Neplač, moje znejmilejší!“ řekl Ham a poklepával jí něžně na rameno. „Neplač, moje znejmilejší! Nesmíš takhle plakat, můj obrázku!“

„Ach, Hame!“ zvolala, stále ještě v tom lítostivém pláči. „Nejsem tak hodné děvče, jak bych měla být! Vím, že někdy nemám v srdci tolik vděku, kolik bych ho měla cítit!“

„Ale, ale, máš, jistě máš, to vím,“ řekl Ham.

„Nemám! Nemám! Nemám!“ zvolala Emilka v pláči a vrtěla hlavou. „Nejsem tak hodné děvče, jak bych měla být! Ani zdaleka ne! Ani zdaleka ne!“

A stále plakala, jako by jí mělo srdce puknout.

„Tuze hřeším na tvou lásku. Vím to, vím!“ vzlykala. „Často jsem na tebe mrzutá a jsem k tobě rozmarná, zatím co bych měla být docela jiná. Ty na mne nejsi nikdy takový. Proč jen jsem na tebe vůbec taková, když bych neměla mít jedinou jinou myšlenku, než ti ukazovat vděčnost a dělat všechno, abys byl šťastný?!“

„Vždyť mě děláš šťastného pořád, má znejmilejší,“ řekl Ham. „Jsem šťastný, když tě jenom vidím. Jsem šťastný celý boží den, když na tebe jen myslím.“

„Ach! To nestačí!“ zvolala. „To jen proto, že jsi dobrý sám, ne proto, že jsem dobrá já! Ach, můj drahý, bylo by v tom pro tebe možná větší štěstí, kdyby sis byl zamiloval některou jinou – nějakou stálejší a tebe hodnější, než jsem já, která by se v tobě celá zhlížela a nebyla taková marnivá a náladová jako já!“

„Ubohé něžné srdíčko!“ řekl Ham přitlumeně. „Ta Marta ji přivedla dočista z míry.“

„Prosím tě, teto,“ vzlykala Emilka, „pojď sem, ať si k tobě mohu položit hlavu. Ach, teto, je mi dnes prabídně! Ach, já nejsem tak hodné děvče, jak bych měla být! Já to vím, nejsem!“

Peggotka si už zatím spěšně sedla na židli u krbu. Emilka ji objala oběma rukama kolem krku, klekla si k ní a úžasně vážně se jí zadívala do obličeje.

„Ach, teto, prosím tebe, zkus to, pomoz mi! Hame, můj drahý, zkus to, pomoz mi! Pane Davide, se vzpomínkou na staré časy vás prosím, prosím vás, zkuste to, pomozte mi! Chci být lepší děvče, než jsem. Chci se cítit stokrát vděčnější, než jsem. Chci cítit víc, jaké to je požehnání, být ženou dobrého člověka a vést klidný život! Ach, já ubohá, já ubohá! Ach, to moje srdce, to moje srdce!“

Klesla tváří na prsa mé staré chůvy, a když přestala s úpěnlivým žadoněním, jež ve své zmučenosti a hořkosti vyznívalo napůl žensky a napůl dětsky stejně jako celé její chování vůbec (jež se o to tím přirozeněji a lépe hodilo k její kráse, jak mi připadalo, než jí mohlo slušet jakékoli chování jiné), plakala již tiše a má stará chůva ji konejšila jako malé děcko.

Ponenáhlu se trochu uklidnila a potom jsme ji chlácholili my; hned jsme ji povzbuzovali, hned jsme s ní maličko požertovali, až nakonec začala zdvíhat hlavu a odpovídat nám. Tak jsme pokračovali, až byla s to se usmát a potom zasmát a potom si, trochu ještě zahanbeně, i sednout, při čemž jí Peggotka rovnala pocuchané lokýnky, utírala jí oči a přivedla ji zase celou do pořádku, aby se strýček snad nedivil, až se jeho mazlíček vrátí domů, proč plakala.

Ten večer jsem ji viděl udělat něco, co jsem ji do té doby ještě udělat neviděl. Viděl jsem, jak svého nastávajícího manžela nevinně políbila na tvář a jak se k té jeho hranaté postavě pevně přivinula, jako by to byla její nejlepší opora. Když spolu v bledém světle ubývajícího měsíce odcházeli a já se za nimi díval a srovnával v duchu jejich odchod s Martiným, viděl jsem, že se ho Emilka drží za paži oběma rukama a ještě pořád se k němu pevně vine.

23. Potvrzuji si slova pana Dicka a volím si povolání

Když jsem se ráno probudil, přemýšlel jsem velmi mnoho o Emilce a jejím včerejším rozrušení po Martině odchodu. Cítil jsem, jako bych byl k poznání těch rodinných slabůstek a něžnůstek přišel pod pečetí posvátné důvěrnosti, a že vyjevit je, třebas i jen Steerforthovi, by byla špatnost. K nikomu na světě jsem nechoval něžnější city než k tomu půvabnému stvoření, jež si se mnou v dětství hrávalo a jež jsem, jak jsem si byl z duše jist odjakživa a jak si budu z duše jist až do poslední chvíle života, tehdy oddaně miloval. Cítil jsem, že opakovat kterýmkoli uším – třebas i jen Steerforthovým – to, co nemohla potlačit, když shodou okolností přede mnou obnažila srdce – by byla hrubost, nehodná mne i nehodná jasu našeho čistého dětství, který jí v mých očích nikdy nepřestal věnčit hlavu. Rozhodl jsem se proto, že celý výjev uchovám v skrytu srdce; a tam dodal jejímu obrazu ještě další půvab.

Seděli jsme právě u snídaně, když mi došel dopis od tety. Protože se týkal věci, o níž jsem se domníval, že mi v ní Steerforth může poradit stejně dobře jako kdo jiný, a o níž jsem věděl, že radit se s ním o ní mi bude jen potěšením, rozhodl jsem se, že ji přednesu jako námět hovoru na zpáteční cestě domů. Pro tu chvíli jsme měli dost práce s loučením se všemi přáteli. Podle toho, jak litoval našeho odjezdu, nebyl pan Barkis ani zdaleka poslední z nich; ba věřím, že by byl dokonce znovu otevřel truhlu a obětoval další zlaťák, kdyby nás tím byl v Yarmouthu zdržel ještě osmačtyřicet hodin. Peggotka a celá její rodina se nad naším odchodem rozplývala zármutkem. Celá firma Omer a Joram vyšla v plném počtu, aby nám dala sbohem; a když se měly na vůz nakládat naše cestovní brašny, obskakovalo Steerfortha tolik dobrovolníků z řad námořníků, že mít s sebou zavazadel třebas za celý regiment, byli bychom sotva potřebovali shánět pro ně nosiče. Zkrátka, odjížděli jsme k lítosti i za obdivu všech účastníků a zanechávali jsme za sebou hezkou řádku velmi smutných lidí.

„Zůstanete tady dlouho, Littimere?“ řekl jsem, jak tam stál a čekal, až dostavník vyrazí.

„Ne, pane,“ odpověděl, „pravděpodobně ne tuze dlouho, pane.“

„Tuhle chvíli to stěží může vědět,“ poznamenal Steerforth nedbale. „Ví, co má udělat, a udělá to.“

„A jistě to udělá,“ řekl jsem.

Littimer se dotkl klobouku za znamení díku za mé dobré mínění o něm a já měl pocit, že mi je tak osm let. Dotkl se ho pak ještě jednou, když nám přál šťastnou cestu; a zanechali jsme ho na chodníku stejně úctyhodného a tajemného jako kterákoli egyptská pyramida.

Delší chvíli jsme na sebe nepromluvili, protože Steerforth byl neobvykle zamlklý a já měl dost co přemítat o tom, kdy asi zase spatřím ta stará milá místa a jaké změny zatím možná čekají mne nebo je. Konečně mě Steerforth, který se v mžiku vpravil do veselé a hovorné nálady, jak se už dovedl rázem vpravit do všeho, do čeho chtěl, zatahal za ruku:

„Ztratil jsi řeč, Davide? Co ten dopis, o kterém jsi mluvil u snídaně?“

„Aha!“ řekl jsem a vytáhl jsem ho z kapsy. „Od tety.“

„A co ti píše, že se o tom potřebuješ radit?“

„Nu, připomíná mi, Steerforthe,“ řekl jsem, „že jsem na tuhle cestu jel proto, abych se kolem sebe porozhlédl a trochu se nad sebou zamyslil.“

„A to jsi, samo sebou, udělal?“

„Skutečně nemohu tvrdit, že bych se tomu byl nějak zvlášť věnoval. Abych ti řekl pravdu, obávám se, že jsem na to zapomněl.“

„Tak co? Rozhlížej se kolem sebe teď a tu svou nedbalost naprav,“ řekl Steerforth. „Podívej se napravo a uvidíš pustou rovinu a v ní hodně močálů; podívej se nalevo a uvidíš totéž. Podívej se dopředu a neuvidíš nic jiného; podívej se dozadu a je to jak by smet.“

Zasmál jsem se a odpověděl jsem, že na celém obzoru nevidím žádné vhodné povolání, což se snad dá připsat na vrub té pustoty.

„Co o tom říká naše teta?“ zeptal se Steerforth a zavadil pohledem o dopis v mé ruce. „Má nějaký návrh?“

„Ale ano,“ řekl jsem. „Tady se mě ptá, jestli myslím, že by se mi líbilo být proktorem. Co tomu říkáš ty?“

„Nu, já nevím,“ odpověděl Steerforth lhostejně. „Myslím, že bys mohl dělat stejně dobře to jako co jiného, ne?“

Nedalo mi, abych se znovu nezasmál, jak tak hází všechna zaměstnání a povolání do jednoho pytle, a řekl jsem mu to.

„A co to vlastně je proktor, Steerforthe?“ řekl jsem.

„Nu, takový nějaký mnišský advokát,“ odpověděl Steerforth. „Při některých předpotopních líčeních, která se konají v Sudích dvorech – v té ospalé staré boudě v ulici U svatopavelského hřbitova – to je asi tolik co právní zástupci při sporech podle obecného a zvláštního práva. Je to hodnost, jejíž existence by byla přirozeným vývojem věcí zanikla už před dvěma sty lety. Nejlíp ti povím, co je to zač, když ti řeknu, co jsou ty Sudí dvory 94&.

[&94 Sudí dvory – Doctor’s Commons. Původně se tak nazývala společná jídelna a zasedací síň koleje doktorů civilního práva v Londýně, právnického sdružení, založeného roku 1509. Pak se tento název přenesl i na budovy sdružení, stojící na jih od katedrály sv. Pavla. Zasedal zde soud církevní i admiralitní a projednávaly se tu především záležitosti majetkové, sňatkové a rozvodové, jakož i řízení dědická. Společnost byla rozpuštěna roku 1858 a budovy Sudích dvorů byly strženy roku 1867, takže dnes je to už jen název ulice.]

Je to zastrčený kout, kde se vykonává tak zvané církevní právo a provádějí všemožné kejkle se zastaralými, příšernými parlamentními zákony, o nichž tři čtvrtiny světa nic nevědí a o nichž zbylá čtvrtina předpokládá, že je jako pravěkou zkamenělinu vykopali už někdy za prvních králů Edwardů 95& v desátém století.

[&95 za prvních králů Edwardů – t. j. v letech 1272-1377, kdy vládli po sobě Edward I., II. a III.]

Je to úřad, který má prastarý monopol na pře podle práva dědického a manželského a který rozhoduje spory o lodích všech druhů.“

„Nepovídej, Steerforthe!“ křikl jsem. „Chceš mi snad vykládat, že je nějaká souvislost mezi záležitostmi námořními a církevními?“

„Nic takového přece netvrdím, chlapče zlatý,“ odpověděl, „ale chci ti vyložit, že je vede a rozsuzuje jedna a táž parta lidí právě v těch Sudích dvorech. Jednoho krásného dne tam přijdeš a zastihneš je, jak si slabikují v polovině námořnických výrazů Youngova slovníku kvůli tomu, že loď Nancy narazila na Sáru Janu nebo že pan Peggotty a yarmouthští lodníci vypluli s kotvou a lanem na pomoc velké východoindické obchodní lodi Nelson, když se za bouře octla v nesnázi; a přijdeš tam jiný den a zastihneš je po uši zahrabané do svědectví a důkazů pro i proti ve věci nějakého duchovního, který se prohřešil bůhvíčím, a shledáš přitom, že soudce z námořního případu dělá obhájce v tom případu duchovního nebo naopak. Jsou jako herci; hned je ten člověk soudcem a hned jím není; hned je tohle, hned je tamto, hned je zas něco jiného a den ze dne se mění a mění; ale vždycky je to velice příjemné, výnosné ochotničení, předváděné neobyčejně vybranému obecenstvu.“

„Tedy advokáti a proktoři nejsou jedno a totéž?“ řekl jsem, trochu zrozpačitělý. „Nebo jsou?“

„Ne,“ odpověděl Steerforth, „advokáti jsou občanští právníci – muži, kteří získali na universitě doktorský titul – a to je také hlavní příčina, že o tom vůbec něco vím. Proktoři pak advokáty zaměstnávají. Ti i oni pobírají velice slušné honoráře a jsou dohromady náramně sehraná partička. Celkem vzato bych ti doporučoval, Davide, abys Sudí dvory posuzoval vlídně a měl se k nim. Jestli v tom najdeš nějaké uspokojení, tak ti snad ještě řeknu, že si tam náramně zakládají na své vznešenosti.“

Když jsem vzal v úvahu lehkovážnost, s níž Steerforth o celé věci mluvil, a rozvažoval o ní se zřetelem na usedlé ovzduší vážnosti a starobylosti, které jsem s tou „ospalou starou boudou v ulici U svatopavelského hřbitova“ v myšlenkách spojoval, necítil jsem nechuť k tomuto tetinu návrhu, jehož přijetí či nepřijetí ponechala úplně na mé vůli a při němž se nijak netajila s tím, že ji napadl, když nedávno byla v Sudích dvorech navštívit svého proktora, aby u něho udělala poslední pořízení v můj prospěch.

„Tak nebo tak, je to jistě od naší tety čin chvályhodný,“ řekl Steerforth, když jsem se mu o tom zmínil, „a zasluhuje si všechnu podporu. Fialinko, moje rada zní, abys Sudí dvory posuzoval vlídně a měl se k nim.“

Rozhodl jsem se nadobro, že se do toho dám. Řekl jsem pak Steerforthovi, že teta na mne čeká v Londýně (jak jsem vyčetl z jejího dopisu), kde se na týden ubytovala v jakémsi soukromém pensionu v Lincoln’s Inn Fields 96&, který má kamenné schody a příhodná dvířka ve střeše – neboť teta skálopevně věří, že každému domu v Londýně noc co noc hrozí, že lehne popelem.

[&96 Lincoln’s Inn Fields – bývalá veřejná louka v severozápadní části vnitřního Londýna, na západ od právnické koleje Lincoln’s Inn. Dnes je to největší londýnské náměstí, obklopené starobylými domy, v nichž jsou většinou advokátní kanceláře.]

Zbytek cesty nám uběhl v příjemné zábavě, při níž jsme se chvílemi vraceli k Sudím dvorům a k dohadům o daleké budoucnosti, kdy tam už budu proktorovat, což Steerforth líčil s rozličných humorných a rozmarných stránek, jimž jsme se oba musili smát. Když jsme dojeli k cíli cesty, zamířil Steerforth domů se slibem, že mě pozítří navštíví, a já jel do Lincoln’s Inn Fields, kde jsem zastihl tetu vzhůru, jak na mne čeká s večeří.

Kdybych byl od našeho rozloučení vykonal cestu kolem světa, nemohlo snad být naše shledání radostnější. Teta vyloženě plakala, když mě objímala, a se strojeným smíchem řekla, kdyby chuděra má matka, to děcko popletené, byla na živu, že by byla jistě ronila slzy, o tom prý vůbec nepochybuje.

„Tak vy jste, teto, nechala pana Dicka doma?“ řekl jsem. „To mě mrzí. A co, Janeto, jak se vede?“

Když Janeta s poklonkou vyslovila naději, že se vede dobře mně, pozoroval jsem, že se tetě náramně protáhl obličej.

„Mne to mrzí taky,“ řekla teta a zamnula si nos. „Neměla jsem ti, Trote, chvíli klidu, co jsem tady.“

Ještě než jsem se mohl zeptat proč, pověděla mi to.

„Jsem přesvědčena,“ řekla teta a se zasmušilou rázností položila ruku na stůl, „že Dickova povaha není toho rázu, aby udržela osly v patřičné vzdálenosti. Vím určitě, že mu chybí pevná vůle. Místo něho jsem měla nechat doma Janetu a možná, že bych pak snad měla klidnější hlavu. Jestli mi po mé loučce někdy neoprávněně běhal osel,“ řekla teta s důrazem, „tak to bylo určitě dnes odpoledne ve čtyři. Od hlavy až k patě ti mě zamrazilo a já vím, že to byl osel!“

Hleděl jsem ji po této stránce upokojit, ale teta veškerou útěchu odmítala.

„Byl to osel,“ řekla teta, „a byl to ten s tou kelkou 97& místo ocasu, co na něm jela ta ženská, ta Mordýřova sestra, když se u nás ukázala.“

[&97 kelka – ohon vysoké a daňčí zvěře.]

Od té doby neměla teta pro slečnu Murdstonovou žádné jiné jméno než tohle. „Jestli je v celém Doveru nějaký osel, jehož drzost snáším hůř než každého jiného osla, tak je to tenhle,“ řekla teta a uhodila do stolu.

Janeta se odvážila poznamenat, že se možná teta rozčiluje zbytečně, a ona sama prý myslí, že dotyčného osla právě tou dobou zaneprazdňuje zaměstnání v pískařském a štěrkařském oboru, takže není k účelům neoprávněného rušení držby k disposici. Ale o tom nechtěla teta ani slyšet.

Večeře, kterou nám přinesli bohatou a ještě horkou, třebaže se teta ubytovala velmi vysoko – nevím, zda proto, aby si za své peníze přišla na víc kamenných schodů, nebo aby měla blíž k dvířkům ve střeše – se skládala z pečeného kuřete, velké minutkové roštěnky a kolikeré zeleniny, s čímž vším jsem se vyrovnával se ctí a což vše bylo znamenité. Ale teta měla o londýnské stravě svůj názor a jedla jen málo.

„Myslím, že se tohle nebohé kuře vylíhlo a vyrostlo někde ve sklepě,“ prohlásila teta, „a nikdy se nedostalo na čerstvý vzduch, leda na drožkářské stanoviště. Sice doufám, že ta roštěnka je hovězí, ale nevěřím tomu. Podle mého není v tomhle městě nic poctivého, jenom špína.“

„Nemyslíte, teto, že sem to kuře přivezli třebas z venkova?“ nadhodil jsem.

„To rozhodně ne,“ odsekla teta. „Londýnskému obchodníkovi by nedělalo žádnou radost prodat něco, co je skutečně to, zač to vydává.“

Už jsem si netroufal tetě tento názor vyvracet, ale s chutí jsem se navečeřel a tetu velice uspokojovalo, když mě viděla tak jíst. Když se sklidilo se stolu, pomohla Janeta tetě upravit na noc vlasy, nasadit noční čepeček, který byl fešnějšího provedení než jindy („co kdyby hořelo“, jak řekla teta), a přehrnout jí dlouhý župan přes kolena, což byly tetiny obvyklé přípravy, aby se zahřála, než se uloží do postele. Já jsem jí potom podle jistých ustálených pravidel, od nichž jaktěživo nebylo dovoleno se odchýlit ani o chloupek, připravil sklenici horkého střiku z bílého vína a topinku, rozkrájenou na dlouhé úzké proužky. S tímto vybavením jsme pak zůstali sami, abychom spolu strávili zbytek večera; teta seděla naproti mně, popíjela svůj horký střik, namáčela si v něm jeden proužek topinky po druhém, než ho snědla, a zpod kanýrků nočního čepečku si mě přívětivě prohlížela.

„Tak co, Trote,“ začala, „co říkáš tomu proktorskému plánu? Nebo jsi o něm ještě vůbec nezačal přemýšlet?“

„Přemýšlel jsem o něm hodně, drahá teto, a hodně jsem o něm taky mluvil se Steerforthem. Líbí se mi opravdu moc. Líbí se mi úžasně.“

„Ale jdi,“ řekla teta. „To jsem ráda.“

„Mám jedinou námitku, teto.“

„Tak mi ji pověz, Trote!“ řekla na to teta.

„No, rád bych se na něco zeptal, teto. Podle toho, co jsem se dověděl, se totiž zdá, že to je povolání výlučné, a nebude proto moje uvedení do něho příliš nákladné?“

„Tvoje smluvní praktikum,“ odpověděla teta, „bude stát rovných tisíc liber.“

„No vidíte, drahá teto,“ řekl jsem a přitáhl jsem si židli blíž, „to mi právě dělá trochu těžkou hlavu. To je velká suma. Vynaložila jste už spoustu peněz na moje vzdělání a byla jste ke mně ve všem vždycky tak štědrá, jak jste jen mohla. Jste odjakživa vtělená šlechetnost. Jistě by se našel nějaký způsob, jak bych mohl v životě zakotvit skorem bez všech výdajů vůbec, a přesto v něm zakotvit s dobrou nadějí, že se cílevědomou pílí někam dostanu. Víte jistě, že by nebylo lepší zkusit tu cestu? Víte bezpečně, že si můžete dovolit vydat se z tolika peněz a že je správné, abyste je vynaložila takhle? Žádám vás jenom, moje druhá matko, abyste to uvážila. Víte to bezpečně?“

Teta dojedla proužek topinky, jímž se právě zabývala, a celou dobu se mi přitom dívala přímo do obličeje; a když pak odložila sklenici na krbovou římsu a přeložila si ruce na přeložených cípech vykasaného županu, odpověděla mi, jak následuje: „Trote, dítě moje, jestli mám v životě vůbec nějaký cíl, pak to je to, abych se postarala, že z tebe bude dobrý, rozumný a šťastný člověk. To je moje hlavní myšlenka – a Dickova taky. Ráda bych, aby si někteří mí známí poslechli, jak o té věci mluví Dick. Jeho moudrost je podivuhodná. Ale myšlenkové bohatství toho člověka nezná nikdo, jenom já!“

Odmlčela se na chvíli, jen co mi vzala ruku do svých dlaní, a pak pokračovala:

„Nemá smysl, Trote, připomínat si minulost, leda tehdy, kdyby mohla mít nějaký vliv na přítomnost! Snad jsem mohla vycházet s chudákem tvým otcem přátelštěji. Snad jsem mohla vycházet přátelštěji s tím nebohým děckem, tvou matkou, i pak, co mě tvá sestra Betsy Trotwoodová tak zklamala. Snad mě to napadlo, když jsi tenkrát ke mně přišel, takový maličký uprchlík, celý uprášený a utrmácený. Od toho dne až do dneška, Trote, jsi mi vždycky dělal čest a byl jsi mou pýchou a radostí. Nikdo jiný nemá na můj majetek nárok; alespoň“ – zde k mému překvapení zaváhala a zrozpačitěla – „ne, nikdo jiný nemá na můj majetek nárok – a ty jsi moje dítě, přijaté za vlastní. Miluj mě v mém stáří jako moje vlastní dítě a měj strpení s mými vrtochy a rozmary; a uděláš tím pro starou ženu, která neměla svá nejlepší léta tak šťastná a klidná, jak by byla mohla být, mnohem víc, než kdy ta stará žena udělala pro tebe.“

To bylo po prvé, kdy jsem od tety slyšel zmínku o její minulosti. V klidu, s nímž tak učinila a s nímž se přes to přenesla, byla velkodušnost, která by byla mou úctu a lásku k ní ještě posílila, mohlo-li ji ještě vůbec něco posílit.

„Ve všem jsme se tedy dohodli a srozuměli, Trote,“ řekla teta, „a už o tom nemusíme mluvit. Dej mi pusu a zítra po snídani si zajdeme do Sudích dvorů.“

Ještě dlouho jsme si pak u krbu povídali, než jsme odešli spát. Spal jsem v pokoji, který byl v témž patře jako tetin, a měl jsem noc trochu neklidnou, protože mi chodila klepat na dveře, kdykoli ji poplašil vzdálený rachot drožek nebo trhoveckých vozíků, a ptát se mne, „jestli slyším ty stříkačky“? Ale k ránu spala už líp a mne nechala spát také.

K polednímu jsme se vydali do kanceláře pp. Spenlowa a Jorkinse v Sudích dvorech. Teta, která měla o Londýně ještě druhý všeobecný názor, a to ten, že každý člověk, s kterým se potkává, je kapesní zloděj, mi dala nést svou tobolku, v níž bylo deset zlatých guinejí a něco drobného stříbra.

U hračkářství na Fleet Streetu jsme se zastavili, abychom viděli obry na kostele svatého Dunstana tlouci na zvony – vypočítali jsme si dobu tak, abychom je při tom přesně ve dvanáct zastihli – a potom jsme pokračovali v cestě k Ludgate Hillu a ulici U svatopavelského hřbitova. Právě jsme přecházeli ulici k Ludgate Hillu, když jsem viděl, že teta náramně zrychlila krok a vypadá polekaně. Zároveň jsem si všiml, že tak těsně v patách za námi, až se o tetu málem otírá, jde hrozivě zamračený, nepěkně oblečený muž, který se před malou chvílí, když jsme ho potkali, zastavil a upřeně se na nás zadíval.

„Trote! Můj drahý Trote!“ zvolala teta vyděšeným šeptem a stiskla mi paži. „Nevím, co si počít.“

„Zachovejte klid, teto,“ řekl jsem. „Nemáte se čeho bát. Zajděte do nějakého obchodu a já se už toho chlapíka brzy zbavím.“

„Ne, ne, dítě!“ odmítla. „Za nic na světě s ním nemluv. Snažně tě prosím, ne, poroučím ti to!“

„Proboha, teto!“ řekl jsem. „Vždyť je to jenom nějaký dotěrný žebrák!“

„Ty nevíš, kdo to je!“ odpověděla teta. „Ty nevíš, kdo to je! Nevíš, co říkáš!“

Zatím co se toto odehrávalo, zastavili jsme se v prázdném průjezdě a muž se zastavil také.

„Nedívej se na něj!“ řekla teta, když jsem po něm hněvivě otočil hlavu, „ale obstarej mi drožku, můj drahý, a počkej na mne na svatopavelském hřbitově.“

„Počkat na vás?“ opakoval jsem.

„Ano,“ přisvědčila teta. „Musím jet sama. Musím jet s ním.“

„S ním, teto? S tím člověkem?“

„Jsem docela při smyslech,“ odpověděla, „a povídám ti, že musím. Obstarej mi drožku!“

Ať jsem už žasl sebevíc, bylo mi jasné, že nemám právo se vzepřít a rozkazu tak rozhodného neuposlechnout. Popoběhl jsem pár kroků a zavolal na nájemný kočárek, který právě jel kolem prázdný. Skorem ještě než jsem sklopil schůdky, skočila teta dovnitř, ani nevím jak, a ten muž za ní. Teta na mne mávala, abych šel pryč, a to tak naléhavě, že jsem se přes všechen zmatek, v němž jsem tonul, okamžitě od nich odvrátil. Při tom jsem zaslechl, jak teta říká drožkáři: „Jeďte, kam chcete! Jeďte pořád rovně!“ a vzápětí kolem mne kočárek projel a zamířil do kopce.

A tu mi přišlo na mysl, co mi vyprávěl pan Dick a co jsem tehdy považoval za nějaký jeho přelud. Nemohl jsem pochybovat, že tento člověk je týž člověk, o němž se tak tajuplně zmiňoval, ačkoliv jsem si vůbec nedovedl představit, na čem se může jeho moc nad tetou zakládat. Když jsem na hřbitově pročekal asi půl hodiny, spatřil jsem, že se kočárek vrací. Kočí zastavil těsně u mne a uvnitř seděla teta sama.

Nezotavila se ještě ze svého rozčilení natolik, aby byla v dost klidném stavu pro návštěvu, kterou jsme se chystali vykonat. Požádala mě, abych si přisedl k ní do kočárku a řekl drožkáři, aby nás chvíli pomalu vozil sem a tam. Neřekla nic jiného než: „Dítě drahé, jaktěživ se mě neptej, co to bylo, a ani se o tom nezmiňuj,“ dokud zase úplně nenabyla obvyklého klidu, kdy mi pak oznámila, že už je docela ve své míře a že můžeme vystoupit. Když mi podala tobolku, abych kočímu zaplatil, shledal jsem, že všechny zlaťáky jsou ty tam a že v ní zbývá jen to drobné stříbro.

Do Sudích dvorů se vcházelo nízkým klenutým průjezdem. Sotva jsme ušli ulicí za ním několik kroků, zdálo se, že se hluk města jako kouzlem rozplývá ve vzdálený šum. Několik šerých dvorů a úzkých průchodů nás přivedlo do shora osvětlených kanceláří firmy Spenlow a Jorkins a v předsíni tohoto chrámu, přístupné poutníkům bez obřadu zaklepání, pracovali tři nebo čtyři písaři co opisovači. Jeden z nich, malý suchý mužíček, jenž seděl stranou od ostatních a měl na hlavě nepoddajnou hnědou paruku, která vypadala jako vyrobená z perníku, vstal od práce, aby tetu uvítal, a uvedl nás do pokoje pana Spenlowa.

„Pan Spenlow je u soudu, madame,“ řekl suchý mužíček, „dnes zasedá církevní odvolací soud. Je to však hned vedle a okamžitě pro něho pošlu.“

Když jsme s tetou měli volnost trochu se kolem porozhlédnout, než pana Spenlowa přivolají, nenechal jsem si tu příležitost ujít. Nábytek v pokoji byl starodávný a zaprášený a zelené sukno na vrchní desce psacího stolu ztratilo už všechnu barvu a bylo zvadlé a bledé jako starý obecní almužník. Leželo na něm množství fasciklů, některé nadepsané „Žaloby“ a jiné (k mému překvapení) „Udání“, některé označené jakožto příslušné ke konsistornímu soudu, jiné k arcibiskupskému soudu apelačnímu, jiné k arcibiskupskému soudu prerogativnímu, jiné k soudu admiralitnímu a opět jiné k nejvyššímu královskému apelačnímu soudu ve věcech církevních, což ve mně vzbudilo velkou zvědavost, kolik těch soudů dohromady vlastně asi je a jak dlouho asi trvá, než se v nich ve všech člověk vyzná. Kromě těchto fasciklů tam byly rozličné obrovské, ručně psané knihy přísežných svědeckých výpovědí v pevné vazbě, svázané dohromady do ohromných špalků, každý špalek pro jeden proces, jako by každý ten proces byly nějaké dějiny v deseti či dvaceti svazcích. Zdálo se mi, že to všechno vypadá slušně nákladné, a vnukalo mi to příjemnou představu o proktorské praxi. Se stále rostoucím uspokojením jsem pošilhával po těchto i mnoha podobných předmětech, když se v předním pokoji ozvaly kvapné kroky, do dveří vběhl pan Spenlow v černém taláru lemovaném bílou kožešinou a v chůzi si sundával biret.

Byl to malý světlovlasý pán v jedinečných botách a v nejškrobenějším bílém nákrčníku a límci na světě. Byl náramně úpravně a pevně upjatý až ke krku a musil si dát velkou práci s licousy, které měl úžasně precisně nakadeřené. Zlatý řetěz u hodinek měl tak masivní, že mi hlavou bleskl nápad, zda by neměl na vytahování hodinek z kapsy mít svalnatou zlatou paži podobnou těm, jaké visívají nad dílnami zlatotepců. Byl vyšňořen s takovou pečlivostí a tak toporně ušněrovaný, že se sotva mohl ohnout a musil se, když si sedl do křesla a prohlížel nějaké papíry na stole, naklonit celým trupem až od kostrče jako kašpárek.

Teta mě představila předtím a pan Spenlow mě už zdvořile uvítal. Nyní pravil:

„Vy tedy, pane Copperfielde, máte v úmyslu věnovat se našemu povolání! Zmínil jsem se jen tak mimochodem slečně Trotwoodové, když jsem onehdy měl to potěšení s ní hovořit,“ – s dalším úklonem celého trupu – opět kašpárek – „že je u nás uprázdněné místo. Slečna Trotwoodová se s velkou laskavostí zmínila o tom, že má synovce, jemuž věnuje obzvláštní péči a jehož hledí pro život slušně zaopatřit. Onoho synovce, jak se domnívám, mám patrně nyní to potěšení,“ – a zase kašpárek.

Uklonil jsem se na znamení díků a řekl jsem, že mi už teta o tom volném místě v jeho kanceláři řekla a že by se mi myslím velmi líbilo. Že mě k zalíbení v něm skutečně něco silně táhne a že jsem se o tetin návrh začal ihned zajímat. Že nemohu závazně zaručit, bude-li se mi to líbit, dokud o tom nebudu vědět něco víc. A že ačkoliv to je sotva víc než pouhá formalita, dovoluji si předpokládat, že budu mít možnost zkusit, jak se mi to líbí, dříve než se k tomu neodvolatelně zaváži.

„Ó, zajisté, zajisté!“ pravil pan Spenlow. „Naše firma vždycky nabízí měsíc – jeden přípravný měsíc. Pro svou osobu bych s největší radostí nabídl měsíce dva – tři – v pravdě dobu neomezenou – ale mám společníka. Pana Jorkinse.“

„A honorář za praktikum, pane,“ odpověděl jsem, „činí tisíc liber.“

„A honorář za praktikum včetně kolků činí tisíc liber,“ pravil pan Spenlow. „Jak jsem se už zmínil slečně Trotwoodové, nevedou mě k tomu pohnutky zištné; domnívám se, že málokoho vedou pohnutky nezištnější, ale pan Jorkins má v těchto věcech své vlastní názory a já jsem nucen názory pana Jorkinse respektovat. Zkrátka, pan Jorkins pokládá tisíc liber za částku tuze nízkou.“

„Předpokládám, pane,“ řekl jsem ještě stále ve snaze tetě ulehčit, „že u vás není zvykem, pakliže se smluvní praktikant prokáže mimořádně užitečný a osvojí si dokonale znalosti svého oboru –“ neubránil jsem se, abych se nezačervenal, tohle vypadalo tolik jako sebechvála – „předpokládám, že u vás není zvykem poskytnout mu v pozdějších letech jeho smluvního závazku nějaký –“

Pan Spenlow vysunul s velkou námahou z nákrčníku hlavu právě tolik, co by jí zavrtěl, a než jsem stačil doříci poslední slovo „plat“, předešel mě s odpovědí:

„Nikoliv. Neřeknu, pane Copperfielde, jaké stanovisko bych v tomto případě možná zaujal já, kdybych neměl svázané ruce. Pan Jorkins je však neoblomný.“

Představa toho hrůzostrašného Jorkinse mě přímo děsila. Později jsem však shledal, že to je mírný tvor těžkopádné letory, jehož úkolem u firmy bylo držet se v pozadí a trpět, aby se jeho jméno ustavičně nastrkovalo jako jméno nejzatvrzelejšího a nejbezohlednějšího člověka pod sluncem. Žádal-li některý písař o zvýšení platu, nechtěl pan Jorkins o takovém návrhu ani slyšet. Otálel-li některý klient s vyrovnáním palmárního účtu 98&, trval pan Jorkins rozhodně na tom, že se zaplatit musí, a jakkoli trapné snad tyto věci byly (a to byly vždycky) citům pana Spenlowa, pan Jorkins svou libru masa dostat musel 99&. Srdce i ruka dobrotivého anděla Spenlowa by bývaly neustále otevřené, nebýt neúprosného zloducha Jorkinse. Myslím, že jsem se s přibývajícími lety setkal s několika jinými firmami, které vedly své obchodní záležitosti přesně podle zásady Spenlow-Jorkins!

[&98 palmární účet – t. j. účet advokáta (z pův. zasluhující „palmu“, t. j. cenu, odměnu)]

[&99 pan Jorkins svou libru masa dostat musel – podle Shakespearova „Kupce benátského“ (Merchant of Venice), kde lichvář Shylock žádá libru masa z těla svého dlužníka.]

Ujednali jsme, že nastoupím zkušební měsíc hned, jak mi bude libo, a že teta nemusí ani v městě zůstat, ani se po jeho uplynutí do města vracet, protože jí lze precisovanou učební smlouvu, jejímž subjektem mám být já, snadno zaslat k podpisu domů. Když jsme dospěli až sem, pan Spenlow mi nabídl, že mě hned na místě zavede k soudu a ukáže mi, jak to tam vlastně vypadá. Protože jsem byl jaksepatří zvědavý, odešli jsme s panem Spenlowem za tímto cílem a nechali tetu – která řekla, že si do žádné soudní síně netroufá jít, a která podle mého pokládala všechny soudní dvory za jakési prachárny, jež mohou každým okamžikem vyletět do povětří – v kanceláři samotnou.

Pan Spenlow mě vedl přes dlážděný dvůr, uzavřený chmurnými cihlovými budovami – úředními to sídly, jak jsem podle jmen doktorů na dveřích usoudil, těch učených advokátů, o nichž mi vyprávěl Steerforth – a do velké neutěšené místnosti po levé ruce, která mi připadala ne nepodobná kapli. Zadní část této místnosti oddělovala od ostatního prostoru přepážka a za tou, po obou stranách zvýšeného podia ve tvaru podkovy, seděli na starodávných pohodlných židlích s vysokým lenochem všelijací pánové v rudých talárech a šedivých vlásenkách, o nichž jsem zjistil, že to jsou shora zmínění doktoři. V ohbí podkovy stál stolek, podobný kazatelskému pulpitu, nad nímž mžoural starý pán, kterého bych byl, spatřit ho ve voliéře, dozajista pokládal za sovu, ale který, jak jsem se dověděl, byl předsedou soudu. V prostoře uvnitř podkovy, poněkud níže než soudci, to jest asi na úrovni celé podlahy, byli všelijací jiní pánové stejné hodnosti jako pan Spenlow a stejně jako on oblečení do černých talárů, lemovaných bílou kožešinou, kteří seděli u dlouhého zeleného stolu. Měli nákrčníky vesměs tuhé, jak se mi zdálo, a tvářili se nadutě. Leč vzápětí jsem poznal, že jsem jim po této stránce křivdil, neboť jsem v životě ještě neviděl nic ostýchavějšího, než když dva tři z nich musili vstát, aby odpověděli na otázku předsedajícího hodnostáře. Obecenstvo, representované hochem ve vlněné šále a sešlým bývalým elegánem, který pokradmu tahal z kapsy u kabátu ždibky chleba a krmil se jimi, se hřálo u kamen uprostřed soudní síně. Malátné ticho místnosti rušil pouze veselý praskot tohoto ohně a hlas jednoho z doktorů, který se zvolna plahočil hustým lesem svědeckých výpovědí a čas od času si na této pouti odpočinul zastávkou v maličké zájezdní krčmě vlastních vývodů. Summa summarum 100&, ještě nikdy a nikde v celém životě jsem nedělal stafáž při takovém žvatlamatlavém, starosvětském rodinném dýchánku, kde čas zůstával stát a všichni tloukli špačky, a měl jsem pocit, že patřit k té společnosti v jakékoli úloze – kromě snad úlohy strany žalující – by pro mne bylo slaďoučké narkotikum.

[&100 Summa summarum – (lat.) konec konců.]

Protože mě snivé ovzduší tohoto zátiší znamenitě uspokojovalo, oznámil jsem panu Spenlowovi, že jsem pro tu chvíli viděl dost, a vrátili jsme se tedy zase k tetě, v jejíž společnosti jsem pak bez průtahů opustil Sudí dvory – a když jsem vycházel z kanceláře firmy Spenlow a Jorkins, cítil jsem se velice mladý, poněvadž písaři se navzájem pošťuchovali psacími brky, aby jeden druhého na mne upozornili.

Do Lincoln’s Inn Fields jsme dorazili bez jakéhokoli dalšího dobrodružství vyjma to, že jsme cestou potkali nešťastného osla, zapřaženého do ovocnářské kárky, který v tetě vzbudil trapné vzpomínky. Když jsme měli nad hlavou zase bezpečnou střechu, znovu jsme spolu dlouze probírali mé záměry do budoucna; a protože jsem o tetě věděl, jak se nemůže dočkat, aby už byla doma, a jak u ní s tím vším jejím ohněm, stravováním a kapsářstvím nelze očekávat, že by v Londýně měla jednu půlhodinku klidnou, naléhal jsem na ni, aby si kvůli mně nepřitěžovala a nechala mě, abych se o sebe staral sám.

„Nejsem tady nadarmo zítra týden, můj drahý, abych na tohle nebyla myslela už taky,“ řekla mi na to. „V Adelphi je k pronajmutí pěkný malý byt, Trote, který by se ti měl báječně hodit.“

S tímto stručným úvodem vytáhla z kapsy inserát, pečlivě vystřižený z novin, v němž stálo, že v Buckingham Streetu v Adelphi se pronajme zařízený, jedinečně příjemný byt s vyhlídkou na řeku a pod jedním uzavřením, vhodný k vybranému ubytování mladého pána, člena některé právnické koleje nebo pod., ihned k stěhování. Nájemné mírné a podle libosti lze byt najmout i jen na měsíc.

„No ano, teto, to je to pravé!“ řekl jsem, uzardělý při pomyšlení, že budu možná důstojně bydlit v samostatném bytě.

„Tak pojď,“ odpověděla teta a okamžitě si nasadila klobouk, který před chviličkou odložila. „Půjdeme se na to podívat.“

A šli jsme. Inserát vyzýval zájemce, aby se obrátili na paní Cruppovou v témže domě, a zatáhli jsme tedy za zvonek k suterénu, o němž jsme předpokládali, že nás s paní Cruppovou spojí. Ale teprve třetím nebo čtvrtým zazvoněním se nám podařilo paní Cruppovou přimět, aby se spojila s námi, a když se konečně objevila, byla to zavalitá dáma, jíž pod nankinovými županovými šaty vykukoval karnýr flanelové spodničky.

„Ukažte nám laskavě ten mládenecký byt, paní,“ řekla teta.

„Pro toho pána tady?“ řekla paní Cruppová a zašmátrala v kapse pro klíče.

„Ano, pro mého synovce,“ řekla teta.

„Je to pro takovýho byteček jedna radost!“ řekla paní Cruppová.

Šli jsme tedy nahoru.

Byt byl až v nejhořejším patře – velká výhoda v očích mé tety, protože to bylo blízko k požárnímu žebříku – a skládal se z poloslepé předsíňky, kde bylo vidět sotva na krok, z úplně slepé kuchyňky, kde nebylo vidět vůbec, z obývacího pokoje a ložnice. Nábytek byl sice dost obstarožní, ale pro mne dávno dobrý; a na mou věru, za okny bylo vidět řeku.

Protože se mi byt líbil, poodešla teta s paní Cruppovou do kuchyňky, aby se dohodla na podmínkách, zatím co já jsem zůstal sedět na pohovce v obývacím pokoji a sotva jsem se odvažoval pokládat za možné, že by mi bylo souzeno bydlit jednou v příbytku tak velkopanském. Po jediném, ale podelším utkání se vrátily a ke své radosti jsem z výrazu v obličeji paní Cruppové i své tety poznal, že je ruka v rukávě.

„To je nábytek po posledním nájemníkovi?“ zeptala se teta.

„Ano, madame, je,“ řekla paní Cruppová.

„Co se s ním stalo?“ ptala se teta.

Paní Cruppovou přepadl úporný kašel, při němž ze sebe velmi obtížně hrkala slova: „Rozstonal se tady, madame – a – achjé! achjé! achjé! božínku! – a umřel!“

„Jakže? A nač?“ zeptala se teta.

„No, madame, na pití,“ řekla paní Cruppová důvěrně. „A na čoud.“

„Na čoud? Snad nemyslíte z komínů?“ řekla teta.

„Ne, madame,“ odpověděla paní Cruppová. „Z cigár a fajfek.“

„Tohle, Trote, tedy rozhodně nakažlivé není,“ otočila se teta s poznámkou ke mně.

„To jistě ne,“ řekl jsem.

Zkrátka a dobře, když teta viděla, jak mě ten byt okouzluje, najala ho na jeden měsíc s výhradou, že v něm mohu zůstat ještě rok, pakliže si po uplynutí té lhůty budu přát. Paní Cruppová měla opatřit ložní prádlo a vařit mi; o všechny ostatní nezbytnosti bylo už postaráno. A paní Cruppová se výslovně vyjádřila, že po mně bude vždycky bažit jako po vlastním synovi. Nastěhovat jsem se měl pozítří a paní Cruppová prohlásila, že díky Bohu konečně našla zase někoho, o koho se může starat!

Na zpáteční cestě mi teta řekla, jak s niterným přesvědčením věří, že ze mne život, který teď povedu, udělá pevného a soběstačného člověka, což je všechno, co potřebuji. Druhý den mi to několikrát opakovala, mezitím co jsme zařizovali přepravu mé garderoby a knih z domu pana Wickfielda. O tom, jakož i o celých svých nedávných prázdninách jsem napsal dlouhý dopis Agnes, jehož doručení si vzala na starost teta, neboť měla příští den odjet. Abych se už o těchto podrobnostech zbytečně nešířil, stačí pouze dodat, že se skutečně štědře postarala, aby mi nechybělo nic, co bych snad v tom zkušebním měsíci mohl potřebovat, že se Steerforth k mému i tetinu velkému zklamání do jejího odjezdu neukázal!, že jsem ji bezpečně usadil do doverského dostavníku vedle Janety, celou nadšenou, jak horkou lázeň těm toulavým oslům připraví, a že jsem se po odjezdu dostavníku obrátil čelem k Adelphi a přemítal o dávných dnech, kdy jsem se tam toulával podloubím pod nábřežím, a o šťastné změně, která mě vynesla na povrch.

24. Moje první zpuštění

Bylo to něco báječně krásného, mít ten pyšný zámek sám pro sebe a cítit se, když jsem zavřel vnější bránu, jako Robinson Crusoe, když vyšplhal do svého opevněného hnízda a vytáhl za sebou žebřík. Bylo to něco báječně krásného, chodit po městě s klíčem od vlastního domova v kapse a vědět, že si k sobě mohu pozvat kohokoli známého, a mít úplnou jistotu, že to nebude nikomu na obtíž, nebude-li to na obtíž mně. Bylo to něco báječně krásného, odmykat si a zamykat za sebou, přicházet a odcházet, aniž s kýmkoli promluvím slůvko, a přivolávat si zvonkem paní Cruppovou, celou udýchanou, z hlubin země, kdykoli jsem ji potřeboval – a kdykoli měla ona náladu přijít. To všechno pravím, bylo báječně krásné; ale musím také přiznat, že byly chvíle, kdy to bylo velice teskné.

Bylo to krásné zrána, zvlášť za krásného rána. Vypadalo to jako velice svěží a volný život, za denního světla; a jako ještě svěžejší a volnější za slunečního světla. Když se však den schyloval, život jako by umdléval rovněž. Nevím, jak to přišlo; za světla svíčky vypadal zřídka kdy vábně. Tehdy jsem potřeboval někoho, s kým mluvit. Postrádal jsem Agnes. Místo té usměvavé schránky, jíž jsem svěřoval své důvěrnosti, jsem nacházel strašlivou prázdnotu. Paní Cruppová se ukázala velmi vzdálená. Přemýšlel jsem o svém předchůdci, který se upil a ukouřil, a málem jsem si přál, aby byl laskavě zůstal na živu a neobtěžoval mě svým skonem.

Uplynuly teprve dva dni a dvě noci a já měl pocit, že tam žiji už rok, a přesto nejsem ani o hodinu starší, nýbrž trpím trýzní vlastní mladosti stejně těžce jako kdy předtím.

Když se Steerforth pořád neukazoval, což ve mně vzbudilo obavy, že je určitě nemocný, odešel jsem třetí den ze Sudích dvorů dřív a vydal se procházkou do Highgate. Paní Steerforthová mě velmi radostně uvítala a řekla mi, že její syn odjel s jedním přítelem z Oxfordu navštívit jiného přítele který bydlí někde u St. Albansu, ale že ho zítra čeká domů! Měl jsem ho tak rád, že jsem na ty jeho oxfordské kamarády úplně začal žárlit.

Protože mě naléhavě zvala, abych se zdržel na oběd, zůstal jsem a myslím, že jsme celý ten den nemluvili o ničem jiném než o něm. Vyprávěl jsem jí, jak velice ho měli lidé v Yarmouthu rádi a jaký byl roztomilý společník. Slečna Dartlová byla samá narážka a záhadná otázka, ale jevila značný zájem o všechno, co jsme tam podnikali, a říkala: „Skutečně, takhle to bylo?“ s příslušným doprovodem tak často, že ze mne vytahala všechno, co chtěla vědět. Zjevem byla sice úplně stejná, jakou jsem ji zde popsal, když jsem se s ní setkal po prvé, ale společnost obou dam byla tak příjemná a připadal jsem si v ní tak ve svém živlu, že jsem měl pocit, jak se do slečny Dartlové trošinku zamilovávám. Několikrát během večera, a zvlášť za noční procházky domů, jsem se neubránil pomyšlení, jakou příjemnou společnicí by mi byla v Buckingham Streetu.

Ráno jsem před odchodem do Sudích dvorů právě snídal svou kávu a rohlík – na tomto místě si dovolím poznamenat, že je pozoruhodné, kolik kávy paní Cruppová spotřebovala a jak slabá při tom ta káva byla – když kdo ke mně k mé nezměrné radosti nevstoupil jako právě Steerforth!

„Můj zlatý Steerforthe,“ zvolal jsem, „už jsem si začínal myslet, že tě víckrát neuvidím!“

„Stal jsem se obětí brachiálního násilí 101&,“ řekl Steerforth, „hned po tom, co jsem přijel domů, mě unesli. – Ale zařídil ses tady bezvadně, Fialinko, hotový starý mládenec!“

[&101 brachiální – (z lat.) ruční, rukou způsobený; hrubý (brachiální násilí).]

S nemalou pýchou jsem ho provedl po bytě, ba nezapomněl jsem ani na kuchyňku a Steerforth se rozplýval chválou. „Něco ti povím, kamaráde,“ dodal, „udělám si z toho hnízdečka tady městskou residenci, dokud mi nedáš výpověď.“

To bylo radost slyšet. Řekl jsem mu, že čeká-li něco takového, bude muset čekat do soudného dne.

„Ale přece se mnou něco posnídáš, ne?“ řekl jsem s rukou na šňůře zvonku. „Paní Cruppová ti uvaří trochu čerstvé kávy a já ti na tom mládeneckém bubínku, co tady mám, opeču kousek bůčku.“

„Ne, ne!“ odmítl Steerforth. „Nezvoň! Nemohu! Mám smluvenou snídani s jedním z těch mládenců, co bydlí v hotelu Piazza na Covent Garden.“

„Ale na oběd přijdeš, ne?“ řekl jsem.

„Na mou duši, nemohu. Nic by mě víc netěšilo, ale já s těmi mládenci prostě zůstat musím. Zítra ráno zase všichni tři odjíždíme.“

„Tak je přiveď na oběd sem,“ namítl jsem. „Myslíš, že by přišli?“

„Chm, přišli by celí žhaví,“ řekl Steerforth, „ale obtěžovali bychom tě. Raději se seber a pojď někam na oběd s námi.“

Za nic na světě jsem se k tomu nemohl dát pohnout, protože mě napadlo, že bych vlastně měl svou domácnost nějak slavnostně zasvětit a že lepší příležitost se asi sotva kdy naskytne. Byl jsem na byt o to pyšnější, že mi ho Steerforth pochválil, a hořel jsem touhou využít všech jeho možností. Proto jsem na Steerforthovi vymámil závazný slib i ve jménu jeho přátel, a určili jsme si, že budeme obědvat až v šest hodin.

Když odešel, zazvonil jsem na paní Cruppovou a obeznámil jsem ji se svým odvážným záměrem. Paní Cruppová na to především řekla, že jak je dobře známo, nelze od ní chtít, aby obsluhovala u stolu, že však zná šikovného mladíka, který by se podle jejího názoru k té službě možná uvolil a jehož sazba obyčejně činí pět šilinků a co kdo uzná navíc. Řekl jsem, že jeho služeb ovšem použijeme. Potom paní Cruppová řekla, že ona sama, jak je jasné, nemůže být na dvou místech najednou (což jsem uznával za rozumné) a že se asi neobejdeme bez nějaké „mladé holky“, která si vypůjčí z ložnice svícen a bude v kuchyňce do aleluja umývat nádobí. Zeptal jsem se, co by ta mladá žena stála, a paní Cruppová řekla, že podle ní snad pro osmnáct pencí ani nezbohatnu, ani nezchudnu. Řekl jsem, že snad ne, a bylo rozhodnuto i to. Potom paní Cruppová řekla, cože tedy s tím obědem?

Byl to podivuhodný příklad nedostatečné prozíravosti se strany kamnáře, který paní Cruppové stavěl kuchyňské ohniště, protože se na něm nedalo uvařit nic jiného než kotlety a bramborová kaše. A co se týče hrnce na rybu, řekla paní Cruppová, no, stačí, abych se jen šel na tu plotýnku podívat! Říká to poctivě, víc dělat nemůže! Půjdu se na ni podívat? Protože bych asi nebyl o mnoho zmoudřel, i kdybych se byl na ni podívat šel, odmítl jsem a řekl: „Nu, s rybou si nelamte hlavu.“ Ale paní Cruppová namítla, to abych neříkal, jsou k mání ústřice, tak proč ne ty? Bylo tedy rozhodnuto i to. Potom řekla paní Cruppová, že co by mi doporučovala, to je tohle. Párek čerstvě pečených kuřat – z lahůdkářství; mísu dušeného hovězího se zeleninou – z lahůdkářství; dvě rafinované pochoutky jako doplněk, řekněme paštiku v županu a zapékané ledvinky – z lahůdkářství; dort a (kdybych chtěl) bábovičku ovocného želé – z lahůdkářství. To, řekla paní Cruppová, jí ponechává plnou volnost, aby mohla soustředit mysl na brambory a předložit sýr a stonkový celer v úpravě, jakou si představuje.

Zařídil jsem se podle rad paní Cruppové a objednávku v lahůdkářství jsem učinil osobně. Když jsem potom šel po Strandu a za výkladem uzenářské a bouillonové jídelny spatřil tuhou žíhanou hmotu, podobnou kusu mramoru, ale označenou „falešná želví“, vešel jsem dovnitř a koupil toho kus, jak jsem od té doby měl příležitost se přesvědčit, který by byl stačil pro patnáct osob. Po jistém zdráhání se paní Cruppová uvolila tento přípravek rozehřát; a v kapalném stavu se tak scvrkl, že jsme uznali, jak se vyjádřil Steerforth, že to pro čtyři „stačí sotva na oblíznutí“.

Když jsem šťastně obstaral tyto přípravy, koupil jsem na trhu v Covent Gardenu trochu ovoce na desert a udělal poněkud velkou objednávku v maloobchodě s vínem v téže končině. Když jsem se odpoledne vrátil domů a spatřil láhve, vyrovnané v kuchyňce na zemi do čtverhranu, vypadala jich taková spousta (ačkoliv ještě dvě chyběly, což bylo paní Cruppové velice trapné), že mi opravdu až naháněly strach.

Jeden ze Steerforthových přátel se jmenoval Grainger a druhý Markham. Oba byli velmi veselí a čiperní mládenci, Grainger o maličko starší než Steerforth a Markham vypadal velmi mladě, řekl bych, že ne na víc než na dvacet. Pozoroval jsem, že Markham o sobě vždy mluví neurčitě jako o „člověku“ a zřídka nebo nikdy v první osobě jednotného čísla.

„Tady by si mohl člověk žít jedna radost, pane Copperfielde,“ řekl Markham – a mínil tím sebe.

„Poloha není špatná,“ odpověděl jsem, „a pokoje jsou opravdu pohodlné.“

„Doufám, že jste si oba nezapomněli apetit doma!“ řekl Steerforth.

„Na mou čest,“ dodal k tomu Markham, „Londýn jako by člověku apetit jen bystřil. Člověk má celý boží den hlad. Člověk ustavičně jí.“

Protože jsem byl z počátku trochu v rozpacích a připadal si na předsednictví tuze mladý, přiměl jsem Steerfortha, aby zaujal místo v čele stolu on, když ohlásili oběd, a sám jsem se posadil proti němu. Všechno bylo znamenité, vínem jsme nešetřili a Steerforth se přičiňoval o zdárný průběh hostinky tak skvěle, že naše slavnostní nálada ani na okamžik neochabla. Já sám jsem při obědě nebyl zrovna tak dobrým společníkem, jak bych si byl přál, protože jsem seděl čelem ke dveřím a mou pozornost rozptylovala podívaná na to, jak náš šikovný mladík co chvíli vychází z pokoje a hned vzápětí se po každé na stěně předsíňky ukáže jeho stín s lahví u úst. Také „mladá holka“ mě přiváděla trochu z nálady – ne ani tolik proto, že zanedbávala mytí talířů, ale že je rozbíjela. Měla totiž sklon k zvědavosti, nedokázala se udržet v kuchyňce (jak zněly jasné příkazy), a ustavičně po nás proto pokukovala; a poněvadž se také ustavičně domýšlela, že jsme ji při tom přistihli, v kterémžto domnění uskočila několikrát rovnou do talířů (jimiž předtím pečlivě vydláždila podlahu), natropila mezi nimi velkou zkázu.

To však byly stíny celkem malé a lehce mi spadly s mysli, když se stolu zmizel ubrus a ukázal se na něm desert, v kteréžto chvíli oslavy jsme učinili objev, že náš šikovný mladík ztratil schopnost řeči. Mezi čtyřma očima jsem mu přikázal, aby vyhledal společnost paní Cruppové a zároveň s sebou do suterénu odvedl i „mladou holku“, a potom jsem se cele oddal zábavě.

Začal jsem tím, že jsem byl jedinečně veselý a bezstarostný; všechny možné, už napůl zapomenuté předměty hovoru se mi jen hrnuly hlavou a udržovaly můj proud řeči vskutku nejvýš neobvykle plynulý. Smál jsem se od srdce vtipům vlastním i žertům všech ostatních; volal jsem Steerfortha k pořádku, že nedává víno kolovat; sliboval jsem na všechny strany, že přijedu do Oxfordu; ohlásil jsem, že až do odvolání hodlám přesně stejné společenské obědy pořádat pravidelně jednou týdně; a bláznivě jsem si vzal z Graingerovy tabatěrky tak velký šňupec, že jsem se musel uchýlit do kuchyňky a v soukromí si tam odkýchat desetiminutový záchvat.

Pokračoval jsem tím, že jsem nechával víno kolovat čím dál tím rychleji a bez ustání kroutil vývrtkou a otvíral novou láhev dlouho předtím, než to bylo zapotřebí. Připil jsem na zdraví Steerforthovi. Řekl jsem, že je můj nejdražší přítel, ochránce mého chlapectví a druh mého jinošství. Řekl jsem, ze mě přípitek na jeho zdraví blaží. Řekl jsem, že mu dlužím víc vděčnosti, než kolik mu kdy mohu oplatit, a že k němu chovám mnohem větší obdiv, než mohu kdy vyjádřit. Skončil jsem slovy: „Ať žije Steerforth! Dej mu Bůh štěstí! Sláva!“ Provolali jsme mu třikrát tři slávy za sebou a potom ještě tři a na ukončenou pak jednu zvlášť hlasitou. Když jsem obcházel stůl, abych mu potřásl rukou, rozbil jsem svou sklenku; a řekl jsem mu (ve dvou slovech): „Steerforthe, jsivůdčíhvězdaméhožití!“

Pokračoval jsem dál tím, že jsem si z čista jasna uvědomil, že kdosi je uprostřed písničky. Tím zpěvákem byl Markham a zpíval „Starosti když člověku srdce tíží!“ Když písničku dozpíval, navrhl nám, abychom připili „ženám“! Proti tomu jsem se ohradil, že to nemohu dovolit. Řekl jsem, že to není uctivá forma, jak navrhnout ten přípitek, a že jaktěživo nedopustím, aby se v mém domě připíjelo jinak než „dámám“! Kohoutil jsem se na něho zle, myslím hlavně proto, že jsem viděl, jak se Steerforth a Grainger smějí mně – nebo jemu – nebo nám oběma. Řekl, že člověk tady není proto, aby si nechal diktovat. Já řekl, že si diktovat nechat musí. Potom řekl on, že tady člověk není proto, aby se nechal urážet. Já zas řekl, v tom že má pravdu – aspoň nikdy ne pod mou střechou, kde lárové 102& jsou posvátní a kde je zákon pohostinství zákonem nad zákony. On řekl, že člověk nijak nezadá své důstojnosti, přizná-li, že jsem zatrachtile správný pašák. Vzápětí jsem navrhl, abychom mu připili na zdraví.

[&102 lárové – Ve starém Římě byli lárové a penáti domácí bůžkové, ochránci domácího blahobytu.]

Někdo kouřil. Všichni jsme kouřili. Já jsem kouřil – a vší silou krotil třesavku, která na mne stále silněji dotírala. Steerforth o mně proslovil řeč, jejíž slova mě dojala skorem k slzám. Poděkoval jsem mu a projevil naději, že přítomná společnost se mnou bude obědvat zítra – a pozítří – každodenně už o páté hodině, abychom se mohli těšit z příjemností hovoru a družné zábavy hodně dlouho do večera. Cítil jsem, že bych měl připít na zdraví někomu určitému. Rozhodl jsem se navrhnout přípitek mé tetě. Na zdraví slečny Betsy Trotwoodové, perly všeho ženství.

Někdo se vykláněl z okna mé ložnice, osvěžoval si čelo na chladném kameni okenní římsy a nechával si ovívat obličej vánkem. Byl jsem to já. Oslovoval jsem se „Copperfielde“ a říkal jsem si: „Proč jsi zkoušel kouřit? Mohl jsi vědět, že to nedovedeš!“ Tu si zas někdo vrávoravě prohlížel v zrcadle obličej. Byl jsem to zase já. Byl jsem v zrcadle strašně bledý, moje oči měly prázdný pohled a moje vlasy – jenom moje vlasy, nic jiného – vypadaly opile.

Někdo mi řekl: „Pojďme do divadla, Copperfielde!“ Přede mnou už nebyla ložnice, ale zase klinkavý stůl plný sklenic; lampa; Grainger po mé pravé ruce, Markham po levé a Steerforth naproti – a všichni seděli v mlze a daleko, daleko v dálce. Divadlo? To se rozumí. To je ono! Tak jdeme! Ale musejí mě omluvit, když je nejdřív všechny vyvedu ven a pak zhasím lampu – abych třebas nepodpálil.

Následkem nějakého zmatku ve tmě byly dveře pryč. Hmatal jsem po nich v záclonách na okně, když mě Steerforth se smíchem vzal za loket a vyvedl mě ven. Šli jsme se schodů jeden za druhým. Skorem už v přízemí někdo upadl a skutálel se dolů. Někdo jiný řekl, že to je Copperfield. Zlobil jsem se na ten výmysl, dokud jsem nezjistil, že ležím v chodbě na zádech, a nezačal si myslit, že by na tom zrnko pravdy mohlo být.

Noc a hustá mlha s velkými kruhy kolem lamp na ulicích! Někdo nezřetelně říkal, že je mokro. Já myslel, že je náledí. Pod kandelábrem mě Steerforth očistil a urovnal mi na hlavě klobouk, který někdo odněkud ukrutně záhadně přičaroval, protože jsem ho předtím neměl. Steerforth potom řekl: „Je ti dobře, Copperfielde, nebo není?“ a já jsem odpověděl: „Jakovráji.“

Nějaký člověk, který seděl v nějaké kukani, se díval z mlhy, bral od někoho peníze a ptal se, jestli patřím k těm pánům, za které dostává peníze, a vypadal hodně nejistý (jak se pamatuji z letmého záblesku, kdy jsem ho zahlédl), jestli za mne peníze má vzít nebo ne. Krátce potom jsem byl strašně vysoko v strašně dusném divadle a díval se dolů do velkého parteru, z kterého se kouřilo, jak se mi zdálo; lidi, kterých tam byla hlava na hlavě, bylo vidět tak rozmazaně. Bylo tam také velké jeviště, které po těch ulicích vypadalo úžasně čisté a hladké; a na něm byli lidé a mluvili o tom nebo onom, ale vůbec ne srozumitelně. Byla tam spousta jasných světel a byla tam hudba a dole v lóžích byly dámy a nevím co ještě. Celá budova mi připadala, jako když se učí plavat; chovala se tak nevysvětlitelně, když jsem se ji snažil udržet klidnou.

Na něčí návrh jsme se rozhodli sejít k lóžím na prvním balkoně, kde byly ty dámy. Před očima mi přeplul nějaký pán ve večerním úboru, který s kukátkem seděl na kanapátku, a v zrcadle taky moje vlastní postava v životní velikosti. Potom mě někdo zavedl do jedné z těch lóží, a když jsem si sedal, uvědomil jsem si, že něco říkám a lidé kolem mě volají na někoho „Ticho!“ a dámy po mně rozhorleně střílejí očima a že – no ne! ano! – na místě přede mnou, v téže lóži s nějakou dámou a pánem vedle sebe, které neznám, sedí Agnes. Dodnes vidím ten její obličej, a řekl bych, že zřetelněji, než jsem ho viděl tehdy, obrácený na mne s tím nesmazatelným výrazem lítosti a údivu.

„Agnes!“ řekl jsem s těžkým jazykem. „Probohaživého! Agnes!“

„Pššš! Prosím!“ odpověděla, já nedovedl pochopit proč. „Rušíš společnost. Dívej se na jeviště!“

Na její příkaz jsem si je pokoušel v zorném poli ustálit a slyšet něco z toho, co se tam dálo, ale nic naplat. Po chvilce jsem se na ni znovu podíval a viděl jsem ji, jak se skrčila do koutka a přitiskla si ruku v rukavičce na čelo.

„Agnes!“ řekl jsem. „Mámobavužetijenevolno.“

„Dobře, dobře. O mne se nestarej, Trotwoode,“ odpověděla. „Poslyš! Jdeš brzo pryč?“

„Jestlidubrzopryč?“ opakoval jsem.

„Ano.“

Měl jsem bláhový úmysl odpovědět, že počkám, abych ji dovedl dolů ke kočáru. Myslím, že jsem to nějak vyjádřil, protože když se na mne chvíli pozorně dívala, zdálo se, že mě pochopila, neboť odpověděla šeptem:

„Vím, že uděláš, oč tě požádám, když ti řeknu, že to myslím velice vážně. Kvůli mně, Trotwoode, odejdi hned a požádej své přátele, aby tě dovedli domů.“

Pro tu chvíli mě vzpamatovala natolik, že ačkoliv jsem se na ni zlobil, zároveň jsem se styděl a s krátkým „Brouno!“ (čímž jsem myslil „Dobrou noc“) jsem vstal a vyšel ven. Přátelé vyšli za mnou a z dveří lóže jsem se rovnýma nohama octl ve své ložnici, kde se mnou byl už jenom Steerforth a pomáhal mi při svlékání a kde jsem mu střídavě vykládal, že Agnes je má sestra, a zase ho zapřísahal, aby přinesl vývrtku a já mohl otevřít novou láhev vína.

Ach to, jak někdo, natažený v mé posteli, ležel a celou noc v horečném snu tohle všechno v blábolivém zmatku znovu a znovu omílal a dělal stále dokola – a jak jím postel zmítala jako rozbouřené moře, ani na okamžik klidné! Ach, jak jsem se, když se ten někdo zvolna měnil ve mne, začal pražit a žhnout a cítit, jako by celý povrch mé kůže byl ztvrdl v dřevo, jazyk se změnil v dno prázdného kotlíku, dlouhým používáním povlečené drsnotou, jež nyní stravuje pomalý oheň, a mé dlaně v řeřavé pláty železa, které nedokáže zchladit ani nejstudenější led!

Ach, a co ta duševní trýzeň, výčitky svědomí a pocit studu, když jsem druhý den zase přišel k smyslům! Ten děs, že jsem se dopustil tisícera pohoršení, jež mi vypadla z paměti a jež nelze už nikdy odčinit – ta vzpomínka na ten nesmazatelný pohled, který na mne Agnes upřela – ta mučivá nemožnost se s ní dorozumět, protože jsem nevěděl, já zpustlík před Bohem, jak se octla v Londýně, ani kde bydlí – ten můj hnus a odpor už při pouhém pohledu na pokoj, kde se pitka konala – ta hlava jako ve svěráku – ten pach kouře, pohled na sklenice, neschopnost jít ven, ba i jen vstát! Ach, byl to den!

Ach, byl to večer, kdy jsem si u krbu sedl k misce polévky ze skopového masa, potažené krupičkovatým škraloupem stydlé mastnoty, kdy jsem se v duchu viděl, jak jdu cestou svého předchůdce a po jeho bytě zdědím i ten jeho truchlivý osud, a kdy jsem se skorem div horempádem nerozjel do Doveru a ke všemu se nepřiznal!

Ach, byl to večer, když si paní Cruppová přišla odnést misku od polévky a ukázala mi na desertním talířku jednu ledvinku jako celý zbytek včerejší hostiny a kdy jsem měl co dělat, abych se jí nevrhl na nankinová ňadra a s upřímnou kajícností neřekl: „Ach, paní Cruppová, paní Cruppová, co záleží na snědeném jídle! Jsem tak strašně nešťastný!“ – a nebýt jedině toho, že jsem i v té chvilce zoufalství měl své pochybnosti, je-li paní Cruppová nejvhodnější ženou, jíž bych se mohl svěřit, nebyl bych se možná zdržel.

25. Andělé dobří a andělé zlí

Ráno po tom žalostném dni kocoviny, třeštění hlavy a kajícnosti jsem – s hlavou jedna motolice stran data mé hostiny, jako kdyby se byl voj Titánů 103& chopil obrovského sochoru a odpáčil předvčerejšek o několik měsíců dozadu – vycházel ze dveří svého bytu, když jsem spatřil po schodech stoupat veřejného posluhu s dopisem v ruce.

[&103 Titáni – V řeckém bájesloví se vypráví o Titánech, bytostech nesmírně silných, dětech Urana (Nebe) a Gaie (Země). Svrhli svého otce Urana a nastolili na jeho místo Titána Krona. Avšak Zeus, Kronův syn, je přemohl a svrhl do podsvětí.]

Tu chvíli si dával s posílkou na čas; ale když mě zahlédl, jak se na něho přes zábradlí nahoře na schodišti dívám, přidal čiperně do kroku a vyběhl nahoru udýchaný, jako by se byl uhnal, div že vyčerpáním neklesá.

„Blahorodý pán T. Copperfield,“ řekl posluha a dotkl se hůlčičkou klobouku.

Sotva jsem byl schopen se k tomu jménu přihlásit – tou měrou mě rozrušila jistota, že to je dopis od Agnes. Ale přece jsem mu řekl, že blahorodý pán T. Copperfield jsem já, a posluha mi uvěřil, dopis mi podal a pravil, že si má počkat na odpověď. Nechal jsem ho čekat na odpověď na chodbičce před dveřmi a vrátil jsem se zase do bytu – v takovém myšlenkovém rozčilení, že jsem musil dopis položit na stolek, na němž jsem snídal, a napřed se trochu obeznámit s jeho zevnějškem, než jsem nastřádal odvahu zlomit pečeť.

Když jsem dopis otevřel, shledal jsem, že to jsou řádky velmi laskavé a že se vůbec nezmiňují o mém stavu v divadle. Stálo v něm pouze: „Milý Trotwoode! Jsem hostem v domě otcova jednatele, pana Waterbrooka, v Elyplace, Holborn. Nepřišel by ses dnes na mne podívat v kteroukoli hodinu, kterou si sám určíš, jak se ti hodí? Stále Tvoje oddaná Agnes.“

Trvalo mi tak dlouho, než jsem napsal odpověď, která by mě aspoň trochu uspokojovala, že věru nevím, co si asi posluha o mně myslil, pakliže si nemyslil, že se učím psát. Musil jsem napsat přinejmenším půl tuctu odpovědí. Jednu jsem začal: „Jak mohu kdy doufat, drahá Agnes, že se mi podaří z Tvé paměti vyhladit vzpomínku na nechutný dojem,“ – ale tu se mi to přestalo líbit, a proto jsem list roztrhal. Začal jsem jinou: „Shakespeare kdesi říká, jak je podivné, že si člověk vkládá do úst nepřítele“ – což mi připomnělo Markhama, a zůstalo to proto torsem. Zkusil jsem to dokonce s poesií. Jednu odpověď jsem začal šestislabičným veršem: „Ach vymaž z paměti“ – ale to zas upomínalo na pátý listopad a Guy Fawkese 104& a tím to znělo nesmyslně pošetile. Po mnoha pokusech jsem napsal: „Drahá Agnes! Tvůj dopis je jako Ty – co víc bych mohl k jeho větší chvále říci? Přijdu ve čtyři. Tvůj oddaný a smutný T. C.“ S tímto sdělením (nad nímž jsem byl, sotva jsem je dal z rukou, dvacaterým způsobem najednou na vážkách, nemám-li si je vyžádat zpět) posluha konečně odešel.

[&104 Guy Fawkes – Malá skupina římských katolíků, utlačená protestantskou státní církví, se rozhodla vyhodit do vzduchu budovy parlamentu 5. listopadu 1605, kdy tam měli zasedat král a členové obou sněmoven. Spiknutí však bylo odhaleno a Guy Fawkes, který měl plán uskutečnit, byl i s ostatními popraven. Památka na tuto událost se udržuje dodnes v dětské říkance, na kterou se odvolává Dickens.]

Byl-li ten den jen z poloviny tak strašlivý pro některého jiného služebníka práva v Sudích dvorech, jako byl pro mne, pevně věřím, že si tím svou účast na té starožitné, světoborné, kánonické 105& shnilotině částečně odpykal.

[&105 kánonický – odvozenina od slova řeckého původu „kánon“, které znamená „pravidlo“, pak „souhrn obecně uznávaných zásad nebo směrnic“ a pak v užším smyslu „odstavec, paragraf ve sbírkách církevního práva“. Kánonické právo je právo církevní. A jak víme, v Sudích dvorech se právě právo církevní, zahrnující ovšem i velkou část práva občanského, provozovalo.]

Ačkoliv jsem z kanceláře odešel v půl čtvrté a jen o několik minut později už obcházel určené místo schůzky, překročil jsem – podle hodin na sv. Ondřeji v Holbornu – stanovenou hodinu o celou čtvrt, než jsem sebral dostatek zoufalého odhodlání, abych zatáhl za rukojeť zvonku, zapuštěnou do levé zárubně u dveří páně Waterbrookova domu.

Střízlivé obchodní záležitosti páně Waterbrookova domu se vyřizovaly v přízemí a citlivější záležitosti důvěrné (jichž bylo hodně) v hořejší části budovy. Uvedli mě do hezkého, ale trochu těsného salónku a tam seděla Agnes a síťovala míšek na peníze.

Vypadala tak klidná a dobrá a tak mocně připomínala bezstarostné první školní chvíle v Canterbury i to, jaký jsem byl nedávno večer zpitý a učouzený obraz bídy a šaškovství, že jsem, protože jsme byli sami, povolil výčitkám svědomí i hanbě – zkrátka, udělal ze sebe ukrutného hlupáka. Nemohu zapřít, že jsem se rozplakal. Dodnes s určitostí nevím, byla-li to celkem vzato nejmoudřejší věc, kterou jsem mohl udělat, nebo nejsměšnější.

„Kdyby to býval kdokoli jiný než ty, Agnes,“ řekl jsem s hlavou odvrácenou stranou, „nebylo by mě to mrzelo ani z poloviny tolik. Ale že jsi mě musela vidět právě ty! V první chvíli jsem si skorem přál, abych byl raději na prkně.“

Položila mi na okamžik na loket ruku – dotek její dlaně byl docela odlišný než dotek kterékoli ruky jiné a já v něm pocítil přátelství tak utěšlivé, že mi nedalo, abych tu ruku nezdvihl ke rtům a vděčně nepolíbil.

„Posad se,“ řekla Agnes zvesela. „Nebuď nešťastný, Trotwoode. Jestli se nemůžeš s důvěrou svěřit mně, komu se svěříš jinému?“

„Ach, Agnes!“ odpověděl jsem. „Jsi můj dobrý anděl!“

Usmála se trochu posmutněle, jak se mi zdálo, a zavrtěla hlavou.

„Ano, Agnes, můj dobrý anděl! Vždycky můj dobrý anděl!“

„Kdybych jím opravdu byla, Trotwoode,“ odpověděla Agnes, „pak bych z hloubi duše toužila po jedné věci.“

Podíval jsem se na ni tázavě, ale vzdáleně jsem už tušil, co má na mysli.

„Varovat tě,“ řekla Agnes s pohledem na mne upřeným, „před tvým zlým andělem.“

„Má drahá Agnes,“ začal jsem, „jestli máš na mysli Steerfortha –“

„Ano, Trotwoode, mám,“ přisvědčila na to.

„Pak mu, Agnes, těžce křivdíš. Ten, a zlý anděl můj nebo vůbec něčí? Ten, jenž mi není ničím jiným než vůdcem, oporou a přítelem? Moje drahá Agnes! Podívej, není to nespravedlivé a tobě tak nepodobné, soudit ho podle toho, jakého jsi onehdy večer viděla mne?“

„Nesoudím ho podle toho, jakého jsem viděla onehdy večer tebe,“ odpověděla mírně.

„Podle čeho tedy?“

„Podle mnoha věcí – samy o sobě to jsou sice maličkosti, ale když se vezmou dohromady, pak mi tak nepřipadají. Soudím ho dílem podle tvého názoru o něm, Trotwoode, a dílem podle tvé povahy a vlivu, jaký on na tebe má.“

Její mírný hlas měl do sebe vždycky něco, co v mém nitru zřejmě rozeznívalo strunu, schopnou zvučet jedině tím a nejiným tónem. Byl vždycky vážný; ale když byl velmi vážný – jako tu chvíli – pak se v něm chvělo napětí, které si mě úplně podmaňovalo. Seděl jsem a díval se na ni, jak klopí oči na práci; seděl jsem, jako bych dosud slyšel její slova; a v tom hlase mi Steerforth přes všechnu náklonnost, kterou jsem k němu choval, temněl stínem.

„Je to ode mne smělost,“ řekla Agnes a pozdvihla opět oči, „že ti s takovou sebedůvěrou radím, nebo že i jen vyslovuji tak rozhodný názor, když sama žiji v takovém ústraní a mohu ze světa znát tak málo. Vím ale, z čeho ta smělost pramení, Trotwoode – z jak ryzí vzpomínky na to, jak jsme spolu vyrůstali, a z jak ryzího zájmu o všechno, co se týká tebe. To mě osměluje. S jistotou vím, že co říkám, je pravda. Vím to docela určitě. Mám pocit, jako by k tobě mluvil někdo jiný a ne já sama, když tě varuji, že sis vybral nebezpečného přítele.“

Opět jsem se na ni zadíval, opět jsem slyšel její slova, i když už dávno mlčela, a opět mi jeho obraz, ačkoliv mi dosud tkvěl v srdci, temněl stínem.

„Nejsem tak nerozumná,“ řekla po krátké chvíli Agnes, nyní zase svým obvyklým hlasem, „abych očekávala, že rázem změníš nebo můžeš změnit jakýkoli cit, který se ti stal druhou přirozeností, a ze všech nejméně cit, který vyvěrá z tvé důvěřivé povahy. Neměl by ses s tím ukvapovat. Žádám tě jen o to, Trotwoode, když si na mne někdy vzpomeneš – totiž, chci říci,“ usmála se skromně, protože jsem se ji chystal přerušit a ona věděla proč – „kdykoli si na mne vzpomeneš – aby sis vzpomněl i na to, co jsem ti teď řekla. Odpustíš mi tohle všechno?“

„Odpustím ti, Agnes,“ odpověděl jsem, „až budeš k Steerforthovi spravedlivá a budeš ho mít stejně ráda jako já.“

„Dřív ne?“ řekla Agnes.

Zahlédl jsem, že jí tato moje slova o Steerforthovi přehnala přes tvář letmý stín; ale oplatila mi úsměv úsměvem a opět mezi námi zavládla stejně neomezená vzájemná důvěra jako kdysi.

„A kdy mi ty, Agnes,“ zeptal jsem se, „odpustíš ten nedávný večer?“

„Až si na něj zase vzpomenu,“ řekla Agnes.

Byla by rozprávku o tom předmětu takto ukončila, ale ležel mi tuze na srdci, abych to připustil, a trval jsem na tom, že jí vylíčím, jak se stalo, že jsem si udělal takovou hanbu, a jakého řetězu náhodných okolností bylo to divadlo posledním článkem. Vylíčit jí to a rozpovídat se o vděčnosti, kterou dluhuji Steerforthovi za všechnu jeho péči o mne, když jsem nebyl s to starat se o sebe sám, mi poskytlo velikou úlevu.

„Nesmíš zapomenout,“ řekla Agnes a klidně tak změnila předmět hovoru, jakmile jsem domluvil, „že mi musíš vždycky všechno povědět, nejen když se dostaneš do nesnází, ale i když se zamiluješ. Kterápak přišla po slečně Larkinsové, Trotwoode?“

„Žádná, Agnes.“

„Některá přece, Trotwoode,“ řekla Agnes se smíchem a pohrozila mi ukazováčkem.

„Žádná, Agnes, moje čestné slovo! V domě paní Steerforthové je sice jedna dáma, která je velice chytrá a s kterou si rád pohovořím – slečna Dartlová – ale abych ji zbožňoval, to ne!“

Agnes se znovu svému bystrozraku zasmála a řekla mi, že myslí, budu-li se jí i nadále poctivě se vším svěřovat, že by měla vést jakousi malou matriku mých vášnivých lásek s datem jejich vzniku, dobou trvání i datem jejich konce, podobnou jako přehled panování anglických králů a královen v dějepise. Potom se mě zeptala, viděl-li jsem Uriáše.

„Uriáše Heepa?“ řekl jsem. „Ne. Je snad v Londýně?“

„Chodí každý den do kanceláře dole v domě,“ odpověděla Agnes. „Přijel do Londýna o týden dřív než já. A mám obavy, že za něčím nepříjemným, Trotwoode.“

„Za nějakou věcí, která tě znepokojuje, Agnes, jak vidím,“ řekl jsem. „Copak to asi je?“

Agnes odložila práci, přeložila si jednu ruku přes druhou, upřela na mne přemítavý pohled svých krásných vlahých očí a odpověděla:

„Myslím, že se chystá vstoupit k otci jako společník.“

„Cože? Uriáš? Ten podlý patolízal že by se prolísal tak vysoko?“ zvolal jsem pohoršeně. „Copak jsi se proti tomu vůbec neohradila, Agnes? Jen považ, jak bude asi takové spojení vypadat! Nesmíš mlčet. Nesmíš otci dovolit, aby udělal takový šílený krok. Musíš tomu zabránit, Agnes, dokud je ještě čas.“

S pohledem ještě stále na mne upřeným a se slabým úsměvem nad mým rozhořčením vrtěla Agnes hlavou, zatím co jsem mluvil, a pak odpověděla:

„Vzpomínáš si na naši poslední rozmluvu o tatínkovi? Nebylo to dlouho po tom – ne víc než tři dny – co mi dal po prvé na srozuměnou, o čem ti právě povídám. Bylo smutné vidět ten jeho namáhavý zápas, jak se to mermomocí snaží vylíčit jako vlastní dobrovolné rozhodnutí a jak prostě není v jeho silách zatajit, že to je rozhodnutí nucené. Bylo mi to hrozně líto.“

„Nucené, Agnes? Kdo ho k tomu nutí?“

„Uriáš,“ odpověděla po krátkém zaváhání, „se přičinil, aby se stal otci nepostradatelný. Je lstivý a má oči všude. Vyčenichal otcovy slabé stránky, hýčkal je v něm a využíval jich, až se – abych všechno, co myslím, Trotwoode, vyjádřila jedním slovem – až se ho tatínek teď bojí.“

Bylo toho víc, co mohla říci; víc, co věděla, nebo víc, co tušila – viděl jsem to jasně. Nemohl jsem jí způsobit bolest vyptáváním, co to je, poněvadž jsem věděl, že to přede mnou tají jen proto, aby šetřila otce. Věci k tomu zrály už dlouho, uvědomil jsem si; ano, stačil jediný mžik zamyšlení a chtě nechtě jsem musil uznat, že k tomu věci zrály už hodně dlouhou dobu. Mlčel jsem proto.

„Jeho nadvláda nad tatínkem,“ řekla Agnes, „je obrovská. Dává najevo poníženost a vděčnost – možná, že upřímně, aspoň doufám – ale ve skutečnosti je jeho postavení mocné a bojím se, že své moci krutě zneužívá.“

Řekl jsem, že Heep je bestie, což mi pro tu chvíli poskytlo silné uspokojení.

„V době, o které mluvím jako o době, kdy se mnou tatínek mluvil,“ pokračovala Agnes, „řekl tatínkovi, že odchází; že ho to strašně mrzí a jde prý nerad, ale má lepší vyhlídky. Tatínek byl tenkrát celý sklíčený a hrbil se pod tíhou starostí víc, než jsme ho kdy viděli ty nebo já; ale toto východisko, Uriášovo společenství, mu zřejmě ulevilo, ačkoliv se ho zároveň zase zřejmě nelibě dotýkalo a zahanbovalo ho.“

„A jak jsi to přijala ty, Agnes?“

„Já, Trotwoode,“ odpověděla, „udělala to, co bylo správné, jak doufám. Z pocitu jistoty, že pro tatínkův klid je nutné, aby tu oběť podstoupil, jsem ho prosila, aby to udělal. Řekla jsem mu, že mu ulehčí břemeno života – kéž by tomu tak bylo! – a mně že poskytne častější příležitost být v jeho společnosti. Ach, Trotwoode!“ zvolala Agnes a zastřela si rukama tvář současně s tím, jak jí vyhrkly slzy, „mám skorem pocit, jako bych bývala tatínkovým nepřítelem a ne jeho milujícím dítětem. Vím přece, jak ho láska ke mně změnila! Vím, jak zúžil okruh svých zálib i práce tím, že se celým myšlením soustředil na mne. Vím, jakého množství věcí se kvůli mně zřekl a jak mu ustavičná úzkost o mne zastřela chmurou celý život a podlamovala mu sílu a energii, protože je sváděla stále jedním směrem. Kéž bych to mohla někdy napravit! Kéž bych mohla někdy být strůjcem jeho vzestupu, jako jsem tak nevědomky byla příčinou jeho sestupu!“

Nikdy předtím jsem ještě neviděl Agnes plakat. Vídal jsem v jejích očích slzy, když jsem si domů ze školy přinášel nové vyznamenání, a viděl jsem je u ní, když jsme naposledy mluvili o jejím otci, a viděl jsem ji odvracet ode mne svou něžnou tvář, když jsme se spolu loučili; ale nikdy jsem ji dosud neviděl zarmoucenou tak silně. Vzbudilo to ve mně takovou lítost, že jsem se zmohl jen na několik pošetilých, bezradných slov: „Prosím tě, Agnes, neplač! Neplač, moje drahá sestřičko!“

Ale Agnes, jak dnes vím dobře, ať jsem to už tehdy věděl nebo nevěděl, stála nade mnou co do založení i sebevlády příliš vysoko, abych jí musil domlouvat dlouho. Ten překrásný mírný kliď, pro který je v mých vzpomínkách docela jiná než všichni ostatní lidé, se zase vrátil, jako by byl s jasné oblohy odplynul mrak.

„Není pravděpodobné, Trotwoode, že nás nechají o mnoho déle o samotě,“ řekla Agnes, „a dokud mám ještě příležitost, dovol mi snažnou a vážnou prosbu, aby ses k Uriášovi choval přátelsky. Neodpuzuj ho od sebe! Neoškliv si (jak se domnívám, že k tomu zpravidla tíhneš) nic, co ti u něho bude třebas připadat odporné. Je možné, že si to ani nezaslouží, protože o něm s jistotou nevíme nic špatného. Buď jak buď, mysli nejdřív na tatínka a na mne!“

Agnes neměla už čas říci nic víc, protože se dveře do pokoje otevřely a paní Waterbrooková – dáma objemná nebo snad v objemných šatech, vskutku nevím co z toho, poněvadž nevím, co byly šaty a co dáma – vplula dovnitř. Jaksi matně jsem si pamatoval, že jsem ji viděl už v divadle, jako bych ji byl viděl v slabě prosvícené laterně magice; ale ona, jak se zdálo, si mě pamatovala docela dobře a dosud mě měla v podezření, že jsem v podnapilém stavu.

Když však ponenáhlu poznávala, že jsem střízlivý a (jak doufám) celkem skromný mladý pán, začala na mne paní Waterbrooková pohlížet mnohem přívětivěji a zeptala se mě za prvé, chodím-li hodně do sadů, a za druhé, chodím-li hodně do společnosti. Když jsem na obě ty otázky odpověděl záporně, připadlo mi, že jsem v jejím mínění zase klesl; ale milostivě to na sobě nedala znát a pozvala mě na druhý den k obědu. Pozvání jsem přijal, rozloučil jsem se a cestou z domu jsem se stavěl v kanceláři podívat se na Uriáše, ale protože tam nebyl, nechal jsem mu jen visitku.

Když jsem pak druhý den šel k obědu a po otevření domovních dveří se vhroužil do vonné parní lázně z pečené skopové kýty, vytušil jsem, že nejsem jediný host – neboť jsem ihned poznal přestrojeného veřejného posluhu, který pomáhal stálému rodinnému služebnému duchu a čekal dole u schodů, aby mě šel nahoru ohlásit. Když se mě zdvořile ptal na jméno, tvářil se, jak nejlépe dovedl, jako by mě v životě ještě neviděl; ale já ho poznal dobře a on poznal dobře mne. Jemnocit udělal z nás obou zbabělce.

Poznal jsem pana Waterbrooka co pána ve středních letech s krátkým krkem a notně rozměrným límcem, jemuž chyběl jenom černý čumáček, aby byl věrnou podobou mopslíka. Řekl mi, jak ho blaží, že má čest mě poznat; a když jsem složil poklonu paní Waterbrookové, představil mě náramně obřadně hrůzostrašné dámě v černé sametové toaletě a ve velkém černém sametovém klobouku, která, jak se pamatuji, vypadala jako blízká příbuzná Hamletova – řekněme jeho teta.

Tato dáma se jmenovala paní Spikerová, choť pana Henryho Spikera, a její choť tam byl také – člověk tak studený, že se jeho hlava, místo aby byla šedivá, zdála pokrytá jinovatkou. Spikerovům ve vydání mužském i ženském se prokazovala nesmírná úcta, což byl následek toho, jak mi řekla Agnes, že pan Henry Spiker byl právním zástupcem čehosi nebo kohosi – zapomněl jsem už koho nebo čeho – nějak vzdáleně spjatého se státní pokladnou.

Mezi hosty jsem spatřil i Uriáše Heepa, v černém obleku a hluboké poníženosti. Když jsem mu podal ruku, řekl mi, jak je hrdý, že jsem si ho povšiml, a jak mi je za mou blahosklonnost skutečně velice zavázán. Byl bych si přál, aby mi byl zavázán méně, protože se mi z té vděčnosti po celý zbytek večera věšel na paty; a kdykoli jsem promluvil slůvko s Agnes, dozajista na nás odkudsi zezadu lačně shlížely jeho bezřasé oči a jeho mrtvolná tvář.

Byli tam ještě jiní hosté – všichni pro ten večer od ledu, jak mi připadali, jako podávané víno. Ale jeden host upoutal mou pozornost ještě dřív, než vešel, protože jsem ho slyšel ohlašovat jako pana Traddlese! Hned mi myšlenky zaletěly zpátky k Salemskému ústavu a pomyslil jsem si, co jestli to tak je Tommy, který kreslíval kostlivce!

… Mezi hosty jsem spatřil i Uriáše Heepa, v černém obleku a hluboké poníženosti …

Vyhlížel jsem pana Traddlese s neobyčejným zájmem. Byl to střízlivý mladík usedlého vzhledu a zdrželivého chování, se směšnou kšticí a očima trochu vypoulenýma a uklidil se do temného kouta pokoje tak rychle, že mi dalo jistou práci ho objevit. Konečně jsem si ho mohl dobře prohlédnout a buď mě zrak klamal, nebo to skutečně ten starý nešťastník Tommy byl.

Zamířil jsem k panu Waterbrookovi a řekl jsem mu, že mám myslím potěšení vidět mezi hosty svého bývalého spolužáka.

„Jistě?“ řekl pan Waterbrook překvapeně. „Jste přece tuze mladý, abyste byl s panem Henrym Spikerem chodil do školy, ne?“

„Ach ne, toho nemyslím,“ odpověděl jsem. „Myslím toho pána, který se jmenuje Traddles.“

„Ach! Tak, tak! Na mou pravdu!“ řekl hostitel se zájmem o hodně menším. „To je možné.“

„Jestli to je skutečně jeden a týž člověk,“ řekl jsem s pohledem v jeho stranu, „pak jsme spolu byli ve škole zvané Salemský ústav a on byl skvělý chlapec.“

„Ale ano. Traddles je dobrý chlapec,“ odpověděl mi hostitel a pokyvoval hlavou s výrazem shovívavosti. „Traddles je docela dobrý chlapec.“

„To je obzvláštní náhoda,“ řekl jsem.

„To skutečně je,“ odpověděl mi hostitel, „opravdová náhoda, že tady Traddles vůbec je – protože jsme Traddlese pozvali až dnes ráno, když se místo u stolu, které měl zaujmout bratr choti pana Henryho Spikera, pro jeho náhlou nevolnost uprázdnilo. Náramně ušlechtilý pán, ten bratr choti pana Henryho Spikera, pane Copperfielde.“

Zamumlal jsem něco na souhlas, který vyzněl velmi procítěně, když se uváží, že jsem o tom člověku zhola nic nevěděl a zeptal jsem se, jaké má pan Traddles povolání.

„Traddles,“ odpověděl pan Waterbrook, „je mladík, který se připravuje na advokátskou dráhu. Ano, je to docela dobrý chlapec – nemá jediného nepřítele kromě sama sebe.“

„Je nepřítelem sám sobě?“ řekl jsem s lítostí, že něco takového slyším.

„Nu,“ odpověděl pan Waterbrook, sešpulil rty a s uspokojeným blahobytným výrazem si pohrával s řetízkem od hodinek. „Řekl bych, že je jeden z těch lidí, kteří jednají sami proti sobě. Ano, řekl bych na příklad, že si Traddles nepřijde jaktěživ na pět set liber. Traddlese mi doporučil jeden kolega v povolání. Hmm, ano. Jakés takés nadání má, dovede koncipovat průvodní žalobní spisy a jasně vypracovat písemný rozklad případu. Mezi rokem mohu Traddlesovi sem tam něco přenechat – něco, aspoň pro něj, tučného. Hm, ano. Ano.“

Velký dojem na mne učinil úžasně blahovolný a uspokojený tón, jímž pan Waterbrook co chvíli mezi řečí prohazoval slůvko „ano“. Bylo podivuhodně výrazné. Dokonale vnukalo představu člověka, který při narození dostal do vínku ne-li už přízeň Štěstěny, tedy jistě obléhací žebřík, po němž zlezl všechny životní šance jednu po druhé, až nyní s nejvyššího bodu opevnění okem libomudrce a dobroděje shlíží na lidi dole v příkopech.

Moje úvahy se ještě stále obíraly tímto námětem, když ohlásili oběd. Pan Waterbrook vedl dolů Hamletovu tetu. Pan Henry Spiker vedl paní Waterbrookovou. Agnes, kterou bych byl rád odvedl sám, svěřili uculenému chlapíkovi, slabému v kolenou. Uriáš, Traddles a já jsme jakožto mladší členové společnosti šli dolů poslední, jak se dalo. Ztráta milé Agnes mě ani tolik nemrzela, jak by se bylo dalo čekat, protože mi poskytla příležitost, abych se na schodech přihlásil k Traddlesovi, který mě velmi vřele vítal, zatím co se Uriáš kroutil s uspokojením a sebeponižováním tak dotěrným, že bych ho byl s největší radostí shodil přes zábradlí.

U tabule jsme s Traddlesem neseděli spolu, protože nám vykázali místo každému na jiném konci – jemu v záři dámy v rudém sametu, mně v příšeří Hamletovy tety. Oběd trval velmi dlouho a hovor se točil kolem aristokracie a – krve. Paní Waterbrooková nám několikrát opakovala, že má-li už nějakou slabost, pak je to krev.

Několikrát mě napadlo, že by se nám bylo posezení vydařilo lépe, kdybychom nebyli bývali tak vznešená společnost. Všichni jsme byli tak úžasně vznešení, že jsme nutně seděli jako sešněrovaní. Ve společnosti byli také jistí manželé Gulpidgeovi, kteří měli (aspoň pan Gulpidge měl) jaksi z druhé ruky co dělat s právnickými záležitostmi Anglické banky 106&, a to víte, s takovou Anglickou bankou a s takovým státním pokladem jsme byli tak elitně vznešení jako denní Dvorní bulletin.

[&106 Anglická banka – Bank of England, založená roku 1695, do roku 1834 jediný akciový bankovní podnik v Londýně. Měla a má privilegované postavení, je vládou pověřena důležitými finančními transakcemi, zejména spravuje státní dluh. Má právo vydávat papírové peníze. Kromě toho provozuje i normální bankovní činnost. Je to velice vlivný a pro akcionáře výnosný kapitalistický podnik.]

K tomu jen ještě přispívalo, že Hamletova teta trpěla rodovým zatížením, zálibou pro monology, a v samomluvě zběžně komentovala všechny náměty, které přišly na přetřes. Těch bylo sice po mále, jak jsem řekl, ale protože jsme se vždycky zase vrátili ke krvi, měla pro abstraktní úvahy pole stejně široké jako sám její synovec.

Byli jsme málem jako tlupa lidožroutů – tak krvavého zabarvení nabyl náš hovor.

„Přiznám se, že jsem zajedno s názorem paní Waterbrookové,“ řekl pan Waterbrook s vinnou sklenkou u oka. „Všechno ostatní je sice svým způsobem docela pěkné, ale pro mne je hlavní krev!“

„Ó!“ poznamenala Hamletova teta. „Nic nemůže člověka víc uspokojit! Nic nepředstavuje člověku takový beau idéal 107& všech – všech takových podobných věcí, obecně řečeno.

[&107 beau idéal – (franc.) vzor výtečnosti, představa dokonalé krásy.]

Existují sice jistí nízcí duchové (ne četní, ráda věřím, ale nějací přece), kteří volí raději to, co bych já nazvala klanět se modlám. Ano, modlám! Hodnostem, intelektu a tak dále. Ale to vše jsou věci nehmatatelné. Krev však ne! Poznáváme krev podle nosu a hned víme, na čem jsme. Setkáváme se s ní v bradě a hned si řekneme: »Hle, tu je! To je přece krev!« Krev je nezvratná skutečnost. Můžeme na ni ukázat prstem. Nepřipouští pochybnosti!“

Uculený chlapík, slabý v kolenou, který odvedl dolů do jídelny Agnes, vyjádřil nadhozenou otázku ještě určitěji, jak mi připadalo.

„Eh, víte, spral to ďas!“ řekl tento pán a rozhlédl se se slabomyslným úsměvem po společnících. „Bez krve, víte, se neobejdeme. Krev, víte, mít musíme. Někteří mládenci, víte sice snad co do vzdělání a způsobů docela nedosahují niveau svého stavu, víte, a snad někdy trochu pobloudí, víte, a dostanou sebe i jiné lidi do rozličných malheurů, ale – spral to ďas! – jak přitom blaží pomyšlení, že v sobě mají čistou krev! Já sám bych se vždycky nechal raději složit na zem člověkem, který v sobě má krev, než abych se nechal zvednout člověkem, který ji nemá!“

Tento názor se, jakožto shrnutí celého problému v kostce, setkal s krajním uspokojením a učinil pána středem pozornosti, dokud se dámy z jídelny nevzdálily. Potom jsem pozoroval, že pan Gulpidge a pan Henry Spiker, kteří se až dosud chovali velice zdrželivě a chladně, uzavřeli proti nám, co společnému nepříteli, obranné společenství a zahájili přes stůl záhadný rozhovor, aby nás porazili a zdeptali.

„Ta věc s prvním úpisem na čtyři tisíce pět set liber neměla takový průběh, jak se očekávalo, Spikere,“ řekl pan Gulpidge.

„Myslíte tím věc v. z A.?“ zeptal se pan Spiker.

„Ne, h. z B.!“ odpověděl pan Gulpidge.

Pan Spiker nadzdvihl obočí a zatvářil se velmi znepokojeně.

„Když tu otázku předložili lordu –“ pan Gulpidge se zarazil a dodal, „nemusím ho jmenovat –“

„Rozumím,“ řekl pan Spiker. „N.“

Pan Gulpidge chmurně přikývl, „– když mu tu otázku předložili, jeho odpověď zněla: »Peníze, nebo o zproštění ani řeč.«“

„Pane na nebi!“ zvolal pan Spiker.

„»Peníze, nebo o zproštění ani řeč,«“ opakoval pan Gulpidge důrazně. „Další v pořadí – rozumíte mi?“

„N.,“ řekl pan Spiker se zlověstným pohledem.

„Tedy N. rozhodně odmítl podepsat. Vyhledali ho schválně kvůli tomu v Newmarketu, ale bez okolků to odmítl.“

Pana Spikera to tak zaujalo, že skorem zkameněl.

„Tak si tedy ta věc tuhle chvíli stojí,“ řekl pan Gulpidge a zvrátil se zprudka na lenoch židle. „Přítel Waterbrook mě omluví, že se zřetelem na závažnost sporných otázek upouštím od určitějšího vyjadřování.“

Jak mi připadalo, pan Waterbrook se až tetelil štěstím, že se u jeho stolu, byť i jen v narážkách, o takových závažnostech a takových jménech vůbec mluví. Nasadil si výraz zádumčivého porozumění (ačkoliv bych dal krk, že o předmětu rozhovoru nevěděl o nic víc než já) a velice pochválil opatrnost, kterou pánové zachovávají. Pan Spiker, jemuž se dostalo takového projevu důvěry, samozřejmě zatoužil poctít přítele nějakou důvěrnou novinou vlastní, a proto po uvedeném rozhovoru následoval další, při němž řada dělat překvapeného byla zase na panu Gulpidgeovi, a po něm opět další, při němž řada dělat překvapeného byla opět na panu Spikerovi, a tak dál do kolečka do kola. Celou tu dobu jsme se my nezasvěcenci hroutili pod nebetyčnou závažností otázek, jichž se hovor týkal, a hostitel na nás s pýchou pohlížel jako na oběti posvátné úcty a lichotivého úžasu.

Byl jsem opravdu ze srdce rád, když jsem se dostal nahoru k Agnes a mohl si s ní v koutku popovídat a představit jí Traddlese, který byl sice nesmělý, ale milý a dosud týž dobrosrdečný tvor jako kdysi. Musil však brzy odejít, poněvadž druhý den ráno na měsíc odjížděl, a nepohovořil jsem si s ním proto ani zdaleka tolik, kolik bych si byl přál; ale vyměnili jsme si adresy a slíbili jsme si, že si dopřejeme radost nového shledání, jakmile se zase vrátí do Londýna. S velkým zájmem slyšel, že se stýkám se Steerforthem, a mluvil o něm tak vřele, že jsem ho přiměl, aby naší posluchačce pověděl, co si o něm myslí. Ale Agnes se na mne při jeho řeči jenom mlčky dívala, a když jsem ji viděl jenom já, vrtěla lehce hlavou.

Protože nebyla mezi lidmi, u nichž by se podle mého domnění mohla cítit nějak zvlášť doma, přijal jsem skorem s potěšením zprávu, že v několika dnech odjede, i když mi bylo líto, že se s ní mám zase tak brzy rozloučit. To mě přimělo, že jsem zůstal tak dlouho, až se celá společnost rozešla. Povídat si s ní a slyšet ji zpívat bylo pro mne tak rozkošnou připomínkou mého šťastného života ve vážném starobylém domě, který naplnila takovou krásou, že bych s ní byl proseděl třebas půl noci; protože jsem však, když všechna světla páně Waterbrookovy společnosti zhasla, neměl pro další prodlužování návštěvy omluvu, přes všechnu silnou chuť zůstat jsem se omluvil. Tu chvíli jsem cítil víc než kdy jindy, že je mým dobrým andělem; a viděl-li jsem později v myšlenkách její líbeznou tvář a poklidný úsměv, jako by na mne byly tehdy zářily z nějaké bytosti nepozemské, podobné andělu, doufám, že jsem jí tou představou nekřivdil.

Řekl jsem, že se společnost už celá rozešla; měl jsem z toho však vyjmout Uriáše, kterého pod ten pojem nezahrnuji a který se nám celý večer nepřestal věšet na paty. Byl těsně za mnou, když jsem scházel se schodů. Byl těsně vedle mne když jsem odcházel do domu, a pomalu si navlékal dlouhé kostlivčí prsty do ještě delších prstů maškarádních rukavic.

Neměl jsem na Uriášovu společnost ani nejmenší náladu ale protože jsem si vzpomněl na to, oč mě Agnes tak snažně prosila, zeptal jsem se ho, nechtěl-li by mě doprovodit domů a vypít si se mnou šálek kávy.

„Ó, věru, mladý pane Copperfield,“ odpověděl mi – „prosím za prominutí, vlastně jenom pane Copperfield, ale to druhé přijde člověku na jazyk tak samo – nerad bych, abyste si dělal násilí a abyste takovou sprostnou osobu, jako jsem já, zval k sobě do domu.“

„V tomto případě se nedá o nějakém násilí mluvit,“ řekl jsem. „Půjdete?“

„Šel bych rád, velice rád,“ odpověděl Uriáš a zakroutil se.

„Tak tedy pojďte!“ řekl jsem.

Neubránil jsem se, abych s ním nejednal poněkud stroze, ale zřejmě mu to nevadilo. Zamířili jsme nejkratší cestou a při chůzi jsme ani mnoho nemluvili; a kvůli těm hastroším rukavicím se cítil tak ponížený, že si je natahoval, aniž zřejmě učinil v té namáhavé práci nějaký pokrok, ještě když jsme už došli až k mému domu.

Po tmavém schodišti jsem ho vedl, aby si snad o něco nenarazil hlavu, a jeho slizká ruka v mé dlani mi věru připadala tolik jako žába, že jsem byl v pokušení ji pustit a utéci. Než Agnes a pohostinnost zvítězily a já ho dovedl až k svému krbu. Když jsem zapálil svíčky, začal ihned pokorně blouznit o pokoji, který se právě jeho zraku zjevil; a když jsem ohřál kávu v nevzhledné lité cínové nádobce, v níž ji paní Cruppová s oblibou připravovala (hlavně proto, myslím, že nádobka nebyla k tomu účelu určena, neboť to byla konvička na holení, a dále proto, že v kuchyňce snětivěl drahý patentní kávovar), dával najevo takové nadšení, že bych ho byl tou kávou s radostí opařil.

„Ó, věru, mladý pane Copperfield – totiž, pane Copperfield,“ řekl Uriáš, „vidět vás, jak mě obsluhujete, to bych byl nikdy nečekal! Ale buďsi tak či onak, přihází se mi tolik věcí, které jsem ve svém sprostném postavení dozajista nikdy nemohl očekávat, že se mi zdá, jako by na mou hlavu požehnání zrovna dštilo. Slyšel jste už myslím, mladý pane Copperfield – totiž správně vlastně pane Copperfield, něco o změně v mých vyhlídkách, ne?“

Jak tak seděl na mé pohovce, s dlouhými koleny povystrčenými co podpěrou pro šálek a s kloboukem a rukavicemi položenými vedle sebe na zemi, a lžičkou kroužil v kávě pomalu kolem dokola, jak těma nestíněnýma červenýma očima, jež vypadaly, jako by si byly samy upálily řasy, zíral v mou stranu, aniž hleděl na mne, jak se mu ty odporné jamky v nozdrách, jež jsem popsal už dříve, s každým dechem vydouvaly a zase vtahovaly a jak se mu celé tělo od brady až k botám hadovitě kroutilo a svíjelo, tu jsem si v duchu s rozhodností řekl, že se mi z duše hnusí. Mít ho doma jako hosta mi bylo úžasně trapné, protože jsem tehdy byl ještě mladý a nezvyklý tajit pocity tak silné.

„Slyšel jste už myslím, mladý pane Copperfield – totiž správně vlastně pane Copperfield, něco o změně v mých vyhlídkách, ne?“ prohodil Uriáš.

„Ano,“ řekl jsem, „něco ano.“

„Tak! Myslel jsem si, že o tom bude slečna Agnes vědět!“ odpověděl skromně. „S radostí se dovídám, že o tom slečna Agnes ví. Ó, děkuji vám, mladý pane – vlastně pane Copperfield!“

Byl bych po něm s chutí hodil zouvákem (ležel zrovna po ruce na koberečku) za to, jak mě chytil do léčky a já mu prozradil něco, co se jakkoli týká Agnes, byť i jen takovou bezvýznamnou maličkost. Ale popíjel jsem jen dál svou kávu.

„Ukázal jste se věru jako výtečný prorok, pane Copperfield!“ pokračoval Uriáš. „Božínku, věru jste se vyznamenal jako prorok! Nevzpomínáte si, jak jste mi jednou říkal, že možná jednoho dne budu v páně Wickfieldově kanceláři společníkem a že to pak možná bude Wickfield a Heep? Vy se třebas nepamatujete, ale když je člověk sprostný, mladý pane Copperfield, tak člověk takové věci hýčká v srdci!“

„Pamatuji se, že jsem o tom mluvil,“ řekl jsem, „ačkoliv jsem to tehdy nepovažoval za nijak zvlášť pravděpodobné.“

„Ó! Kdo by to byl považoval za pravděpodobné, pane Copperfield?“ odpověděl Uriáš s radostným zápalem. „Jsem si jist, že ani já sám ne! Pamatuji si, jak jsem vlastníma rtoma vyslovil, že na to jsem přespříliš sprostný. Za takového jsem se skutečně a opravdu měl.“

Když jsem se na něho podíval, seděl s tím ztrnulým vyceněným úsměvem a díval se do ohně.

„Ale i nejsprostnější osoby, mladý pane Copperfield,“ pokračoval hned zas dál, „mohou být nástrojem dobra. Blaží mě pomyšlení, že jsem byl platným nástrojem dobra pro pana Wickfielda a že mohu být ještě platnějším. Ó, ký to je vzácný člověk, pane Copperfield, ale jak byl neprozřetelný!“

„To slyším nerad,“ řekl jsem a neudržel jsem se, abych trochu pichlavě nedodal, „v každém případě.“

„To rozhodně, pane Copperfield,“ přisvědčil Uriáš. „V každém případě. Především v případě slečny Agnes! Vy asi nepamatujete, jak výmluvně jste se kdysi sám vyjádřil, mladý pane Copperfield, ale já pamatuji dobře, jak jste jeden den říkal, že ji musí obdivovat každý, a jak já vám za to děkoval! To jste už nepochybně zapomněl, mladý pane Copperfield, že?“

„Nezapomněl,“ řekl jsem suše.

„Ó, jak mě blaží, že jste nezapomněl!“ zvolal Uriáš. „To pomyšlení, že jste to byl vy, kdo první rozdmýchal jiskérky ctižádosti v mé sprostné hrudi, a že jste na to nezapomněl! Ó! – Že jsem tak smělý, dovolíte, abych poprosil ještě o jeden šálek kávy?“

Něco v důraze, který položil na rozdmýchání těch jisker, a něco v pohledu, kterým se na mne při těch slovech podíval, se mnou trhlo, jako bych ho byl spatřil ozářeného nenadálým bleskem. Jeho žádost však, pronesená zcela jiným tónem hlasu, mě hned zase vzpamatovala a já ho uctil z konvičky na holení dalším šálkem; ale učinil jsem tak s nejistotou v ruce, s náhlým pochopením, že na něho nestačím, a se zmateným úzkostlivým tušením, co asi hodlá říci dál – což, jak jsem cítil, nemohlo jeho pozornosti ujít.

Neřekl vůbec nic. Pomíchával si kávu do kolečka do kola, usrkával z ní, ohmatával si tou ohyzdnou rukou jemně bradu, díval se do ohně, rozhlížel se po pokoji, spíš lapal po dechu, než se na mne usmíval, nakrucoval se a vlnil v té přeuctivé otrockosti jako had, zase si míchal kávu a usrkával, ale navázání přerušeného hovoru ponechával mně.

„Tedy pan Wickfield,“ řekl jsem konečně, „který má cenu pěti set takových, jako jste vy – nebo já,“ ani za živý svět bych nebyl myslím dokázal nerozdělit na tomto místě větu trapnou zarážkou, „byl neprozřetelný, ano, pane Heepe?“

„Ó, věru velice neprozřetelný, mladý pane Copperfield,“ odpověděl Uriáš a skromně si povzdechl. „Ó, velice, velice! Ale těšilo by mě, kdybyste mi laskavě říkal Uriáš. Jako za starých časů!“

„Dobrá, tedy – Uriáši,“ řekl jsem, ale vyrazil jsem to ze sebe dost těžko.

„Děkuji vám,“ odpověděl s vřelostí. „Děkuji vám, mladý pane Copperfield! Slyšet vás, jak mi říkáte Uriáš, je jako vánek starých větérků nebo hlaholení starých zvonů. Promiňte, prosím. Mluvil jsem o něčem?“

„O panu Wickfieldovi,“ připomněl jsem mu.

„Ó! Ano, pravdaže,“ řekl Uriáš. „Ó! Velká neprozřetelnost, mladý pane Copperfield! To je věc, o které bych se nezmínil živé duši na světě kromě vám. Ale i vám se o tom mohu pouze zmínit a nic víc. Kdyby posledních několik let býval na mém místě někdo jiný, byl by touhle dobou měl pana Wickfielda (ó, ký je to jen při všem vzácný člověk, mladý pane Copperfield!) pod palcem. Pod-pal-cem,“ slabikoval Uriáš velmi pomalu, zatím co natahoval nad stolek tu krutě výraznou ruku a přitiskl na něj palec, až se stůl zatřásl a s ním i celá podlaha.

Kdybych byl musil přihlížet, jak tím svým vybočeným chodidlem drtí hlavu pana Wickfielda, myslím, že bych ho byl sotva víc nenáviděl.

„Ó, jemine, ano, mladý pane Copperfield,“ pokračoval mírným hlasem, který byl v nejostřejším protikladu s činností jeho palce, jenž ani v nejmenším nezmírnil svůj krutý tlak, „o tom nelze vůbec pochybovat. Byl by utrpěl ztrátu, ostudu, nevím co všechno. Pan Wickfield to ví. Jsem sprostný nástroj, který mu sprostně slouží, a on mě pozvedá k výši, o níž jsem sotva kdy mohl doufat, že jí dosáhnu. Jak vděčný mu musím být!“ S tváří ke mně obrácenou, ale aniž na mne přitom hleděl, odtáhl ke konci řeči ohnutý palec s místa na stole, na něž ho předtím zabodl, a pomaloučku a zamyšleně si jím škrábal protáhlou čelist, jako by se holil.

Dobře si pamatuji, jak hněvivě mi bušilo srdce, když jsem v jeho prohnaném obličeji, příhodně ozářeném rudým světlem ohně, viděl známky, že se připravuje ještě na něco jiného.

„Mladý pane Copperfield,“ začal – „ale nezdržuji vás?“

„Ne, nezdržujete. Chodím obyčejně spát pozdě.“

„Děkuji vám, mladý pane Copperfield! Pravdaže, od těch dob, kdy jste se mnou prvně mluvíval, jsem se ze svého sprostného postavení sice povznesl, ale sprostný jsem ještě stále. Doufám, že nikdy jiný než sprostný nebudu. Nebudete o mé sprostnosti smýšlet hůře, mladý pane Copperfield, pakliže se vám svěřím s jednou maličkostí? Nebudete?“

„Ale kde,“ řekl jsem s přemáháním.

„Děkuji vám!“ Vytáhl kapesník a začal si utírat dlaně. „Slečna Agnes, mladý pane Copperfield –“

„Nu, Uriáši?“

„Ó, jak milé, když mě sám od sebe zvete Uriášem!“ zvolal a mrskl sebou křečovitě jako právě zabitá ryba. „Nezdálo se vám, že dnes večer vypadala překrásně, mladý pane Copperfield?“

„Zdálo se mi, že vypadá stejně jako vždycky jindy – že v každém směru předčí všechny lidi kolem sebe,“ odpověděl jsem.

„Ó, děkuji vám! Jaká to pravda!“ zvolal, „ó, děkuji vám, nesmírně vám za to děkuji!“

„Není zač,“ řekl jsem zvysoka. „Není důvodu, proč byste mi měl děkovat.“

„To právě, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš, „je vlastně to tajemství, s nímž se vám hodlám s vaším laskavým svolením svěřit. Jakkoli jsem sprostný,“ tu si dřel kapesníkem dlaně silněji a střídavě se díval na ně a do ohně, „jakkoli sprostná je moje matka a jakkoli sprostná odjakživa byla naše chudá, ale počestná střecha, obraz slečny Agnes (neváhám se vám se svým tajemstvím svěřit, mladý pane Copperfield, protože moje srdce nikdy nepřestalo vůči vám překypovat hned od první chvíle, kdy jsem měl to potěšení vás v kočárku s poníkem spatřit) nosím v hrudi už léta. Ó, mladý pane Copperfield, s jak čistou láskou zbožňuji půdu, po níž šlape moje Agnes!“

Pokud vím, měl jsem třeštivý nápad popadnout z ohně do červena rozžhavený pohrabáč a prohnat mu ho tělem. Zmizel mi z hlavy s rázem a otřesem jako kulka, vypálená z ručnice, ale obraz Agnes, znesvěcený tím zrzavým zvířetem už jen pouhou jeho myšlenkou, mi v mysli zůstal (zatím co jsem se na něho díval, jak sedí celý zkroucený, jako by mu ta jeho mrzká duše křivila i tělo) a působil mi závrať. Zdálo se mi, že se mi Heep před očima nadouvá do šířky i výšky a že celý pokoj duní ozvěnou jeho hlasu; a zmocnil se mne podivný pocit (který snad není nikomu úplně neznámý), že se tohle všechno už jednou – kdysi a nevím určitě kdy – stalo a že vím, co řekne příště.

Včasné rozpoznání vědomí moci, jež se mu zračilo v tváři, napomohlo víc než jakékoli úsilí, které bych býval s to vynaložit, znovu oživit v mé paměti Agnesinu snažnou prosbu v celé její naléhavosti. S lepším zdáním vyrovnaného klidu, než jaké bych byl ještě před minutkou pokládal za možné, jsem se ho zeptal, zda už Agnes své city vyjevil.

„Ó ne, mladý pane Copperfield!“ odpověděl. „Ó, božínku, jí ne! Nikomu než vám. Vždyť vidíte, že se teprve zvedám ze svého nicotného postavení. Skládám velkou naději v to, že si všimne, jak jsem jejímu otci prospěšný (neboť věřím, že mu jsem vskutku velice prospěšný, mladý pane Copperfield) a jak mu uhlazuji cestu a držím ho na rovné dráze. Miluje svého otce tak oddaně, mladý pane Copperfield (ó, jak roztomilé to je u dcerušky!), že kvůli němu bude, myslím, jednou třebas laskavá i na mne.“

Vytušil jsem celou hloubku toho zlotřilého záměru a pochopil jsem, proč mi ho odhaluje.

„Budete-li tak hodný a moje tajemství zachováte, mladý pane Copperfield,“ pokračoval Uriáš, „a nebudete se celkově proti mně stavět, budu to pokládat za zvláštní laskavost. Nechtěl byste přece vyvolávat nepříjemnosti. Vím, jaké máte přátelské srdce, ale protože jste mě znal jen v mém sprostném postavení (měl bych říci v mém nejsprostnějším, protože jsem velice sprostný ještě stále), mohl byste se nevědomky u mé Agnes stavět proti mně. Jak vidíte, říkám jí moje, mladý pane Copperfield. Je jedna písnička, kde stojí: »Království chci dát, ji bych svou moh zvát!« A to se mi, doufám, jednoho dne podaří.“

Drahá Agnes! Že by té bytosti, tak přespříliš láskyplné a příliš dobré pro každého, koho jsem si dovedl představit, mohlo být souzeno stát se ženou takového bídáka, jako je Heep!?

„Víte, mladý pane Copperfield,“ pokračoval Uriáš se svou úhořovitou slizkostí, zatím co jsem seděl a s hlavou plnou této myšlenky se na něho díval, „pro tu chvíli není naspěch. Moje Agnes je dosud velice mladá a matka i já se ještě budeme muset propracovat výše a zařídit velké množství ledačeho nového, než nadejde zcela vhodná chvíle. Budu tedy mít čas ponenáhlu ji se svými nadějemi obeznámit podle toho, jak se kdy naskytne příležitost. O, jak nesmírně jsem vám zavázán, že jsem se vám směl svěřit! Ó, nedovedete si ani představit, jakou úlevou mi je vědomí, že chápete naši situaci a určitě (poněvadž jistě nechcete v rodině vyvolávat nepříjemnosti) se nebudete stavět proti mně!“

Vzal mě za ruku, kterou jsem se neodvažoval mu nepodat, a když mi ji vlhkou dlaní stiskl, podíval se na své hodinky s vybledlým číselníkem.

„Jemine!“ řekl. „Je jedna pryč! V důvěrném pohovoru jako za starých časů ty hodiny utíkají, mladý pane Copperfield, že už je skoro půl druhé!“

Odpověděl jsem, že jsem myslil, že už je víc. Ne že bych si to byl myslil doopravdy, ale proto, že mi moje konversační schopnosti úplně vypověděly službu.

„Jemine!“ řekl přemítavě. „Dům, kde bydlím – jeden takový soukromý hotel a pension hned na začátku New Riveru 108& – jistě zavřeli na noc už před dvěma hodinami.“

[&108 New River – vodovodní kanál, dlouhý 45 km, vybudovaný v letech 1609-1613, aby zásoboval londýnskou City vodou z údolí řeky Lea, na sever od Londýna.]

„Je mi líto,“ odpověděl jsem, „že tady mám jen jednu postel a že –“

„Ó, co vás nenapadá mluvit o postelích, mladý pane Copperfield!“ zvolal vzrušeně a přitáhl si jednu nohu. „Ale měl byste snad nějakou námitku, kdybych si lehl na zem u krbu?“

„V tom případě,“ řekl jsem, „použijte prosím mé postele, ke krbu si lehnu já.“

Jeho odmítnutí mé nabídky vyznělo svou přemírou úžasu a poníženosti skorem dost ječivě, aby stačilo proniknout k uším paní Cruppové, která v tu hodinu myslím spala ve vzdáleném pokoji s podlahou asi v jedné úrovni s nejnižším stavem vody v řece a kterou ve spánku konejšil tikot nenapravitelných hodin, jichž se vždycky dovolávala, kdykoli mezi námi došlo k sebemenší neshodě stran přesného času, jež nešly nikdy o méně než o tři čtvrtě hodiny pozdě a jež každé ráno nařizovala podle nejsměrodatnějších ukazatelů. Protože žádná z námitek, které jsem ve svém zmatku a údivu dokázal vznést, neměla na jeho skromnost nejmenší účinek a nepřiměla ho přijmout pohostinství mé ložnice, musil jsem se postarat o jeho nocleh u krbu, jak nejlépe se dalo. Žíněnka z pohovky (která byla pro jeho vyčouhlou postavu o notný kus příliš krátká, polštáře z pohovky, jedna pokrývka, potom pokrývka se stolu, čistý ubrus na snídani a tlustý plášť vytvořily ustlané lože, za něž projevoval víc než vděčnost. Když jsem mu ještě půjčil noční čepici, kterou si ihned navlékl a v níž vypadal tak příšerně pod obraz, že jsem od té doby už žádnou nevzal na hlavu, odešel jsem, aby se mohl v klidu natáhnout.

Na tu noc do smrti nezapomenu. Do smrti nezapomenu, co jsem se napřevracel a jak jsem sebou házel, jak jsem do úmoru přemýšlel o Agnes a o té kreatuře, jak jsem uvažoval, co bych mohl dělat a co bych měl dělat, jak jsem přes všechno nedocházel k žádnému jinému závěru, než že nejlepší cesta pro její klid bude nedělat nic a nechat si pro sebe, co jsem slyšel. Když jsem na minutku usnul, vyvstal přede mnou obraz Agnes s těma něžnýma očima a obraz jejího otce s láskyplným pohledem upřeným na ni, jak jsem ho tak často vídal se dívat – ale úpěnlivě prosebný výraz jejich tváří mě jaksi nejasně děsil. A když jsem se probudil a uvědomil si, že ve vedlejším pokoji leží Uriáš, tlačilo mě to i v bdění jako můra a tížilo mě to olověnou hrůzou, jako bych za nocležníka měl nějakého zlodušího zmetka.

Kromě toho se do mého dřímavého myšlení vloudil pohrabáč a ne a ne se ho zbavit. V polospánku a v polobdění se mi zdál, že je dosud do červena rozžhavený a já že ho vytrhl z ohně a probodávám jím Heepa skrz naskrz. Tato představa, ačkoliv jsem věděl, že je nesmyslná, mě nakonec tak pronásledovala, že jsem se vkradl vedle do pokoje, abych se na něho podíval. Tam jsem ho viděl ležet naznak s nohama až bůhvíkam nataženýma: z hrdla se mu draly chrčivé zvuky, ucpaným nosem frkal a ústa měl dokořán jako pec. Byl o tolik ohavnější ve skutečnosti než v mé podrážděné fantasii, že mě napotom už přitahoval právě tím svým odporným zjevem a já se nemohl ubránit, abych za ním snad každou půl hodiny nezašel a znovu se na něho nepodíval. Ale přesto se ta dlouhá, předlouhá noc zdála stále stejně tíživá a beznadějná a na šerotemné obloze nebylo známky příslibu jasného dne.

Když jsem ho časně ráno viděl scházet se schodů (protože se bohudíky nedal zdržet na snídani), připadalo mi, jako by v jeho osobě odcházela i ta noc sama. A za účelem vyvětrání a očištění mého obývacího pokoje od stop jeho návštěvy jsem před odchodem do Sudích dvorů paní Cruppové obzvlášť důtklivě uložil, aby okna nezavírala.

26. Upadám do zajetí

Uriáše Heepa jsem pak už neviděl až do dne, kdy Agnes odjížděla z Londýna. Byl jsem se s ní na dostavníkové stanici rozloučit a zamávat jí na cestu; a tam byl také on – vracel se do Canterbury týmž povozem. Bylo mi sice jistým slabým uspokojením, vidět jeho sváteční, těsný, v těle krátký a v ramenou úzký fialový zimní plášť trčet spolu s deštníkem jako menší stan na krajíčku zadního sedadla na střeše, kdežto Agnes seděla ovšem uvnitř – ale co jsem vytrpěl při snaze jednat s ním přátelsky, zatím co Agnes přihlížela, to si snad to nepatrné odškodnění zasloužilo. Stejně jako tenkrát na obědě, ani zde u okna dostavníku s nás ani na okamžik nespustil oči, slídil po nás jako obrovský sup a hltal každičkou slabiku z toho, co jsem řekl já Agnes nebo co Agnes řekla mně.

V trýznivém rozpoložení, do něhož mě uvrhlo jeho doznání u mého krbu, jsem se hodně napřemýšlel o slovech, jichž použila Agnes při řeči o chystaném společnictví: „Udělala jsem, co bylo správné, jak doufám. Z pocitu jistoty, že pro tatínkův klid je nutné, aby tu oběť podstoupil, jsem ho prosila, aby to udělal.“ Od té chvíle mě tížila mučivá předtucha, že se dá týmž pocitem vést a bude z něho čerpat posilu, půjde-li o jakoukoli oběť kvůli němu. Věděl jsem, jak otce miluje. Věděl jsem, jak láskyplnou má povahu. Věděl jsem z jejích vlastních rtů, že se považuje za bezděčnou příčinu jeho chybných kroků a za dlužnici, dychtivou splatit mu svůj velký dluh. Nebylo pro mne útěchou vidět, jaký je rozdíl mezi ní a tím odporným ryšavcem ve fialovém plášti, neboť jsem cítil, že právě v té rozdílnosti mezi nimi, v té sebezapíravosti čisté duše její a v hnusné nízkosti duše jeho tkví největší nebezpečí. Tohle všechno Uriáš nepochybně velice dobře znal a ve své prohnanosti důkladně uvážil.

Věděl jsem však tak určitě, že vyhlídka na podobnou oběť v daleké budoucnosti musí štěstí Agnes nezbytně zničit, a z jejího chování jsem měl takovou jistotu, jak nevědomá je prozatím v té věci, která na ni dosud nedolehla ani sebeslabším mráčkem, že bych jí snad spíš byl ublížil na zdraví, než abych ji jakkoli varoval před tím, co jí hrozí. Tak se tedy stalo, že jsme se rozešli bez vysvětlení; ona mi z okna dostavníku mávala rukou a usmívala se na rozloučenou a její zlý démon se kroutil na střeše, jako by ji už měl v pařátech a jásal.

Dlouhou dobu jsem nemohl ten poslední letmý pohled na ně zahnat z hlavy. Když mi Agnes napsala, že dojela ve zdraví domů, bylo mi stejně žalostně, jako když jsem ji viděl odjíždět. Kdykoli mě přepadla přemítavá nálada, po každé mi celá ta věc znovu vytanula v mysli a po každé se všechny mé úzkosti jen znásobily. Neuplynula snad ani jediná noc, aby se mi o tom nezdálo. Stalo se to částí mého života, a to stejně nerozlučnou jako hlava a trup.

Měl jsem na pitvání svých úzkostí času habaděj, protože Steerforth, jak mi napsal, byl v Oxfordu, a pokud jsem nebyl v Sudích dvorech, býval jsem skorem pořád sám. Mám za to, že mě tehdy hryzla jakási podvědomá nedůvěra k Steerforthovi. Odpověděl jsem mu sice dopisem nejvýš vřelým, ale byl jsem myslím celkem rád, že zrovna tu dobu nemůže přijet do Londýna. Podklad toho byl patrně ten, jak hádám, že se ve mně uplatňoval Agnesin vliv, nezeslabovaný stykem s ním; vliv, který na mne působil o to silněji, že Agnes zabírala tak velkou část mého myšlení i zájmu.

Dny a týdny zatím ubíhaly. Nastoupil jsem smluvní praktikum u pp. Spenlowa a Jorkinse. Od tety jsem dostával devadesát liber na rok (kromě činže a rozličných vedlejších výdajů). Byt jsem měl napevno najatý na celý rok, a třebaže mi doposud připadal zvečera pustý a večery samy dlouhé, mohl jsem se klidně oddat svému vyrovnanému posmutnělému rozpoložení a utěšovat se kávou, kterou jsem asi v tomto životním období, když na ně tak vzpomínám, patrně konsumoval na celé demižony. Asi v té době jsem také učinil tři objevy: za prvé, že paní Cruppovou mučí podivná choroba, zvaná svírání a zpravidla doprovázená zrudnutím nosu, která vyžaduje ustavičného léčení „francbrantvajnem“; za druhé, že jakýsi zvláštní vliv teploty v mé kuchyňce působí pukání lahví s koňakem; a za třetí, že jsem na světě docela sám a s oblibou tu skutečnost zvěčňuji kusým veršováním.

Ten den, kdy jsem nastoupil smluvní praktikum, se nekonala žádná oslava kromě toho, že jsem písaře v kanceláři pohostil obloženými chlebíčky a trochou sherry a šel večer sám do divadla. Šel jsem se podívat na „Cizince“ jakožto na hru pro prostředí Sudích dvorů vhodnou, a ta mě tak úžasně rozervala, že jsem se po návratu domů sotva poznal v zrcadle. Při uzavření smlouvy pan Spenlow poznamenal, že by mě byl velice rád pozval k sobě domů do Norwoodu, abychom ten počátek spolupráce oslavili, ale že má tou dobou pořádek v domácnosti trochu vyšinutý z kolejí, poněvadž očekává návrat dcery z Paříže, kde právě dokončila školu. Dal mi však na srozuměnou, že bude bohdá mít potěšení uvítat mě ve svém domě, až se jeho dcera vrátí. Věděl jsem, že je vdovec a že má jedinou dceru, a s povděkem jsem pozvání přijal.

Pan Spenlow vskutku dostál slovu. Za týden či za čtrnáct dní se k svému pozvání vrátil a pravil, že bych mu způsobil nesmírné potěšení, kdybych mu prokázal čest a příští sobotu k němu přišel a zdržel se do pondělí. Řekl jsem ovšem, že mu tu čest s radostí prokážu; a on mi pravil, že mě k sobě zaveze svým kočárkem a zase mě přiveze zpátky.

Když ten den nadešel, byla už jen moje cestovní brašna předmětem zbožného obdivu všech placených písařů, pro něž byl dům v Norwoodu posvátným tajemstvím. Jeden z nich mi prozradil, že jak slyšel, pan Spenlow jí jedině na stříbře a porculánu; jiný zas poznamenal, že jako jinde bývá zvykem podávat k jídlu pivo, u něho se bez ustání pije samé šampaňské. Starý písař v paruce, jehož jméno bylo pan Tiffey, byl za dobu svého působení u firmy několikrát v úřední věci u něho a po každé se mu podařilo proniknout do ranního salónku. Popisoval jej jako pokoj na výsost nádherného vzhledu a pil tam prý, jak řekl, tmavé indické sherry jakosti tak výtečné, že až člověk blahem mrkal.

Měli jsme ten den odročené líčení u konsistorního soudu 109& – případ exkomunikace 110& jistého pekaře, který v radě farních starších 111& vznesl námitky proti zvýšení dlažebného – a protože doličné spisy měly podle výpočtu, který jsem provedl, přesně dvojnásobný rozsah než Robinson Crusoe, den už hezky pokročil, než jsme skončili.

[&109 konsistorní soud – Přídavné jméno „konsistorní“ je odvozeno od latinského „consistorium“, což je název pro církevní poradní sbor. Jde tedy o soud církevní.]

[&110 exkomunikace – (z lat.) vyloučení z církve.]

[&111 rada farních starších – V některých protestantských církvích má každá církevní obec svou radu starších, volenou z laiků ke správě církevních záležitostí. Tak je tomu i v církvi anglikánské.]

Ale tak nebo tak, jeho vyobcování na šest týdnů a odsouzení k náhradě nebetyčných útrat jsme si vymohli; a potom se pekařův proktor i soudce a obhájci obou stran (kteří byli všichni blízké příbuzenstvo) vydali společně z města a pan Spenlow a já jsme odjeli v kočárku.

Kočárek byl úžasně roztomilý faeton a koně tyčili pyšně šíji a našlapovali zvysoka, jako by věděli, že patří k Sudím dvorům. Mezi příslušníky Sudích dvorů vládla po všech stránkách okázalosti notná soutěživost a ta způsobila, že tam bylo několik opravdu skvělých ekvipáží; ačkoliv já osobně jsem vždycky zastával a vždycky také budu zastávat názor, že za mých dob tam hlavním předmětem soutěžení byl škrob, jehož na sobě proktoři nosili takové množství, jaké pozemšťan prostě stačí unést.

Cestou do Norwoodu jsme se velice příjemně bavili a pan Spenlow mi dával různá ponaučení, týkající se mého povolání. Pravil, že to je nejvznešenější povolání pod sluncem a za nic na světě se nesmí zaměňovat s povoláním obyčejného právního zástupce – protože to je něco docela jiného, nekonečně elitnějšího, méně mechanického, ale výnosnějšího. Bereme prý ve Dvorech věci mnohem ležérněji, než se dají brát jinde, poznamenal, a to nás jako privilegovanou vrstvu staví úplně stranou. Je prý sice nemožné zatajit trapnou skutečnost, pravil, že nás ponejvíce zaměstnávají obyčejní právní zástupci; ale dal mi na srozuměnou, že to jsou vesměs lidé podřadného plemene, na něž se všichni jen trochu své cti dbalí proktoři dívají svrchu.

Zeptal jsem se pana Spenlowa, jaké případy z našeho oboru považuje za nejlepší. Odpověděl mi, že pěkný případ v odpor vzaté poslední vůle, při němž jde o čistý majeteček řekněme takových třiceti nebo čtyřiceti tisíc liber, je snad ze všech nejlepší. V takovém případě, pravil, si prý člověk nejenom přijde na velice slušné vedlejší příjmy z podávání námitek v každém stadiu sporu a z hromadění stohů průkazného materiálu pro i proti (a to nemluví ani o odvoláních, podaných nejdříve k nejvyššímu královskému apelačnímu soudu pro věci církevní a potom k výboru sněmovny lordů), ale poněvadž je téměř úplně jisté, že se ze sporné majetkové podstaty útraty nakonec uhradí, vedou obě strany spor s vervou a čiperně a výlohy nehrají prostě roli. Potom se pustil do chvalozpěvu na Sudí dvory všeobecně. Co je prý na Dvorech obzvlášť hodné podivu (pravil), to je ta jejich nedílná ucelenost. Je to nejpohodlnější zřízení na světě. Je to ideál vší útulnosti. Leží to přece na dlani. Na příklad: Předložíte rozvodovou při nebo restituční žalobu 112& konsistornímu soudu.

[&112 restituční žaloba – žaloba, aby něco bylo navráceno do původního stavu.]

Výborně. Projednáváte ji u konsistorního soudu. Vedete si při ní jako při družné partičce v kruhu rodiny a hrajete ji, aby se prostě neřeklo. Dejme tomu, že vám to u konsistorního nevyjde k spokojenosti, co uděláte potom? Nu, jdete s tím k arcibiskupskému soudu apelačnímu. A co je to ten arcibiskupský soud apelační? Týž soud, v téže síni, s týmiž asesory 113& a týmiž právními zástupci, jenom soudce je jiný, protože tam může soudce od konsistorního kterýkoli soudní den dělat obhájce.

[&113 asesor – (z lat.) přísedící.]

Dobrá, zahrajete si svou družnou partičku znovu. A pořád vás neuspokojí. Výborně! Co uděláte potom? No, jdete s tím k nejvyššímu královskému apelačnímu soudu pro věci církevní. Co je to nejvyšší královský apelační soud pro věci církevní? Nu, nejvyšší královský apelační soud pro věci církevní jsou přece ti právníci bez statutu, kteří přihlíželi partičce, když se hrála před oběma soudy, a viděli karty míchat, snímat i hrát, mluvili o ní se všemi hráči a teď se chápou věci jako soudci zase oni, aby ji k všeobecné spokojenosti rozhodli! Ať si jen nespokojenci mluví o úplatnosti ve Dvorech, o zatuchlosti Dvorů a o nutnosti reformy Dvorů, pravil pan Spenlow slavnostně na závěr; ale když byla cena pšenice za věrtel nejvyšší bylo ve Dvorech nejvíc práce; a člověk si může věru položit ruku na srdce a říci celému světu: „Sáhněte na Dvory a uvrhnete Britannii v záhubu!“

Vyslechl jsem to všechno s pozorností, a ačkoliv musím přiznat, že jsem měl své pochybnosti, je-li naše země na Sudích dvorech opravdu tak závislá, jak tvrdí pan Spenlow, uctivě jsem se jeho názoru podrobil. Pádnost ceny té pšenice za věrtel, jak jsem skromně cítil, byla na mé síly přespříliš a otázku pro mne rozhodla. Až do dnešní chvíle jsem ještě na ten věrtel pšenice nevyzrál. Zjevoval se mi po celý život znovu a znovu a drtil mě ve spojitosti s všemožnými otázkami. Nevím už dnes přesně, co má se mnou vůbec co dělat nebo jakým právem mě při nekonečně různých situacích drtí, ale kdykoli vidím svého starého přítele, věrtel pšenice, vystoupit na scénu v plné postati (podotýkám, že tak se objeví vždycky), vzdám svou věc jako ztracenou.

Ale abych neodbíhal. Já jistě nebyl člověk, který by chtěl sahat na Dvory a vrhat zemi do záhuby. Mlčením jsem pokorně vyjádřil souhlas se vším, co jsem slyšel od osoby věkem i věděním mně nadřazené, a potom jsme rozprávěli o „Cizinci“, o divadle vůbec a o páru koní před námi, dokud jsme nepřijeli k páně Spenlowově brance.

Páně Spenlowův dům obklopovala nádherná zahrada, a ačkoliv roční doba nebyla pro její krásu zrovna nejpříznivější, vyznačovala se zahrada takovým vkusem a péčí, že mě úplně okouzlila. Viděl jsem rozkošný trávník a skupinky stromů a do dálky se táhly cestičky, které jsem v šeru právě ještě rozeznával, překlenuté pergolami 114&, na nichž v letní době jistě kvetly popínavé keře. „Tady se tedy o samotě prochází slečna Spenlowová,“ pomyslil jsem si. „Jejej!“

[&114 pergola – (z ital.) loubí.]

Vešli jsme do domu, v němž vesele plála světla, a do síně, kde bylo plno všemožných klobouků, čapek, plášťů, šálů, rukavic, bičíků a vycházkových holí. „Kde je slečna Dora?“ zeptal se pan Spenlow služebné. „Dora!“ pomyslil jsem si. „To je krásné jméno!“ Zašli jsme do nějakého blízkého pokoje (myslím, že to byl právě ranní salónek, proslavený tím tmavým indickým sherry) a slyšel jsem jakýsi hlas říkat: „Pan Copperfield, moje dcera Dora a důvěrná přítelkyně mé dcery Dory!“ Byl to nepochybně hlas páně Spenlowův, ale já ho nepoznával a vůbec mě ani nezajímalo, čí je. Všechno se rozhodlo v jediném okamžiku. Můj osud se naplnil. Byl jsem zajatec a otrok. Miloval jsem šíleně Doru Spenlowovou.

… a slyšel jsem jakýsi hlas říkat: „Pan Copperfield, moje dcera Dora a důvěrná přítelkyně mé dcery Dory!“ …

Byla pro mne víc než lidská bytost. Byla to víla, sylfida 115&, nevím co ještě – cokoli, co ještě nikdo nikdy nespatřil, a všechno, po čem kdo kdy toužil.

[&115 sylfida – Podle středověkého lékaře a alchymisty Paracelsa (1493 až 1541) jsou sylfové a sylfidy bytosti, které prý zabydlují vzduch. Sylfidou se pak přeneseně nazývá něžná, půvabná, lehounce se pohybující dívka.]

V mžiku mě pohltila závratná propast lásky. Nebylo zaváhání na okraji, nebylo pohledu do hloubky ani ohlédnutí zpátky; zřítil jsem se střemhlav na dno, ještě než jsem se zmohl, abych na ni promluvil i jen jediné slůvko.

„Já,“ ozval se velmi dobře známý hlas, když jsem se ukláněl a cosi šeptal, „už pana Copperfielda znám od dříve.“

To nepronesla Dora. Nikoliv, nýbrž její důvěrná přítelkyně – slečna Murdstonová!

Nemyslím, že jsem nějak tuze užasl. Pokud mohu vůbec soudit, pozbyl jsem veškeré schopnosti žasnout. V celém hmotném světě neexistovalo nic hodného zmínky, nad čím bych mohl žasnout, kromě Dory Spenlowové. Řekl jsem: „Jak se vám vede, slečno Murdstonová? Doufám, že se vám daří dobře.“ Ona odpověděla: „Velice dobře.“ Řekl jsem: „A jak se daří panu Murdstonovi?“ A ona odpověděla: „Děkuji za pozornost, bratr kypí zdravím.“

Pan Spenlow, kterého myslím překvapilo, když viděl, že se už známe, potom přihodil slovíčko.

„S radostí vidím, Copperfielde,“ pravil, „že se už se slečnou Murdstonovou znáte od dřívějška.“

„Pan Copperfield a já,“ řekla slečna Murdstonová s upjatým klidem, „jsme vlastně z přízně. Kdysi jsme se trochu stýkali. To byl ještě dítě. Od té doby nás okolnosti rozdělily. Nebyla bych ho ani poznala.“

Odpověděl jsem, že já bych ji byl poznal vždy a všude. Což bylo věru pravda.

„Slečna Murdstonová byla tak laskavá,“ řekl mi pan Spenlow, „že přijala postavení – smím-li to tak nazvat – důvěrné přítelkyně mé dcery Dory. Protože moje dcera Dora nemá bohužel matku, slečna Murdstonová jí velice laskavě dělá společnici a ochránkyni.“

Hlavou mi bleskla myšlenka, že slečna Murdstonová, podobně jako kapesní rekvisita zvaná zabiják, není ani tak způsobilá k účelům ochranným jako spíš vražedným. Ale protože jsem pro všechno jiné než pro Doru měl v hlavě pouze letmou myšlenku, hned nato jsem se podíval na ni a pomyslil si že v jejím roztomile rozmrzelém chování nevidím žádnou přespříliš silnou chuť být k své společnici a ochránkyni nějak zvlášť důvěrnou, když vtom se ozvalo zvonění, o němž pan Spenlow poznamenal, že to je první zvonek k obědu, a poslalo mě, abych se převlékl.

Nápad, aby se v takové zamilovanosti člověk strojil nebo vůbec něco fysicky dělal, byl trochu víc než směšný. Zmohl jsem se pouze na to, že jsem si sedl ke krbu, hryzal klíček od cestovní brašny a myslil na úchvatnou, dívčí, jasnookou, rozkošnou Doru. Jakou má postavu, jakou tvář, jaké to půvabné, náladové, čarovné chování!

Zvonek se ozval po druhé tak brzy, že jsem na sebe ve spěchu prostě jen naházel šaty, místo abych se pečlivě nastrojil, jak bych si byl za daných okolností přál, a sešel jsem dolů do jídelny. Byli tam nějací hosté. Dora rozprávěla se starým šedovlasým pánem. Jakkoli byl šedivý – a ke všemu už pradědeček, jak sám řekl – žárlil jsem na něho jako divý.

V jakém rozpoložení mysli jsem to byl! Žárlil jsem na kdekoho. Pomyšlení, že se někdo zná s panem Spenlowem líp než já, mi bylo nesnesitelné. Slyšet je rozprávět o událostech, jichž jsem nebyl účastníkem, byla pro mne muka. Když se mě velice vlídný pán s vysoce naleštěnou pleší přes jídelní stůl zeptal, je-li to moje první příležitost prohlédnout si zdejší sídlo, byl bych býval s to dopustit se na něm jakéhokoliv prudkého a mstivého násilí.

Nepamatuji se, kdo tam byl – kromě Dory. Nemám nejmenší ponětí, co jsme měli k jídlu – kromě Dory. Mám dojem, že jsem se sytil jen a jen Dorou a odmítl asi půl tuctu chodů. Seděl jsem vedle ní. Hovořil jsem s ní. Měla nejrozkošnější hlásek, nejživější smích, nejpříjemnější a nejkouzelnější chování, jaké kdy ujařmily ztraceného mladíka v beznadějné otroctví. Ve všem všudy byla skorem filigránská 116&. Tím vzácnější, myslil jsem si.

[&116 filigránská – (z ital.) drobounká, jemná, titěrná.]

Když odešla se slečnou Murdstonovou z pokoje (jiné dámy ve společnosti nebyly), upadl jsem do snění, rušeného jedině trýznivou obavou, že mě slečna Murdstonová u ní očerní. Vlídný pán s naleštěnou pleší mi vyprávěl nějakou dlouhou historii, která se myslím týkala zahradničení. Mám dojem, že jsem od něho několikrát zaslechl slova „můj zahradník“. Naoko jsem poslouchal s nejhlubším zájmem, ale po celou dobu jeho řeči jsem se toulal zahradou ráje – s Dorou.

Moje obava, že mě slečna Murdstonová u předmětu mé strhující náklonnosti očerní, znovu ožila při pohledu na její zamračený a upjatý výraz, když jsme potom přešli do salonu. Ulevilo se mi od ní však způsobem zcela neočekávaným.

„Davide Copperfielde,“ řekla slečna Murdstonová a pokynem si mě přivolala stranou do okenního výklenku, „na slovíčko!“

Stál jsem před slečnou Murdstonovou sám.

„Davide Copperfielde,“ řekla slečna Murdstonová, „o rodinných věcech se snad šířit nemusím. Není to předmět zrovna vábný.“

„To jistě ne, madame,“ odpověděl jsem.

„To jistě ne,“ souhlasila slečna Murdstonová. „Nechci oživovat vzpomínku na dávné neshody ani dávné hrubé urážky. Dostalo se mi hrubých urážek od jisté osoby – od ženy, musím k hanbě svého pohlaví s politováním říci – o níž nelze mluvit bez opovržení a odporu, a proto o ní raději vůbec mluvit nebudu.“

Při této narážce na tetu ve mně vzkypěl mocný hněv; ale řekl jsem pouze, že bude dozajista lépe, je-li tak slečně Murdstonové libo, o ní raději nemluvit. Dodal jsem, že bych nesnesl, aby se o ní mluvilo neuctivě, a že bych musil vyjádřit své mínění rozhodným způsobem.

Slečna Murdstonová přivřela oči a pohrdavě se uklonila hlavou; potom zase oči zvolna otevřela a pokračovala:

„Davide Copperfielde, nebudu se pokoušet zastřít skutečnost, že jsem si o vás ve vašem dětství utvořila nepříznivé mínění. Možná, že bylo mylné, nebo možná, že jste se změnil a dnes už pro ně není podkladu. O to však teď mezi námi nejde. Pokud vím, jsem z rodiny, která se vyznačuje pozoruhodnou pevností, a nejsem člověk kam vítr tam plášť. Mám o vás možná své mínění. Vy máte možná své mínění o mně.“

Teď jsem se uklonil hlavou já.

„Není však nevyhnutelné,“ řekla slečna Murdstonová, „aby se zde ta mínění střetla. Za daných okolností bude po všech stránkách lépe, jestliže k ničemu takovému nedojde. Když nás už životní náhoda svedla zase dohromady a může nás svést dohromady ještě i při jiných příležitostech, navrhovala bych, abychom se tu k sobě chovali jako vzdálení známí. Rodinné okolnosti jsou dostatečným důvodem, aby se náš poměr utvářel na tomto základě, a je zhola zbytečné, aby si kdokoli z nás dvou dělal z druhého předmět hovoru. Souhlasíte s tím?“

„Slečno Murdstonová,“ odpověděl jsem, „jsem toho mínění, že jste vy i pan Murdstone se mnou jednali velice krutě a s matkou že jste zacházeli velice nelaskavě. Toho mínění se nevzdám, co budu živ. Ale s tím, co navrhujete, úplně souhlasím.“

Slečna Murdstonová opět přivřela oči a uklonila hlavu. Potom se špičkami studených, tuhých prstů letmo dotkla hřbetu mé ruky, zamířila pryč a cestou si urovnávala řetízková pouta na zápěstí a kolem krku; pouta, která mi připadala co do sestavy i úpravy navlas stejná, jako když jsem ji viděl naposledy, a která mi ve spojitosti s povahou slečny Murdstonové připomínala řetězy nad dveřmi žaláře, jež už zvenčí dávají všem divákům tušit, co lze očekávat uvnitř.

Ze zbytku večera vím už jenom to, že jsem slyšel královnu svého srdce zpívat francouzsky kouzelné balady povětšině s tím naučením, že ať se děje co děje, vždycky máme tančit tralala, tralala!, při čemž se doprovázela na božský nástroj, podobný kytaře. Že jsem tonul v blouznivém blaženství; že jsem odmítal jakékoli občerstvení; že se mé nitro zvlášť s odporem obracelo od punče; že když se jí slečna Murdstonová zmocnila a eskortovala ji pryč, Dora se usmála a podala mi rozkošnou ručku; že jsem se zahlédl v zrcadle a vypadal úplně slabomyslně a hlupácky; že jsem uléhal do postele s nevýslovnou sentimentální kocovinou a ráno vstával v úplné závrati slabošského třeštění.

Bylo krásné jitro a časně a napadlo mě, že se půjdu projít po jedné z těch cestiček s loubím z železných prutů a povolím své vášnivé lásce, aby se kochala Dořiným přeludem. Cestou síní v přízemí jsem se setkal s jejím psíkem, kterému se říkalo Cik – zkratkou místo Cikán. Zamířil jsem k němu s něžností v srdci, protože jsem miloval i jeho; ale vycenil na mne všechny zuby, zalezl pod židli pro nic jiného, než aby na mne odtamtud vrčel, a o sebemenším sblížení nechtěl ani slyšet.

V zahradě byl klid a prázdno. Procházel jsem se a uvažoval, jak šťastný bych se asi cítil, kdybych se mohl s tím milovaným divem zasnoubit. Co se týče manželství a věna a všeho podobného, byl jsem tehdy, pokud vím, stejně prostomyslně nezáludný, jako když jsem miloval malou Emilku. Smět jí říkat Dora, smět jí psát, zbožňovat ji a kořit se jí, mít důvod k domněnce, že na mne nezapomíná, ani když je ve společnosti jiných lidí, mi připadalo jako vrchol vší lidské ctižádosti – vím aspoň určitě, že to byl vrchol ctižádosti mé. Není ovšem sebemenší pochyby, že jsem byl blouznivě roztoužené, zamilované štěně; ale přese všechno se v tom zračila taková čistota srdce, že na to nemohu vzpomínat s pohrdáním, ať už se dnes směji sebevíc.

Neprocházel jsem se ještě dlouho, když jsem prošel zatáčkou a najednou ji potkal. Znovu mě brní celé tělo od hlavy k patě, když tou zatáčkou ve vzpomínce procházím, a pero se mi třese v ruce.

„Vy – jste – ranní ptáče, slečno Spenlowová,“ řekl jsem.

„Doma je tak hloupě,“ odpověděla, „a slečna Murdstonová je úplně nemožná! Mluví takové nesmysly, jako že se den musí napřed vyčasit, než smím ven! Vyčasit!“ (Tu se rozesmála úžasně melodickým smíchem.) „V neděli ráno, když necvičím, musím přece něco dělat. Řekla jsem tedy včera večer papá, že se prostě ráno projít musím. Ostatně to je nejkrásnější část celého dne. Nemyslíte?“

Odvážil jsem se smělého výpadu a (nikoliv bez zakoktání) řekl jsem, že mi v tom okamžiku připadá překrásné, ačkoliv ještě před chviličkou mi připadalo velice chmurné.

„Má to být poklona,“ řekla Dora, „nebo se počasí skutečně změnilo?“

Koktal jsem ještě hůř než předtím, když jsem odpověděl, že to neměla být žádná poklona, nýbrž čistá pravda, ačkoliv jsem nepostřehl, že by se počasí bylo nějak změnilo. Změna nastala v mých citech, dodal jsem stydlivě – aby vysvětlení bylo naprosto jasné.

Nikdy v životě jsem neviděl takové lokýnky – jak také, když druhé takové na světě vůbec nebyly! – jako ty, jež si střásla do tváře, aby skryla ruměnec. A slaměný klobouček s modrými pentlemi, co jí na těch lokýnkách seděl? Kdybych si ho tak byl mohl pověsit ve svém pokoji v Buckingham Street – jaký drahocenný poklad by to pro mne býval!

„Vy jste se právě vrátila z Paříže,“ řekl jsem.

„Ano,“ přisvědčila. „Byl jste tam někdy?“

„Ne.“

„Ach! Doufám, že se tam brzy podíváte! Bude se vám tam jistě moc líbit!“

V tváři se mi ukázaly známky hluboké niterné bolesti. Že může doufat v můj odjezd – že si může myslit, že bych vůbec dokázal odjet, to bylo nesnesitelné. Chm, jakou cenu pro mne měla Paříž, jakou Francie! Řekl jsem, za daných okolností že bych nevytáhl paty z Anglie ani za nic na světě. Nic že mě k tomu nepřinutí. Zkrátka, znovu si setřásla lokýnky, když tu se k naší úlevě po cestičce přihnal pejsek.

Vražedně na mne žárlil a zuřivě na mne štěkal. Vzala ho do náruče – ach, můj ty Bože! – a mazlila se s ním, ale štěkal na mne zuřivě dál. Nenechal na sebe ani sáhnout, když jsem to zkoušel já – a tu mu naplácala. Moje utrpení jen silně vzrostlo, když jsem ji viděl, jak ho za trest pleská na hřbet placatého čumáčku, při čemž pejsek mrkal a lízal jí ruku a pořád ještě si pro sebe vrčel jako malá basa. Konečně se uklidnil – jak by taky ne, když mu na hlavu položila tu svou bradičku s důlkem! – a vykročili jsme podívat se na skleník.

„Vy nejste zrovna zvlášť důvěrný známý slečny Murdstonové, že ne?“ řekla Dora – „Miláčku můj!“

(Poslední dvě slova platila psovi. Ach, kéž by byla platila mně!)

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ani dost málo.“

„Je to protivný tvor,“ řekla Dora a našpulila rty. „Nedovedu si představit, kam dal papá hlavu, když mi vybral takovou otravnou osobu za společnici. Kdo nějakou ochránkyni potřebuje? Já alespoň určitě žádnou ochránkyni nepotřebuji. Cik mě dovede ochránit mnohem líp než slečna Murdstonová – viď, Ciku, miláčku?“

Jenom líně zamžoural, když ho políbila na tu jeho hlavu jako kulička.

„Papá ji nazývá mou důvěrnou přítelkyní, ale já vím určitě, že ona nic takového není – viď, Ciku? Já a Cik se žádné takové protivě svěřovat nebudeme. My hodláme věnovat důvěru tomu, koho si zvolíme, a najít si přátele sami, a ne aby nám je našel někdo jiný – viď, Ciku?“

Cik v odpověď spokojeně zakňučel, trochu podobně, jako když voda v čajníku nabírá na var. A já? Pro mne bylo každé její slovo novou soupravou pout, přikovanou navrch na předešlé.

„Máme to hodně těžké, protože máme ne laskavou mamá, jak bychom měli mít, ale místo ní bručlavou zamračenou starou sůvu, jako je slečna Murdstonová, která se nám pořád věší na paty – viď, Ciku? Ale co na tom, Ciku! My zkrátka žádné důvěrnosti pěstovat nebudeme a budeme si spolu žít šťastně, jak se dá, i když nám ona překáží, a budeme jí dělat všechno na zlost a nic pro radost – viď, Ciku?“

Trvat to tak ještě chvíli, byl bych myslím neodolal a vrhl se na kolena na štěrkovou drť s pravděpodobnou vyhlídkou, že si je odřu a že mě kromě toho okamžitě vypovědí z domu. Ale na štěstí nebyl už skleník daleko a tato slova nás dovedla až k němu.

Byla v něm učiněná výstava nádherných geranií. Procházeli jsme se zvolna kolem nich a Dora se co chvíli s obdivem hned u té a zas u oné zastavila a já se zastavil také, abych se obdivoval téže květině jako ona, a Dora nastrkovala jako děcko se smíchem psa ke květům, aby si přivoněl; a jestliže jsme nebyli všichni tři v říši pohádek, já tam byl určitě. Až dodnes ve mně příjemný pach snítky geranie budí napůl komický a napůl vážný podiv, jaká změna se se mnou v jediném okamžiku udála; a potom vidím slaměný klobouček a modré pentle a záplavu lokýnek a malého černého pejska, pozvedávaného dvěma štíhlými pažemi k hromadě květů a svěžích listů.

Slečna Murdstonová nás zatím hledala, a když nás ve skleníku našla, nastavila Doře k políbení svou tak odlišnou tvář s vrásečkami, plnými vlasového pudru. Pak vzala Doru pod paždí a vedla nás k snídani krokem jako při vojenském konduktu 117&.

[&117 vojenský kondukt – průvod, zvláště pohřební.]

Kolik šálků čaje jsem vypil, protože ho připravila Dora, to nevím. Velice dobře mám však v paměti, že jsem seděl a naléval se čajem, až celá moje nervová soustava, měl-li jsem v těch dnech vůbec jakou, musela jistě být na huntě. Později jsme šli do kostela. Slečna Murdstonová seděla v lavici mezi Dorou a mnou, ale slyšel jsem Doru zpívat a shromáždění mi prostě zmizelo. Bylo kázání – o Doře, to se rozumí – a to je, obávám se, asi všechno, co o těch bohoslužbách vím.

Měli jsme klidný den. Žádné hosty, pěknou procházku, rodinný oběd ve čtyřech a večer s prohlížením knih a obrázků, při němž slečna Murdstonová držela před sebou text homilie, oči upřené na nás, a hlídala jako ostříž. Ach, sotva asi tušil pan Spenlow, když ten den po obědě seděl s kapesníkem na hlavě naproti mně, jak vroucně ho v představách objímám jako jeho zeť! Sotva si asi pomyslil, když jsem mu později dával dobrou noc, že právě vyslovil naprostý souhlas s mým zasnoubením s Dorou a že na jeho hlavu svolávám všechno požehnání!

Odjížděli jsme ráno časně, protože nás před admiralitním soudem čekalo projednávání sporu o náhradu za záchranu lodi, který si vyžadoval velice přesných znalostí veškerých věd mořeplaveckých, v nichž (poněvadž se od nás příslušníků Sudích dvorů nedalo očekávat, že bychom se v těch věcech tuze vyznali) měli jako znalci vystoupit dva staří lodivodové z Trinity House 118&, uprošení soudcem, aby mu přišli lidumilně vypomoci. Přesto se u snídaně objevila Dora a opět nám uvařila čaj; a měl jsem tesklivé potěšení smeknout jí na počest z kočárku klobouk, zatím co s Cikem v náručí stála na prahu.

[&118 Trinity House – sídlo námořní společnosti, založené roku 1514 a pověřené dohledem nad majáky a bójemi kolem celého pobřeží Velké Britannie. Společnost vydává kormidelnické listy a členové jejího výboru zasedají jako přísedící při námořních sporech, které rozsuzuje admiralitní soud.]

Co pro mne ten den admiralitní soud znamenal – jak jsem celý proces v duchu nesmyslně plichtil, zatím co jsem ho poslouchal – jak jsem na lopatce stříbrného vesla, které leželo co emblém té vysoké soudní instituce na stole, viděl vyryté jméno Dora – a jak jsem si připadal, když pan Spenlow odjížděl domů beze mne (kojil jsem se totiž bláznivou nadějí, že mě třebas vezme zase s sebou), jako bych sám byl námořník a loď, na niž patřím, odplouvá a nechává mě na pustém ostrově samotného – nic z toho se nebudu marně pokoušet vypsat. Kdyby se ta stará ospalá soudní síň mohla probudit a zjevit jakýmkoli viditelným způsobem mé denní sny, které jsem v ní o Doře snil, prokázala by mou pravdomluvnost.

Nemyslím tím pouze sny, které jsem snil jedině toho dne, nýbrž den za dnem, týden za týdnem a jedno soudní období za druhým. Chodil jsem tam ne proto, abych pozorně sledoval, co se projednává, nýbrž abych přemýšlel o Doře. Jestliže jsem kdy některému ze sporů, jež se přede mnou nekonečně dlouze vlekly, věnoval nějakou myšlenku, pak to byl pouze podiv – při rozvodových přích (se vzpomínkou na Doru) – jak to přijde, že manželé mohou vůbec spolu být něco jiného než šťastní, a při pozůstalostních přích to byla úvaha, jaké kroky bych měl se zřetelem na Doru ze všeho nejdříve podniknout, kdybych sporný majetek získal odkazem já. Hned v prvním týdnu své sžíravé lásky jsem si koupil čtyři přepychové vesty (nikoliv kvůli sobě, neboť já v nich žádnou chloubu neviděl, nýbrž kvůli Doře), začal jsem na ulici nosit slámově žluté kozinkové rukavice a položil jsem základ ke všem kuřím okům, jež jsem kdy v životě měl. Kdyby jen bylo možno vzkřísit boty, které jsem v té době nosil, a porovnat je se skutečnou velikostí mé nohy, až k pláči dojemně by prokázaly, v jakém stavu bylo mé srdce.

A přesto, jakkoli krutě jsem se tímto projevem holdu Doře mrzačil, den co den jsem prochodil nevím kolik mil v naději, že ji někde uvidím. Nejenže jsem byl na norwoodské silnici brzy stejně známý jako listonoši na tamější obchůzce, ale podobně jsem brousil i po Londýně. Chodil jsem po třídách, na nichž byly nejlepší obchody pro dámy, ploužil jsem se po bazarových arkádách 119& jako duch, který nemá v hrobě pokoj, a znovu a znovu jsem vlekl nohy po Hyde Parku 120 & ještě dlouho po tom, kdy mi už síly vypovídaly službu.

[&119 bazarové arkády – Dickens má na mysli tehdejší velký obchodní dům Bazaar.]

[&120 Hyde Park – největší londýnský park. Na jeho promenádách se prochází společenská smetánka.]

Občas, ale v dlouhých přestávkách a jen vzácnou náhodou, jsem ji přece spatřil. Někdy jsem třebas zahlédl její rukavičku, jak se mihla v okně kočáru, jindy jsem ji třebas potkal a šel s ní a se slečnou Murdstonovou kousek cesty a promluvil s ní. V posledně jmenovaném případě mi bývalo po rozchodu vždycky velice bědně u srdce z pomyšlení, že jsem ze sebe nevypravil ani slůvko k věci, nebo že ona nemá ani ponětí, jak horoucně ji zbožňuji, nebo že o mne vůbec nestojí. Ustavičně jsem čekal, jak se dá předpokládat, na další pozvání do páně Spenlowova domu. A ustavičně jsem se dožíval zklamání, protože jsem pozvání nedostával.

Paní Cruppová musila být žena bystrozraká, neboť když moje láska byla sotva několik týdnů stará a já neměl dost odvahy napsat ani Agnes nic určitějšího, než že jsem byl na návštěvě v domě pana Spenlowa, „jehož rodina“, jak jsem dodal, „se skládá z jediné dcery“ – jak pravím, paní Cruppová musila být žena bystrozraká, neboť už i v tom počátečním stadiu mě prohlédla. Jednou večer, když jsem byl ve velmi sklíčené náladě, mě přišla požádat (neboť právě trpěla neduhem, o němž jsem se již zmínil), zda bych jí nemohl posloužit trochou kardamomové tinktury 121&, smíšené s rebarborou a okořeněné sedmi kapkami hřebíčkové tresti, což je na její bolesti nejlepší medicína – nebo nemám-li snad náhodou tento přípravek doma, tedy trochou koňaku, který je prý nejlepší náhradou za něj.

[&121 kardamomová tinktura – Kardamom je plod rostliny Elletaria cardamomum, která roste v Indii, na Cejlonu aj. Používá se v lékařství a jako koření.]

Není prý tak chutný, dodala, ale je to ještě nejlepší náhrada. Protože jsem o prvním léku v životě ještě neslyšel a druhý jsem měl vždycky ve skříni po ruce, dal jsem paní Cruppové skleničku druhého, který (abych snad neměl podezření, že ho bude zneužito k nějakým nekalým účelům) začala užívat hned v mé přítomnosti.

„Hlavu vzhůru, pane,“ řekla paní Cruppová. „To je k nesnešení takhle vás vidět, pane, vždyť jsem taky máma.“

Nepochopil jsem dost dobře, co má ta skutečnost co dělat se mnou, ale usmál jsem se na paní Cruppovou, jak jsem dokázal nejvlídněji.

„Ven s tím, pane,“ řekla paní Cruppová. „Odpusťte, ale já vím, co v tom je, pane. Jistě jde o nějakou dámu.“

„Ale paní Cruppová!“ ohradil jsem se a krev mi stoupala do tváře.

„Ach, jemine! Jenom neztrácet odvahu, pane!“ řekla paní Cruppová a pohodila povzbudivě hlavou. „Jenom ne zoufat pane! Jestli se na vás neusmívá Ona, tak to udělá stovka jiných. Vy jste mladý pán, aby se na vás slečny smály, pane Copperfull, a musíte si uvědomit svou cenu, pane!“

Paní Cruppová mi vytrvale říkala pan Copperfull; za prvé nepochybně proto, že to nebylo moje jméno, a za druhé, jak se domnívám, patrně proto, že jsem jí nějak podvědomě připomínal den prádla.p2

Copperfull – vrchovatá vyvářka v měděném kotli (pozn. překl.).

„Co vás přivádí k domněnce, že tady jde o nějakou dámu, paní Cruppová?“ zeptal jsem se.

„Pane Copperfull,“ řekla paní Cruppová velice procítěně, „vždyť jsem taky máma.“

Nějakou chvíli dokázala paní Cruppová jenom si držet ruku na nankinových ňadrech a obrňovat se proti novému záchvatu bolestí usrkáváním z léku. Konečně opět promluvila.

„Když vám vaše drahá tetinka najala tenhle byt, pane Copperfull,“ pravila paní Cruppová, „tak jsem řekla, konečně že jsem našla někoho, o koho se starat. »Díky Bohu!« tak jsem se vyjádřila, »konečně jsem zase našla někoho, o koho se starat!« – Vy málo jíte, pane, a málo taky pijete!“

„Na tom tedy zakládáte svou domněnku, paní Cruppová?“ řekl jsem.

„Pane,“ odpověděla paní Cruppová tónem, který neměl do přísnosti daleko, „já už posluhovala jiným mladým pánům než vám. Takový mladý pán na sebe třeba drží přesmoc, nebo na sebe nedrží skoro vůbec. Třeba se češe jó na puntík nebo skoro vůbec ne. Nosí třeba botky na sebe moc velké nebo zase moc malé. To přijde na to, jakou má takový mladý pán od přírody povahu. Ale ať se spustí na tu nebo na tu stranu, pane, vždycky je v tom nějaká mladá dáma.“

Paní Cruppová potřásala hlavou s takovou sebejistotou, že jsem neměl ani stébélko pro zoufalou záchranu.

„Však zrovna ten pán, co tady před vámi umřel!“ řekla paní Cruppová. „Zamiloval se – do jedné sklepnice – a hnedka si musel dávat zapošívat vesty, třeba se začal od pití nadouvat.“

„Paní Cruppová,“ řekl jsem, „vyprosil bych si, abyste mladou dámu, o kterou jde v mém případě, spojovala se sklepnicí nebo někým podobným, to mějte laskavě na paměti!“

„Pane Copperfull,“ odpověděla paní Cruppová, „jsem přece sama máma, a tak bych nerada. Prosím za odpuštění, pane, jestli se do něčeho pletu. Jaktěživo se nerada do ničeho pletu, když to není někomu vhod. Ale vy jste mladý pán, pane Copperfull, a já vám radím jen tolik, pane, abyste se vzmužil neztrácel odvahu a uvědomil si svou cenu. Kdybyste se hleděl něčím zabavit, pane,“ řekla paní Cruppová, „kdybyste se třeba tradá vrhl na kuželky, to je zdravé, možná, že by vás to přivedlo na jiné myšlenky a udělalo vám to dobře.“

Po těch slovech mi paní Cruppová se vznešeným pukrletem a se strojenou náramnou opatrností, aby nerozlila koňak – který už však měla všechen v sobě – poděkovala a vzdálila se. Když postava paní Cruppové ve tmě předsíňky zmizela a já o její radě přemítal, připadala mi od ní samozřejmě opovážlivá, ale naproti tomu zase jsem ji s jiného hlediska s povděkem přijal jako nápověd moudrému a jako výstrahu, abych své tajemství střežil pro příště lépe.

27. Tommy Traddles

Snad jako následek rady paní Cruppové, snad z žádného závažnějšího důvodu, než že mezi zvukem slov tradá a Traddles byla jistá podobnost, mě druhý den napadlo, abych se šel podívat za Traddlesem. Lhůta, o níž mluvil, už beztak dávno prošla a Traddles bydlil zase v blízkosti zvěrolékařské koleje v Camden Townu v uličce obývané většinou pány studenty – jak mi prozradil jeden z našich písařů, jenž v té končině bydlil – kteří si kupují živé osly a v soukromí svých bytů konají na těchto čtvernožcích pokusy. Když jsem od téhož písaře dostal i návod, jak se do té akademické oasy dostanu, ještě ten den odpoledne jsem se vypravil na návštěvu k bývalému spolužákovi.

Zjistil jsem, že ulice nevypadá zrovna tak vábně, jak bych si byl kvůli Traddlesovi přál. Její obyvatelé jevili zřejmě sklon vyhazovat všechny drobné předměty, pro něž neměli použití, ven na ulici, takže pak byla nejenom načichlá hnilobným zápachem a blátivá, ale pro poházené kapustové lupeny také nevzhledná. Zatím co jsem hledal udané číslo domu viděl jsem, že vyházené smetí není jenom zelenina, protože jsem na vlastní oči zahlédl i střevíc, zprohýbaný rendlík, černý ženský klobouk a deštník, všechno to harampádí v různých stupních rozkladu.

Celkové ovzduší uličky mi silně připomínalo dny, kdy jsem bydlil u pana a paní Micawberových. Nepopsatelný výraz zvetšelé vznešenosti, jenž ulpíval na domě, který jsem hledal, a jenž ho tolik odlišoval od všech ostatních domů v ulici – ačkoliv to všechno byly stavby podle jednoho a téhož jednotvárného vzoru a vypadaly jako první výkresy nějakého mladičkého packala, který se učí stavět domy a dosud nevybředl z prvních tápavých stavitelských krůčků – mi připomínal manžele Micawberovy ještě víc. A náhoda, že jsem došel ke dveřím právě ve chvíli, když někdo otvíral odpolednímu mlékaři, mi připomněla manžele Micawberovy ještě živěji.

„Tak co,“ řekl mlékař služtičce sotva odrostlé dětským střevíčkům. „Koukl se už někdo na ten můj oučtíček?“

„Však pán říká, že se na to hnedle podívá,“ zněla odpověď.

„Poněváč,“ pokračoval mlékař v řeči, jako by byl odpověď vůbec nedostal, a jak jsem soudil podle síly hlasu, mluvil spíš pro poučení někoho uvnitř v domě než té dětské služtičky – dojem jen ještě posilovaný způsobem, jímž tak nápadně civěl do chodby – „poněváč tenhleten můj oučtíček roste už tak dlouho, že se málem začínám bát, aby někomu nepřerost přes hlavu, a pak spánembohem! To teda, víme, trpět nebudu!“ řekl mlékař stále ještě hlasem, který duněl domem, a s pohledem upřeným do chodby.

Mimochodem, nebylo snad na světě ještě nic nepřirozenějšího, než že tenhle člověk obchodoval se zbožím tak krotkým, jako je mléko. Jeho chování by bývalo prudké i na řezníka nebo kořalkáře.

Hlas dětské služtičky zeslábl, ale jak mi podle pohybu jejích rtů připadalo, znovu šeptala ujištění, že se na to pán hnedle podívá.

„Já ti povím co,“ řekl mlékař, po prvé se na ni upřeně zadíval a vzal ji za bradu, „máš ráda mlíko?“

„No, to mám,“ odpověděla.

„Tak dobrá,“ řekl mlékař. „Tak od zejtřka nedostaneš ani kapku. Slyšíš? Od zejtřka nedostaneš mlíka ani hlt!“

Pomyslil jsem si, že služtička vypadá, jako by se jí vyhlídkou, že dostane nějaké mléko aspoň dnes, celkem ulevilo. Mlékař na ni hrozivě potřásl hlavou, pustil jí bradu a s výrazem, který vyjadřoval všechno možné, jenom ne ochotu, odklopil konev a nalil do rodinného džbánu obvyklé množství mléka. Potom s brumláním odešel a ohlásil své zboží rozkaceným zaječením zase u sousedních dveří.

„Bydlí tady pan Traddles?“ zeptal jsem se potom.

Tajemný hlas z druhého konce chodby odpověděl: „Ano.“ Vzápětí také dětská služtička odpověděla: „Ano.“

„Je doma?“ řekl jsem.

Znovu tajemný hlas přisvědčil a znovu to služtička ozvěnou opakovala. Vstoupil jsem tedy do domu a podle návodu služtičky jsem zamířil po schodech nahoru; když jsem míjel dveře pokoje do dvora, cítil jsem, že mě pozoruje tajemné oko, příslušející patrně k tomu tajemnému hlasu.

Když jsem vyšlapal všechny schody – dům měl nad přízemím jenom jedno patro – čekal na mne už Traddles venku na chodbičce. Měl radost, že mě vidí, a velmi srdečně mě uvítal a uvedl do svého pokojíka. Ten byl v průčelí do ulice a úžasně roztomilý, třebaže skrovně zařízený. Byl to jeho jediný pokoj, jak jsem viděl, protože tam stála pohovka na spaní a mezi knihami, na horní poličce za slovníkem, měl leštidlo a kartáče na boty. Stůl mu nebylo pod papíry vůbec vidět a Traddles v tom starém kabátě byl zřejmě v pilné práci. Nedíval jsem se na nic, pokud vím, ale viděl jsem všechno, když jsem se posadil, i ten obrázek kostela na porcelánovém kalamáři – což byla schopnost rovněž vypěstovaná za staré éry micawberovské. Rozličné důvtipné nápady, jež uplatnil, aby zamaskoval prádelník, uskladnil nenápadně boty, zrcadlo na holení a podobně, mě zvlášť zaujaly jakožto svědectví, že to je týž starý Traddles, který si ze sešitového papíru skládal domečky, do nichž zavíral mouchy, a který se po výprasku utěšoval pamětihodnými uměleckými výtvory, o nichž jsem se již tolikrát zmínil.

V koutě pokojíka byl nějaký předmět, úhledně přikrytý velkým bílým plátnem. Nemohl jsem přijít na to, co to je.

„Traddlesi,“ řekl jsem, když jsem se posadil a znovu si s ním potřásl rukou, „těší mě, že tě zase vidím.“

„A mne těší, že vidím tebe, Copperfielde,“ odpověděl mi. „Mám opravdu velkou radost, že tě vidím. Jen proto, že jsem tě tak ze srdce rád zase viděl, když jsme se v Elyplace setkali, i že jsem najisto věděl, jak ze srdce rád vidíš ty mne, jsem ti dal adresu sem místo adresy své kanceláře.“

„Ale! Ty máš svou kancelář?“ řekl jsem.

„No, mám čtvrtinu pokoje a chodby a čtvrtinu písaře,“ odpověděl Traddles. „Čtyři se skládáme dohromady na jednu celou kancelář – dělá to dojem – a o písaře se dělíme taky na čtvrtinu. Ten mě stojí týdně půlkorunu.“

Připadlo mi, že se na mne z úsměvu, s nímž mi toto vysvětlení podával, usmívá i jeho stará prostota a dobromyslnost a snad i něco z té jeho staré životní smůly.

„Abys rozuměl, Copperfielde,“ řekl Traddles, „není v tom ani ždibek nějaké mé falešné pýchy, když obyčejně tuhle svou adresu neudávám. Neudávám ji jenom kvůli lidem, kteří za mnou chodí a kterým by se třebas nelíbilo chodit sem. Pokud jde o mou osobu, protloukám se životem přes mnohé překážky a bylo by směšné, kdybych předstíral, že se mi vede jinak.“

„Jak mi říkal pan Waterbrook, připravuješ se prý na advokátskou dráhu,“ prohodil jsem.

„Hm, ano,“ potvrdil mi Traddles a mnul si zvolna ruce jednu o druhou, „připravuji se na advokátskou dráhu. Vlastně to je ale tak, že jsem po delším průtahu začal teprve nedávno plnit kolejní podmínky. Je to už dost dlouho, co své praktikum mám, ale zaplacení těch sto liber mi dalo co proto. Dalo mi co proto!“ řekl Traddles a škubl sebou, jako by mu byl právě někdo vytrhl zub.

„Víš, Traddlesi, co mi ne a ne jít z hlavy, když tady tak sedím a dívám se na tebe?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl.

„Ten bleděmodrý obleček, co jsi nosíval.“

„Můj ty Bože, máš pravdu!“ zvolal Traddles se smíchem. „Rukávy a nohavice jako nadité, viď? Jeminku! No jo! Byly to šťastné časy, viď?“

„Podle mého soudu nám je mohl náš pan direktor udělat ještě šťastnější, a nebyl by nám nikomu ublížil,“ odpověděl jsem.

„To snad mohl,“ řekl Traddles. „Ale božínku, stejně jsme si užili legrace až dost! Pamatuješ se na ty večery v ložnici? Jak jsme tam pořádali noční hody? A jak jsi nám vždycky vyprávěl? Ha, ha, ha! A pamatuješ se, jak jsem dostal nářez, že jsem brečel kvůli panu Mellovi? Ten starý Creakle! Docela rád bych ho zas jednou viděl.“

„Byl k tobě surový, Traddlesi!“ řekl jsem rozhorleně, protože ve mně jeho dobrá nálada budila pocit, že to bylo teprve včera, co jsem byl svědkem jeho výprasku.

„Myslíš?“ odpověděl Traddles. „Opravdu? No, snad byl, dost. Ale to už je dávno, dávno pryč. Ten starý Creakle!“

„O tebe se tehdy staral nějaký strýc, viď?“ řekl jsem.

„Máš docela pravdu!“ odpověděl Traddles. „Ten, co jsem se mu pořád chystal psát. A nikdy nenapsal, víš? Ha, ha, ha! Ano, tehdy jsem měl strýce. Umřel brzo po tom, co jsem vyšel ze školy.“

„Ale jdi!“

„Ano. Byl to – jakpak se jim říká? – pláteník nebo soukeník nebo co na odpočinku – a ustanovil mě dědicem. Ale když jsem vyrostl, nějak si mě znelíbil.“

„Myslíš to doopravdy?“ zeptal jsem se. Byl tak klidný, že mi připadalo, jako by se za těmi slovy musil skrývat nějaký jiný význam.

„Ach, jak by ne, to se ví, Copperfielde! Myslím to tak,“ odpověděl Traddles. „Inu, bylo to sice neštěstí, ale docela si mě znelíbil. Říkal, že jsem se pranic nevyvedl, jak očekával, a tak še oženil se svou hospodyní.“

„A co jsi udělal ty?“ zeptal jsem se.

„Celkem nic zvláštního,“ řekl Traddles. „Žil jsem u nich a čekal, až mě strčí někam do života. A čekal jsem, až se mu jeho dna na neštěstí vrazila i do žaludku – no, a on umřel, a ona si vzala mladšího a já zůstal na holičkách.“

„To jsi tedy nakonec nic nedostal, Traddlesi?“

„Ale jak by ne, dostal!“ odpověděl Traddles. „Dostal jsem padesát liber. Jaktěživo jsem se nepřipravoval na žádné povolání, a tak jsem byl z počátku na rozpacích, co počít. Ale přece jsem pak začal s pomocí syna jednoho právníka, který byl taky v Salemském ústavě – Yawlera, s tím nosem na křivo. Pamatuješ se na něj?“

Nepamatoval jsem se. Nebyl tam se mnou; za mých dob tam byly všechny nosy rovné.

„Ostatně, co na tom,“ řekl Traddles. „Pomohl mi a já začal opisovat právní spisy. Moc se mi to zrovna nevyplácelo, a tak jsem pro ně potom začal sestavovat případy, pořizovat výtahy a podobné věci. Jsem totiž od přírody dříč, Copperfielde, a naučil jsem se ty věci dělat důkladně. Nu, a to mi nasadilo do hlavy, abych se dal zapsat na studium práv, ale zase se mi to z ní vykouřilo s tím, co mi ještě zbývalo z těch padesáti liber. Ale Yawler mě doporučil ještě do několika jiných kanceláří – jedna je na příklad pana Waterbrooka – a tak jsem sehnal dost práce. Měl jsem také štěstí, že jsem se seznámil s jedním člověkem z nakladatelského oboru, který dává dohromady nějakou encyklopedii, a ten mě zapřáhl do práce a vlastně“ (tu se podíval na stůl) „zrovna teď pro něj dělám. Víš, Copperfielde, kompilátor nejsem právě špatný,“ řekl Traddles stále s týmž tónem bodré důvěřivosti v každém slově, „ale vůbec mi chybí invence; nemám vynalézavosti, ani co by za nehet vešlo. Myslím, že ještě na světě nežil mládenec s menší dávkou originality, než kolik jí mám já.“

Protože Traddles zjevně čekal, že s tím budu souhlasit jako s věcí docela samozřejmou, přikývl jsem mu a Traddles pokračoval s touž bujarou trpělivostí – lepší výraz najít nedovedu – jako předtím.

„A tak se mi krůček za krůčkem a při životě na nijak velké noze podařilo těch sto liber naškudlit,“ řekl Traddles, „a já je mohl, díky Bohu, zaplatit – ačkoliv – mi to jistě dalo,“ řekl Traddles a zase sebou škubl, jako by mu byli vytrhli druhý zub, „co proto. Živím se ještě pořád pracemi, o kterých jsem ti povídal, a doufám, že jednou navážu spojení s nějakými novinami; to by pro mne skorem znamenalo založení šťastné budoucnosti. No a ty, Copperfielde, jsi tak navlas stejný, jako jsi býval, máš pořád ten svůj milý obličej a člověku je tak příjemné, když tě vidí, že před tebou nebudu nic tajit. Proto musíš taky vědět, že jsem zasnoubený.“

Zasnoubený! Ach, Doro!

„Je to kaplanova dcerka,“ řekl Traddles. „Z deseti dětí tamhle v Devonshiru. Ano,“ neboť postřehl, že jsem mimoděk pohlédl na obrázek na kalamáři, „to je ten kostel. Jdeš tadyhle doleva a ven touhle brankou,“ ukazoval prstem po kalamáři, „a přesně tady, co držím to pero, stojí jejich dům – čelem ke kostelu, víš?“

Rozkoš, s níž mi tyto podrobnosti vysvětloval, jsem si plně uvědomil až později, protože moje sobecká mysl si v téže chvíli malovala plán domu a zahrady pana Spenlowa.

„Je to úžasně milé děvče!“ pokračoval Traddles. „O malinko starší než já, ale zlaté děvče! Říkal jsem ti onehdy, že se chystám na venek? To jsem byl u nich. Šel jsem pěšky tam a pěšky zpátky a měl jsem se nádherně! Řekl bych, že se naše zasnoubení pravděpodobně hezky protáhne, ale naším heslem je »Čekej a doufej!« To si pořád říkáme. »Čekej a doufej,« říkáme si pořád. A ona na mne bude čekat, Copperfielde, třeba do šedesáti – nebo jak dlouho si vůbec vzpomeneš!“

Traddles vstal s židle a s rozzářeným úsměvem položil ruku na bílé plátno, kterého jsem si už předtím všiml.

„Ale to neznamená,“ řekl, „že jsme se nezačali na společnou domácnost připravovat. Ne, ne, začali jsme. Musíme s tím sice pomalu, kousek po kousku, ale začali jsme. Tady,“ a s velkou pýchou a opatrností stáhl plátno, „jsou pro začátek dva kousky zařízení. Tenhle květináč a stojan koupila ona. Postavíš ho v obývacím pokoji před okno,“ řekl Traddles a maličko poodstoupil, aby se jím mohl pokochat s tím větším obdivem, „s nějakou listnatou kytkou a – a máš to! Tenhle kulatý stolek s mramorovou deskou (měří v obvodu dva lokte) jsem koupil já. Chceš si třeba někam odložit knížku, víš, nebo si třeba někdo přijde k tobě nebo k ženě na návštěvu a potřebuje si někam postavit šálek čaje a – máš to zas!“ řekl Traddles. „Je to nádherný kousek řemeslnické dovednosti – pevný jako skála!“

Oba kousky nábytku jsem mu ze srdce pochválil a Traddles přes ně zase přehodil plátno se stejnou péčí, s jakou je předtím stáhl.

„Není toho na zařízení domácnosti ještě moc,“ řekl Traddles, „ale něco to už aspoň je. Ubrusy, povlaky a podobné věci mi dělají největší starost, Copperfielde. A zrovna tak výbava od železáře – svíčkové kadlubky a rožně a podobné potřeby – protože to jsou důležité věci a lezou do peněz. Ale buď jak buď, »čekej a doufej!« a ujišťuji tě, že to je zlaté děvče!“

„To docela věřím,“ řekl jsem.

„Prozatím,“ pravil Traddles a vrátil se zase na židli, „abych to klábosení o sobě skončil, si vedu, jak se dá. Nevydělám toho moc, ale ani moc neutrácím. Summa summarum jsem na celé zaopatření u té rodiny dole; jsou to opravdu moc příjemní lidé. Oba manželé Micawberovi poznali už hezký kousek života a jsou znamenití společníci.“

„Můj milý Traddlesi!“ vyhrkl jsem. „Co to povídáš?“

Traddles se na mne zadíval, jako by nechápal, co to povídám já.

„Manželé Micawberovi!“ opakoval jsem. „Vždyť ty já přece moc dobře znám!“

Právě v tu chvíli se ozvalo dvojité zaklepání na domovní dveře, jež jsem si tak dobře pamatoval z dávné zkušenosti na Windsor Terrace a jímž nemohl na ty dveře jaktěživo zaklepat nikdo jiný než pan Micawber, a rozptýlilo v mé mysli všechny pochybnosti, jsou-li to mí staří přátelé nebo ne. Poprosil jsem Traddlese, aby pozval svého bytného nahoru. Traddles mi vyhověl, zavolal přes zábradlí a pan Micawber, ani o vlásek změněný – tytéž šponovky, táž španělka, týž límec i monokl, všechno stejné jako kdy jindy – vstoupil s uhlazeným a mladickým výrazem do pokoje.

„Prosím za prominutí, pane Traddlesi,“ řekl pan Micawber, když ustal s písničkou, kterou si tiše pobzukoval, a válel slova po jazyku jako vždycky, „neměl jsem ani tušení, že ve vaší svatyni pobývá bytost tomuto domu cizí.“

Pan Micawber se mi lehce uklonil a povytáhl si límec.

„Daří se vám, pane Micawbere?“ prohodil jsem.

„Jste nesmírně laskav, pane,“ odpověděl pan Micawber. „Jsem in statu quo 122&.“

[&122 in statu quo – (lat.) v dosavadním stavu.]

„A paní Micawberové?“ ptal jsem se dál.

„Ta je, pane, díky Bohu,“ odpověděl pan Micawber, „taktéž in statu quo.“

„A dětem, pane Micawbere?“

„Pane,“ řekl pan Micawber, „s potěšením mohu odpovědět, že i ty se těší plnému zdraví.“

Celou tu dobu neměl pan Micawber ani sebemenší tušení, kdo jsem, ačkoliv jsme si stáli tváří v tvář. Když však nyní viděl, že se usmívám, zadíval se mi do obličeje pátravěji a pak uskočil, zvolal: „Je-li možno? Snad nemám potěšení patřit opět na pana Copperfielda?“ a s krajní vřelostí mi potřásl oběma rukama.

„Bože na nebesích, pane Traddlesi!“ řekl pan Micawber. „Kdo by si byl pomyslil, že ve vás jednou shledám známého našeho přítele z mládí, mého druha dávných dnů! Má drahá!“ zavolal přes zábradlí na paní Micawberovou, zatím co Traddles nad tímto označením mé osoby (nikoli bez důvodu) nemálo žasl. „Pan Traddles má ve svém pokoji návštěvou pána a přál by si, aby se mu dostalo potěšení ti ho představit, má nejmilejší!“

Pan Micawber se hned zas vrátil a znovu mi potřásal rukama.

„A jakpak se daří našemu dobrému příteli doktorovi, Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „a celé společnosti v Canterbury?“

„Mám o nich jen dobré zprávy,“ odpověděl jsem.

„To slyším s nevýslovnou radostí,“ řekl pan Micawber. „Viděli jsme se přece naposledy právě v Canterbury. Smím-li použít obrazného rčení, ve stínu oné vznosné svatyně, zvěčněné Chaucerem 123&, jež druhdy bývala vyhledávaným cílem poutníků z nejvzdálenějších koutů – prostě,“ řekl pan Micawber, „v přímém sousedství katedrály.“

[&123 svatyně zvěčněná Chaucerem – Geoffrey Chaucer (1340-1400), největší anglický středověký básník, plasticky vylíčil ve svých „Canterburských povídkách“ (Canterbury Tales), souboru básnických a prosaických novel, život a společnost své doby. Rámec povídek je dán tím, že společnost poutníků, kteří vyjíždějí z hospody v Southwarku na pouť k hrobu světce Tomáše Becketa v canterburské katedrále, se baví cestou tím, že každý její člen vypráví zajímavý příběh.]

Potvrdil jsem mu to a pan Micawber pokračoval v hovoru tak řečně, jak jen dovedl, ale s tváří, jak mi připadalo, nikoliv bez jistých známek neklidu, jež prozrazovaly, že docela dobře vnímá zvuky z vedlejšího pokoje, jako že si paní Micawberová myje ruce a kvapně otvírá a zavírá zásuvky, které se všelijak příčí.

„Pro přítomnou dobu, Copperfielde,“ řekl pan Micawber s jedním okem na Traddlesovi, „nás nacházíte ubytované v poměrech, které by se daly označit za skromné a nenáročné; ale jistě jste si vědom, že jsem v průběhu své životní dráhy překonával nesnáze a zdolával překážky. Není vám neznáma skutečnost, že v mém životě byla období, kdy si nezbytnost vyžadovala, abych chvíli prodlel, než se přinatrefí jisté očekávané události – kdy bylo nutno, abych se stáhl zpátky, než učiním to, co nazvu, aniž mě bohdá někdo nařkne z troufalosti, skokem. Přítomná doba je jedním z těchto závažných mezníků v lidském životě. Zastihl jste mne právě ve chvíli, kdy jsem se stáhl, připraveného ke skoku – a mám veškeré důvody věřit, že zakrátko z toho vzejde skok věru mocný.“

Ještě jsem nad tím nedovyslovil ani své potěšení, když vešla paní Micawberová, sice trochu zanedbanější, než bývala – nebo tak aspoň mým odvyklým očím nyní připadala – ale přesto do jisté míry pro společnost upravená a s hnědými rukavicemi na rukou.

„Má drahá,“ řekl pan Micawber, když ji přiváděl ke mně. „Zde je pán, jehož jméno je Copperfield a jenž by s tebou rád obnovil starou známost.“

Jak se ukázalo, bylo by bývalo lépe, kdyby ji byl na toto oznámení připravil šetrněji, neboť paní Micawberovou, která byla v choulostivém zdravotním stavu, tak přemohlo a uvrhlo ji v takovou nevolnost, že pan Micawber musil v silném rozechvění seběhnout dozadu na dvorek a ze sudu pod okapem nabrat plné umyvadlo, aby jí mohl omývat čelo. Paní Micawberová se však rychle vzpamatovala a měla opravdu radost, že mě vidí. Hovořili jsme potom vespolek asi půl hodinky a vyptával jsem se jí na dvojčata, o nichž řekla, že to jsou už „docela velcí človíčkové“, a na mladého pána Micawbera a slečnu Micawberovou, které popsala jako „hotové obry“, ale tentokrát mi je nepředvedla.

Pan Micawber mě horlivě zval, abych u nich zůstal na oběd. Nebyl bych se zpěčoval a byl bych zůstal, ale zdálo se mi, že jsem v očích paní Micawberové postřehl rozpačitou starost, s níž v duchu odhadovala, vystačí-li studená pečeně pro všechny. Vymluvil jsem se proto, že už mám jiný společenský závazek, a když jsem zpozoroval, že se nálada paní Micawberové okamžitě zvedla, odolal jsem už všemu přemlouvání, abych od té schůzky upustil.

Řekl jsem však Traddlesovi i panu a paní Micawberovým, že dřív, než mohu pomyslit na odchod, musí stanovit den, kdy ke mně všichni přijdou na oběd. Rozličné práce, jež se Traddles zaručil vykonat, si nutně vyžadovaly, abychom počítali s datem poněkud vzdálenějším, ale nakonec jsme se dohodli na dni, který nám vyhovoval všem, a potom jsem se rozloučil.

Pod záminkou, že mi ukáže kratší cestu, než kudy jsem přišel, mě pan Micawber doprovodil až na roh ulice – neboť si chtěl (jak mi vysvětlil) s dávným přítelem promluvit pár důvěrných slov.

„Můj milý Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „asi sotva vám musím vykládat, že mít za daných okolností pod svou střechou takového ducha, jaký září – smím-li s dovolením toho výrazu použít – jaký září – z vašeho přítele Traddlese, je útěcha vskutku nevýslovná. Když hned vedle v domě bydlí pradlena, která za oknem pokoje vystavuje na prodej tvrdé makrónky, a když přes ulici sídlí policejní strážník, jistě pochopíte, že společnost vašeho přítele je pro mne i pro paní Micawberovou pramenem útěchy. V nynější době, můj milý Copperfielde, se zabývám prodáváním obilí na provisi. Není to povolání, které by se dalo označit jako výnosné – jinými slovy, prostě se nevyplácí – a následek toho byly a jsou různé přechodné potíže finančního rázu. S potěšením však mohu dodat, že mi právě kyne brzká vyhlídka, že se co nevidět přinatrefí něco (nesmím prozatím prozradit, v jakém směru), co mi, jak spoléhám, umožní trvale zaopatřit jak sebe, tak i vašeho přítele Traddlese, o něhož mám nelíčený zájem. Nepřekvapí vás možná zpráva, že zdravotní stav paní Micawberové nečiní zcela nepravděpodobným dohad, že v jisté době lze u nás počítat s rozmnožením oněch zástav něžné náklonnosti, jež – prostě, našeho dětského stádečka. Rodina ani Micawberové projevila nad tímto stavem věcí velmi dobrotivě svou nelibost. Zbývá mi pouze poznamenat, že podle mého vědomí do toho nemá co mluvit a že podobný projev cítění odmítám s opovržením a hrdým vzdorem!“

Potom mi pan Micawber znovu potřásl rukou a odešel.

28. Pan Micawber hází rukavici

Až do dne, kdy jsem měl hostit znovu nalezené staré přátele, jsem se živil převážně Dorou a kávou. V stesku neopětované lásky moje chuť k jídlu skomírala; a já tomu byl rád, protože jsem měl pocit, jako by vychutnat oběd se zdravým hladem znamenalo prohřešit se proti Doře věrolomností. Vydatné procházky, jež jsem podnikal, neměly po této stránce obvyklý výsledek, protože zklamání účinek čerstvého vzduchu rušilo. Mám také jisté pochybnosti, založené na velmi bolestných zkušenostech nabytých v tomto životním období, může-li se zdravý živočišný požitek z přijímání potravy volně vyvíjet v kterémkoli lidském tvoru, ustavičně mučeném těsnými botami. Myslím, že má-li se žaludek mít řádně k dílu, musí končetiny mít napřed pohodlí.

Pro tuto malou domácí společnost jsem již nekonal přípravy tak rozsáhlé jako minule. Obstaral jsem pouze dva platýse, malou skopovou kýtu a holubí paštiku. Hned při prvním ostýchavém náznaku, že by mohla ryby a kýtu připravit, se paní Cruppová vzbouřila a s výrazem uražené důstojnosti řekla: „Ne, ne, pane! Nic takovýho na mně nežádejte! Znáte mě přece líp, než abyste si myslel, že na sebe vezmu něco, co nejsem štont udělat k plný spokojenosti vlastního svědomí!“ Nakonec jsme se však přece jen shodli na kompromisu, podle něhož se paní Cruppová uvolila toto ohromné dílo vykonat pod podmínkou, že příštích čtrnáct dní budu obědvat mimo dům.

Zde abych snad poznamenal, že to, co jsem zakoušel následkem tyranie, jíž mě paní Cruppová ujařmila, bylo prostě strašlivé. V životě jsem se ještě nikoho nebál víc. Všechno jsme řešili kompromisem. Kdykoli jsem váhal, vždycky ji přepadl ten podivuhodný neduh, který ustavičně číhal kdesi v jejím ústrojí v záloze, stále pohotový, aby jí při sebemenším popudu začal rvát vnitřnosti. Jestliže jsem po několikerém bezvýsledném zazvonění skromném zatáhl za zvonkovou šňůru netrpělivě a ona se konečně ukázala – na což se ovšem nedalo nijak spoléhat – objevila se s vyčítavým výrazem klesla bez dechu na židli nejblíž u dveří, položila si ruku na nankinová ňadra a trpěla vždy takovou nevolností, že jsem rád obětoval jakékoli množství koňaku či čeho jiného, jen abych se jí zbavil. Když jsem vyslovil námitku proti tomu, že mi stele postel v pět hodin odpoledne – což dodnes pokládám za návyk opravdu velice nepříjemný – tu jediný pohyb její ruky k témuž nankinovému sídlu zraněného cítění stačil, abych začal koktat omluvu. Zkrátka byl bych v mezích počestnosti udělal nevím co, spíš než bych urazil paní Cruppovou, která byla postrachem mého života.

Pro tuto společenskou událost jsem raději koupil zánovní servírovací stolek, než abych si opět jednal „šikovného mladíka“, neboť jsem proti němu pocítil jisté zaujetí na základě toho, že jsem ho jednou v neděli dopoledne potkal na Strandu ve vestě nápadně podobné jedné z mých, kterou jsem od minulé hostiny pohřešoval. „Mladou holku“ jsem si zjednal zas – ale s výhradou, že bude pouze nosit jídlo a hned se opět vzdálí na chodbičku venku před bytovými dveřmi, kde zvyk slídění, který si osvojila, nebude hosty obtěžovat a kde bude fysicky nemožné, aby při kvapném ústupu šlapala do talířů.

A když jsem nachystal všechny přísady na mísu punče, kterou pak měl namíchat pan Micawber, když jsem na svůj toaletní stolek připravil lahvičku levandulové vodičky, dvě voskovice, knížečku s špendlíkovou směsí a polštářek s jehlami jako první pomoc pro paní Micawberovou při úpravě šatů, když jsem vymohl, aby se pro pohodlí paní Micawberové zatopilo i u mne v ložnici, a když jsem vlastníma rukama prostřel ubrus, s klidnou rozvahou jsem očekával věcí příštích.

V stanovenou dobu přibyli mí tři hosté společně: pan Micawber v límci okázalejším než obvykle a s novou stužkou u monoklu, paní Micawberová s čepcem v světlehnědém papírovém balíčku a Traddles, který jí balíček nesl, co opora paní Micawberové. Všem se můj byt velice líbil. Když jsem dovedl paní Micawberovou k toaletnímu stolku a ona spatřila co všechno jsem tam pro ni připravil, byla tak u vytržení, že zavolala pana Micawbera, aby se šel podívat.

„Můj drahý Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „to je přepychové. To je způsob života, který mi připomíná dobu, kdy jsem já byl dosud ve stavu svobodném a na paní Micawberovou ještě nikdo nenaléhal, aby se zaslíbila věrností před svatebním oltářem.“

„To myslí sebe, pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová čtverácky. „Za jiné muže mluvit nemůže.“

„Má drahá,“ odpověděl pan Micawber s náhlou vážností, „za jiné ani mluvit nehodlám. Jsem si až příliš dobře vědom, že připadla-li jsi z nevyzpytatelného dopuštění osudu mně, dost možná, že jsi připadla člověku předurčenému k tomu, aby po dlouhých zápasech nakonec padl za oběť finančním nesnázím povahy značně složité. Rozumím tvé narážce, má nejdražší. Je mi to líto, ale snesu to.“

„Micawbere!“ zvolala paní Micawberová v slzách. „Tohle že si zasloužím? Já, která jsem tě nikdy neopustila a která tě nikdy neopustím, Micawbere?“

„Má nejdražší,“ řekl pan Micawber se silným dojetím, „jsem si jist, že omluvíš a že i náš starý a osvědčený přítel Copperfield omluví to chvilkové rozjitření zraněné duše, rozdrásané nedávným střetnutím s pasořitníkem mocných – jinými slovy, s krobiánským zřízencem, najatým vodárnou – a že takové vybočení z míry politujete a nikoliv zatratíte.“

Pan Micawber potom paní Micawberovou objal a mně stiskl ruku; ponechal mi, abych si z té kusé narážky vyvodil, že mu právě to odpoledne zavřeli domovní přívod vody, protože byl s placením poplatků vodárenské společnosti v prodlení.

Abych páně Micawberovy myšlenky od tohoto smutného předmětu odvrátil, oznámil jsem mu, že na něho spoléhám s přípravou mísy punče, a zavedl jsem ho k nachystaným citronům. Jeho nedávná malomyslnost, nechci-li to už nazvat zoufalstvím, byla v mžiku ta tam. V životě jsem ještě neviděl člověka, který by si tak z duše lahodil uprostřed vůně citronové kůry a cukru, libého výparu z žhavého rumu a páry z vřelé vody, jako si to odpoledne lahodil pan Micawber. Úžasná byla podívaná, jak na nás z lehkých obláčků těchto libovonných výparů září jeho obličej, zatím co míchá a mísí a ochutnává a tváří se, jako by chystal nikoliv punč, ale bohatství pro celý rod až do posledního budoucího kolena. Pokud jde o paní Micawberovou, nevím, byl-li to účinek čepce nebo levandulové vodičky, špendlíků, ohně nebo voskovic ale vyšla z mé ložnice, celkem vzato, vskutku roztomilá. Ani skřivánek nebyl ještě nikdy jásavější než ta skvělá žena.

Domýšlím se – jaktěživ jsem se neodvážil zeptat, ale domýšlím se – že se paní Cruppové, když usmažila platýse, udělalo nevolno. Neboť po nich se nám všechno hatilo. Skopová kýta přišla na stůl uvnitř velice červená a navrch velice bledá a kromě toho celá poprášená cizí sypkou hmotou zrnitého složení, jako by byla spadla do popela toho pozoruhodného kuchyňského ohniště. Neměli jsme však možnost posoudit tento úkaz podle vzhledu šťávy, protože „mladá holka“ ji všechnu rozlila na schodech – kde mimochodem v dlouhé stružce zůstala, dokud se na podešvích neroznosila. Holubí paštika nebyla špatná, ale byla to paštika šalebná, neboť těstová kůrčička, leboznalecky řečeno, byla jako klamavá hlava – samý hrbol a boule a vespod nic, co by stálo za řeč. Zkrátka, hostina byla takové fiasko, že bych býval celý nešťastný – myslím kvůli tomu fiasku, protože kvůli Doře jsem byl nešťastný trvale – kdyby mě nebyla utěšila znamenitá nálada mých hostí a bystroduchý návrh pana Micawbera.

„Můj drahý příteli Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „nehody se stávají i v nejlépe spravovaných domácnostech; a v domácnostech nespravovaných oním vševládným vlivem, jenž posvěcuje, zatím co přispívá k – hm – prostě, abych řekl, vlivem ženy ve vznešeném postavení manželky, je lze očekávat skorem s jistotou a je nutno snášet je filosoficky. Pakliže mi mou smělost prominete, dovolím si poznamenat, že svým způsobem je málokterý pokrm lepší než řádně pepřená cikánská, a vyslovit důvěru, že bychom s trochou dělby práce možná svedli velice chutnou pečeni, kdyby nám ta mladá námezdná osoba mohla opatřit rožeň. Předkládám vám k úvaze, že tak by se tato malá nehoda dala snadno napravit.“

V kuchyňce jsem měl rožeň, na němž jsem si vždy ráno opékal svůj plátek bůčku. V mžiku jsme ho měli v pokoji a ihned jsme se pustili do uvádění páně Micawberovy myšlenky ve skutek. Dělba práce, o níž se zmínil, vypadala takto: Traddles krájel skopovou kýtu na plátky; pan Micawber (který dovedl podobné věci úplně mistrně) je pepřil, solil, paprikoval a mazal hořčicí; já je pod páně Micawberovým dohledem kladl na rožeň, vidličkou obracel a hotové sundával; a paní Micawberová vařila a bez ustání v rendlíčku míchala jakousi houbovou omáčku. Když jsme si opekli dost řízků, aby bylo na první porce, ještě s manžetami ohrnutými jsme se do nich pustili, zatím co se na ohni opékaly a prskaly další, a dělili jsme pozornost mezi skopovou na talíři a skopovou ještě na rožni.

Zábavná novota tohoto kuchaření, jeho znamenitost, jeho rušnost se vším tím častým odskakováním, aby se na maso dohlédlo, i častým přisedáním ke stolu, aby se sprovodilo, dokud se z křehkých plátků s rožně samým horkem ještě kouří, i to, že se všichni tak činili, tak byli žárem ohně rozpálení a tak se bavili, přispělo uprostřed všeho toho hluku i vábných vůní k tomu, že jsme tu skopovou kýtu obrali až na kost. Jako zázrakem se mi vrátila chuť k jídlu. Stydím se to sice svěřit papíru, ale vskutku se domnívám, že jsem na chviličku na Doru zapomněl. Jsem přesvědčen, že pan a paní Micawberovi by se nebyli mohli z hostiny radovat víc, ani kdyby byli prodali vlastní postel, aby ji mohli uspořádat. Traddles se skorem celou dobu smál s takovou vervou, jako se krmil a oháněl v práci. A vlastně jsme si tak počínali všichni, jeden přes druhého; a řekl bych, že větší úspěch nebyl prostě možný.

Právě jsme byli v nejlepší zábavě a měli každý ve svém příslušném oboru plné ruce práce ve snaze opéci poslední dávku řízků s takovou dokonalostí, aby byly korunou našich hodů, když jsem si uvědomil, že v pokoji je někdo cizí, a můj pohled se střetl s pohledem solidního Littimera, který znenadání stál s kloboukem v ruce přede mnou.

… když jsem si uvědomil, že v pokoji je někdo cizí …

„Copak se stalo?“ zeptal jsem se mimoděk.

„Prosím za prominutí, pane, ale řekli mi, abych jen šel dál. Můj pán zde není, prosím?“

„Ne.“

„Neviděl jste ho, pane?“

„Ne. Nepřicházíte od něho?“

„Ne přímo, pane.“

„Řekl vám, že ho najdete tady?“

„To zrovna ne, pane. Ale myslel bych, že k vám možná zajde zítra, když se tady neukázal dnes.“

„To jedete z Oxfordu?“

„Račte se, pane, laskavě posadit,“ odpověděl uctivě, „a dovolte, abych tohle udělal já.“ S těmi slovy mi vzal z povolné ruky vidličku a naklonil se nad rožeň, jako by se všechna jeho pozornost upínala k němu.

Kdyby se byl objevil přímo Steerforth, nebylo by nás to patrně přivedlo tuze do rozpaků, ale před jeho úctyhodným komorníkem jsme v mžiku zkrotli jako učinění beránci. Pan Micawber si začal pobroukávat písničku, aby ukázal, že je docela ve své kůži, a spustil se zvolna na židli; ze záňadří kabátu mu čouhala střenka spěšně ukryté vidličky, jako by se jí byl probodl. Paní Micawberová si natáhla hnědé rukavice a nasadila výraz vznešené nudy. Traddles si mastnýma rukama prohrábl kštici, až si vlasy naježil jako hřebíky, a zmateně civěl do ubrusu. A já? Připadal jsem si v čele vlastního stolu jako nemluvně a sotva jsem se odvažoval podívat na ten úctyhodný zjev, který se objevil bůhvíodkud, aby přivedl mou domácnost do pořádku.

Littimer mezitím sundal řízky s rožňové plotýnky a vážně je podával kolem. Každý jsme si kousek vzali, ale všechen požitek byl ten tam a jedli jsme, jenom aby se neřeklo. Když jsme jeden po druhém odstrčili talíře, nehlučně je sebral a předložil sýr. Odnesl i ten, když jsme s ním skončili, sklidil se stolu, naskládal nádobí na servírovací stolek, rozestavil před nás vinné sklenice a sám od sebe stolek zavezl do kuchyňky. To všechno vykonal s největší přesností a ani na okamžik nezvedl oči od toho, co právě dělal. A přesto se mi zdálo, jako by i z těch jeho loktů, když stál zády ke mně, čišel výraz skálopevného přesvědčení, že jsem strašně mladé štěně.

„Mohu vám ještě něčím posloužit, pane?“

Poděkoval jsem mu a řekl, že ne; nechtěl by ale sám něco pojíst?

„Jsem vám velmi zavázán, pane, ale nikoliv.“

„Pan Steerforth jede z Oxfordu?“

„Prosím za prominutí, pane?“

„Pan Steerforth jede z Oxfordu?“

„Myslil bych, že snad zítra by zde mohl být, pane. Dost jistě jsem předpokládal, že zde možná bude už dnes. Není pochyby, omyl je na mé straně, pane.“

„Kdybyste se s ním viděl dřív –“ řekl jsem.

„Prominete-li, pane, pak nemyslím, že se s ním uvidím dřív.“

„Pro případ, že byste ho viděl dřív,“ řekl jsem, „vyřiďte mu prosím, jak mě mrzí, že ke mně dnes nepřišel, protože tady byl jeden jeho bývalý spolužák.“

„Zajisté, pane!“ řekl a rozdělil poklonu mezi mne a Traddlese, na něhož se při tom letmo podíval.

Kráčel tiše ke dveřím, když jsem v poslední zoufalé snaze, abych řekl něco nenuceně – což se mi vůči tomu člověku nikdy nezdařilo – zavolal:

„Á! Littimere!“

„Prosím, pane?“

„Zdržel jste se tenkrát v Yarmouthu dlouho?“

„Nijak zvlášť dlouho, pane!“

„Počkal jste na úplné vybavení té lodi?“

„Ano, pane. Zůstal jsem tam výslovně proto, abych počkal na úplné vybavení té lodi.“

„Už vím!“ řekl jsem a Littimer mi pohlédl uctivě do očí. „Pan Steerforth ji patrně ještě hotovou neviděl, že?“

„Vskutku vám nemohu říci, pane. Myslím – ale vskutku vám nemohu říci, prosím. Přeji vám dobrou noc, pane!“

Uctivou poklonou, kterou po těchto slovech udělal, zahrnul všechny přítomné a potom zmizel. Mým hostům, jak se zdálo, se dýchalo volněji, když odešel; ale mně samému se ulevilo měrou velmi značnou, poněvadž mě kromě stísněnosti, která vyplývala z prazvláštního pocitu vlastní nemohoucnosti, jenž mě v přítomnosti toho člověka přepadal, ještě trápilo svědomí našeptáváním, že jsem jeho pána podezíral, a já nedovedl zaplašit jistou nejasnou a tísnivou obavu, aby na to Littimer třebas nepřišel. Čím to bylo, že jsem vždycky měl pocit, že ten člověk u mne na všechno přijde, ačkoliv jsem ve skutečnosti měl tak málo co skrývat?

Z tohoto přemítání, promíšeného výčitkami svědomí i tušením, že uvidím Steerfortha, mě vyburcoval pan Micawber tím, že zahrnoval nepřítomného Littimera jakožto vrcholně úctyhodného člověka a obdivuhodně dokonalého sluhu četnými chvalozpěvy. Abych nezapomněl poznamenat, pan Micawber si z Littimerovy všeobecné poklony vzal svůj plný díl a kvitoval jej s bezmeznou blahovůlí.

„Ale punč, můj drahý Copperfielde,“ pravil pan Micawber, zatím co ho ochutnával, „jako čas a příliv, na nikoho nečeká. M-hm! Právě tuhle chvíli chutná a voní, že už líp nemůže. Vyslovila bys svůj soud, má nejmilejší?“

Paní Micawberová prohlásila, že punč je skvělý.

„Pak tedy připiji,“ pravil pan Micawber, „jestliže mi přítel Copperfield dovolí, abych té společenské výsady využil, dnům, kdy jsme oba, můj přítel Copperfield i já, bývali mladší a bok po boku si probojovávali cestu životem. Dovolím si říci o sobě i Copperfieldovi slovy písně, kterou jsme tenkrát spolu zpívávali, že

»My v toulkách spolu lokali

margeritek krásy«

– obrazně myšleno – víc než jednou. Nemám sice přesný pojem,“ pravil pan Micawber týmž starým tónem, při němž válel slova po jazyku, a s týmž nepopsatelným výrazem, jako by říkal něco salonně ušlechtilého, „co margeritky mohou být, ale nepochybuji, že bychom si jak já, tak i Copperfield byli často lokli, kdyby to jen bylo šlo.“

V tomto okamžiku si pan Micawber důkladně lokl punče a všichni jsme si lokli s ním, Traddles očividně vyjevený podivem, v jaké to dávné minulosti jsme já a pan Micawber mohli být druhy v životním boji.

„M-hm!“ odkašlal si pan Micawber, rozehřátý punčem i žárem z ohně, a řekl: „Ještě jednu skleničku, má drahá?“

Paní Micawberová řekla, že jenom docela malinkou, ale to jsme nemohli připustit, a vyšla z toho tedy sklenice plná.

„Když tady spolu sedíme v docela důvěrném kroužku, pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, zatím co usrkávala z punče, „poněvadž pan Traddles u nás už úplně zdomácněl, strašně ráda bych slyšela váš názor na vyhlídky pana Micawbera. Obilí totiž,“ pravila paní Micawberová podrážděně, „jak panu Micawberovi už jistý čas říkám, je možná obor ušlechtilý, ale nevýnosný. Provise nějakých dvou šilinků a devíti pencí za čtrnáct dní, ať už máme požadavky sebeskromnější, se přece nedá považovat za slušný výdělek.“

V tom jsme byli všichni zajedno.

„Pak tedy,“ řekla paní Micawberová, která si zakládala na tom, že se dívá na věci střízlivě a drží svou ženskou rozšafností myšlení pana Micawbera na přímé cestě, kdykoli snad jeví sklon motat se trochu okolo, „kladu sama sobě tuto otázku: Když se nedá spoléhat na obilí, tedy na co? Dá se spoléhat na uhlí? Vůbec ne! Na návrh mé rodiny jsme věnovali pozornost i tomuto pokusu, ale poznali jsme, že vyhlídky v něm se rovnají nule.“

Pan Micawber, který se s rukama v kapsách opíral o lenoch židle, po nás úkosem pokukoval a pokyvoval hlavou, jako by naznačoval, že jasněji se ten případ vyložit nedá.

„A protože jak obilí, tak i uhlí jsou artikly, o kterých se ani o jednom nedá vůbec uvažovat,“ řekla paní Micawberová ještě podrážděněji, „pak se tedy, pane Copperfielde, přirozeně rozhlížím po světě a ptám se: V čempak by se asi člověk takového nadání jako pan Micawber mohl nejlépe uplatnit? A vylučuji samozřejmě jakoukoli práci, konanou na provisi, protože provise není jistota. A co člověku se zvláštní letorou pana Micawbera vyhovuje nejlépe, to je podle mého přesvědčení právě jistota.“

Procítěným hlesnutím jsme Traddles i já dali najevo, že tento významný objev o panu Micawberovi je beze sporu pravdivý a pro něho velice lichotivý.

„Nebudu před vámi tajit, můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „svůj osobní pocit, který mám už dlouhou dobu, že obor pro pana Micawbera zvlášť vhodný je pivovarnictví. Podívejte se jen na Barclaye a Perkinse! Podívejte se na Trumana, Hanburyho a Buxtona! Právě na tom širokém poli působnosti je panu Micawberovi souzeno vyniknout, jak ho z vlastní zkušenosti znám, a výdělky, jak jsem slyšela, jsou prý ho-rent-ní! Ale když pan Micawber nemůže do těch firem vstoupit – vůbec mu na jeho dopisy neodpovídají, ačkoli jim nabízí své služby i v postavení podřízenějším – jaký má pak smysl obírat se tou myšlenkou ještě dál? Žádný. Chovám třebas přesvědčení, že vystupování pana Micawbera –“

„Hm! Vskutku, má drahá,“ přerušil ji pan Micawber.

„Mlč prosím, můj milovaný,“ řekla paní Micawberová a položila mu hnědou rukavici na ruku, „jsem třebas toho přesvědčení, pane Copperfielde, že vystupování pana Micawbera ho přímo předurčuje pro bankovnictví. A zastávám třebas sama u sebe názor, že mít tak v bankovním závodě vklad já, tu by mi vystupování pana Micawbera co představitele toho bankovního domu vnukalo důvěru a muselo by klientelu toho závodu rozšířit. Ale když všechny ty různé bankovní domy odmítají schopností pana Micawbera využít nebo přijímají nabídky jeho služeb urážlivě, jaký má smysl obírat se dál i takovou myšlenkou? Žádný. A co se týče založení nového bankovního závodu, tu třeba vím, že jistí členové mé rodiny, kdyby se jim uzdálo vložit peníze do rukou pana Micawbera, by podnik podobného druhu založit mohli. Ale když se jim vložit peníze do rukou pana Micawbera neuzdá – což je daný případ – jaký smysl má to? A znovu tvrdím, že nejsme ani o krůček dál, než jsme byli předtím.“

Zavrtěl jsem hlavou a řekl jsem: „Ani ždibek.“ Traddles rovněž zavrtěl hlavou a řekl: „Ani ždibek.“

„A cože z toho vyvozuji?“ pokračovala paní Micawberová v řeči stále s týmž výrazem, jako by vysvětlovala nějaký složitý případ. „Jaký že je závěr, můj drahý pane Copperfielde k němuž neodvratně dospívám? Prohlašuji snad neprávem za jasné, že žít musíme?“

Odpověděl jsem „Ovšemže ne!“ a „Ovšemže ne!“ odpověděl i Traddles; a já se potom přistihl, jak už jen sám mudrcky dodávám, že člověk musí buď žít, nebo umřít.

„To je ono,“ opáčila na to paní Micawberová. „To je přesně ono. A pravda je, můj drahý pane Copperfielde, že my žít nemůžeme, ledaže se co nejdřív přinatrefí něco, co naše dnešní poměry od základu změní. Nu, sama chovám přesvědčení a poslední dobou jsem je také panu Micawberovi několikrát důrazně připomněla, že se nedá čekat, že by se něco přinatrefilo samo od sebe. Musíme do jisté míry sami pomoci, aby se to přinatrefilo. Možná, že se mýlím, ale k takovému názoru jsem dospěla.“

Traddles i já jsme s ní horlivě souhlasili.

„Nuže dobrá,“ řekla paní Micawberová, „cože tedy doporučuji? Tady je pan Micawber, člověk všestranně schopný – s velkým nadáním –“

„Vskutku, má nejmilejší,“ ozval se pan Micawber.

„Nech mě, můj drahý, prosím domluvit. Tady je pan Micawber, člověk všestranně schopný, s velkým nadáním – já osobně bych řekla geniální, ale to je možná jen zaujatost manželky…“

Traddles i já jsme společně zareptali: „Ne, ne.“

„… a tady je pan Micawber – bez jakéhokoli vhodného postavení či zaměstnání. Kdo za to nese odpovědnost? Jasně společnost. Tu bych tedy skutečnost tak hanebnou pranýřovala a směle bych společnost vyzvala, aby zjednala nápravu. Jak se to jeví mně, můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová důrazně, „na panu Micawberovi je, aby udělal jedno, a to vmetl společnosti rukavici do tváře a tím ji vlastně vyzval: »Ukažte mi, kdo ji zvedne! Ať okamžitě vystoupí do popředí!«“

Odvážil jsem se paní Micawberové zeptat, jak se to má provést.

„Inserátem,“ řekla paní Micawberová, „inserováním ve všech novinách. Jak se to jeví mně, pak povinností pana Micawbera je, aby učinil zadost sám sobě, učinil zadost své rodině, ba půjdu dokonce tak daleko, že řeknu, aby učinil zadost společnosti, která ho až doposud přehlížela, a inseroval ve všech novinách; aby se jasně popsal jako člověk takový a takový, s těmi a těmi schopnostmi, a připojil výzvu: »A nyní mě tedy za výhodných podmínek zaměstnejte! Vyplacené nabídky na značku W. M., poste restante Camden Town.«“

„Tento nápad paní Micawberové, můj drahý Copperfielde,“ pravil pan Micawber, stlačoval si přitom špičky stojatého límce k sobě tak, aby se mu před bradou setkaly, a po očku po mně pokukoval, „je vlastně ten skok, o němž jsem se zmínil, když jsem měl potěšení posledně se s vámi vidět.“

„Inserování je poněkud nákladné,“ poznamenal jsem váhavě.

„Zcela správně!“ prohlásila paní Micawberová stále týmž tónem logického výkladu. „Svatá pravda, můj drahý pane Copperfielde! Na totéž jsem právě upozornila pana Micawbera já. Především z toho důvodu myslím, že by si pan Micawber měl (jak jsem už řekla, aby učinil zadost sám sobě, učinil zadost své rodině a učinil zadost i společnosti) opatřit jistou částku peněz – na směnku.“

Pan Micawber se opíral o lenoch židle, pohrával si s monoklem a díval se do stropu; ale zdálo se mi, že zároveň pozoruje i Traddlese, který hleděl do ohně.

„Když žádný člen mé rodiny,“ řekla paní Micawberová, „nemá dost příbuzenského citu, aby tu směnku indosoval 124& – myslím, že je nějaký výstižnější odborný výraz, který by vyjádřil, co myslím…“

[&124 indosovat – (z ital.) učinit písemné prohlášení na rubu cenného papíru, že se práva z něho plynoucí postupují jinému.]

Pan Micawber, stále s očima upřenýma na strop, jí napověděl: „Akceptoval.“

„… aby tu směnku akceptoval,“ řekla paní Micawberová, „pak jsem toho názoru, že by pan Micawber měl jít do City, zanést tu směnku na peněžní trh a hledět za ni přinést, kolik se dá nejvíc. Jestliže ti lidé na peněžním trhu pana Micawbera donutí k těžké oběti či ztrátě, bude to už věc jejich a jejich svědomí. Já se na to stále dívám jako na investici. Doporučuji panu Micawberovi, aby se na to díval stejně, můj drahý pane Copperfielde; aby to považoval za investici, která se mu s jistotou vyplatí, a aby neváhal podstoupit oběť jakoukoli.“

Měl jsem pocit, ačkoliv dnes rozhodně nevím proč, že to z paní Micawberové mluví sebezapření a oddanost, a v tom smyslu jsem i něco tiše poznamenal. Traddles, který se řídil mnou, se s pohledem ještě stále upřeným do ohně vyjádřil stejně.

„A víc už,“ řekla paní Micawberová, když dopila punč a přitáhla si šátek kolem ramenou předtím, než se vzdálí do mé ložnice, „a víc už ty připomínky k námětu peněžních záležitostí pana Micawbera rozvádět nebudu. U vašeho krbu, můj drahý pane Copperfielde, a v přítomnosti pana Traddlese, který patří skorem do rodiny, třebaže není přítel tak dávný jako vy, jsem nemohla odolat, abych vás neobeznámila s postupem, který panu Micawberovi doporučuji já. Cítím, že nastala chvíle, kdy by se pan Micawber měl projevit a – dodám ještě – uplatnit; a zdá se mi, že toto je správná cesta. Jsem si vědoma, že jsem pouze žena a že se mužská soudnost zpravidla považuje pro projednávání takovýchto otázek za způsobilejší, ale přesto nesmím zapomínat, že když jsem ještě žila u tatíčka a u matinky, tatíček často říkával: »Ema je křehoučká, ale věci dovede chápat, že si s nikým nezadá.« Vím sice dobře, že tatíček byl tuze předpojatý, ale pochybovat o tom, že byl do jisté míry znalcem lidských povah, mi zakazuje jak povinný vděk, tak můj rozum.“

Když domluvila, uchýlila se paní Micawberová do mé ložnice přes naše naléhání, aby svou přítomností poctila ještě zbývající kola punče. A vskutku jsem cítil, že to je žena ušlechtilá – žena, která by směle mohla být rozšafnou římskou matkou rodu a ve chvíli veřejných nesnází dokázat všemožná hrdinství.

V zápalu z tohoto dojmu jsem panu Micawberovi blahopřál, že má takový poklad. Stejně se zachoval i Traddles. Pan Micawber nám oběma po sobě podal ruku a pak si zakryl obličej kapesníkem, který byl myslím od šňupavého tabáku špinavější, než si pan Micawber uvědomoval. A potom se v náladě nejvýš rozjařené vrátil zase k punči.

Hýřil výmluvností. Dal nám na srozuměnou, že ve svých dětech žijeme druhým životem a že pod tlakem finančních potíží je jakýkoli přírůstek k jejich počtu jen tím vítanější. Řekl nám, že paní Micawberová nedávno vyslovila v této věci jisté pochybnosti, ale on že je rozptýlil a ukonejšil ji. A pokud jde o její rodinu, nikdo z nich jí není vůbec hoden, a co si kdo z nich myslí nebo cítí, všechno je mu úplně jedno a mohou si – cituji jeho vlastní výrok – táhnout ke všem čertům.

Potom pronesl pan Micawber vřelou chvalořeč na Traddlese. Řekl, že Traddles má povahu, s jejíž vzácnou stálostí a vytrvalostí se on (pan Micawber) nemůže měřit, jíž se však, jak děkuje Bohu, může obdivovat. Cituplnou narážkou se zmínil o mladé dámě, jemu neznámé, kterou Traddles poctil svou náklonností a která tuto náklonnost opětovala tím, že Traddlese poctila a oblažila náklonností svou. Pan Micawber jí připil na zdraví. Já také. Traddles nám oběma poděkoval a s prostotou a poctivostí, kterou jsem vnímal dost, aby mě úplně okouzlila, řekl: „Opravdu ze srdce vám děkuji. A ujišťuji vás, že to je zlaté děvče!“

Potom pan Micawber využil nejbližší příležitosti, aby se s krajní obřadností a šetrností dotkl i citového rozpoložení mého. Nic než slavnostní ujištění jeho přítele Copperfielda o pravém opaku, pravil, ho nemůže zbavit dojmu, že jeho přítel Copperfield miluje a je milován. Po chvíli, během níž jsem cítil úžasné horko a rozpaky, a po značném červenání, koktání a zapírání jsem konečně se sklenicí v ruce řekl: „Nuže dobrá! Připijme na zdraví D.!“ To pana Micawbera tak vzrušilo a rozradostnilo, že se se sklenicí punče rozběhl do ložnice, aby na zdraví D. mohla připít také paní Micawberová, která jí vskutku s nadšením připila a pronikavým hlasem za dveřmi volala: „Vida, vida! Mám nesmírnou radost, můj drahý pane Copperfielde! Vida!“ a místo potlesku plácala na zeď.

Náš hovor se potom stočil na náměty všednější a pan Micawber nám vykládal, že mu bydlení v Camden Town nevyhovuje a že první, co hodlá udělat, až se přičiněním inserátu něco uspokojivého přinatrefí, bude přestěhovat se. Zmínil se o řadě domů na západním konci Oxford Street 125& s vyhlídkou na Hyde Park, na kterou měl odjakživa zálusk, ale nečeká prý, že bude mít možnost nastěhovat se tam hned, protože to znamená vést okamžitě velkou domácnost. Uplyne pravděpodobně jistá doba, vysvětloval, kdy se bude muset spokojit s horní částí domu nad nějakým váženým obchodním podnikem – řekněme na Piccadilly 125&, což by byla pro paní Micawberovou vítaná poloha – kde, vystrčit nějaký ten arkýř nebo zdvihnout dům o jedno další patro či provést jinou menší úpravu podobného druhu, by v pohodlí a slušném prostředí mohli pár let bydlit.

[&125 Oxford Street, Piccadilly – velké londýnské třídy v centru města.]

Ale ať už mu osud chystá cokoli, prohlásil výslovně, nebo ať se usídlí kdekoli, na to spoléhat můžeme – na Traddlese pokoj a na mne jídelní příbor bude čekat vždycky. Poděkovali jsme mu za jeho laskavost a pan Micawber nás prosil, abychom prominuli, že se rozpovídal o takových všedních a praktických podrobnostech, a omluvili to jako něco zcela přirozeného u člověka, který si zařizuje život od základu jinak než dosud.

Paní Micawberová, která znovu zapleskala na zeď a ptala se, zda jsme už uvařili čaj, přerušila náš přátelský hovor právě v tomto bodě. Nejvýš roztomile nám připravovala čaj, a kdykoli jsem se při roznášení šálků a zákusků octl v její blízkosti, vždycky se mne šeptem vyptávala, je-li D. blondýnka nebo brunetka, je-li malá nebo velká, a na podobné věci, což se mi myslím líbilo. Po čaji jsme u krbu rozprávěli o nejrůznějších námětech a paní Micawberová nám velmi laskavě zazpívala (tichým, slabým, bezvýrazným hlasem, který jsem považoval, když jsem se s ní před lety seznámil – jak jsem si v tu chvíli nyní připamatoval – co do zpěvnosti za učiněnou břečku) oblíbené balady „Svůdný bílý seržant“ a „Waleský Davídek“. Oběma těmi písněmi byla paní Micawberová proslulá, už když žila doma u tatíčka a matinky. Pan Micawber nám řekl, že neobyčejnou měrou upoutala jeho pozornost, hned jak ji při první návštěvě pod její otcovskou střechou slyšel zpívat první píseň; ale když pak došlo na „Waleského Davídka“, tu se prý rozhodl, že jí buď dobude, nebo při tom pokusu zahyne.

Bylo mezi desátou a jedenáctou, když se paní Micawberová zvedla, složila opět čepec do balíčku z hnědavého papíru a nasadila si klobouk. Pan Micawber využil příležitosti, když si Traddles oblékal plášť, a podstrčil mi do ruky dopis a šeptem mě požádal, abych si ho přečetl, až budu mít chvíli času. Rovněž já využil příležitosti – když jsem přes zábradlí držel svíčku a svítil jim na cestu dolů, zatím co pan Micawber sestupoval první a vedl paní Micawberovou, kdežto Traddles šel s čepcem za nimi – a to k tomu, abych Traddlese na chviličku pozdržel nahoře na schodech.

„Traddlesi,“ řekl jsem, „pan Micawber, chudák, jistě nemyslí nic špatného, ale být tebou, tak bych mu nic nepůjčoval.“

„Milý Copperfielde,“ namítl mi Traddles s úsměvem, „nemám, co bych mohl půjčit.“

„Máš přece jméno, na to nezapomínej,“ řekl jsem.

„Hm! Tomu ty říkáš něco na půjčování?“ odpověděl Traddles se zamyšleným pohledem.

„Ovšem.“

„Hm,“ řekl Traddles. „Ano, to se rozumí! Jsem ti nesmírně vděčný, Copperfielde, ale – obávám se, to že jsem mu už půjčil.“

„Na tu směnku, co má být taková bezpečná investice?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Traddles. „Na tu ne. O téhle jsem slyšel teď poprvé. Už jsem na to myslel, že cestou domů mě o to pravděpodobně požádá i u téhle. Moje je jiná.“

„Doufám, že s ní nebude žádný malér,“ řekl jsem.

„Doufám taky,“ pravil Traddles. „Řekl bych, že nebude protože mi právě onehdy povídal, že ta je krytá. Tak se pan Micawber vyjádřil: »Krytá«.“

Protože se v tom okamžiku pan Micawber podíval nahoru k místu, kde jsme stáli, měl jsem už jen čas výstrahu opakovat. Traddles mi poděkoval a vykročil se schodů. Ale když jsem pozoroval, v jak dobromyslné náladě schází s tím čepcem v ruce dolů a nabízí paní Micawberové rámě, pojal mě velký strach, že ho peněžní trh spolkne i s botami.

Vrátil jsem se zase ke krbu a napůl vážně a napůl se smíchem jsem přemýšlel o páně Micawberové povaze a dávných vztazích mezi námi, když vtom jsem zaslechl po schodech stoupat rychlý krok. Zprvu jsem se domníval, že se to Traddles vrací pro něco, co si u mne zapomněla paní Micawberová, ale když se kroky přiblížily, poznal jsem je a srdce se mi rozbušilo a krev se mi vehnala do tváře, protože to byly kroky Steerforthovy.

Nikdy jsem nebyl nepamětliv Agnes a nikdy neopustila v mých myšlenkách oltáříček – smím-li se tak vyjádřit – na který jsem si ji hned od počátku postavil. Ale když nyní Steerforth vešel a s nataženou rukou přede mnou stanul, tu se temné šero, jež ho obestíralo, změnilo v jas a já cítil zmatek a stud, že jsem kdy zapochyboval o člověku, kterého tak ze srdce miluji. Neměl jsem Agnes o nic méně v lásce a stále jsem na ni myslil jako na téhož dobrotivého něžného anděla svého života; nikoliv jí, ale sobě jsem vyčítal, že jsem Steerforthovi křivdil, a byl bych mu dal jakékoli zadostučinění, kdybych byl věděl, čím a jak bych se mohl kát.

„Fialinko, kamaráde, copak jsi leknutím oněměl?“ smál se Steerforth, potřásl mi srdečně rukou a bujně ji odhodil. „Snad jsem tě zase nepřistihl při nových hodech, ty sybarito 126&?

[&126 sybarita – rozkošník nebo poživačník (podle starořecké osady Sybaris, proslulé v Itálii bohatstvím a přepychem).]

Tihle panáčkové ze Sudích dvorů jsou nejbujnější kumpáni v Londýně, mně se zdá, a položí nás střízlivé Oxforďany hladce na lopatky!“ Jasnýma očima se rozhlížel vesele po pokoji, když se usadil na pohovce proti mně na místě, které nedávno uprázdnila paní Micawberová, a prohraboval oheň, až ho rozdmýchal do plamenů.

„Z počátku mě to tak překvapilo,“ řekl jsem, když jsem ho konečně vítal se vší srdečností, kterou jsem cítil, „že jsem neměl ani tolik dechu, abych tě pozdravil, Steerforthe.“

„Nu, vidět mě, to je pro choré oči věru balšám, jak říkají ve Skotsku,“ odpověděl Steerforth, „a o tobě, Fialinko moje rozvitá, to platí jak by smet. Jak se máš, ty bakchante 127&?“

[&127 bakchant – rozkošník, hýřil (podle Bakcha, římského boha vína a veselí).]

„Výborně,“ řekl jsem, „ale vůbec ne bakchantsky dnes večer, ačkoliv se přiznám, že jsem tady právě měl tři hosty.“

„Které jsem potkal na ulici a slyšel je, jak tě na celé kolo chválí,“ odpověděl Steerforth. „Kdopak je ten náš přítelíček v šponovkách?“

Stručnými slovy jsem mu vylíčil pana Micawbera, jak nejlépe jsem dovedl. Srdečně se mému chabému portrétu tohoto pána smál a řekl, že jistě stojí za poznání a že se s ním musí poznat.

„A kdopak myslíš, že je náš druhý přítel?“ zeptal jsem se nyní zase já.

„Ví Bůh,“ řekl Steerforth. „Doufám, že žádný nudný patron? Zdálo se mi, že na to vypadá.“

„Traddles!“ vybuchl jsem radostně.

„A kdo to je?“ zeptal se Steerforth svým lhostejným tónem.

„Copak se nepamatuješ na Traddlese? Traddles z naší ložnice v Salemském ústavě?“

„Ahá! Ten!“ řekl Steerforth a roztloukal pohrabáčem horní hroudu uhlí v ohni. „Ještě pořád je taková bačkora? A kde jsi, u všech všudy, sebral toho?“

V odpovědi jsem Traddlese vychválil, jak jsem mohl nejvíc, protože jsem cítil, že se na něho Steerforth dívá hodně spatra. Steerforth však tu věc přešel lehkým přikývnutím, úsměvem a poznámkou, že starého kamaráda také docela rád uvidí, protože to byl vždycky takový divný pavouk, a hned se zeptal, mohu-li mu něco nabídnout k jídlu. Po větší část dosavadní krátké rozmluvy, když právě něco nevykládal s bouřlivou živostí, netečně seděl a lenivě roztloukal pohrabáčem tu hroudu uhlí. Všiml jsem si, že se zabývá stále touž činností, zatím co jsem snášel dohromady zbytky holubí paštiky a ostatních věcí.

„No vida, Fialinko, to je večeře jako pro krále!“ přerušil prudkým výbuchem mlčení a usadil se ke stolu. „A neudělám jí hanbu, protože jsem právě přijel z Yarmouthu.“

„Myslel jsem, že jedeš z Oxfordu,“ podivil jsem se.

„Ale kde,“ řekl Steerforth. „Brázdil jsem moře – to je lepší zaměstnání.“

„Byl tady dnes Littimer a ptal se po tobě,“ poznamenal jsem, „a jak jsem mu rozuměl, myslel jsem, že jsi v Oxfordu. Ale když na to teď vzpomínám, vlastně to ani neřekl.“

„Littimer je větší hlupák, než za jakého jsem ho měl, když se po mně vůbec přišel ptát,“ řekl Steerforth, nalil si bujaře sklenici vína a připil mi na zdraví. „A že jsi mu rozuměl, Fialinko? Nu, jestli mu někdy porozumíš, pak jsi chytřejší než většina z nás.“

„V tom máš věru pravdu,“ řekl jsem a přitáhl si židli ke stolu. „Tak ty jsi tedy byl v Yarmouthu,“ – to ze zájmu dovědět se všechno o něm. „Byl jsi tam dlouho, Steerforthe?“

„Ani ne,“ odpověděl. „Jen takový skůček, asi týden nebo tak.“

„A jak se všichni mají? To se ví, Emilka ještě vdaná není, že?“

„Ještě ne. Ale bude se vdávat, myslím – za pár neděl nebo za pár měsíců nebo co já vím. Ani jsem s nimi dohromady nemluvil. Abych nezapomněl,“ odložil příbor, jímž se až dosud pilně oháněl, a začal si prohledávat kapsy, „mám pro tebe dopis.“

„Od koho?“

„Ale od tvé staré chůvy,“ odpověděl a vytáhl z náprsní kapsy jakési papíry. „»Blahorodý pán J. Steerforth, dlužník Ochoty«… to není ono. Jen strpení, hned to najdeme. Ten starý Tentononc je na tom moc špatně a myslím, že se to týká jeho.“

„To myslíš Barkise?“

„Ano!“ Stále ještě hledal po kapsách a prohlížel si jejich obsah. „Bojím se, že s chudákem Barkisem je amen. Setkal jsem se tam s takovým mrňavým apatykářem – co já vím, je to možná doktor – který přivedl Tvou Milost na svět. Vykládal mi ten případ náramně učeně, ale summa summarum vyzněl jeho posudek v tom smyslu, že forman jede tu svou poslední štreku nějak moc rychle. – Sáhni do náprsní kapsy mého pláště tamhle na židli, myslím, že tam ten dopis najdeš. Je tam?“

„Tady je!“ řekl jsem.

„To je on!“

Byl od Peggotky; ještě trochu nečitelnější než obyčejně a stručný. Psala mi, že její manžel je v beznadějném stavu, a naznačovala, že je ještě „trochu opatrnější“, než byl dosud, proto je s ním prý tím těžší pořízení, aby mu mohl jeden ulevit. Ani slovem se nezmínila o své únavě a celonoční péči a pouze ho velice chválila. Dopis se vyznačoval ryzí, nestrojenou, prostou a čistou láskou, o níž jsem věděl, že prýští ze srdce, a končil „věčnou oddaností svému zlatému miláčkovi“ – to jest mně.

Mezitím co jsem ho luštil, Steerforth se nerušeně živil.

„Je to zlá věc,“ řekl, když jsem dočetl, „ale slunce zapadá každý den a lidé umírají každou minutu a nesmíme se dát obecným údělem nás všech strašit. Kdybychom ztráceli půdu pod nohama jen proto, že je slyšet ten hnát, na prahu všech smrtelníků stejně neúplatný, někde klepat na dveře, ztráceli bychom i veškerý smysl života na světě vezdejším. To ne! Jen kupředu! Musí-li to být, tedy po zlém, stačí-li to, tedy po dobrém, ale kupředu! Zatni ostruhy, překonej všechny překážky a vítězství v závodě bude tvoje!“

„Vítězství v jakém závodě?“ řekl jsem.

„V závodě, do kterého se člověk jednou pustil,“ odpověděl. „Jen kupředu!“

Když se odmlčel a se sklenicí v ruce pozvednutou a s tou hezkou hlavou trochu nazad zvrácenou se na mne zahleděl, všiml jsem si, jak si vzpomínám, že mu v tváři, ačkoliv ji měl brunátně osmahlou a svěžím mořským větrem ošlehanou, od našeho posledního setkání naskočily jisté nové rysy, jako by se byl oddával některému oblíbenému vzruchu své horečně živé letory, vzruchu, jenž jednou ve varu, vřel v něm tak vášnivě. Užuž jsem ho chtěl napomenout za bezuzdnost, s níž holduje každému vrtochu, který si zamane – jako na příklad tomu potýkání s bouřlivým mořem a vyzývavému vzdorování nepřízni počasí – když tu mi myšlenky odskočily zase zpátky k předmětu, o němž jsme právě předtím mluvili, a pokračoval jsem tedy v hovoru o tom.

„Něco ti povím, Steerforthe,“ řekl jsem, „jestli ti tvá znamenitá nálada dovolí, abys mě poslouchal.“

„Moje nálada je tak skvělá, že udělá, co si jen budeš přát,“ odpověděl a přesedl si od stolu zase ke krbu.

„Tak ti tedy povím co, Steerforthe. Myslím, že se rozjedu podívat na svou starou chůvu. Ne snad, že bych jí mohl nějak ulevit nebo jí prokázat nějakou užitečnou službu, ale ona mě má tak ráda, že na ni bude moje návštěva mít stejný účinek, jako bych pro ni třeba udělal to obojí. Uvítá to s takovou radostí, že to pro ni bude útěchou i podporou. Není to ode mne žádná velká oběť, to vím, pro takového přítele, jakým mi odjakživa byla. Ty bys litoval trmácet se jeden den na cestě, kdybys byl na mém místě?“

Měl zamyšlený výraz a chvíli seděl a uvažoval, než tichým hlasem odpověděl: „Nu! Jeď si! Nemůžeš nic pokazit.“

„Ty ses právě vrátil,“ řekl jsem, „a bylo by asi marné tě zvát, abys jel se mnou, viď?“

„To jistě,“ odpověděl. „Ještě teď v noci jdu do Highgate. Neviděl jsem matku celou věčnost a tíží mi to svědomí, protože to už něco je, být milován tolik, jako ona miluje svého marnotratného syna. – Chm! Nesmysl! – Ty asi chceš jet zítra, viď?“ řekl a rukama na mých ramenou si mě držel na délku paží od sebe.

„Ano, myslím.“

„Tak to tedy nech na pozítří. Chtěl jsem, aby ses u nás na několik dní ukázal. Přijdu sem výslovně proto, abych tě pozval, a ty se mi ženeš do Yarmouthu!“

„Ty můžeš nejvíc povídat, Steerforthe, že se někdo někam žene! Sám se přece pořád honíš po všelijakých neznámých výpravách!“

Díval se na mne chvilku mlčky a potom, ještě stále s rukama na mých ramenou, mnou zacloumal a řekl na to:

„No tak! Nech to na pozítří a pobuď u nás zítra, jak dlouho to půjde! Kdo ví, kdy se jinak třeba zase uvidíme? No tak! Nech to na pozítří! Rád bych, abys dělal mezi mnou a Rosou Dartlovou zeď a držel nás od sebe.“

„To byste se beze mne láskou snědli?“

„Buď tou, nebo nenávistí,“ rozesmál se Steerforth, „to je přece jedno. No tak! Nech to na pozítří!“

Nechal jsem to tedy na pozítří a Steerforth si oblékl plášť, zapálil si doutník a chystal se vykročit na procházku domů. Když jsem viděl jeho úmysl, oblékl jsem si také plášť (ale doutník jsem si nezapálil, protože kouření jsem měl na nějakou dobu až po krk) a šel jsem ho vyprovodit až tam, kde začínala volná silnice, v té noční době věru neutěšená. Celou cestu hýřil skvělou náladou, a když jsme se rozloučili a já se za ním díval, jak bezstarostně a směle si vykračuje k domovu, vzpomněl jsem si na jeho slova „Překonej všechny překážky a vítězství v závodě bude tvoje!“ a poprvé jsem si přál, aby se pustil v závod o něco záslužného.

Zatím co jsem se v ložnici svlékal, vypadl mi na zem dopis pana Micawbera. Když se mi už takto připomněl, zlomil jsem pečeť a četl jsem, jak níže následuje. Datován byl půl druhé hodiny před naším obědem. Nevím jistě, zda jsem se už zmínil o tom, že pan Micawber, kdykoliv byl v nějaké zvlášť zoufalé krisi, vždycky používal jakýchsi právnických obratů, což patrně považoval za rovnocenné s likvidováním svých svízelů.

Vážený pane – jelikož se neodvažuji napsati, můj drahý Copperfielde!

Je účelno dáti Vám na vědomí, že níže podepsaný je zničen. Budete na něm snad ještě dnes pozorovati jistou chabou snahu ušetřiti Vás předčasné vědomosti o jeho katastrofálním postavení – leč naděje klesla pod obzor a níže podepsaný je zničen.

Toto sdělení jest psáno v přítomnosti a na dosah (nelze to nazvati společnosti) jistého individua ve stavu blízce hraničícím s opilostí, jehož příkazcem je směnárník. Toto individuum je v zákonném držení objektu v důsledku dluhovaného nájemného. Jeho exekuční inventář v sobě zahrnuje nejen majetek a movité předměty tohoto obytného domu, nýbrž i movitý majetek příslušející panu Tomáši Traddlesovi, podnájemníku a členu slovutné právnické koleje Inner Temple.

Chyběla-li ještě krůpěj trudu do přetékající číše, jež jest nyní (slovy nesmrtelného básníka) „poručena“ do rtů níže podepsaného, pak ji lze spatřovati ve faktu, že splatnost přátelského akceptu, jímž se výše zmíněný pan Tomáš Traddles za níže podepsaného z ochoty zaručil do výše 23 liber, 4 šilinků a 9 1/2 pencí, prošla a všeho druhu vlastněné níže podepsaným co ročním nájemníkem to směnka kryta není. A taktéž ve faktu, že živá břemena, závisící na péči níže podepsaného, budou přirozeným vývojem co do počtu rozhojněna o jednu další bezbrannou oběť, jejímuž neblahému příchodu lze hledět vstříc – zhruba řečeno – po uplynutí doby, nepřesahující šest lunárních měsíců ode dnešního data.

Když byl předeslal již tolik, jest snad aktem horlivosti nadbytečně svědomité ještě dodávati, že

prach a popel

na věky

kryjí

hlavu

Wilkinse Micawbera.

Chudák Traddles! Znal jsem tou dobou pana Micawbera už natolik, abych předvídal, že u něho se vzpamatování z té rány očekávat dá; ale noční klid mi hořce kalilo pomyšlení na Traddlese a kaplanovu dcerku, jednu z deseti dětí, tam daleko v Devonshiru, která je takové zlaté děvče a bude na Traddlese čekat (ta zlověstná chvála!) až do šedesáti nebo jak dlouho si člověk vzpomene!

29. Navštívím Steerfortha v jeho domově po druhé

Ráno jsem panu Spenlowovi ohlásil, že bych potřeboval na několik dní dovolenou, a protože jsem v kanceláři nedostával plat a následkem toho také nepodléhal pravomoci neoblomného Jorkinse, dostal jsem ji beze všech nesnází. Využil jsem té příležitosti a hlasem, který mi vázl v hrdle, a se zrakem zamlženým, zatím co jsem ta slova koktal, jsem vyjádřil naději, že se slečně Spenlowové daří dobře, na což pan Spenlow odpověděl o nic citověji, než kdyby byl mluvil o nějakém obyčejném lidském stvoření, že mi velmi děkuje za zájem – daří se jí velice dobře.

My smluvní praktikanti jsme se co zárodky patricijského řádu proktorů těšili zacházení tak ohleduplnému, že jsem byl takřka stále pánem svého času. Ale protože jsem nechtěl do Highgate přijít před jednou nebo druhou hodinou po poledni a protože jsme měli ten den dopoledne u soudu projednávání další roztomilé exkomunikační žaloby, nadepsané „Podání k soudnímu dvoru, vznesené Tipkinsem proti Bulockovi pro spásu jeho duše“, strávil jsem spolu s panem Spenlowem příjemně několik hodin v soudní síni. Spor vznikl z šarvátky mezi dvěma staršími farní rady, z nichž jeden prý strčil do druhého, až narazil na pumpu; a poněvadž páka řečené pumpy přesahovala na pozemek školy, kterážto školní budova zasahovala pod převislý štít střechy kostela, stal se z toho štulce církevní přestupek. Byl to zábavný případ a vypravil mě na cestu do Highgate na kozlíkovém sedadle dostavníku látkou k přemítání o Sudích dvorech a o páně Spenlowových slovech o sahání na Dvory a vrhání země do zkázy.

Paní Steerforthová měla radost, že mě zase vidí, a Rosa Dartlová také. Příjemně mě překvapilo poznání, že tam není Littimer a že nás obsluhuje ostýchavá panská s modrými mašličkami na čepečku, jejíž pohled, když se s ním náhodou setkám, je mnohem příjemnější a mnohem méně mě znepokojuje než pohled toho úctyhodného člověka. Ale obzvlášť nápadné mi bylo, ještě než jsem v domě strávil půl hodiny, že mě slečna Dartlová bedlivě a ostražitě pozoruje, že kradmými pohledy zřejmě porovnává obličej můj se Steerforthovým a Steerforthův s mým a že číhá po tom, co jí rozdíl obou tváří prozradí. Kdykoli jsem se na ni podíval, po každé jsem s jistotou zahlédl, jak se její dychtivý obličej s těma lačnýma černýma očima a zkoumavým pohledem upírá na můj, nebo přeskakuje bleskem s mého na Steerforthův, nebo zahrnuje nás oba najednou. A nejenže v tomto ostřížím pátrání nijak nepolevila, když spatřila, že ji pozoruji, ale právě naopak, v takovém okamžiku na mne upřela svůj pronikavý pohled s výrazem ještě napjatějším. Třebaže jsem byl – i věděl, že jsem – zcela bez viny, pokud jde o jakoukoli špatnost, z níž by mě snad mohla podezírat, přece jsem nemohl ten hladový lesk jejích divných očí snést a vyhýbal jsem se jim.

Celý den jako by byla všude, v každém koutě domu. Když jsem si se Steerforthem povídal u něho v pokoji, slyšel jsem šustot jejích šatů na chodbičce před ním. Když jsme se na trávníku za domem věnovali některé z našich oblíbených sportovních zábav, viděl jsem její obličej přecházet z jednoho okna do druhého jako bludičku, až se v jednom konečně ustálil a nehnuté nás pozoroval. Když jsme se odpoledne všichni čtyři vypravili na procházku, sevřela mi hubenou rukou paži jako do pasti, aby mě pozdržela, než Steerforth s matkou odejdou z doslechu, a potom zahájila rozhovor.

„Trvalo vám hezky dlouho,“ řekla, „než jste k nám přišel. Je vaše povolání skutečně tak náročné a zajímavé, že zabírá všechnu vaši pozornost? Ptám se proto, že se vždycky ráda poučím, když něco nevím. Je skutečně takové?“

Odpověděl jsem, že se mi mé povolání celkem líbí, ale dozajista nemohu tvrdit, že by takové vlastnosti mělo.

„O, to jsem ráda, že to vím, protože se vždycky dám ráda opravit, když se mýlím,“ řekla Rosa Dartlová. „Chcete tím snad říci, že je trochu suchopárné?“

„Nu,“ odpověděl jsem, „trochu suchopárné snad je.“

„Ó, a to je tedy příčina, proč toužíte po oddechu a změně – vzrušení a podobně?“ řekla. „Ovšem, to se rozumí! Není to ale trochu – hm? – pro něho? Nemyslím vás!“

Její letmý pohled k místu, kde před námi kráčel Steerforth s matkou, zavěšenou do jeho paže, mi ukázal, koho myslí; ale jinak jsem tápal v temnu. A vůbec nepochybuji, že to na mně bylo vidět.

„Nemyslíte – neříkám, že tomu tak je, mějte na paměti, že bych to jen chtěla vědět – nestrhuje ho to až příliš? Není to třebas důvod, proč trochu víc než jindy zanedbává návštěvy u své láskou zaslepené – hm?“ řekla s dalším letmým pohledem směrem k nim a pak s takovým pohledem na mne, že mi připadalo, jako by mi viděla až do nejtajnějších myšlenek.

„Slečno Dartlová,“ namítl jsem, „nemyslete si, prosím…“

„Já si nemyslím!“ řekla. „Ó, božínku, jen se nedomnívejte, že si něco myslím! Nejsem podezíravá! Jenom se ptám! Nevyjadřuji žádné určité mínění. Chci si své mínění utvořit podle toho, co mi řeknete. Není to tedy pravda? Nu, jsem strašně ráda, že to vím.“

„Rozhodně aspoň není pravda,“ řekl jsem celý zmatený, „že bych nesl odpovědnost za to, jestli byl Steerforth z domova delší dobu než jindy – pakli se to opravdu stalo. Nevím o tom totiž tuhle chvíli nic víc, než co vyrozumívám z vaší řeči. Neviděl jsem se s ním v poslední době dlouho, až včera večer.“

„Ne?“

„Opravdu ne, slečno Dartlová.“

Když se ke mně nyní zplna otočila, viděl jsem, jak jí tvář bledne a její rysy se ostří a jak se ta jizva po starém zranění dlouží a dlouží, až protíná znetvořený ret, zařezává se hluboko do spodního rtu a běží šikmo dolů k čelisti. V tom zjevu bylo pro mne něco přímo děsivého, a stejně tak i v silném lesku jejích očí, když je na mne pronikavě upřela a řekla:

„Co dělá?“

Byl jsem tak užaslý, že jsem ta slova – spíš pro sebe než pro ni – opakoval.

„Co dělá?“ řekla s vášnivostí, která mi připadala dost žhavá, aby ji stravovala jako oheň. „V čem mu to pomáhá ten člověk, který se na mne nikdy nepodívá bez neproniknutelné falše v očích? Jestliže jste čestný a věrný, pak na vás nežádám, abyste přítele zradil. Žádám vás jen o to, abyste mi řekl: Je to hněv, je to nenávist, je to pýcha, je to neklid, je to nějaký divoký rozmar, je to láska – co to vlastně je, co ho pohání?“

„Slečno Dartlová,“ odpověděl jsem, „jak vás mám ujistit, tak abyste mi uvěřila, že nevím o ničem, v čem by se byl Steerforth změnil proti tomu, jaký byl, když jsem sem přišel poprvé? Nic mě nenapadá. Pevně věřím, že nic takového není. Vždy vůbec ani nechápu, co máte na mysli!“

Zatím co nehnutě stála a dosud na mne upírala ten pronikavý pohled, projel tou jizvou křečovitý stah či záchvěv, který jsem v představě nemohl neslučovat s bolestí a který jí pozdvihl koutek úst jakoby úsměškem pohrdání nebo lítosti, jež předmětem soucitu opovrhuje. Kvapně si zakryla ret rukou – rukou tak tenkou a křehkou, že jsem ji jednou, když jsem slečnu Dartlovou viděl, jak si jí ve výši stíní proti ohni tvář, v myšlenkách srovnával s jemným porcelánem – a překotně, divoce a vášnivě vyhrkla: „Nikomu o tom ani slovo, zapřísahám vás!“ a víc už nepromluvila.

Paní Steerforthová byla v synově společnosti obzvlášť šťastná a Steerforth byl k matce tentokrát obzvlášť pozorný a uctivý. Vidět je spolu bylo pro mne úžasně zajímavé nejen pro jejich vzájemnou vřelou náklonnost, ale i pro jejich nápadnou fysickou podobnost a pro způsob, jímž se to, co u něho bylo pyšného nebo zbrklého, u ní věkem i ženstvím změkčilo v půvabnou důstojnost. Nejednou jsem si pomyslil, jak je dobře, že se mezi ně nikdy nepostavila žádná vážná příčina k roztržce, neboť dvě takové povahy – či snad bych to měl raději označit jako dva takové odstíny téže povahy – by se asi daly tíž smířit než dvě nejkrajnější protivy na světě. Musím přiznat, že mě k té myšlence nepřivedl můj bystrozrak, nýbrž vývody Rosy Dartlové.

Při obědě řekla:

„Ó, prosím vás, povězte mi to přece někdo – protože o tom přemýšlím už celý den a ráda bych to věděla.“

„Co bys ráda věděla, Roso?“ obrátila se na ni paní Steerforthová. „Prosím tě, Roso, prosím tě, nebuď tak záhadná.“

„Záhadná?“ zvolala, „Ó, skutečně? Považuješ mě za záhadnou?“

„Copak tě ustavičně neprosím,“ řekla paní Steerforthová, „abys mluvila jasně, abys prostě mluvila přirozeně?“

„Ó, já nemluvím přirozeně?“ odpověděla. „Nesmíš se mnou skutečně ztrácet trpělivost, že žádám o poučení. Sám sebe člověk nikdy nezná.“

„Stalo se to tvou druhou přirozeností,“ řekla paní Steerforthová bez jakékoli známky nelibosti, „ale pamatuji dobu – a ty ji myslím musíš pamatovat taky – kdy ses chovala docela jinak, Roso, kdy jsi byla méně ve střehu a zato důvěřivější.“

„Máš jistě pravdu,“ odpověděla. „Už je to tak, zlozvyky mi přecházejí do krve! Skutečně? Méně ve střehu a zato důvěřivější? To se divím. Jak jsem se jen mohla tak z ničeho nic změnit, to se divím! No, to je úžasně divné! Musím usilovat, abych se zase změnila k svému bývalému obrazu.“

„To by mě opravdu těšilo,“ řekla paní Steerforthová s úsměvem.

„Ó, věř mi, skutečně o to budu usilovat!“ odpověděla. „Budu se učit upřímnosti od – řekněme – od Jamese.“

„U lepšího učitele,“ pravila paní Steerforthová kvapně – neboť ve všem, co Rosa Dartlová kdy říkala, byl nějaký osten sarkasmu, ačkoliv to říkala, stejně jak to řekla teď, s nejnezáludnější tváří na světě – „by ses upřímnosti učit nemohla, Roso.“

„Tím jsem si jistá,“ odpověděla s nezvyklým zápalem. „Jestli si ovšem jsem vůbec něčím jistá, víš, tak tímhle si jistá jsem.“

Paní Steerforthová litovala, jak mi připadalo, že byla předtím poněkud podrážděná, protože vzápětí řekla vlídným tónem:

„Nu, milá Roso, ještě jsme ale neslyšeli, v čem vlastně chceš, abychom uspokojili tvou zvědavost?“

„V čem že chci, abyste uspokojili mou zvědavost?“ odpověděla s vyzývavou lhostejností. „Ó, jenom v tom, jestli lidé, kteří si jsou co do mravního založení podobní – je to správný obrat?“

„Stejně správný jako každý jiný,“ řekl Steerforth.

„Děkuji – tedy jestli lidé, kteří si jsou co do mravního založení podobní, jsou ve větším nebezpečí hluboké a trpké roztržky než lidé navzájem rozdílného založení pro případ, že mezi nimi vznikne nějaké vážné nedorozumění?“

„Já bych řekl, že ano,“ pravil Steerforth.

„Ty bys řekl, že ano?“ opakovala po něm. „Božínku! Předpokládejme tedy na příklad – jako předpoklad poslouží i jakýkoli případ nepravděpodobný – že by mezi tebou a tvou matkou došlo k vážné hádce.“

„Ale, milá Roso,“ vložila se do řeči paní Steerforthová s dobráckým smíchem, „nechceš si najít nějaký jiný příklad? James i já známe bohdá povinnost jednoho vůči druhému líp!“

„Ó!“ řekla slečna Dartlová a pokývla zamyšleně hlavou. „No ovšem! A to že by všemu zabránilo? Jak by ne, ovšem, ano. Vý-bor-ně! Jsem ráda, že jsem tak bláhově uvedla právě tenhle příklad, protože je skvělé, když člověk ví, že u vás by tomu závazná povinnost jednoho vůči druhému zabránila. Děkuji, ze srdce děkuji.“

Nesmím opominout ještě jednu drobnou příhodu, která se týká slečny Dartlové, protože jsem měl důvod si na ni vzpomenout později, když už celá nenapravitelná minulost vyšla zplna najevo. Celý ten den, ale zvlášť od tohoto rozhovoru se Steerforth přičiňoval s krajní dovedností, což u něho znamenalo s krajní nenuceností, aby svým kouzlem udělal z té prapodivné bytosti společnici utěšenou i potěšenou. Že se mu to podařilo, to pro mne nebylo žádné překvapení. A nepřekvapilo mě ani, že se proti čarovnému vlivu jeho úchvatného umění – jež jsem tehdy pokládal za úchvatnou povahu – slečna Dartlová bránila, protože jsem věděl, že někdy bývá předpojatá a svéhlavá. Viděl jsem, jak se její rysy i chování ponenáhlu mění; viděl jsem, jak se na něho dívá s rostoucím obdivem; viděl jsem, jak se stále chaběji a chaběji, ale vždycky zlobně, jako by se za takovou slabost zatracovala, pokouší té čaromoci, jíž ji uchvacoval, odolat; a když jsem pak viděl, jak její tvrdý pohled měkne a úsměv jihne do něžnosti, tu mě strach z ní, jejž jsem opravdu celý ten den cítil, konečně přešel a všichni jsme seděli kolem krbu a povídali si a smáli se vespolek se zdrželivostí tak malou, jako bychom byli děti.

Stalo-li se to proto, že jsme tam proseděli tak dlouho, nebo proto, že Steerforth rozhodně nechtěl ztratit výhodu, kterou získal, to nevím; ale nezůstali jsme po jejím odchodu v jídelně déle než nějakých pět minut. „Hraje na harfu,“ řekl Steerforth tiše u dveří salonu, „a pokud vím, poslední tři roky ji neslyšel hrát nikdo jiný než moje matka.“ Řekl to s podivným úsměvem, který hned zase zmizel, a pak jsme vešli do salonu a viděli jsme, že tam je sama.

„Nevstávej,“ řekl Steerforth, když už zatím stála, „nevstávej, prosím! Buď pro jednou tak hodná, milá Roso, a zazpívej nám nějakou irskou píseň.“

„Jak to, že o nějakou irskou píseň stojíš?“ opáčila.

„Tak, moc!“ řekl Steerforth. „Mnohem víc než o kterou jinou. A Fialinka, ten taky z celé duše miluje hudbu. Zazpívej nám irskou píseň, Roso, a dovol, abych si sedl a poslouchal, jako jsem to dělával dřív.“

Nedotkl se ani jí, ani židle, s které vstala, ale posadil se blízko k harfě. Rosa u ní zůstala chviličku jaksi váhavě stát a pravou rukou se probírala strunami, jako by hrála, ale nerozezvučela je. Konečně se posadila, jediným prudkým pohybem si harfu k sobě přitáhla a začala hrát a zpívat.

Nevím, co to bylo, ale něco v jejím hmatu nebo hlase dodalo té písni zvuk tak nepozemský a neskutečný, že jsem v životě ještě nic podobného neslyšel a ani si to nedovedu představit. To, že ta píseň ale skutečnost byla, budilo jakousi hrůzu. Zněla, jako by ji nikdo nebyl nikdy napsal ani zhudebnil, ale jako by tryskala z vášnivosti Rosina nitra, která se může tichými tóny jejího hlasu vybít jen nedokonale a opět se choulí a stahuje, když všechno zase ztichne. Nebyl jsem vůbec s to promluvit, když se Rosa znovu podepřela o harfu a pravou rukou se probírala strunami jako při hře, ale nerozezvučela je.

Uplynula minuta a z oblouzení mě vytrhlo toto: Steerforth vstal se svého místa, popošel k ní, se smíchem ji jednou rukou objal a pravil: „Co říkáš, Roso, od teďka se budeme my dva mít strašně rádi!“ A ona ho uhodila, se zuřivostí divoké kočky ho od sebe odstrčila a vyřítila se z pokoje.

„Co se Rose stalo?“ zeptala se paní Steerforthová, která právě vešla.

„Chviličku byla učiněný anděl, máti,“ odpověděl Steerforth, „ale aby si to vynahradila, zběhla pak zase do protivného tábora.“

„Měl bys dávat pozor, abys ji nedráždil, Jamesi. Pamatuj, že v duši zatrpkla a že by ji nikdo neměl jitřit.“

Rosa se už nevrátila; a nikdo se o ní už potom nezmínil, až když jsem se Steerforthem zašel do jeho pokoje, abych mu popřál dobrou noc. Tam se jí smál a ptal se mě, jestli jsem někdy takový rozlícený drobeček nepochopitelnosti už viděl.

Vyjádřil jsem ze svého úžasu tolik, kolik jsem ho tu chvíli byl s to vyjádřit, a zeptal jsem se, má-li snad tušení, co se jí asi tak nenadále tolik znelíbilo.

„Chm, Bůh sám ví,“ odpověděl Steerforth. „Co chceš, co tě jen napadne – nebo taky nic! Říkal jsem ti už, že všechno, i sebe, bere na brus a přibrušuje to. Rosa je dvojostrá dýka a musí se s ní zacházet velice opatrně. Je vždycky nebezpečná. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, můj milý Steerforthe,“ řekl jsem. „Než se ráno probudíš, budu pryč. Dobrou noc!“

Nechtěl mě nechat ještě odejít; a stál a držel si mě s rukama na mých ramenou zase na vzdálenost paže před sebou, jako si mě včera držel u mne v bytě.

„Fialinko,“ pravil s úsměvem – „třebaže to není jméno, kterým tě obdařili tví kmotři a kmotřičky, je to jméno, kterým tě nazývám nejraděj i – a přál bych si, přál, přál!, abys tak mohl říkat mně!“

„Vždyť mohu, když budu chtít,“ odpověděl jsem mu.

„Fialinko, kdyby nás někdy něco rozdělilo, musíš na mne vzpomínat jen v nejlepším. Co říkáš, kamaráde? Slib mi to! Jestli nás někdy okolnosti rozloučí, budeš na mne vzpomínat jen v nejlepším!“

„Nemohu na tebe myslet ani líp, ani hůř, Steerforthe,“ řekl jsem. „Mé srdce tě chová v lásce i vážnosti stále stejně.“

Hryzly mě v nitru takové výčitky svědomí, že jsem mu, třebas i jen beztvarou myšlenkou, vůbec kdy křivdil, že se mi přiznání k tomu skutku užuž dralo na rty. Nebýt odporu, který mi bránil zradit Agnesinu důvěru, a nebýt mé rozpačitosti, jak o tom předmětu začít bez nebezpečí, že ji zradím, bylo by mi přiznání vyhrklo ze rtů, ještě než Steerforth řekl: „Bůh ti žehnej, Fialinko, a dobrou noc!“ V té váhavosti mi však na rty neproniklo a potřásli jsme si rukou a rozešli se.

S šerem rozbřesku jsem vstal, a když jsem se oblékl, jak jsem dovedl nejtišeji, nahlédl jsem do jeho pokoje. Tvrdě spal; ležel klidně, s rukou pod hlavou, jak jsem ho často vídal ležet ve škole.

Svým krokem, a to krokem velmi rychlým, se naplnil čas, kdy jsem téměř užasl, že ho nic nerušilo v spánku, když jsem se na něho to ráno díval. Ale spal – tak ho chci nyní v mysli vidět – jako jsem ho často vídal spát ve škole; a tak jsem od něho v té tiché hodině odešel.

– A nikdy – ach, Bůh ti odpusť, Steerforthe! – jsem se už neměl té nehybné ruky dotknout s láskou a přátelstvím! Nikdy, už nikdy!

30. Ztráta

Do Yarmouthu jsem dojel až večer a šel jsem rovnou do hostince. Věděl jsem, že pro Peggotčin hostinský pokoj – můj pokojík – bude asi zakrátko použití dost a dost, pakliže veliký Host, před jehož tváří musí všechno živé ustoupit, do domu už nevstoupil; odebral jsem se proto do hostince, najedl jsem se a zajistil jsem si nocleh.

Bylo deset hodin, když jsem vyšel ven. Mnoho obchodů bylo už zavřených a město bylo pusté. Když jsem přišel ke krámku Omera a Jorama, spatřil jsem, že okenice jsou zavřené, ale dveře do krámu dokořán. Protože jsem uvnitř zahlédl zmenšený obraz pana Omera, který u dveří do zadního pokoje pokuřoval večerní dýmku, vešel jsem a zeptal se ho, jak se mu vede.

„I pro pána Jána!“ řekl pan Omer. „A jakpak se vynacházíte vy? Posaďte se. – Doufám, že vám kouř není proti mysli, co?“

„Ani dost málo,“ řekl jsem. „Mám ho rád – když kouří někdo jiný.“

„Cože, vy sám tedy ne, co?“ odpověděl se smíchem pan Omer. „Tím líp, pane. Pro mladé pány to je špatný zvyk. Posaďte se. Já sám kouřím jen kvůli té záduše.“

Pan Omer mi udělal místo a přistavil mi židli. Potom se zase celý udýchaný posadil a zalykavě bafal z dýmky, jako by z ní čerpal zásobu té potřeby, bez níž by nezbytně zahynul.

„S lítostí jsem se dověděl ty špatné zprávy o panu Barkisovi,“ řekl jsem.

Pan Omer se na mne s upřeným výrazem podíval a potřásl hlavou.

„Nevíte, jak se mu dnes večer vede?“ zeptal jsem se.

„Právě na tohle bych se byl rád zeptal já vás, pane,“ opáčil pan Omer, „nebýt to věc tak ošemetná. To je jedna z nesnází našeho oboru. Když některá osoba stůně, nemůžeme se prostě ptát, jak se té osobě vede.“

Ačkoliv jsem věru měl jistou úzkost, když jsem vcházel, že uslyším starou známou melodii, tahle nesnáz mě nenapadla. Ale když se o ní teď pan Omer zmínil, uznal jsem ji a také jsem mu to řekl.

„Ano, ano, vy mi rozumíte,“ pravil pan Omer a zakýval hlavou. „To my udělat nesmíme. Jemináčku, vždyť to by bylo leknutí, z kterého by se většina osob třebas nevzpamatovala, kdyby jim jeden vzkázal: »Omer a Joram se uctivě poroučejí a jakpak se račte vynacházet dnes ráno?« – nebo dnes odpoledne – jak se zrovna hodí.“

Pan Omer a já jsme na sebe kývli a pan Omer si zas zabafáním z dýmky pomohl k dechu.

„To je jedna okolostojíčnost, která našemu oboru nedovoluje lecjakou pozornost, kterou by jeden mnohdy rád ukázal,“ řekl pan Omer. „Vezměte si třeba mě. Kdybych znal Barkise rok, a ještě jenom od vidění, ale já ho znám čtyřicet let! A můžu se já jít ptát, jak se mu vede?“

Cítil jsem, že to je pro pana Omera krušný osud, a také jsem mu to řekl.

„Doufám, že nemám sobečtější zájmy než každý druhý,“ pravil pan Omer. „Podívejte se na mne! Dech mi může co chvíli vypovědět službu a není pravděpodobné, pokud vím, že bych za takových okolností byl sobecký. Jářku, není to pravděpodobné u člověka, který ví, že mu jednou dojde dech – až mu dojde nadobro – jako když se prořízne měch, a který je ještě ke všemu dědečkem,“ pravil pan Omer.

Řekl jsem: „Ovšemže ne.“

„Ne že bych si na svůj obor nějak stěžoval,“ pokračoval pan Omer. „Ani zdání! Každé povolání má beze sporu svůj rub a líc. Jen bych si přál, aby osoby měly od vychování víc srdnatosti.“

S velmi uspokojenou a přívětivou tváří se pan Omer na několik bafů odmlčel a potom se vrátil k prvnímu bodu hovoru a řekl:

„Proto tedy, když chceme vědět, jak se vede Barkisovi, musíme se spokojit tím, co nám poví Emilka. Ta ví, na čem nám opravdu záleží, a neplaší se ani nás nepodezírá o nic víc, než kdybychom tady byli houf jehňátek. Minnie a Joram právě zaběhli na skok k Barkisovům, aby se jí zeptali (ona tam chodí rovnou z práce, aby tetě trochu pomohla), jak se mu dnes večer vede; a kdyby vám bylo libo počkat, až se oba vrátí, všechno vám dopodrobna povědí. Smím vám něco nabídnout? Co takhle skleničku domácí punčoviny s vodou? Já sám při kouření užívám citronový punč,“ řekl pan Omer a chopil se sklenice, „protože to prý promazává trubice, kudy se ten můj obtížný dech dostává k slovu. Ale Pán Bůh ví,“ pokračoval pan Omer chraptivě, „to nejsou trubice, co nedělá dobrotu! Jak vždycky říkám své dceři Minnii: »Dej mi dost dechu, má zlatá, a trubice si už obstarám!«“

Neměl opravdu dechu nazbyt a šel z něho úplně strach, když ho člověk viděl se smát. Jakmile byl zase ve stavu, kdy se s ním dalo mluvit, poděkoval jsem mu za nabídnuté občerstvení, ale odmítl jsem je s tím, že jsem právě po jídle; a dodal jsem ještě, že počkám, když mě tak laskavě pozval, než se jeho dcera a zeť vrátí, a potom jsem se zeptal, jak se vede Emilce.

„No, pane,“ pravil pan Omer a vyndal si dýmku z úst, aby se mohl poškrábat na bradě, „řeknu vám poctivě, že budu rád, až bude mít po svatbě.“

„Pročpak?“ zeptal jsem se.

„No, ona je teď taková nějaká neusazená,“ řekl pan Omer. „Ne že by už nebyla tak hezká jako dřív, protože je vlastně hezčí – o tom vás mohu ujistit, je ještě hezčí. A ne, že by nepracovala tak dobře jako dřív, protože pracuje dobře. Vydala vždycky za šest a za šest vydá pořád. Ale nějak jí chybí kuráž. Jestli mi rozumíte,“ pokračoval pan Omer, když se znovu podrbal na bradě a několikrát si bafl, „co asi tak povšechně myslím rčením »Sebrat se, víc se sebrat, z gruntu se sebrat, kamarádíčkové, a do toho!«, tak bych vám řekl, že právě to mi – tak povšechně – u Emilky chybí.“

Páně Omerův výraz i chování byly tak výmluvné, že jsem s dobrým svědomím mohl přikývnout na znamení, že chápu, co má na mysli. Moje rychlá chápavost se mu zřejmě líbila a on pokračoval:

„No a já myslím, víte, že hlavní důvod toho je ta její neusazenost. Moc jsem to už po fajruntě rozbíral s jejím strýcem i s jejím milým a myslím, že hlavní důvod toho je ta její neusazenost. U Emilky musíme mít vždycky na paměti,“ pravil pan Omer a potřásl jemně hlavou, „že to je zpropadeně citové a přítulné děvčátko. Přísloví praví: »Ne každému dřevu dáno býti fládrem.« No, ani bych tomu tak docela nevěřil. Spíš bych myslel, že to jde, jen když se začne hned v mládí. Vždyť vám z té staré lodi udělala domov, pane, že kam se hrabe kámen a mramor!“

„To jistě udělala!“ řekl jsem.

„Vidět, jak to hezounké děvčátko na svém strýci lpí,“ pravil pan Omer, „vidět, jak se k němu den ze dne vine úže a úže a visí na něm pevněji a pevněji, to stojí věru za podívanou. No a to je znamení, víte, že bojuje nějaký boj. A proč ho protahovat víc, než je zapotřebí?“

Poslouchal jsem toho starého dobráka pozorně a zplna srdce jsem s jeho slovy souhlasil.

„Proto jsem jim řekl tohle,“ pravil pan Omer laskavým a nenuceným tónem. „Povídám jim: »Nemyslete si, vůbec si nemyslete, že Emilka je tou učební dobou přikovaná. Udělejte si to, kdy chcete. Prokázala nám služby cennější, než jsme čekali; naučila se práci rychleji, než jsme čekali; firma Omer a Joram může udělat škrt přes čas, který ještě zbývá, a když si řeknete, je volná hned. Kdyby nám to chtěla později nějak vynahradit, třeba že by pro nás sem tam nějakou tu maličkost udělala doma, tak dobře. A když ne, tak taky dobře. Stejně nic netratíme.« Vždyť – to jistě pochopíte,“ pravil pan Omer a dotkl se mne dýmkou, „že přece není pravděpodobné, aby se člověk s tak krátkým dechem jako já, a ke všemu ještě dědeček, chtěl hrdlovat s takovou modrookou kytičkou, jako je ona!“

„To jistě ne, to vím,“ řekl jsem.

„To jistě ne! A máte pravdu!“ pravil pan Omer. „No a její bratranec, pane – vy přece víte, že si bere bratrance, ne?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Znám ho dobře.“

„To se rozumí, znáte ho,“ pravil pan Omer. „Jak by ne, pane! A ten její bratranec, který má moc dobré zaměstnání a slušný výdělek, jak je vidět, mi za to opravdu velice mužně poděkoval (choval se vůbec tak, musím přiznat, že jsem si o něm utvořil nejlepší mínění) a hned vám šel a najal tak šikovný domeček, že nic roztomilejšího pro oko byste si vy ani já nemohl přát. Ten domeček má teď až do posledního hřebíčku pěkně a útulně zařízený jako pokojíček pro panenky; a nebýt toho, že nemoc chudáka Barkise vzala tenhle špatný obrat – myslím, že by dneska byli už svoji. Ale takhle museli svatbu odložit.“

„A co Emilka, pane Omere?“ zeptal jsem se. „Usadila se už trochu?“

„No víte,“ odpověděl a opět si zamnul dvojitou bradu, „to se přece dá sotva čekat. Vyhlídka na tu změnu a rozchod a všechno, co s tím souvisí, pro ni je, jak by se snad řeklo, zároveň blízká i daleká. Barkisova smrt by to ani moc oddálit nemusela, ale vleklá nemoc by to mohla zdržet notně. Tak nebo tak, všechno je prozatím nejisté, chápete?“

„Chápu,“ řekl jsem.

„A z toho,“ pokračoval pan Omer, „je Emilka pořád trochu sklíčená a trochu neklidná; celkem vzato, je možná sklíčenější a neklidnější, než bývala. Zdá se, že den ze dne má strýce raději a raději a pořád tíž a tíž nese myšlenku na odloučení od nás všech. Když jí řeknu laskavé slůvko, vžene jí slzy do očí; a kdybyste ji viděl s holčičkou mé dcery Minnie, jaktěživ byste na to nezapomněl. Pane na nebi!“ dodal pan Omer přemítavě, „ta vám má to dítě ráda!“

Protože se mi naskýtala taková vhodná příležitost, napadlo mě, abych se pana Omera zeptal, dřív než návrat jeho dcery a zetě náš rozhovor přeruší, zda má nějaké zprávy o Martě.

„Ach!“ odpověděl a s velmi ztrápeným výrazem potřásl hlavou. „Nic dobrého. Nevím, jak jste se to dověděl, pane, ale je to smutná historie. Nikdy jsem si nepomyslel, že by v tom děvčeti bylo něco špatného. Nerad bych o tom mluvil před svou dcerou Minnií – protože by se do mne na místě pustila – ale nikdy jsem si to nepomyslel. A nepomyslel si to nikdo z nás!“

Pan Omer zaslechl dceřin krok dřív, než jsem ho uslyšel já, a aby mě upozornil, dotkl se mě dýmkou a přimhouřil oko. A vzápětí Minnie s manželem vešla.

Jejich zpráva zněla, že pan Barkis je na tom tak špatně, že hůř být nemůže; je prý v hlubokém bezvědomí a pan Chillip, když právě před chvílí odcházel, prý v kuchyni chmurně prohlásil, že by panu Barkisovi nepomohlo, ani kdyby k němu svolali celou Lékařskou komoru, celou Ranhojičskou komoru a celý Svaz lékárníků dohromady. Jak říkal pan Chillip, pan Barkis je mimo veškerou pomoc obou Komor a Svaz by ho mohl už jen otrávit.

Když jsem to slyšel a dověděl se ještě, že tam je i pan Peggotty, rozhodl jsem se jít k Barkisovům hned. Dal jsem panu Omerovi i manželům Joramovým dobrou noc a zamířil jsem tam s pocitem vážnosti, který pana Barkise přetvářel v docela novou a odlišnou bytost.

Na mé tiché zaklepání na dveře mi přišel otevřít pan Peggotty. Můj příchod ho nepřekvapil tolik, jak jsem čekal, a když sešla dolů Peggotka, všiml jsem si u ní téhož. Setkal jsem se s tím zjevem i později a myslím, že v očekávání onoho strašlivého překvapení se všechny ostatní změny a překvapení rozplývají vniveč.

Stiskl jsem si s panem Peggottym ruku a vešel jsem do kuchyně, zatím co on tiše zavíral dveře. Emilka seděla u krbu a rukama si zastírala obličej. Ham stál kousek od ní.

Mluvili jsme šeptem a mezi hovorem jsme poslouchali, nezachytíme-li nějaký zvuk z pokoje nahoře. Při poslední návštěvě jsem na to ani nepomyslil, ale jak divné mi připadlo teď, že v kuchyni chybí pan Barkis!

„Je to od vás moc pěkné, mladý pane Davy,“ řekl pan Peggotty.

„Náramná laskavost,“ řekl Ham.

„Emilko moje zlatá,“ zvolal pan Peggotty. „Podívej! Tuhle přišel mladý pan Davy! No tak, seber se, děvenko pěkná! Nemáš pro mladého pana Davy ho ani slůvko?“

Ještě teď vidím, jak se celá chvěla. Ještě teď cítím, jak její ruka studila, když jsem se jí dotkl. Jedinou známkou života té ruky bylo, že se od mé odtáhla; a potom se Emilka sesmekla s židle, přikradla se s druhé strany k strýci a mlčky a stále ještě rozechvělá se mu schoulila na prsa.

„Takové láskyplné srdíčko,“ řekl pan Peggotty a velkou tvrdou rukou ji hladil po bohatých kadeřích, „že se nemůže přes takovýhle zármutek přenést. Je to docela přirozené u mladých lidí, mladý pane Davy, když jsou tyhle životní zkoušky pro ně ještě nové a když jsou bázliví jako tohle moje ptáčátko – docela přirozené.“

Přitulila se k němu ještě blíž, ale ani nezdvihla tvář, ani nepromluvila.

„Už začíná být moc pozdě, má drahá,“ řekl pan Peggotty, „a tadyhle Ham pro tebe přišel, aby tě odvedl domů. No! Jdi hezky s tím druhým laskavým srdcem! Copak, Emilko? Co je, moje děvenko pěkná?“

Zvuk jejího hlasu až ke mně nedolehl, ale pan Peggotty sklonil hlavu, jako když poslouchá, co mu Emilka povídá, a potom řekl:

„Nechat tě u strýce? Ale to na mně přece nechceš doopravdy! Že chceš zůstat se strýcem, panenko? Když pro tebe přišel tvůj muž, brzo už opravdu tvůj muž, a chce tě odvést domů? Koho by jen napadlo, když vidí tuhle křehotinku vedle takového drsného hromotluka, jako jsem já,“ řekl pan Peggotty a s nesmírnou pýchou se po nás obou podíval, „že moře v sobě nemá víc soli než ona v srdci lásky k strýci – naše bláhová Emilka!“

„V tomhle má Emilka svatou pravdu, mladý pane Davy!“ řekl Ham. „Víte co? Když to Emilka tak chce a když je ke všemu taková poplašená a vylekaná, tak ji tady nechám do rána. A já zůstanu třeba taky!“

„I toto, to ne,“ řekl pan Peggotty. „To se nehodí, aby ženatý mužský – vlastně jako už ženatý – prolajdal den a nepracoval. A dělat obojí, v noci nespat a ve dne pracovat, to se taky nehodí. I toto, to nejde. Běž pěkně domů a vyspi se! Však ty se nebojíš, to vím, že bych ti Emilku jaksepatří neohlídal.“

Ham tuto domluvu uznal, vzal si klobouk a chystal se odejít. I když ji políbil – a nikdy jsem ho neviděl ve styku s ní, abych necítil, že ho příroda nadala duší vskutku rytířskou – zdálo se mi, že se Emilka přivinula ke strýci ještě víc, jako by se odtahovala i od vyvoleného manžela. Šel jsem za ním zavřít dveře, aby jejich přibouchnutí neporušilo ticho, které vládlo domem, a když jsem se zase vrátil k nim, viděl jsem, že k ní pan Peggotty ještě stále mluví.

„A teď půjdu nahoru a řeknu tvé tetě, že tady je mladý pan Davy, a to ji snad trošku potěší,“ řekl. „Posaď se zatím pěkně k ohni, děvenko, a zahřej si ruce, máš je jako led. Nemusíš být tak vystrašená, nemusíš si to tolik připouštět. Cože? Že půjdeš se mnou? – Tak dobře, pojď se mnou – pojď! Kdyby vyhnali jejího strýce z domova a donutili ho spát v příkopě, mladý pane Davy,“ řekl pan Peggotty s nemenší pýchou než před chvílí, „tak pevně věřím, že by šla s ním! Ale on tady brzo bude někdo jiný – brzo někdo jiný, viď, Emilko?“

Když jsem později šel nahoru a přecházel právě kolem dveří svého pokojíka, který byl ve tmě, měl jsem neurčitý dojem, že v něm je Emilka, schoulená na podlaze. Dodnes však nevím, byla-li to opravdu ona nebo jenom přelud stínů v pokojíku.

U kuchyňského krbu jsem měl dost času k přemýšlení o děsu hezké Emilky ze smrti – který jsem spolu s tím, co mi pověděl pan Omer, pokládal za důvod, proč je tak nesvá – a jak jsem tak seděl, počítal odtikávání hodin a čím dál tím pronikavěji vnímal slavnostní ticho kolem sebe, měl jsem i dost času, než Peggotka přišla dolů, probrat si tuto slabost v myšlenkách poněkud shovívavěji. Peggotka mě objala a nestačila mi žehnat a děkovat za to, jakou jí jsem v jejím neštěstí útěchou (to byla její slova). Pak mě úpěnlivě prosila, abych šel nahoru, a vzlykavě vykládala, že mě pan Barkis měl vždycky rád a obdivoval se mi; že o mně často mluvil, než upadl do bezvědomí; že by ho podle jejího mínění, kdyby snad přišel zase k sobě, pohled na mne potěšil, pakliže ho ještě může na tomto světě potěšit vůbec něco.

Když jsem ho spatřil, připadla mi pravděpodobnost, že se ještě někdy probere, velice malá. Spočíval v nepohodlné poloze, hlavou i rameny ven z postele a zpola opřený o truhlu, jež ho stála tolik námahy a soužení. Dověděl jsem se, že když už neměl dost síly, aby se vyškrábal z postele a otevřel si ji, ani dost vlády, aby se o jejím bezpečí přesvědčil pomocí zkušební hole, jíž jsem ho viděl pod sebou šmátrat, vyžádal si, aby mu ji postavili na židli vedle postele, kde ji pak od té chvíle ve dne v noci držel v náruči. Ještě teď na ní ležela jeho paže. Čas i svět mu prchaly pod rukama, ale truhla zůstávala; a poslední slova, jež pronesl (tónem jako na vysvětlenou) byla: „Staré šaty!“

… Spočíval v nepohodlné poloze, hlavou i rameny ven z postele a zpola opřený o truhlu, jež ho stála tolik námahy a soužení …

„Barkisi, duše drahá!“ řekla Peggotka skorem vesele, zatím co se k němu skláněla, kdežto její bratr a já jsme stáli v nohách postele. „Je tady můj zlatý chlapec – můj zlatý chlapec, mladý pan Davy, který nás svedl dohromady, Barkisi! Ten, co jsi po něm posílal vzkazy, víš? Neřekneš mladému panu Davymu něco?“

Byl stejně němý a nevnímavý jako truhla, od níž jeho tělesná schránka přejala jediný výraz, jímž se mohla projevovat.

„Odejde s odlivem,“ řekl mi pan Peggotty s ústy zakrytými dlaní.

Měl jsem oči zamlžené a zamlžené je měl i pan Peggotty; ale šeptem jsem opakoval: „S odlivem?“

„U moře nemůžou lidé umřít jindy,“ řekl pan Peggotty, „než když je odliv skorem už nejnižší. A nemůžou se narodit jindy, než když je příliv skorem už nejvyšší – totiž ne pořádně narodit, dokud není příliv nejvyšší. Odejde s odlivem. O půl čtvrté je dnes odliv nejnižší a půl hodinky potom je voda mrtvá. Jestli přežije tu dobu, než se moře obrátí, tak vydrží ještě přes celý příliv a odejde až s příštím odlivem.“

Zůstali jsme u něho a pozorovali ho dlouho – celé hodiny. Nebudu předstírat, že vím, jaký záhadný vliv na něho moje přítomnost v tom stavu bezvědomí měla – ale jisté je, že když nakonec začal mdle blouznit, mumlal cosi o tom, že mě veze do školy.

„Přichází k sobě,“ řekla Peggotka.

Pan Peggotty se mne dotkl a s posvátnou bázní a úctou zašeptal: „Oba odcházejí rychle.“

„Barkisi, duše drahá,“ řekla Peggotka.

„K. P. Barkisová,“ zvolal chabě. „Lepší žena vůbec není!“

„Podívej! Je tady mladý pan Davy!“ řekla Peggotka. Otevřel totiž nyní oči.

Už jsem měl na jazyku otázku, poznává-li mě, když vtom udělal pokus, jako by chtěl vztáhnout ruku, a zřetelně a s milým úsměvem mi řekl:

„Barkis není proti!“

A protože moře stálo nejníž, odešel s odlivem.

31. Větší ztráta

Nepřišlo mi za těžko Peggotce vyhovět, když mě o to prosila, a rozhodnout se, že zůstanu v Yarmouthu do té doby, než pozůstatky nebohého formana vykonají svou poslední cestu do Blunderstonu. Už dávno předtím si z vlastních úspor zakoupila na našem starém hřbitově kousek půdy poblíž hrobu „své zlaté holčičky“, jak vždycky mluvila o mé matce, a tam měly spočinout.

Těší mě pomyšlení, že zůstal-li jsem s Peggotkou a udělal pro ni všechno, seč jsem byl (při nejlepší vůli věru málo), projevil jsem jí tak víc vděčnosti, než kolik bych si i dnes ještě mohl přát, abych jí byl projevil. Obávám se však, že jsem cítil vrcholné uspokojení jak s hlediska osobního, tak i právnického, když jsem se ujal páně Barkisovy poslední vůle, abych vyložil její obsah.

Právem si přičítám zásluhu, že ode mne vyšel návrh, aby se po jeho poslední vůli pátralo v truhle. Po krátkém hledání jsme ji v truhle našli na dně koňského pytlíku na obrok, v němž jsme (kromě sena) objevili staré zlaté hodinky s řetízkem a pečetítky, které pana Barkise zdobily v den jeho svatby a které nikdo předtím ani potom už nespatřil; dále stříbrné cpátko na dýmkový tabák ve tvaru nožky; pouzdříčko v podobě citronu; plné malinkých šálečků a talířků, o němž se domnívám, že je pan Barkis musil koupit jako dárek pro mne, dokud jsem byl ještě dítě, ale neměl potom srdce rozloučit se s ním; osmdesát sedm a půl guineí ve zlatých mincích; dvě stě deset liber v bezvadně čistých bankovkách; několik depositních listů na akcie Anglické banky; starou podkovu, falešný šilink, kousek kafru a lasturu z ústřice. Podle toho, že posledně jmenovaná drobnost nesla stopy usilovného leštění a hrála uvnitř duhovými barvami, soudím, že pan Barkis měl jakés takés povšechné představy o perlách, které však jaktěživo nenabyly forem určitějších.

Léta a léta vozil pan Barkis na všech svých cestách tu truhlu den co den s sebou. Aby jistěji unikla pozornosti, vymyslil si pohádku, že je majetkem „pana Blackboye“ a byla u Barkise „ponechána v úschově, dokud si ji jmenovaný nevyzvedne“, kterýžto výmysl napsal pracně na víko písmeny, nyní již skorem nečitelnými.

Zjistil jsem, že pan Barkis chramoustil celá ta léta nikoliv nadarmo. Jeho peněžité jmění se páčilo téměř na tři tisíce liber. Z toho úroky z částky jednoho tisíce liber odkázal na doživotí panu Peggottymu, po jehož smrti se měla jistina rozdělit rovným dílem mezi Peggotku, Emilku a mne, po případě mezi pozůstalého či pozůstalé po komkoli z nás. Všechen ostatní majetek, který v době smrti bude mít, odkázal Peggotce, již ustanovil universální dědičkou a jedinou vykonavatelkou této své poslední vůle a závěti.

Cítil jsem se už jako hotový proktor, když jsem tento dokument se vší možnou obřadností nevím kolikrát nahlas předčítal a vykládal jeho ustanovení všem, jichž se týkal. Začal jsem si myslit, že na Dvorech je přece jen něco víc, než jsem původně měl za to. Prozkoumal jsem testament s největší pozorností, prohlásil jsem, že po všech stránkách dokonale splňuje náležitosti, přičinil jsem na okraj tužkou nějakou tu poznámku a považoval za vskutku pozoruhodné, že o věci tolik vím.

Tímto veletajemným zaměstnáním i tím, že jsem pro Peggotku sestavoval soupis všeho majetku, který zdědila, uváděl veškeré její záležitosti do patřičného pořádku a byl jí k naší obapolné radosti ve všem všudy rádcem a rozhodčím, jsem strávil celý týden až do pohřbu. V té době jsem Emilku neviděl, ale dověděl jsem se, že do čtrnácti dnů má mít tichou svatbu.

Neúčastnil jsem se pohřbu oficiálně, smím-li se tak vyjádřit. Chci tím říci, že jsem na sobě neměl černý plášť ani na klobouku černý fábor na plašení ptactva, nýbrž šel jsem časně ráno procházkou do Blunderstonu a čekal již na hřbitově, když rakev, doprovázenou pouze Peggotkou a jejím bratrem, nesli k hrobu. Z mého okénka přihlížel choromyslný pán; páně Chillipovo miminko klátilo přes chůvino rameno těžkou hlavičkou a poulilo na faráře vyjevené oči; v pozadí ztěžka oddychoval pan Omer; nikdo jiný při pohřbu nebyl a všechno bylo velmi klidné. Když obřad skončil, procházeli jsme se asi hodinu po hřbitově a utrhli si se stromu nad matčiným hrobem několik mladých lístků.

A teď na mne padá hrůza. Na vzdálené městečko, k němuž jsem se osamělým krokem opět vracel, se snáší mrak. Bojím se k němu přiblížit. Nemohu snést pomyšlení na to, co toho památného večera přišlo, na to, co musí zase přijít, mám-li pokračovat.

Nijak se to nezhorší tím, že o tom píšu. Nijak by se to nezlepšilo, kdybych svou krajně zdráhavou ruku zadržel. Už se stalo a odestát se nemůže; nikdo to nemůže odčinit, nikdo už to nemůže změnit.

Moje stará chůva měla se mnou příští den odjet v záležitosti poslední vůle do Londýna. Emilka trávila ten den v dílně pana Omera. Večer jsme se měli všichni sejít ve starém domku z lodi. Ham přivede Emilku v obvyklou hodinu domů. Já půjdu zpátky do Yarmouthu zase volnou procházkou, kdežto bratr se sestrou se vrátí spolu, jako přišli, a budou nás očekávat u krbu, až se den schýlí.

Rozloučil jsem se s nimi u brány s vrátky, u nichž kdysi dávno a dávno s rancem Rodericka Randoma odpočívali mí vysnění Strapové, a místo abych se rovnou cestou vrátil, vydal jsem se po silnici k Lowestoftu. Potom jsem se obrátil a zamířil zpátky k Yarmouthu. Na oběd jsem se zastavil ve skrovné hospůdce asi míli či dvě od přívozu, o němž jsem už mluvil; a tak mi den uplynul a byl už večer, když jsem do Yarmouthu konečně dorazil. Zatím se prudce rozpršelo a večer byl velmi nevlídný, ale za mraky se skrýval měsíc a nebylo úplně tma.

Netrvalo dlouho, než jsem došel na dohled domku pana Peggottyho a světla, jež zevnitř zářilo oknem. Chvilka plahočení přes písek, v němž mi vázly nohy, přivedla mě až ke dveřím a vešel jsem.

Vnitřek dělal věru velmi útulný dojem. Pan Peggotty měl už svou večerní dýmku vykouřenou a bylo vidět, že se chystá nějaká ta večeře. V krbu jasně plápolalo, z popela byla kolem ohně ohrádka a truhlička čekala na Emilku na starém místě. Na svém starém místě seděla opět také Peggotka, která (až na šaty) vypadala, jako by to místo byla nikdy neopustila. Vrátila se už zase k společnosti šicí kasety se svatým Pavlem na víku, krejčovské míry v chaloupce a ždibku voskové svíčky; a tak tam všichni byli pohromadě, jako by je nic nebylo jaktěživo vyrušilo. Paní Gummidgeová se ve svém starém koutě zřejmě trochu mrzoutila, a vypadala tedy také docela svá.

„Jste z té mládeže první, mladý pane Davy!“ řekl pan Peggotty se šťastnou tváří. „Nenechávejte si na sobě ten kabát, pane, jestli je mokrý.“

„Děkuji vám, pane Peggotty,“ řekl jsem, když jsem mu podával plášť, aby ho pověsil. „Je úplně suchý.“

„Na mou věru!“ řekl pan Peggotty, když mi ohmatal ramena. „Jako troud! Posaďte se, pane! Nemá smysl vám říkat »pěkně vítám«, ale vítám vás upřímně a z celého srdce za všechny.“

„Děkuji vám, pane Peggotty, o tom jsem přesvědčen. A co vy, Peggotko,“ řekl jsem a políbil jsem ji, „jak se máte, matičko?“

„Ha, ha!“ zasmál se pan Peggotty, sedl si vedle nás a s pocitem úlevy od nedávných starostí si s nefalšovanou, vrozenou dobrosrdečností mnul ruce, „není na světě druhá ženská, pane – pořád jí to říkám – která by měla právo mít klidnější svědomí než ona! Splnila vůči nebožtíkovi svou povinnost a nebožtík to věděl; a nebožtík se k ní zachoval, jak se sluší a patří, tak jak se ona chovala, jak se sluší a patří, k nebožtíkovi; a – a – a tak je všechno v nejlepším pořádku!“

Paní Gummidgeová zahekala.

„Jen hezky zvesela, kmotra rozmilá!“ řekl pan Peggotty. (Po straně na nás však pokývl hlavou, neboť si zjevně uvědomoval, že nedávné události tíhnou k tomu, aby u ní probudily vzpomínku na starého.) „Nevěšte hlavu! Krapet kuráže, už kvůli sobě, jen krapítek, a uvidíte, jestli se vám pak nálada už sama od sebe hezky nezlepší.“

„Kdepak mně, Danieli,“ namítla paní Gummidgeová. „Mně už samo od sebe nepřijde nic než moje ztracenost a opuštěnost.“

„Ale jděte, i toto,“ řekl pan Peggotty, aby ukonejšil její stesky.

„Ba, ba, Danieli!“ řekla paní Gummidgeová. „Já nejsem člověk, aby žil s lidma, co zdědili peníze. Všechno se mi staví přesmoc na potvoru. Radši abych vás sebe zbavila.“

„Ale jděte, jak bych je kdy utratil bez vás?“ řekl pan Peggotty tónem vážné výčitky. „Co to mluvíte? Copak vás teďka nepotřebuju víc než kdy jindy?“

„Já věděla, že jsem tady nikdy nebyla chtěná!“ zvolala paní Gummidgeová s lítostivým zafňukáním. „A teď se mi to říká naplno! Jak bych mohla čekat, že tady budu chtěná, když jsem takovej opuštěnej a ztracenej tvor a všem tolik na potvoru!“ Pan Peggotty se zdál úplně zkoprnělý sám nad sebou, že prořekl něco, co se dalo vykládat takhle necitelně; ale v odpovědi mu zabránilo, že ho Peggotka zatahala za rukáv a zavrtěla hlavou. Kratičkou chvíli se velmi zkormouceně zahleděl na paní Gummidgeovou a potom se podíval na švarcvaldky, vstal, otřel knot svíčky a postavil ji do okna.

„Ták!“ řekl pan Peggotty vesele. „To bychom tedy měli, paní Gummidgeová!“ Paní Gummidgeová slabě ufňukla. „Máme světýlko, jak jsme zvyklí! Asi se divíte, pane, nač to, viďte? No, to je pro naši Emilku! Po setmění není cesta sem zrovna moc světlá ani moc veselá, víte, a když jsem doma tu hodinu, kdy má přijít, stavím do okna to světlo. To víte,“ pravil pan Peggotty a celý rozjařený se ke mně naklonil, „má to dvojí oučel. Ona si řekne, Emilka si řekne: »Tamhle jsem doma!« řekne si. A stejně si Emilka řekne: »Strýc je doma!« Protože když nejsem doma, tak nikdy světlo v okně nestojí.“

„Jsi ty dítě!“ řekla Peggotka; a myslela-li si to o něm doopravdy, měla ho pro to jistě tím raději.

„No,“ ohradil se pan Peggotty, který stál s nohama ze široka rozkročenýma a přejížděl si v příjemném uspokojení rukama po stehnech nahoru a dolů, zatím co se díval střídavě na nás a na oheň, „to bych ani nevěděl. Víš, aspoň na kouknutí jistě ne.“

„To tedy akurát ne,“ poznamenala Peggotka.

„To ne,“ zasmál se pan Peggotty, „na kouknutí ne, viď, ale – když se to vezme kolem a kolem, tak – hm? I nešť, mně to je jedno! Ale něco vám povím. Když se tak jdu koukat a pokoukat po tom pěkném domečku naší Emilky tamhle, tak – pozhřiž mě!“ zvolal pan Peggotty s náhlým důrazem. „Ták! Víc povídat nemusím – jestli já necítím, jako by každičká maličkost byla skorem ona sama! Já to beru do ruky a zas odkládám a dotýkám se toho tak opatrně, jako by to byla naše Emilka. Tak je to s jejími kloboučky a se vším vůbec. Za živý svět bych nesnesl, aby s nimi někdo naschvál nešetrně zacházel. Tady teda máš to své dítě, jenže v podobě ježatýho mrože!“ řekl pan Peggotty a ulehčil své opravdovosti burácivým smíchem.

Peggotka i já jsme se rozesmáli, ale ne tak bouřlivě.

„Tenhle můj názor, víte,“ řekl pan Peggotty s radostným obličejem, když si nanovo párkrát přejel rukama po nohou, „pochodí podle mého z toho, že jsem si s ní tolika nahrál a že jsme dělali, jako bychom byli Turci a Francouzi a lidožrouti a kdejaký cizí pronárod vůbec – na mou věru, tak! – a lvi a velryby a nevím co všechno! – když mi ještě sahala sotva ke kolenům. A já si na to zvykl, víte? No, jako tadyhle ta svíčka!“ řekl pan Peggotty radostně a napřáhl k ní ruku. „Vím moc dobře, že až se vdá a bude odtud pryč, tak tam budu tu svíčku stavět docela stejně jako teď. Vím moc dobře, že když budu večír tady (a kde jinde bych měl, pro všechny svaté, bydlet, ať bych už zdědil nevím co!) a ona nebude tady nebo já tam, postavím zase svíčku do okna a posadím se k ohni a budu si namlouvat, že na ni čekám, jako na ni právě čekám teď. Tady máš to své dítě,“ řekl pan Peggotty s novým výbuchem hřímavého smíchu, „jenže v podobě ježatýho mrože! Vždyť zrovna tuhle minutu, když vidím tu svíčku zářit do tmy, si říkám: »Emilka se na ni dívá! Emilka už jde domů!« Tady máš to své dítě v podobě ježatýho mrože! Svatá pravda,“ řekl pan Peggotty, přestal burácet a stleskl ruce, „protože tady je!“

Byl to jenom Ham. Od té doby, co jsem přišel já, se musilo ještě víc rozpršet, protože měl na hlavě široký námořnický klobouk stažený do obličeje.

„Kde je Emilka?“ zeptal se pan Peggotty.

Ham pohodil hlavou, jako by stála venku. Pan Peggotty vzal svíčku z okna, otřel knot, postavil ji na stůl a prohrabával už pilně oheň, když Ham, který se ani nepohnul, řekl:

„Mladý pane Davy, nešel byste na minoutku ven a nepodíval se, co vám chceme s Emilkou ukázat?“

Vyšli jsme ven. Když jsem ve dveřích šel kolem něho, s údivem i zděšením jsem si všiml, že je na smrt bledý. Vystrčil mě rychle ven do noci a zavřel za námi dveře. Jen za námi dvěma.

„Hame! Co se stalo?“

„Mladý pane Davy! –“ Ach, jak srdcelomně, jak strašlivě se rozplakal!

Pohled na takový žal mě úplně ochromil. Nevím, co jsem si myslil ani čeho jsem se hrozil. Zmohl jsem se jen na to, že jsem se na něho díval.

„Hame! Ubohá duše dobrá! Pro Boha živého, řekněte mi, co se stalo!“

„Moje znejmilejší, mladý pane Davy – pýcha a naděje mého srdce – ta, pro kterou bych byl dal život a pro kterou bych dal život teď tady na místě – ta je pryč!“

„Pryč!“

„Emilka utekla! Ach, mladý pane Davy, jen si pomyslete, jak asi utekla, když vzývám dobrého a milosrdného Pána Boha, aby ji radši zabil (ji, která mi je nade všechno na světě dražší!), než dopustil, aby propadla zkáze a hanbě!“

Obličej, který pozdvihl k bouřlivé obloze, chvění jeho sepjatých rukou, celá ta zmučená bytost mi ve vzpomínkách zůstává spjata s tou osamělou pustinou až do této chvíle. Je na ní povždy noc a Ham je jediný hmotný bod, který se v tom výjevu rýsuje.

„Vy jste študovaný člověk,“ pravil spěšně, „a umíte si ve všem správně poradit. Co jim mám tam uvnitř říct? Jak mu to můžu vůbec někdy říct, mladý pane Davy?“

Viděl jsem, že se dveře pohnuly, a mimoděk jsem se pokusil závoru zvenčí zadržet, jen abychom získali aspoň minutku času. Bylo však už tuze pozdě. Pan Peggotty už vystrčil obličej – a kdybych měl žít i pět set let, nikdy bych nezapomněl na změnu v jeho výraze, když nás spatřil.

Pamatuji si strašlivý nářek a pláč i to, jak mu ženy visí na krku a všichni stojíme v místnosti. Mám v ruce papír, který mi podal Ham, a pan Peggotty, s kazajkou na prsou rozervanou, s vlasy rozcuchanými, s tváří i rty jako plátno a se stružkou krve, jež mu stéká po hrudi (myslím, že mu vytryskla z úst), mě provrtává očima.

„Přečtěte to, pane,“ řekl tichým, rozechvělým hlasem. „Pomalu, prosím. Nevím, jestli bych jinak rozuměl.“

Za hrobového ticha jsem z rozmazaného dopisu četl tato slova:

„Až Ty, který mě miluješ o tolik víc, než jsem si kdy zasloužila, i dokud ještě mou mysl netížila vina, budeš číst tento dopis, budu už daleko.“

„Budu už daleko,“ opakoval pan Peggotty zvolna. „Počkejte! Emilka daleko. Aha!“

„Až zítra ráno (dopis měl datum z minulého večera) opustím milovaný domov – svůj milovaný domov – ach, milovaný domov! – bude to navždy a nikdy se už nevrátím, ledaže by mě přivedl zpátky jako paní. Toto najdeš večer místo mne, o mnoho hodin později. Ach, kdybys věděl, jak mi to rve srdce! Kdybys právě Ty, kterému jsem tolik ublížila, že mi nikdy nemůžeš odpustit, mohl jen vědět, jak trpím! Jsem tuze špatná, abych psala o sobě. Ach, čerpej útěchu z pomyšlení, jaká jsem hrozně špatná! Ach, pro smilování boží, řekni strýci, že jsem ho jaktěživo nemilovala ani zdaleka tolik jako teď! Ach, zapomeň, jak jste mě všichni měli rádi a jak jste ke mně byli hodní – zapomeň, že jsme kdy měli být svoji – a snaž se na mne myslet, jako bych byla umřela ještě maličká a ležela už někde v hrobě! Vzývej dobrotivé nebe, od něhož se odvracím, aby mělo se strýcem slitování! Řekni mu, že jsem ho ještě nikdy tolik nemilovala jako teď. Buď mu útěchou! Zamiluj si nějakou hodnou dívku, která bude strýci tím, čím jsem mu kdysi bývala já, a která bude Tobě věrná a Tebe hodná! Kéž nepoznáš jinou hanbu než za mne! Bůh Vám všem žehnej! Budu se za Vás všechny modlit, na kolenou a často. Když mě nepřivede zpátky jako paní a když se nebudu modlit sama za sebe, budu se modlit za Vás všechny. Můj poslední pozdrav patří strýci. Moje poslední slzy i poslední díky patří strýci!“

To bylo všechno.

Ještě dlouho po tom, co jsem přestal číst, zůstal pan Peggotty stát a díval se na mne. Konečně jsem se ho odvážil vzít za ruku, a seč jsem byl, úpěnlivě jsem ho prosil, aby se snažil trochu sebrat síly. Odpověděl mi: „Děkuju vám, pane, děkuju vám!“, aniž se však hnul.

Promluvil na něho Ham. Pan Peggotty si uvědomoval neštěstí, které postihlo jeho, do té míry, že mu silně stiskl ruku; jinak však zůstával v témž postoji a nikdo se ho neodvážil vyrušit.

Konečně pomalu odvrátil oči od mého obličeje, jako by se probouzel z mátoh, a rozhlédl se po světnici. Potom se tichým hlasem zeptal:

„Kdo je ten člověk? Chci znát jeho jméno!“

Ham se na mne podíval a já pocítil nenadálý otřes, že jsem až zavrávoral.

„Máš na někoho podezření,“ řekl pan Peggotty. „Kdo je to?“

„Mladý pane Davy!“ vyzval mě úpěnlivě Ham. „Jděte na chvilku pryč a nechte mě, abych mu řekl, co musím. Vy byste to neměl slyšet, pane.“

Znovu jsem pocítil otřes. Klesl jsem na židli a snažil se ze sebe vypravit něco v odpověď, ale měl jsem jazyk zdřevěnělý a zrak zamlžený.

„Chci znát jeho jméno!“ slyšel jsem opakovat.

„Už delší dobu,“ zajíkal se Ham, „se tady občas potuloval nějaký sluha. A býval tady taky jeden pán. Oba patřili k sobě.“

Pan Peggotty stál ztrnule jako předtím, ale teď se díval na něho.

„Toho sluhu,“ pokračoval Ham, „viděli včera večír – s naší ubohou Emilkou. Schovával se tady někde poblíž celý tenhle týden, možná i dýl. Kdekdo myslel, že už je pryč, ale on se tady někde schovával. Jděte ven, mladý pane Davy, jděte!“

Pocítil jsem kolem krku Peggotčinu paži, ale nebyl bych se tu chvíli dokázal hnout, ani kdyby se mi byla střecha hrozila sesypat na hlavu.

„Dneska ráno, skorem ještě než se rozednilo, stál na norwichské silnici 128& za městem nějaký cizí kočárek a koně,“ pokračoval Ham.

[&128 norwichská silnice – Norwich je město ve východní Anglii v hrabství Norfolk. Je známé starobylou katedrálou.]

„Ten sluha šel k němu a zase od něho a znova šel k němu. Když k němu šel po druhé, byla s ním Emilka. Ten druhý byl uvnitř. To je on.“

„Pro smilování boží,“ zašeptal pan Peggotty, uskočil dozadu a napřáhl před sebe dlaň, jako by chtěl zadržet, čeho se bál. „Neříkej mi, že se jmenuje Steerforth!“

„Mladý pane Davy,“ zvolal Ham zlomeným hlasem, „není to vaše vina – a mě ani nenapadá, abych vám ji přičítal – ale věru, že se jmenuje Steerforth, a je to prokletý padouch!“

Pan Peggotty ze sebe nevydal jediný vzlyk, neuronil jedinou slzu a neučinil jediný pohyb, až znenadání, jako by byl zase procitl, strhl s věšáku v koutě svůj silný plášť.

„Pomozte mi do něj! Jsem, jako když do mne uhodí, a sám to nesvedu,“ řekl netrpělivě. „Pojďte sem, pomozte mi do něj! No!“ dodal, když mu někdo pomohl. „A teď mi podejte tamhleten klobouk!“

Ham se ho zeptal, kam jde.

„Jdu hledat neteř. Jdu hledat svou Emilku. Nejdřív jdu prorazit tamtu loď a potopit ji tam, kde bych byl potopil jeho, jako že jsem živ, kdybych býval měl i jen zdání, co v něm vězí! Jak tam seděl přede mnou,“ řekl divě a rozpřáhl se zaťatou pravicí, „jak tak seděl tváří v tvář přede mnou, ať jsem na místě nebožtík, jestli bych ho nebyl utopil a nepokládal to za spravedlivé! – Jdu hledat svou neteř!“

„Kam?“ zvolal Ham a zastoupil mu cestu ke dveřím.

„Třeba kraj světa! Budu svou neteř hledat po celém světě. Jdu najít svou ubohou neteř v její hanbě a přivést ji zpátky. Nikdo ať mě nedrží! Říkám vám, že jdu hledat svou neteř!“

„Ne, ne!“ zvolala paní Gummidgeová v prudkém pláči a postavila se mezi ně. „Ne, ne, Danieli, ne tak, jak vypadáte teď. Hledejte si ji za chvilku, můj opuštěnej, ztracenej Danieli, a bude všechno docela v pořádku! Ale tak, jak vypadáte teď, to ne! Posaďte se a napřed mi odpusťte, že jsem vám kdy dělala těžkou hlavu, Danieli – co kdy byly moje potvornosti proti tomuhle! – a povzpomínejme si trochu na ty časy, kdy napřed osiřela ona a potom taky Ham a kdy já chudák ovdověla a vy jste se mě ujal. Uleví to vašemu ubohému srdci, Danieli,“ tu mu položila hlavu na rameno, „a ponesete ten svůj zármutek lehčeji, znáte přece ten slib, Danieli: »Cožkoli jste činili jednomu z bratří těchto mých nejmenších, mně jste učinili.« 129&

[&129 Citát z Nového Zákona (Evangelium sv. Matouše, 25, 40).]

A ten se nemůže nesplnit pod touhle střechou, která nás chránila tolik, tolik dlouhých let!“

Choval se nyní úplně trpně; a když jsem ho slyšel plakat, tu mé niterné nutkání, abych se vrhl na kolena, prosil je za odpuštění za žal, který jsem zavinil, a Steerfortha proklel, ustoupilo citům lepším. Mé přetížené srdce našlo touž úlevu a rozplakal jsem se také.

32. Počátek dlouhé pouti

Co je přirozené u mne, to je podle mého úsudku přirozené i u mnoha jiných lidí, a proto se nebojím napsat, že jsem nikdy nemiloval Steerfortha víc, než když po svazcích, které mě k němu poutaly, bylo veta. V palčivém zármutku nad jeho odhalenou špatností jsem si všechno, co na něm bylo skvělé, připomínal víc, pro všechno, co na něm bylo dobré, jsem měl víc dojetí a schopnosti, jež z něho mohly udělat muže šlechetné povahy a slavného jména, jsem oceňoval víc než kdykoli v době, kdy má oddanost k němu byla nejsilnější. Třebaže jsem svou bezděčnou spoluvinu na jeho zneuctění počestné rodiny nesl tak přetěžce, věřil jsem, že setkat se s ním náhodou tváří v tvář, nedokázal bych vyřknout jediné slůvko výčitky. Byl bych ho přesto miloval pořád stejně silně – i když na mne jeho kouzlo už nepůsobilo – byl bych s tolikou něžností hýčkal vzpomínky na svou lásku k němu, že bych myslím býval stejně slabý jako dítě se zraněnou dušičkou – ve všem kromě toho, abych snad choval naději, že bychom se zase jednou mohli přátelsky sblížit. Myšlenka na tu naději mě nikdy nenapadla. Cítil jsem, stejně jako to posledně cítil on, že mezi námi je všemu konec. Jaké vzpomínky měl na mne on, to jsem se nikdy nedověděl – byly možná značně povrchní a netkvěly mu příliš hluboko v srdci – ale já na něho ve vzpomínkách myslil jako na milovaného přítele, který je mrtev.

Ano, Steerforthe, daleko odešlý s dějišť tohoto bědného příběhu! Můj zármutek možná proti tobě v den posledního soudu nedobrovolné svědectví vydá, ale mé hněvivé myšlenky ani výčitky jistě ne, to vím!

Novina o tom, co se stalo, se brzy roznesla po celém městečku, a to v takové míře, že když jsem druhý den ráno procházel ulicemi, slyšel jsem o tom lidi rozmlouvat před dveřmi. Mnozí to měli velmi za zlé jí, několik málo to zazlívalo jemu, ale o jejím snoubenci a druhém otci smýšleli všichni bez výjimky stejně. Lidé všeho druhu k nim v jejich neštěstí cítili pouze úctu, plnou laskavosti a šetrnosti. Námořníci, když viděli ty dva brzy zrána chodit volným krokem po pobřeží, ustupovali z cesty, postávali v hloučcích a soucitně mezi sebou hovořili.

Právě na pobřeží, až docela u vody, jsem je také zastihl. Lehko bych byl poznal, že celou noc nezamhouřili oka, i kdyby mi byla Peggotka opominula povědět, že ještě za bílého dne spolu seděli tak, jak jsem je večer opustil. Vypadali unaveně a já si pomyslil, že hlava pana Peggottyho se za tu jedinou noc nachýlila víc než za všechna léta, co jsem ho znal. Oba však byli vážní a pevní jako samo moře, jež toho rána leželo pod temnou oblohou pokojně bez jediné vlnky – přestože se zvolna houpavě vzdouvalo, jako by ve spánku oddychovalo – a jež na obzoru lemoval pruh stříbřitého jasu od slunce, které nebylo vidět.

„Probrali jsme z gruntu, pane, křížem krážem,“ řekl mi pan Peggotty, když jsme se ve třech malou chvíli spolu mlčky procházeli, „co bychom udělat měli a co ne. Ale teď už víme, kudy na to.“

Podíval jsem se náhodou na Hama, který tu chvíli právě hleděl přes moře na vzdálený světelný lem, a hlavou mi kmitla strašlivá myšlenka – ne že by v jeho tváři býval nějaký hněv, protože tomu tak nebylo, a nevzpomínám si v ní na nic než na výraz tvrdého odhodlání – že setká-li se kdy Ham se Steerforthem, zabije ho.

„Můj úkol tady je u konce, pane,“ řekl pan Peggotty. „Jdu hledat svou –“ tu se zarazil, ale hned zas pokračoval pevnějším hlasem, „jdu hledat ji. To bude níčko můj jediný úkol.“

Když jsem se ho zeptal, kam ji hodlá jít hledat, zavrtěl jen hlavou a otázal se mne, jedu-li zítra do Londýna. Řekl jsem mu, že jsem neodjel dnes pouze z obavy, abych snad nepromeškal příležitost být mu nějak ku pomoci, ale že jsem hotov jet, jak se mu to hodí.

„Jestli nic nenamítáte, pane,“ odpověděl na to, „pojedu s vámi zítra.“

Chvilku jsme spolu opět kráčeli mlčky.

„Ham,“ pokračoval potom pan Peggotty, „se bude držet dosavadní práce a nastěhuje se k mé sestře. Tamhleta naše stará loď…“

„To tu starou loď opustíte, pane Peggotty?“ přerušil jsem ho mírně.

„Moje místo, mladý pane Davy,“ odpověděl, „není už tam. A jestli od dob, kdy tma byla nad vodami, nějaká loď ztroskotala, tak se potopila tahle. I to to, pane, kdepak, tím nemyslím, že zůstane opuštěná. To vůbec ne.“

Opět jsme spolu chvíli kráčeli mlčky jako předtím, až mi podal vysvětlení.

„Moje přání je, pane, aby loď vypadala ve dne v noci, v zimě i v létě, jako vypadala odjakživa, když ji ona spatřila poprvé. Kdyby ji snad někdy nohy zavedly zpátky, rozumějte, nesmí se jí zdát, že ji ten starý domov zavrhuje; chci naopak, aby jí spíš připadalo, že ji k sobě láká blíž a blíž, aby třebas jako duch nahlídla z nečasu venku tím malým okýnkem na staré místo u krbu. Kdoví, mladý pane Davy, když tam tu chvíli neuvidí nikoho než paní Gummidgeovou, dodá si možná i kuráž a celá rozechvělá se vloudí dovnitř; a tak ji možná přimějeme, aby si lehla do své staré postýlky a složila svou zemdlenou hlavu na místě, kde jí bývalo tak veselo.“

Nezmohl jsem se na jediné slovo odpovědi, ačkoliv jsem se o to usilovně pokoušel.

„Večer co večer,“ řekl pan Peggotty, „hned jak se snese tma, musí za tím samým sklem jako vždycky stát svíce, takže kdyby se stalo a ona ji někdy uviděla, bude jí třeba připadat, že jí to světlo říká: »Vrať se, dítě moje, vrať se!« A ty, Hame, kdyby se někdy u dveří tvé tety po setmění ozvalo zaklepání (obzvlášť zaklepání tiché), ať mi k nim nejdeš! Nech jít tetu – ty nechoď – aby moje padlé dítě spatřila první ona!“

Předešel nás o kousek a několik minut kráčel před námi. V té chvíli jsem se znovu podíval na Hama, a protože jsem v jeho tváři i očích, dosud upřených na světlo v dálce, pozoroval stále týž výraz, sáhl jsem mu na rameno.

Dvakrát jsem ho zavolal jménem – hlasem, jakým bych se snad byl pokoušel vzbudit někoho ze spánku – než mi věnoval pozornost. Když jsem se ho konečně zeptal, o čem tak usilovně přemýšlí, odpověděl mi:

„O tom, co je přede mnou, mladý pane Davy, a tamhle.“

„To myslíte život, který je před vámi?“ Ham totiž jaksi zmateně ukázal na moře.

„Ba, ba, mladý pane Davy. Nevím dobře, čím to, ale zdálo se mi, že tamhle odtud přichází – něco jako konec toho,“ řekl a hleděl na mne, jako by se probouzel, ale stále s touž rozhodností v tváři.

„Jaký konec?“ zeptal jsem se pod dojmem téže obavy, která mě přepadla před chvílí.

„Ani nevím,“ řekl zamyšleně, „vzpomínal jsem právě na to, že počátek to všechno vzalo tady – a konec potom taky. Ale už je to pryč! Mladý pane Davy,“ dodal, myslím, jako v odpověď na můj pohled, „není třeba, abyste se mě bál. Je mi ale tak nějak, jako kdybych měl v hlavě motolici, a připadá mi, že jsem ztratil všecken cit,“ – což asi znamenalo tolik, že není ve své kůži a že neví kudy kam.

Protože se pan Peggotty zastavil a čekal, až se k němu připojíme, připojili jsme se k němu a už jsme víc nemluvili. Ale vzpomínka na tento výjev spolu s mou dřívější obavou mě od té doby občas pronásledovala, i když se už čas naplnil a neúprosný konec přišel.

Nevnímavě jsme došli až k staré lodi a vstoupili dovnitř. Paní Gummidgeová už neseděla jako hromádka neštěstí ve svém oblíbeném koutku, a připravovala čiperně snídani. Odebrala panu Peggottymu klobouk, přistavila mu židli a hovořila tak útěšně a laskavě, že jsem ji sotva poznával.

„Danieli, dobráku stará,“ řekla, „musíte jíst a pít, abyste se udržel při síle, protože jinak nic nesvedete. Jen to zkuste, ták, duše drahá! A jestli vás to moje brabenčení rozčiluje,“ tím myslila brebentění, „tak mi to jen řekněte, Danieli, a já přestanu.“

Když nám všem dala jídlo, sedla si stranou k oknu a tam se pilně zabývala spravováním několika košil a jiného prádla z majetku pana Peggottyho, jež pak úhledně skládala a balila do starého nepromokavého vaku, jaký nosívají námořníci. Mezitím pokračovala týmž klidným tónem v hovoru.

„Víte, Danieli, v každý čas a dobu,“ řekla paní Gummidgeová, „budu dycinky tady a všecičko bude vypadat podle vašeho přání. Moc se zrovna v písmě nevyznám, ale čas od času vám napíšu, až budete pryč, a budu psaní posílat na mladého pana Davyho. Snad mi sem tam napíšete taky, Danieli, a povíte mi, jak se vám na té vaší opuštěné, ztracené pouti vede.“

„Mám jen strach, že vám tady bude v té samotě smutno!“ řekl pan Peggotty.

„Co vás nemá, Danieli,“ odpověděla mu, „to jistě ne! Na mne se neohlížejte. Budu mít dost co dělat, abych obstarala bejvání,“ (paní Gummidgeová tím myslila domov) „než se zase vrátíte – abych obstarala bejvání pro každého, kdo by se snad náhodou vrátil, Danieli. Když bude hezky, budu sedat venku před dveřmi, jako jsem to dělávala dřív. A kdyby se někdo nablízku ukázal, tak už z daleka uvidí, že ta stará vdova zůstala svým věrná.“

Jaká to změna s paní Gummidgeovou v tak krátké době! Stala se z ní docela jiná žena. Byla tak oddaná, jevila tak bystrý postřeh pro to, co by bylo dobře říci a co by bylo dobře neříci, a byla tak nepamětlivá sama sebe a tak pamětlivá zármutku kolem sebe, že jsem k ní pocítil málem zbožný obdiv. Co jenom nadělala ten den práce! Bylo zapotřebí snést s břehu spoustu věcí a uložit je v přístavku – jako vesla, sítě, plachty, lana, ráhnové zápory, bečky na raky, pytle s přítěží a mnoho jiného; a třebaže se jí pomoci dostávalo habaděj, poněvadž na celém pobřeží nebylo páru dělných rukou, které by nebyly pro pana Peggottyho ochotně vykonaly sebetěžší práci a nepovažovaly za bohatou odměnu už jen to, že se na nich pomoc vůbec žádá, přesto nedala jinak a celý boží den se vláčela s náklady, které byly nad její síly, a trmácela se po všemožných zbytečných pochůzkách hned sem, hned tam. Pokud jde o nářky nad vlastním neštěstím, tu se zdálo, jako by jí bylo úplně vypadlo z paměti, že ji vůbec kdy nějaké stihlo. Při vší své soucitné účasti byla stále stejně veselá, což bylo nikoli nejméně překvapivou částí změny, která se s ní udála. Na stesky neměla ani pomyšlení. Celý ten den jsem ani jednou nezpozoroval, že by jí hlas selhal nebo z oka skápla slza; teprve za soumraku, když jsem ona, já a pan Peggotty zůstali společně sami a pan Peggotty z úplného vyčerpání usnul, propukla v těžce potlačovaný křečovitý vzlykot a pláč, zatáhla mě ke dveřím a řekla: „Pámbu vám požehnej, mladý pane Davy, buďte tomu chudákovi dobrému pořád přítelem!“ Hned pak vyběhla z domku umýt si obličej, aby si uklidněná mohla zase tiše sednout k němu a on ji vedle sebe zastihl v práci, až se probudí. Zkrátka, když jsem ten večer odcházel, opouštěl jsem ji co oporu a sloup pana Peggottyho v jeho neštěstí; a nestačil jsem dost rozjímat o ponaučení, jež jsem si z příkladu paní Gummidgeové vybral, a o nové zkušenosti, jíž mě obohatila.

Bylo něco mezi devátou a desátou hodinou, když jsem se při zasmušilém bloumání po městečku zastavil u dveří páně Omerova krámu. Pan Omer si to vzal tak k srdci, jak mi řekla jeho dcera, že byl od rána celý zdrcený a nemocný a šel si lehnout bez své večerní dýmky.

„Neupřímná, z gruntu špatná holka,“ řekla paní Joramová. „Jaktěživo v ní nebyla žilka dobrá!“

„To neříkejte,“ namítl jsem. „Vždyť si to ani nemyslíte.“

„Ano, myslím!“ zvolala paní Joramová pohněvaně.

„Ale ne, ne,“ řekl jsem.

Ve snaze vypadat hrozně přísně a hněvivě pohodila paní Joramová hlavou, ale nedovedla potlačit své mírnější city a rozplakala se. Byl jsem sice ještě mladý, to je jisté, ale ten soucit ji pozvedl v mých očích ještě víc a mně připadalo, že jí jako počestné ženě a matce vskutku nadmíru sluší.

„Co si teď kde počne?“ vzlykala Minnie. „Kam jen půjde? Co se z ní stane? Ach, jak jen mohla být tak ukrutná – k sobě i k němu!“

Připomněl jsem si doby, kdy Minnie byla mladá a hezká dívka, a byl jsem rád, že i ona vzpomíná na dívčí léta tak procítěně.

„Teprve tuhle chvíli,“ řekla paní Joramová, „jsme mou maličkou Minnii konečně uspali. Vzlyká pro Emilku i ve spaní. Celý boží den pro ni malá Minnie plakala a v jednom kuse se mě ptala, jestli je Emilka ošklivá. Co jí mám říci, když si Emilka poslední večer, co tu byla, sundala s vlastního krku stužku a uvázala ji kolem krčku malé Minnie a položila si vedle ní na polštář hlavu, dokud maličká pevně neusnula! Ještě teď má moje malá Minnie tu stužku kolem krčku. Snad bych jí ji neměla nechávat, ale co mám dělat? Emilka je moc špatná, ale měly se s mou maličkou strašně rády. A to dítě nic neví!“

Paní Joramová byla tak nešťastná, že přišel její manžel, aby se jí ujal. Nechal jsem je spolu a domů k Peggotce jsem šel možno-li ještě zasmušilejší, než jsem byl doposud.

Ta dobrá duše – myslím tím Peggotku – přes nedávné starosti a bezesné noci neúnavně čilá, byla v bratrově lodi, kde hodlala zůstat až do rána. Jakási stará žena, která po několik posledních týdnů v domácnosti vypomáhala, když se Peggotka nemohla domácím pracím věnovat, byla jediným obyvatelem domku kromě mne. Protože jsem jejích služeb nepotřeboval, poslal jsem ji – rozhodně ne proti její vůli – spát a posadil jsem se na chvíli u krbu v kuchyni, abych si to všechno trochu promyslil.

Pletla se mi do toho i poslední hodinka nebožtíka pana Barkise a právě jsem se dal odlivem unést až do dálky, kam se Ham toho rána tak podivně zahleděl, když mě z toho bloudění probudilo zaklepání na dveře. Na dveřích bylo sice klepadlo, ale zvuk nevydalo ono. To zaklepala ruka – a ke všemu na spodek dveří, jako by klepalo dítě.

Zarazilo mě to tak silně, jako kdyby to klepal sluha nějaké významné osobnosti. Otevřel jsem dveře a ke svému úžasu jsem pod sebou zprvu neviděl nic než veliký deštník, který na pohled chodil sám. Vzápětí jsem však pod ním objevil slečnu Mowcherovou.

Nebyl bych možná měl náladu přijmout návštěvu té osůbky zvlášť vlídně, kdyby se na mne byla po sklopení deštníku, jejž přes největší vypětí sil ne a nemohla zavřít, zadívala s oním „špásovným“ výrazem v tváři, který na mne při našem prvním a posledním setkání udělal tak silný dojem. Ale tvář, kterou ke mně pozdvihla, měla tak vážnou, a když jsem jí pomohl od deštníku (který by býval nepohodlně velký i pro irského Obra), zalomila rukama tak nešťastně, že mé srdce k ní vskutku zjihlo.

„Slečno Mowcherová,“ řekl jsem, když jsem se podíval oběma směry po prázdné ulici, aniž jsem jasně věděl, co vlastně očekávám, že tam ještě uvidím, „kde se tady berete? Co se děje?“

Pokynula mi svou krátkou pravičkou, abych jí zavřel deštník, a potom kolem mne rychle proklouzla a zašla do kuchyně. Než jsem zavřel dveře a přišel s deštníkem v ruce za ní, zastihl jsem ji už na rohu krbové mřížky – byla to nízká železná mřížka s dvěma plochými pásy nahoře, aby bylo kam odložit nádobí – kde seděla ve stínu kotlíku na vodu, kolébala se dopředu a dozadu a třela si rukama kolena jako člověk, který má nějakou bolest.

Celý poplašený, že tuto nevčasnou návštěvu přijímám sám a že jsem jediným svědkem jejího záhadně vážného chování, zvolal jsem znovu: „Řekněte mi, prosím, slečno Mowcherová, co se děje! Je vám snad špatně?“

„Má dušinko mladá,“ odpověděla slečna Mowcherová a přitiskla si při tom jednu ruku přes druhou na srdce, „je mi špatně tady, je mi moc špatně. Kdo by byl pomyslel, že to dojde tak daleko, když jsem to mohla vědět a možná i předejít, kdybych jen nebývala tak na hlavu padlá!“

Znovu se začal její veliký klobouk (značně neúměrný k její postavě) kolébat dopředu a dozadu, jak kývala tělíčkem sem a tam, a do taktu s ním se na stěně za ní kolébal klobouk rozměrů vskutku obřích.

„Překvapuje mě,“ začal jsem, „že vás vidím tak zarmoucenou a vážnou…“ když tu mě přerušila.

„Ano, tak je to vždycky!“ řekla. „Všechny to překvapuje, všichni ti nerozvážní mladí lidé, pěkně a zdravě urostlí, se diví, když u takového skříplete, jako jsem já, vidí nějaký přirozený cit! Dělají si ze mne hračičku, využívají mě k osobní zábavě, a když je omrzím, odhodí mě a diví se, že cítím víc než houpací kůň nebo dřevěný vojáček! Ano, ano, tak to chodí. Dnes jako vždycky!“

„Možná, že tomu je tak u jiných,“ ohradil jsem se, „ale ujišťuji vás, že u mne tomu tak opravdu není. Snad by mě vůbec nemělo překvapovat, že vás vidím, jaká právě jste, vždyť vás tak málo znám!“ Bez rozvažování jsem řekl, co jsem si myslil.

„Co mohu dělat?“ namítla ta zakrslá žena, vstala a rozpřáhla ruce, aby se mi ukázala. „Podívejte se! Co jsem já, to byl můj otec a to je má sestra a to je i můj bratr. Co jsem živa, dělám na sestru a na bratra – těžce se dřu, pane Copperfielde – od rána do večera. Musím z něčeho žít. Nikomu neškodím. A když už jsou lidé tak neuvážliví nebo tak bezcitní, že si ze mne tropí šašky, co mi zbývá než si tropit šašky sama ze sebe, z nich a ze všeho vůbec? Když to tedy občas dělám, čí je to chyba? Moje?“

Ne. Není to chyba slečny Mowcherové, uznal jsem.

„Kdybych se byla vašemu falešnému příteli ukázala jako citlivý mrzák,“ pokračovala zakrslá žena a potřásala na mne vážně a vyčítavě hlavou, „kolik si myslíte, že bych se kdy byla od něho nadála pomoci či podpory? Kdyby se byla malá Mowcherka (která se neudělala sama, mladý pane, ta do toho neměla co mluvit) se svými trampotami obrátila na něho nebo na lidi jeho druhu, kdy si myslíte, že by byli na její kvikání něco dali? Malá Mowcherka by musela tak jak tak žít, i kdyby byla nejzatrpklejší a nejotravnější trpaslík; ale to by nedokázala, kdepak! Mohla by si samým prošením o chleba a sůl vymluvit plíce, až by se přesmoc vzduchem udávila!“

Slečna Mowcherová se opět posadila na krbovou mřížku, vytáhla kapesník a utřela si oči.

„Jestli máte dobré srdce, jakože myslím máte,“ řekla, „děkujte za mne Pánu Bohu, že i když dobře vím, co jsem, dovedu být veselá a dovedu to všechno snášet. Já sama aspoň Pánu Bohu děkuju, že si dokážu svou skromnou cestičku světem proklestit, aniž jsem komu něčím zavázána; a že v odplatu za všechno, čím se po mně na té cestě ať už z pošetilosti nebo z ješitnosti hází, dovedu lidem parírovat 130& šaškováním. Jestli si nedělám se svými nedostatky těžkou hlavu, pak je to jenom mně na prospěch a nikomu na škodu, a jestli jsem pro vás obry hračičkou, pak se mnou zacházejte jemně.“

[&130 parírovat – (z něm.) odrážet údery v zápase, tvrzení, urážky; přeneseně „podrobit se, poslouchat“ (lid. a hovor.).]

Zatím co si slečna Mowcherová schovávala kapesník zase do kapsy, dívala se na mne s výrazem velmi pozorným a potom pokračovala:

„Viděla jsem vás právě na ulici. Jak si můžete domyslet, se svýma krátkýma nohama a krátkým dechem vašemu kroku nestačím, a nemohla jsem vás proto dohonit; ale hádala jsem, kam jdete, a šla jsem za vámi. Stavila jsem se tady dnes už jednou, ale ta dobrá žena nebyla doma.“

„Vy ji znáte?“ zeptal jsem se.

„Vím, o ní a co s ní je, jen z doslechu od Omera a Jorama,“ odpověděla. „Byla jsem tam dnes ráno v sedm hodin. Pamatujete se, co mi o tom nešťastném děvčeti řekl Steerforth, jak jsem se s vámi oběma tenkrát viděla v hostinci?“

Když mi slečna Mowcherová položila tuto otázku, začal se velký klobouk na její hlavě spolu s ještě větším kloboukem na stěně opět kolébat dopředu a dozadu.

Pamatoval jsem si velmi dobře, nač naráží, protože jsem na to ten den myslil už mnohokrát. Řekl jsem jí to.

„Aby ho sám vládce všeho zla zatratil!“ pravila ta malinká žena a vztyčila mezi mnou a svýma jiskřivýma očima ukazováček. „A desetkrát víc aby zatratil toho zlotřilého sluhu! Já ale myslela, že to je mladická láska vaše!“

„Moje?“ podivil jsem se.

„Dítě, dítě! Ve jménu nešťastného slepého Osudu,“ zvolala slečna Mowcherová a lomila netrpělivě rukama, zatím co na krbové mřížce opět kolébala tělíčkem dopředu a dozadu, „proč jste ji jen tolik chválil, proč jste se červenal a vypadal tak rozčileně?“

Nemohl jsem sám sobě skrývat, že jsem se tak skutečně choval, ačkoliv důvod k tomu byl docela jiný, než se ona domnívala.

„Co jsem já mohla vědět?“ řekla slečna Mowcherová, znovu vytáhla kapesník, a kdykoli si ho pak v krátkých přestávkách přitiskla na oči, po každé dupla slabě nohou. „Viděla jsem, jak vás zráží, jak vám kašulíruje. Viděla jsem, že jste v jeho rukách měkký vosk. Copak jsem byla z pokoje déle než minutu, když mi už ten jeho sluha řekl, že ta »Mladá nevinnost« (tak říkal vám a vy mu pro všechny dny až do smrti můžete říkat »Starý hřích«) na ní celým srdcem visí a ona že má hlavu popletenou a má vás ráda, ale jeho pán se prý rozhodl, že z toho nesmí být žádný malér – spíš kvůli vám než kvůli ní – a proto že vlastně v městě zůstávají? Jak jsem mu mohla nevěřit? Viděla jsem, jak vás Steerforth konejší a těší tím, že ji chválí! Vy první jste vyslovil její jméno. Vy jste přiznal, že k ní odedávna chováte obdiv. Vás z čista jasna přecházelo horko a zima, vy jste se hned červenal a hned bledl, když jsem s vámi o ní mluvila. Co jsem si mohla myslet – a co jsem si taky myslela – než že jste, až na tu zkušenost, naveskrz prostopášný mladík a že jste padl do rukou, které mají zkušenosti až habaděj a mohou vás vést (když se jim zlíbí), aby vás ochránily? Ach, achich ach! Báli se, abych nekápla na pravdu,“ zvolala slečna Mowcherová, slezla s krbové mřížky a začala s oběma krátkýma rukama žalostně vzepjatýma cupkat po kuchyni sem a tam, „protože jsem zatrachtile fikaný purclík – a to musím být, abych se vůbec životem protloukla! – a dočista mě oklamali, a já tomu ubohému nešťastnému děvčeti dala dopis! A ten dopis, jak pevně věřím, byl vlastně začátek toho, že vůbec kdy promluvila s Littimerem, který tady zůstal schválně jen proto.“

V úžasu nad vší tou odhalenou věrolomností jsem jen stál a díval se, jak slečna Mowcherová přechází po kuchyni; když jí došel dech, posadila se opět na krbovou mřížku, osušila si kapesníkem tvář a dlouhou chvíli potřásala hlavou, aniž jinak hnula tělem nebo i jen slůvkem porušila ticho.

„Moje venkovská túra,“ dodala konečně, „mě předevčírem večer přivedla do Norwiche, pane Copperfielde. To, co jsem se tam náhodou dohmátla, jak sem potají přijíždějí a zase odjíždějí – bez vás, to mi bylo divné – ve mně vzbudilo podezření, že někde něco neklape. Když včera večer projížděl Norwichem dostavník z Londýna, nasedla jsem do něj a dnes ráno jsem byla tady. Ach, achich ach, tuze pozdě!“

Chudinka malá Mowcherová se ze všeho toho nářku a rozrušení tak roztřásla zimou, že se na mřížce obrátila ke krbu, strčila si ubohé promáčené nožičky do popela, aby si je zahřála, a seděla jako velká loutka a dívala se do ohně. Já seděl v křesle na druhé straně krbu, nořil se do zádumčivých úvah a díval se také do ohně a občas na ni.

„Musím jít,“ řekla konečně a při těch slovech se zvedla. „Je už pozdě. Nemáte ke mně nedůvěru, že ne?“

Když jsem se střetl s jejím pohledem, který byl stejně bystrý jako vždy, kdykoli se mne na něco ptala, nemohl jsem na takovou nenadálou výzvu odpovědět „ne“ docela upřímně.

„Ale jděte!“ řekla, když přijímala ruku, kterou jsem jí podával, abych jí pomohl překročit krbovou mřížku, a zadívala se mi hloubavě do obličeje. „Vy dobře víte, kdybych byla normálně rostlá, že byste ke mně nedůvěru neměl.“

Cítil jsem, že v tom je hodně pravdy, a málem jsem se za sebe styděl.

„Jste mladý muž,“ řekla a pokývla hlavou, „a dejte si poradit, i když od skrčka jen tři stopy žádný palec. Snažte se, můj dobrý příteli, nepřikládat tělesným vadám vady duševní, leda byste pro to měl vážný důvod.“

Zatím se jí podařilo zdolat krbovou mřížku a mně se podařilo zdolat nedůvěru. Ujistil jsem ji o své víře, že mi o sobě podala pravdivé vysvětlení a že oba jsme byli neblahými nástroji v rukou pletichám. Ona mi poděkovala a řekla, že jsem hodný mládenec.

„A pamatujte si,“ zvolala, když se cestou ke dveřím obrátila a s ukazováčkem opět vztyčeným se na mne chytrácky podívala, „podle toho, co jsem slyšela – mám vždycky uši našpicované, protože si nemohu dovolit nechávat ladem schopnosti, které mám – jsou jisté důvody, proč je podezřívám, že odjeli do ciziny. Ale jestli se někdy vrátí, ať už oba nebo jenom jeden z nich, a já budu ještě na živu, tak na to při všech těch pochůzkách po kraji spíš brzo přijdu já než kdo jiný. A co se dovím já, to se dovíte taky vy. Jestli se mi kdy naskytne možnost prokázat tomu nebohému svedenému děvčeti nějakou službu, tak to při všem, co je mi svaté, taky poctivě udělám! A pro Littimera by bylo lepší, kdyby měl v patách spíš ohaře než malou Mowcherku!“

Když jsem pozoroval pohled, jímž tato slova provázela, uvěřil jsem tomuto poslednímu prohlášení bez vší výhrady.

„Víc mi věřit nemusíte, ale nevěřte mi ani míň, než byste věřil normálně rostlé ženě,“ řekl ten malý tvor a dotkl se prosebně mého zápěstí. „Jestli mě zas někdy uvidíte ne takovou, jako jsem dnes, ale jaká jsem byla, když jste mě viděl poprvé, tak uvažte, v jaké jsem právě společnosti. Připomeňte si, že jsem docela bezmocný, bezbranný človíček. Představte si mě, jak sedím doma s bratrem jako já a se sestrou jako já, když jsem skončila denní turnus. Potom o mně snad už nebudete smýšlet tak nespravedlivě ani se nebudete divit, že dovedu být nešťastná a vážná. Dobrou noc!“

Podal jsem slečně Mowcherové ruku s míněním velmi odlišným od toho, jaké jsem o ní až dosud měl, a otevřel jsem jí dveře, aby mohla odejít. Nebyla to žádná maličkost, ten velký deštník roztáhnout a strčit jí ho ve správné poloze do ruky; ale konečně se mi to podařilo a já ho viděl hopsat deštivou ulicí bez sebemenšího zdání, že pod ním někdo je, leda když ho nějaký silnější než obyčejný proud z některého přeplněného okapu překotil ke straně a odhalil pod ním slečnu Mowcherovou, jak se ho ze všech sil snaží zase narovnat. Když jsem dvakrát či třikrát vyběhl z domu, abych jí pomohl – což byla námaha zbytečná, protože deštník už zase začal hopsat jako ohromný pták pryč, dřív než jsem k němu doběhl – zašel jsem dovnitř, vlezl jsem si do postele a spal jsem až do rána.

Ráno za mnou přišli pan Peggotty a moje stará chůva a v časnou hodinu jsme se pak vydali na dostavníkovou stanici, kde na nás čekala paní Gummidgeová a Ham, aby nám dali sbohem.

„Mladý pane Davy,“ šeptal mi Ham, když mě odtáhl stranou, zatím co si pan Peggotty ukládal vak k ostatním zavazadlům, „má ouplně zničený život. Neví, kam jde, neví, co ho čeká; vydává se na cestu, na které stráví s přestávkami celý zbytek života, na to vám dávám slovo, jestli nenajde, co hledá. Věřím, že mu budete přítelem, mladý pane Davy, viďte?“

„Spolehněte na mne, to jistě budu,“ odpověděl jsem vážně a podal jsem na to Hamovi ruku.

„Děkuju vám. Děkuju vám, jste strašně hodný, pane. A ještě něco. Mám dobré místo, mladý pane Davy, jak víte, a co si vydělám, to nemám níčko zač utratit. Peníze už pro mne nemají níčko cenu, leda co potřebuju na živobytí. Kdybyste mu je mohl do něčeho ukládat, bude se mi pracovat s lehčím srdcem. Ačkoliv co se tejče toho, pane,“ hovořil Ham velice rozhodně a klidně, „nesmíte si myslet, že nebudu tak jako tak pořád pracovat jako muž a jednat, jak nejlíp je v mé moci!“

Řekl jsem mu, že o tom jsem z hloubi duše přesvědčen, a nadhodil jsem mu, že jednou přijde možná čas, jak doufám, kdy přestane vést ten samotářský život, na nějž nyní zcela přirozeně pomýšlí.

„I to to, pane,“ řekl Ham a zavrtěl hlavou, „to všechno je za mnou a pryč, pane. To místo, co je prázdné, nemůže do smrti už nikdo zaplnit. Ale na to s těmi penězi budete pamatovat – aby jako měl pořád nějaké pro sebe uložené, že?“

Když jsem mu ještě připomněl, že panu Peggottymu plyne z odkazu jeho zesnulého švagra stálý, i když dozajista velmi skrovný příjem, slíbil jsem mu, že toho budu dbát. Potom jsme se spolu rozloučili. Ještě teď se s ním nemohu rozloučit, abych si s bolestí nevzpomněl jak na jeho skromnou statečnost, tak na jeho hluboký zármutek.

A pokud jde o paní Gummidgeovou, tu bych se podjal úkolu do značné míry obtížného, kdybych se pokusil popsat, jak klusala na ulici podle dostavníku, jak slzami, které se snažila potlačit, neviděla nic než pana Peggottyho na střeše a jak vrážela do lidí, kteří šli opačným směrem. Bude proto nejlépe, když ji nechám sedět na schůdku pekařského krámu – bez dechu, s kloboukem, který pozbyl vůbec všeho tvaru, a jen s jedním střevícem, neboť druhý leží hezký kousek daleko na chodníku.

Když jsme dojeli k cíli cesty, první naší starostí bylo poohlédnout se po nějakém jednoduchém bydlení pro Peggotku, kde by mohl přenocovat i její bratr. Měli jsme štěstí a našli jsme pokoj, který se vyznačoval velkou čistotou a lácí, nad hokynářským krámkem jen o dvě ulice od mého bytu daleko. Když jsme toto obydlí najali, koupil jsem v hostinské jídelně kus studeného masa a pozval jsem své společníky z cesty k sobě na čaj – čin to, jak s lítostí uvádím, který se nesetkal u paní Cruppové se souhlasem, nýbrž právě naopak. Abych však smýšlení a rozpoložení této dámy objasnil, měl bych poznamenat, že se jí citelně dotklo, když Peggotka nebyla v mém bytě ještě ani deset minut a už si vykasala smuteční šlep a pustila se v mé ložnici do uklízení. To považovala paní Cruppová za rovnocenné s dovoleností, a jak se vyjádřila, dovolenost je nešvar, který nikdy netrpí.

Cestou do Londýna mi pan Peggotty oznámil rozhodnutí, které pro mne nebylo zcela nečekané. Hodlal si totiž ze všeho nejdřív promluvit s paní Steerforthovou. Protože jsem cítil povinnost mu v tom pomoci a rovněž dělat mezi nimi prostředníka, napsal jsem jí ještě týž večer s úmyslem, abych její mateřské city co možná nejvíc ušetřil. Vylíčil jsem jí tak mírnou formou, jak jsem jen dovedl, jakou křivdu pan Peggotty utrpěl a jaký podíl na tom bezpráví padá na mou hlavu. Napsal jsem, že to je člověk sice velmi prostého stavu, ale vysoce ušlechtilého a poctivého založení a že se odvažuji vyjádřit naději, že mu v jeho těžkém neštěstí neodepře přijetí. Jako dobu našeho příchodu jsem ohlásil druhou hodinu odpolední a dopis jsem osobně zanesl k první ranní poště.

V stanovenou dobu jsme stáli u dveří – u dveří onoho domu, v němž jsem ještě před několika málo dny cítil takové štěstí, v němž jsem tak marnotratně hýřil mladickou důvěrou a vřelostí srdce; u domu, který se mi na všechny příští časy uzavřel, který pro mne nyní byl pustinou, zříceninou.

Neukázal se žádný Littimer. Na naše zaklepání se objevila příjemnější tvář, která už za mé minulé návštěvy nahradila tvář jeho, a zavedla nás do salonu. Tam seděla paní Steerforthová. Když jsme vešli, přišla z druhého konce pokoje plavným krokem Rosa Dartlová a postavila se za její křeslo.

Z výrazu matčiny tváře jsem hned na první pohled vyčetl, že už ví přímo od syna, čeho se dopustil. Její tvář byla velmi bledá a nesla stopy hlubšího pohnutí, než jaké by byl pravděpodobně vzbudil jen samotný můj dopis, zeslabený ve své působivosti pochybnostmi, k nimž by ji byla její láska podnítila. Pomyslil jsem si, že se matka podobá synovi ještě víc, než jsem měl za to kdy dřív, a spíš jsem cítil, než viděl, že ta podobnost neušla ani mému společníku.

Seděla ve své lenošce vzpřímeně a se vznešeným, nehybným a chladným výrazem, který vypadal, jako by ho nic nedokázalo vzrušit. Zadívala se velice upřeně na pana Peggottyho, když před ní stanul, a on se stejně upřeně zadíval na ni. Bystrý pohled Rosy Dartlové zahrnoval nás všechny. Několik okamžiků nepadlo ani slůvko. Potom paní Steerforthová pokynula panu Peggottymu, aby se posadil, ale ten zdušeným hlasem řekl: „Nepovažoval bych to za přirozené, paní, abych si v tomhle domě sedal. Raději postojím.“ A nato následovalo další mlčení, jež paní Steerforthová přerušila takto:

… Seděla ve své lenošce vzpřímeně a se vznešeným, nehybným a chladným výrazem, který …

„K své hluboké lítosti vím, co vás sem přivádí. Co ode mne chcete? Co ode mne žádáte, abych udělala?“

Pan Peggotty si strčil klobouk pod paždí, nahmatal v náprsní kapse Emilčin dopis a vytáhl, rozložil a podal jí ho.

„Prosím, paní, přečtěte si to. To psala moje neteř!“

Přečetla dopis s týmž vznešeným a nepohnutým výrazem – aniž ji jeho obsah sebemíň dojal, pokud jsem mohl posoudit – a potom mu ho vrátila.

„Ledaže by mě přivedl zpátky jako paní,“ řekl pan Peggotty a přejel v dopise tu větu prstem. „Přicházím se zeptat, paní, jestli váš syn dodrží slovo?“

„Ne,“ odpověděla.

„Proč ne?“ řekl pan Peggotty.

„Je to nemožné. Ponížil by se. Nemůžete nepozorovat, že ona stojí hluboko pod ním.“

„Povzneste ji tedy!“ řekl pan Peggotty.

„Je nevzdělaná a nevědomá.“

„Možná, že není, možná, že je,“ řekl pan Peggotty. „Já, paní, myslím, že není, ale nedovedu takové věcnosti posoudit. Naučte ji víc!“

„Protože mě nutíte, abych mluvila otevřeněji, což dělám velice nerada, pak pravím, že něco takového by bylo nemožné, když už pro nic jiného, tedy pro její nízké příbuzenstvo.“

„Poslyšte tohle, paní,“ odpověděl pan Peggotty zvolna a klidně. „Vy víte, co to znamená milovat své dítě. Já to vím taky. Kdyby byla stokrát moje dítě, nemohl bych ji milovat víc. Vy nevíte, co to znamená své dítě ztratit. Já to vím. Všechny hory zlata na světě (kdyby byly moje) bych od hodiny dal, kdybych si ji mohl za ně vykoupit. Ale zachraňte ji před touhle hanbou a my jí jaktěživo hanbu dělat nebudeme. Nikdo z nás, mezi kterými vyrostla, nikdo z nás, kteří jsme s ní žili pohromadě a chovali ji od malička jako poklad všech pokladů, už nikdy na její hezkou tvářičku nepohlédne. Spokojíme se tím, že ji necháme v klidu; spokojíme se tím, že na ni budeme na dálku myslet, jako by žila pod jiným sluncem a oblohou; spokojíme se tím, že ji ponecháme jejímu manželovi – možná i dětičkám – a budeme očekávat čas, až všichni staneme před svým Pánem sobě rovni!“

Neumělá výmluvnost, s níž pan Peggotty hovořil, se neminula docela s účinkem. Paní Steerforthová si sice dosud podržela hrdé chování, ale v jejím hlase, když odpovídala, se chvěl nádech vlídnosti:

„Nechci nic ospravedlňovat. Neodpovídám na žalobu protižalobou. Musím ale s lítostí opakovat, že to je nemožné. Takové manželství by nenapravitelně zničilo synovu životní dráhu a rozmetalo všechny jeho vyhlídky. Není nic jistějšího, než že se to manželství nikdy uskutečnit nemůže a také se nikdy neuskuteční. Kdyby snad bylo možné nějaké jiné odškodnění…“

„Dívám se na přesnou podobu tváře,“ přerušil ji pan Peggotty s upřeným, ale planoucím pohledem, „která se na mne dívala v mém domě, u mého krbu, na mé lodi – nevím kde všude – s úsměvem a přátelstvím, zatím co byla tak zrádná, že se hněvem málem neznám, když na to pomyslím. A když podoba té tváře ví, že za zničení a zkázu mého dítěte nabízí peníze, a nehoří při tom krvavým plamenem, pak je stejně špatná. Ba nevím, když patří dámě, jestli není špatnější.“

V mžiku se teď změnila. Po obličeji se jí rozlil hněvivý ruměnec; pevně sevřela rukama opěradla lenošky a nesnášelivým tónem řekla:

„Jaké odškodnění můžete nabídnout vy mně za to, že se mezi mnou a mým synem rozevřela taková propast? Co je vaše láska ve srovnání s mou? Co je vaše odloučení ve srovnání s naším?“

Slečna Dartlová se jí jemně dotkla a sklonila k ní hlavu, aby jí něco pošeptala, ale paní Steerforthová nechtěla slyšet ani slovo.

„Ne, Roso, ani slovo! Ať ten člověk vyslechne, co povídám! Můj syn, jenž byl celým smyslem mého života, jemuž patřily všechny moje myšlenky, jemuž jsem od malička splnila každičké přání, s nímž jsem od jeho narození žila jedním společným životem – ten se najednou upne na nějakou ubohou holku a mne opustí! Kvůli ní mi mou důvěru oplácí soustavným klamáním a pro ni ode mne uteče! Tomu bídnému vrtochu obětuje matčiny nároky na synovskou poslušnost, lásku, úctu, vděčnost – nároky, které každým dnem a každou hodinou jeho života měly sílit v nezlomné pouto, proti němuž by nic neobstálo! To že není žádná křivda?“

Znovu se ji Rosa Dartlová pokusila uklidnit, ale znovu bezvýsledně.

„Říkám, Roso, ani slovo! Když on může vsadit všechno v životě na nejmalichernější věc, mohu já vsadit všechno v životě na cíl větší. Ať si jen s prostředky, které mu moje láska zaopatřila, jde kam chce! Myslí si snad, že mě svou dlouhou nepřítomností oblomí? Jestli si to myslí, tak zná svou matku tuze špatně! Ať toho rozmaru hned nechá, a s otevřenou náručí ho přijmu zpátky. Ať ji hned nenechá, a nesmí mi na oči, ať už jsem při zdraví nebo na smrtelné posteli, dokud budu mít dost síly, abych mohla na znamení protestu zvednout ruku – ledaže by se jí navždycky zbavil, kajícně ke mně přišel a vyžebral si moje odpuštění. To je mé právo. Na tom zadostučinění trvám. To je přehrada, která nás dělí! A tohle,“ dodala a hleděla přitom na svého návštěvníka s pyšným a nesnášenlivým výrazem, s nímž začala mluvit, „že není žádná křivda?“

Zatím co jsem poslouchal a viděl matku pronášet tato slova, připadalo mi, že poslouchám a vidím syna vyzývavě je zamítat. Všechnu nepoddajnost a svéhlavost vzdorného ducha, kterou jsem kdy viděl u něho, jsem teď viděl u ní. Všechna moje tehdejší znalost jeho scestné živelné průbojnosti se náhle stala i znalostí povahy její a poznatkem, že obě povahy jsou ve svých nejsilnějších pohnutkách navlas stejné.

Potom se opět stáhla do dřívější upjatosti a na mou adresu poznamenala hlasitě, že nemá smysl slyšet víc ani mluvit víc a že si přeje návštěvu ukončit. S důstojným výrazem vstala a chystala se odejít z pokoje, když vtom jí pan Peggotty pokynem naznačil, že toho není třeba.

„Nemějte strach, paní, že vás budu nějak zdržovat, nemám už, co bych řekl,“ poznamenal a obrátil se ke dveřím. „Nešel jsem k vám s žádnou nadějí a taky si žádnou naději neodnáším. Udělal jsem jenom, co jsem myslel, že bych udělat měl, ale nikdy jsem nedoufal, že by pošlo něco dobrého z toho, když zůstanu, kde právě jsem. Tenhle dům způsobil mně a mé rodině tuze mnoho zla, abych při zdravých smyslech něco takového očekával.“

S tím jsme odešli a zanechali jsme ji stát vedle lenošky co obraz vznešené postavy a krásné tváře.

Cestou ven jsme musili přejít dlážkovou verandu se skleněnými stěnami a skleněnou střechou, přes kterou se pjalo psí víno. Jeho lístky i úponky se svěže zelenaly, a protože byl slunný den, byly skleněné dveře do zahrady dokořán. Když jsme se octli u nich, proklouzla jimi dovnitř bezhlučným krokem Rosa Dartlová a oslovila mne:

„To je od vás hezké, na mou věru,“ řekla, „vodit sem toho člověka!“

Nikdy bych si nebyl pomyslil, že je možno takovou sílu hněvu a opovržení, jaká jí mrakem zastírala tvář a blýskala ze smolně černých očí, soustředit do kterékoli tváře, byť i do její. Jizvu po té ráně kladivem měla jako vždy, když její obličej jevil takové vzrušení, nápadně vystouplou. Když jsem se na Rosu zadíval a jizva sebou začala škubat, jak jsem to u ní viděl už jednou předtím, zakryla si ji rukou tak prudce, až se udeřila.

„To je ten pravý,“ řekla, „kterého se zastávat a vodit ho sem, nemyslíte? Jste vy mi povedený přítel!“

„Slečno Dartlová,“ ohradil jsem se, „přece nebudete tak nespravedlivá, abyste odsuzovala mne!“

„Pročpak děláte mezi těmi dvěma šílenci rozkol?“ opáčila. „Což nevíte, že oba svou svévolí a pýchou přímo šílí?“

„Je to moje dílo?“ namítl jsem.

„Jestli to je vaše dílo!“ odsekla. „Proč jste sem toho člověka vodil?“

„Tomu muži se stalo těžké příkoří, slečno Dartlová,“ odpověděl jsem. „To vy možná nevíte.“

„Vím, že James Steerforth,“ řekla s rukou na hrudi, jako by chtěla zabránit, aby nebylo slyšet bouři, která v ní zuří, „má falešné a zkažené srdce a je zrádce. Ale co potřebuji vědět o tomhle člověku a jeho sprosté neteři? Co se o ně potřebuji starat?“

„Slečno Dartlová,“ odpověděl jsem, „jenom to příkoří ještě zveličujete. Je už tak dost těžké. Odcházím a řeknu vám jen tolik, že mu silně křivdíte.“

„Vůbec mu nekřivdím,“ odsekla. „Je to všechno nemravná, ničemná chamraď. Tu holku bych dala zmrskat!“

Pan Peggotty prošel beze slova kolem ní a vyšel ze dveří.

„Ach, styďte se, slečno Dartlová, styďte se!“ řekl jsem rozhorleně. „Jak srovnáte se svým svědomím, takhle dupat po jeho nezaslouženém neštěstí?“

„Podupala bych je nejraději všechny!“ odpověděla. „Dala bych mu zbořit barák. Jí bych dala na čelo vypálit znamení, navlékla bych ji do hadrů a vyhodila ji na ulici, aby pošla hlady. Kdybych měla moc vynést nad ní rozsudek, už bych se postarala, aby se to stalo. Postarala se? Ne, sama bych to udělala! Hnusí se mi! Kdybych jí kdy mohla její nectnou hanbu vyčíst do očí, šla bych kraj světa, abych to udělala! Kdybych ji mohla uštvat do hrobu, udělala bych to! Kdyby bylo jediné slovíčko útěchy, které by jí mohlo v hodince smrti přinést úlevu a jenom já to slovo znala, nevypustila bych je z úst, ani kdyby mě to stálo život!“

Uvědomuji si, že sama prudkost jejích slov dovede pouze slabě vyjádřit sílu vášnivého roznícení, jež jí zmítalo a jež se zřetelně obráželo v celé její bytosti, ačkoliv mluvila hlasem nikoli zvýšeným, nýbrž tišším než obvykle. Žádný popis její osoby, který bych tu mohl podat, by nevystihl plně, jak ji ve vzpomínce vidím a jak se celou bytostí poddávala hněvu. Viděl jsem prudkou vášeň už v mnoha podobách, ale v takové podobě jako u ní jsem ji dosud ještě neviděl.

Když jsem dohonil pana Peggottyho, kráčel zamyšleně a zvolna s kopce. Jakmile jsem se k němu připojil, řekl mi, že když teď ulehčil mysli od toho, co si předsevzal udělat v Londýně, hodlá se ještě ten večer „vydat na svou pouť“. Zeptal jsem se ho, kam chce jít. Odpověděl pouze: „Jdu, pane, hledat svou neteř.“

Vrátili jsme se do malého bytu nad hokynářským krámkem a tam jsem si našel příležitost, abych Peggotce opakoval, co mi její bratr řekl. Oplátkou mi prozradila, že jí ten den ráno řekl totéž. Nevěděla o nic lépe než já, kam chce její bratr jít, ale domnívala se, že si nějaký určitý plán už v hlavě sestavil.

Za těch okolností se mi od něho nechtělo odcházet a všichni tři jsme společně poobědvali hovězí sekanou, která byla jednou z mnoha dobrot, jimiž byla Peggotka proslulá, a kterou ten večer, jak si dobře vzpomínám, zvláště kořenily rozmanité příchuti jako čaje, kávy, másla, slaniny, sýra, čerstvého chleba, palivového dříví, svíček a ořechového protlaku, jejichž vůně ustavičně stoupaly z krámu. Po obědě jsme asi hodinu seděli u okna, ale mnoho jsme toho nenamluvili; a potom pan Peggotty vstal, přinesl si svůj nepromokavý vak a pořádnou sukovici a položil obojí na stůl.

Z hotovosti, kterou měla jeho sestra právě při sobě, přijal na účet svého odkazu menší částku – sotva dost velkou, jak jsem odhadoval, aby mu stačila na měsíc. Slíbil, že mi dá zprávu, kdyby se mu cokoli přihodilo, a potom si připjal ranec, vzal si do ruky klobouk i hůl a dal nám oběma sbohem.

„Ať tě doprovází všechno dobré, moje drahá duše,“ řekl a objal Peggotku, „a vás taky, mladý pane Davy!“ a potřásl mi rukou. „Jdu ji hledat, za hory a za doly. Kdyby se snad vrátila, zatím co budu pryč – ale ach, to se asi nestane! – nebo kdyby ji přivedl zpátky, tak mám v úmyslu žít s ní a umřít někde, kde by jí nikdo nemohl nic vyčítat. Kdyby se mělo se mnou něco stát, pamatujte si, že moje poslední slova, která jí vzkazuju, jsou: »Moje milované dítě provází moje nezměněná láska, která jí odpouští!«“

Říkal to slavnostně, s hlavou nepokrytou; potom si nasadil klobouk, sešel se schodů a vykročil ven na ulici. Šli jsme k domovním dveřím za ním. Byl teplý, prašný večer – právě chvíle, kdy na velké hlavní třídě, z níž postranní ulička odbočovala, věčný dusot nohou na chodníku dočasně zmlkl a kdy rudé slunce silně vzplanulo. Tak sám zahnul za roh naší stinné ulice do sálavého světla a v něm se nám rozplynul.

Zřídka kdy se přiblížila ta večerní hodina, zřídka kdy jsem se v noci probudil, zřídka kdy jsem pohlížel k měsíci nebo ke hvězdám nebo pozoroval clonu deště nebo poslouchal hučení větru, abych nepomyslil na jeho osamělou postavu, jak se co bědný poutník plahočí dál a dál, a abych si nepřipomněl slova:

„Jdu ji hledat, za hory a za doly. Kdyby se mělo se mnou něco stát, pamatujte si, že moje poslední slova, která jí vzkazuju, jsou: »Moje milované dítě provází moje nezměněná láska, která jí odpouští!«“

33. Blažená

Celou tu dobu jsem vytrvale miloval Doru, stále víc a víc. Její představa mi byla v mém zklamání a zármutku útočištěm a do jisté míry je mírnila, ba mírnila i žal nad ztrátou přítele. Čím víc jsem litoval sám sebe nebo čím víc jsem litoval druhé, tím víc jsem hledal útěchu v přeludném obraze Dořině. Čím výš se hromadila šalebnost a trudnost světa, tím jasněji a čistěji zářila nad světem hvězda Dořina. Nemyslím, že jsem měl nějakou určitou představu, odkud Dora vlastně pochází či do jaké míry je příbuzná s bytostmi vyššího řádu, ale jsem si zcela jist tím, že bych byl s hněvem a opovržením odmítl domněnku, že je stejně prostý lidský tvor jako každá jiná dívka.

Smím-li se tak vyjádřit, Dora mi přímo kolotala celým tělem. Byl jsem do ní nejenom až po uši zamilovaný, ale byl jsem jí prostě naveskrz prosáklý. Obrazně řečeno, bylo by se ze mne dalo vyždímat tolik lásky, že se v ní mohl kdokoli utopit, a přece by jí bylo v mém srdci i v celé mé bytosti zůstalo ještě dost, aby prostoupila celý můj život.

První, co jsem po návratu do Londýna v té věci o své újmě udělal, bylo to, že jsem se vydal na noční procházku do Norwoodu a tam jsem co subjekt jedné pythické věštby 131& svého útlého dětství „obcházel kolem domu, aniž jsem o něj zavadil“ a myslil při tom na Doru. Domnívám se, že prapůvod této nepochopitelné šarády 132& byl měsíc.

[&131 pythická věštba – Pythie byla kněžka chrámu Apollonova ve staro-řeckých Delfách. Její věštby bývaly často nejasné, dvojsmyslné. Odtud se označení „pythický“ užívá o každém nesrozumitelném, záhadném výroku.]

[&132 šaráda – (z franc.) slabičná hádanka; přeneseně „záhada“.]

Ať to už bylo co bylo, já, náměsíčný otrok Dořin, jsem se dvě hodiny ploužil kolem dokola domu a zahrady, nahlížel škvírami v plaňkovém plotě dovnitř, s nesmírnou námahou jsem natahoval bradu nad rezavé hřeby na vršku, posílal polibky světlům v oknech, a co chvíli blouznivě vzýval noc, aby mou Doru chránila – nevím už přesně před čím, ale předpokládám, že před ohněm. Možná že před myšmi, k nimž Dora cítila silný odpor.

Moje láska mi tak tížila srdce a svěřit se Peggotce mi připadalo tak přirozené, že jsem jí jednou večer, když jsem ji zastihl, jak s obvyklou výbavou rukodělného náčiní sedí zase vedle mne a horlivě se probírá mým šatníkem, celé to úžasné tajemství s patřičně rozvláčným okolkováním prozradil. Peggotka projevila o věc velký zájem, ale za nic jsem ji nedokázal přimět, aby se na případ dívala mýma očima. Byla nehorázně předpojatá v můj prospěch a vůbec nemohla pochopit, proč bych měl kvůli tomu mít nějaké obavy nebo být malomyslný. „Ta mladá slečna se může považovat za šťastnou,“ poznamenala, „že má takového kavalíra. A co se týče jejího tatínka,“ řekla, „pro pět ran, co vlastně čeká ten?“

Ale všiml jsem si, že páně Spenlowův proktorský talár a tuhý nákrčník srazil Peggotce trochu hřebínek a vnukl jí zbožnější úctu k muži, který se v mých očích den ze dne vznášel stále výš a výš a z něhož, jak mi připadalo, když seděl v soudní síni prkenně zpříma mezi listinami, vyzařoval odraz třpytného jasu jako z nějakého majáčku uprostřed moře papíru. Abych nezapomněl, vzpomínám si ještě, jak jsem s neobyčejně podivnými pocity nejednou uvažoval o tom – také když jsem seděl v soudní síni – že by všichni ti ponuří staří soudcové a doktoři o Doru nijak nestáli, i kdyby ji znali – že by se jistě nepomátli na rozumu nadšením, kdyby jim někdo navrhl, aby se s Dorou oženili – že by Dora mohla zpívat a na tu svou slavnou kytaru hrát, až by mne přivedla na pokraj šílenství, a přesto by jediného z těch ospalých peciválů nevylákala ani o krůček z vyjeté dráhy!

Ošklivili se mi, od prvního do posledního. Ti vyšeptalí staří zahradníci na květnici srdce mě všichni do jednoho osobně uráželi. Celý tribunál pro mne nebyl nic jiného než jeden jediný tupohlavý, necitelný popleta. Obhájcovský pult neměl do sebe o nic víc půvabu ani poesie než výčepní pult v hospodě.

S nemalou pýchou jsem se vlastnoručně ujal vyřízení Peggotčiných záležitostí; dal jsem ověřit pravost závěti, výhodně jsem věc projednal s pozůstalostní berní kanceláří, zavedl jsem Peggotku do banky a brzy jsem všechno uvedl do spořádaných kolejí. Suchopárný ráz tohoto právního jednání jsme si zpestřili tím, že jsme se šli podívat na nějaké opocené voskové figuríny ve Fleet Streetu (za těch dvacet let už roztálé, doufám), navštívili výstavu slečny Linwoodové, kterou si pamatuji jako honosnou hrobku vyšívaných ručních prací, vhodnou ke zpytování svědomí a pokání, prohlédli si londýnský hrad a vylezli do svatopavelské kupole. Všechny ty divy poskytly Peggotce tolik potěšení, kolik ho byla za daných okolností s to vychutnat – všechny, myslím, s výjimkou chrámu sv. Pavla, který se pro její dlouholetou lásku ke kasetě s šitím stal soupeřem obrázku na víku a jejž to umělecké dílko podle Peggotčina názoru v leckterých podrobnostech předstihovalo.

Když jsme vyřídili Peggotčinu věc, která byla toho druhu, jemuž jsme ve Dvorech říkali „běžná rutina“ (a každá běžná rutina byla věru velmi snadná a výnosná), vzal jsem ji jednou ráno s sebou do kanceláře, aby tam vyrovnala účet. Starý Tiffey mi řekl, že pan Spenlow odešel, aby jednomu pánovi zařídil přísežné prohlášení k sňatkovému povolení, ale poněvadž jsem věděl, že biskupská dispensní kancelář i úřad generálního vikáře jsou velmi blízko naší kanceláře a pan Spenlow se jistě brzy vrátí, řekl jsem Peggotce, aby počkala.

Po stránce pozůstalostního řízení jsme byli ve Dvorech tak trochu jako pohřební ústav, neboť jsme povětšině dodržovali pravidlo vypadat při jednání s klienty ve smutku více méně zdrceně. Z podobné ohleduplnosti jsme při jednání s klienty v záležitostech sňatkových bývali zase radostní a spokojení. Upozornil jsem proto Peggotku, že patrně uvidí pana Spenlowa již značně zotaveného z otřesu, který mu způsobilo páně Barkisovo úmrtí; a opravdu se přihnal jako ženich.

Ale ani Peggotka, ani já jsme neměli oči pro něho, když jsme v jeho společnosti spatřili pana Murdstona. Změnil se jen pramálo. Jeho vlasy vypadaly stejně husté a byly dozajista stejně černé jako kdy předtím; a jeho pohled budil stejně málo důvěry jako kdysi.

„Ale, Copperfield!“ řekl pan Spenlow. „Tohoto pána znáte, nemýlím se?“

Zdrželivě jsem se „tomuto pánovi“ uklonil a Peggotka si ho sotva všimla. Pan Murdstone byl z počátku poněkud v rozpacích, že se setkává s námi oběma pohromadě, ale rychle se rozhodl, jak se zachovat, a přistoupil ke mně.

„Doufám,“ řekl, „že se vám daří dobře.“

„To vás přece sotva může zajímat,“ odpověděl jsem. „Ale když si to přejete vědět, tedy ano.“

Pohlédli jsme si navzájem do očí a pan Murdstone se obrátil k Peggotce.

„A vám?“ řekl. „S politováním shledávám, že jste ztratila manžela.“

„Není to první ztráta, kterou jsem v životě utrpěla, pane Murdstone,“ odpověděla Peggotka, rozechvělá od hlavy až k patě. „Jsem ráda, že za tuhle ztrátu nenese nikdo vinu, jak doufám – že ji nikdo nemá na svědomí.“

„Hm,“ řekl, „to je potěšitelné pomyšlení. Vykonala jste svou povinnost, že?“

„S povděkem myslím na to, že já nikomu život neukrátila,“ odpověděla Peggotka. „Ne, ne, pane Murdstone, já žádné líbezné stvoření ani neusoužila, ani hrůzou nesklátila předčasně do hrobu!“

Zahleděl se na ni na okamžik zasmušile – utrápeně, pomyslil jsem si – a potom obrátil hlavu ke mně, ale díval se mi na nohy místo do očí a řekl:

„Není pravděpodobné, že se my dva zase brzy setkáme; to bude bezpochyby pro nás oba zdrojem uspokojení, protože taková setkání, jako je dnešní, nemohou nikdy být příjemná. Neočekávám, že byste vy, který jste se proti mé spravedlivé autoritě, uplatňované jedině pro vaše dobro a nápravu, vždycky bouřil, ke mně teď choval nějaké přátelské city. Odcizuje nás vzájemná nechuť…“

„Pokud vím, hodně stará, že?“ přerušil jsem ho.

Usmál se a hodil po mně pohledem tak zlým, jaký ty jeho temné oči svedly.

„Kvasila už ve vašich dětských prsou,“ řekl. „Ztrpčovala život vaší nebohé matce. Máte pravdu. Doufám, že se možná ještě polepšíte; doufám, že se možná ještě napravíte.“

Rozhovor, který jsme vedli tlumeným hlasem v koutě přední kanceláře, ukončil zde pan Murdstone tím, že vešel do pokoje pana Spenlowa a řekl nahlas, jak dovedl nejlíbezněji:

„Pánové, kteří se věnují povolání pana Spenlowa, jsou na rodinné neshody zvyklí a vědí, jak jsou vždycky složité a obtížné!“ To řekl, vysázel peníze za své sňatkové povolení, a když spolu s úhledně složenou listinou přijal od pana Spenlowa i podání ruky a zdvořilé přání všeho blaha pro sebe i pro dámu, vyšel z kanceláře.

Bylo by mi možná dalo víc práce udržet se na uzdě a k takové řeči mlčet, kdyby mi bylo dalo méně práce vštípit Peggotce (která se, duše dobrá, zlobila jen kvůli mně), že nejsme na místě vhodném k uplatňování výčitek a protižaloby a že ji naléhavě žádám, aby zachovala klid. Byla tak neobyčejně pobouřená, že jsem s ní rád udělal narovnání ve formě vášnivého objetí, k němuž ji pohnulo toto oživení všech našich dávných křivd v její mysli, a že jsem je před panem Spenlowem a jeho písaři snesl, jak nejstatečněji jsem dovedl.

Pan Spenlow zjevně nevěděl, jaký vztah mne a pana Murdstona k sobě navzájem poutá; byl jsem tomu rád, protože jsem při tom, co jsem o životním osudu své nebohé matky pamatoval, ani sám u sebe nedokázal přenést přes srdce, abych se k němu znal. Pan Spenlow si zřejmě myslil, pakliže si o věci myslil vůbec něco, že vůdcem vládní strany v naší rodině je moje teta a že v ní existuje oposiční strana, vedená někým jiným – tolik jsem alespoň vyrozuměl z jeho řeči, zatím co jsme čekali, než pan Tiffey vyhotoví Peggotčin palmární účet.

„Slečna Trotwoodová,“ poznamenal, „je dozajista velice pevná a oposici jen tak lehko nepovolí. Chovám k jejímu charakteru obdiv a mohu vám jen blahopřát, Copperfielde, že stojíte na správné straně. Neshody mezi příbuzenstvem jsou sice velice politováníhodné, ale úžasně běžné – a hlavní věc je stát na správné straně“ – čímž myslil, jak se na to dívám já, na straně, která má víc peněz.

„Udělá znamenitou partii, nemyslíte?“ pravil pan Spenlow.

Vysvětlil jsem mu, že o tom sňatku vůbec nic nevím.

„Hleďme!“ pravil. „Pokud soudím podle několika slůvek, která utrousil pan Murdstone – jak se člověku v takových případech často stává – i podle toho, co uklouzlo slečně Murdstonové, řekl bych, že to je znamenitá partie.“

„Chcete tím říci, pane, že nevěsta má peníze?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ pravil pan Spenlow, „jak tomu rozumím, peníze by byly. A jak jsem slyšel, také krása.“

„Opravdu? Je ta jeho nová žena mladá?“

„Právě plnoletá,“ odpověděl pan Spenlow. „Tak nedávno, že bych skorem myslel, že čekali jenom na to.“

„Pomoz jí Pán Bůh!“ ozvala se Peggotka. A to s tak silným důrazem a tak neočekávaně, že jsme všichni tři byli v rozpacích, dokud nepřišel Tiffey s účtem.

Ale starý Tiffey se objevil brzy a podal účet panu Spenlowovi ke schválení. Pan Spenlow si uhnízdil bradu do nákrčníku, jemně si mnul čelist, s výrazem plným omluvy a politování – jako by to všechno bylo dílo Jorkinsovo – prohlédl jednotlivé položky a s tichým povzdechem potom účet vrátil zase Tiffeymu.

„Ano,“ pravil. „Je to správně. Úplně správně. Bylo by mě nesmírně blažilo, Copperfielde, kdybych byl mohl účet omezit jen na skutečné hotové výlohy, ale v kancelářském životě musím na neštěstí počítat s trapnou skutečností, že se nemohu řídit jen vlastním přáním. Mám společníka – pana Jorkinse.“

Poněvadž to vyslovil s jemnou trudnomyslností, což bylo skorem totéž, jako by za svou osobu neúčtoval vůbec nic, vyjádřil jsem mu Peggotčiným jménem dík a Tiffeymu jsem účet hotově zaplatil. Peggotka potom odešla do svého bytu a pan Spenlow a já jsme se odebrali do soudní síně, kde byla na pořadu jedna naše rozvodová pře, která se opírala o jisté důmyslné zákonné ustanovení (dnes už zrušené, myslím – na jehož základě jsem však svého času viděl několik manželství prohlásit za neplatné) a jejíž hlavní body byly tyto: Manžel, který se jmenoval Tomáš Benjamin, si dal vystavit sňatkové povolení pouze na jméno Tomáš, kdežto jméno Benjamin zamlčel pro případ, že by se v manželství necítil tak příjemně, jak očekával. A protože se v manželství skutečně necítil tak příjemně, jak očekával, nebo snad že ho manželka už trochu unavovala, vystoupil nyní, chudáček, po několika letech manželství prostřednictvím právního zástupce před soudem a prohlásil, že se ve skutečnosti jmenuje Tomáš Benjamin, a není proto vůbec ženatý. A soud mu to k jeho krajní spokojenosti potvrdil.

Musím přiznat, že jsem o nesmlouvavé spravedlnosti tohoto rozhodnutí měl jisté pochybnosti a že mi je z hlavy nezaplašil ani ten věrtel pšenice, který zahlazuje všechny nesrovnalosti.

Ale pan Spenlow zastával v té věci jiný názor. Řekl mi, abych se jen podíval na svět, ten má své dobré i špatné stránky. Abych se podíval na církevní právo, i to má své dobré i špatné stránky. Všechno je jen částí jednoho systému. Nu, výborně! Co prý ještě chci?

Neměl jsem dost smělosti, abych Dořinu otci připomněl, že bychom snad mohli ten svět i trošičku zlepšit, kdybychom si ráno hezky přivstali, vyhrnuli si rukávy a pustili se do práce; ale přiznal jsem, že bychom podle mého mínění mohli zlepšit Dvory. Pan Spenlow odpověděl, že by mi důrazně radil, abych takový nápad pustil z hlavy jakožto nehodný mého čestného charakteru, ale že by přesto ode mne rád slyšel, jaké zlepšení Dvorů bych považoval za možné.

Vybral jsem si namátkou to oddělení Dvorů, k němuž jsme právě měli nejblíž – neboť tou dobou byl náš klient opět neženáč a my byli ze soudní síně venku a zrovna jsme volným krokem míjeli budovu prerogativního úřadu 133& – a nadhodil jsem mu, že prerogativní úřad je podle mého mínění instituce prapodivně vedená. Pan Spenlow se zeptal, po jaké prý stránce. Se vší patřičnou úctou k jeho zkušenostem (jak se však bojím, větší část mé úcty platila spíš tomu, že je otcem Dory) jsem odpověděl, že je snad poněkud nesmyslné, když archiv tohoto soudu, který obsahuje originály závětí všech osob, jež za celá poslední tři století zůstavily v oblasti obrovské diecése canterburské 134& nějaké jmění, je uložen v nahodilé budově,

[&133 prerogativní úřad – Tak se nazýval někdejší soudní dvůr arcibiskupa canterburského, který se zabýval věcmi odkazovými, zvláště stvrzováním a uchováváním posledních vůlí.]

[&134 diecése canterburská – Canterburská diecése byla velice rozsáhlá, protože Canterbury je sídlem arcibiskupa anglikánské církve, primase celé Anglie. Také Londýn spadal do této diecése.]

nikdy k tomu účelu nezamýšlené, pronajímané ziskuchtivými archiváři pro jejich vlastní soukromý zisk, nijak bezpečné, ba ani proti požáru nezajištěné, v budově přecpané důležitými listinami v ní uloženými, jež je od střechy až po sklepy vysloveně předmětem výdělkářské spekulace archivářů, kteří vybírají od občanstva vysoké poplatky a cpou závěti občanů, jak a kam se prostě dá, neboť nemají žádný jiný cíl než se listin co nejsnáze zbavit. Že je snad poněkud nepochopitelné, když tito archiváři za to, že jejich zisk dosahuje ročně výše až osmi či devíti tisíc liber (nemluvě ani o ziscích podarchivářů a tajemníků), nemají povinnost věnovat aspoň malou část těch peněz na zajištění přiměřeně bezpečného uložení důležitých listin, které jim všechny vrstvy občanstva musejí volky nevolky svěřovat. Že je snad poněkud nespravedlivé, aby všechny vysoké hodnosti v tomto vysokém úřadě byly skvělé sinekury, zatím co nešťastní kancelisti, kteří v studené tmavé místnosti v patře dělají skutečnou práci, jsou nejhůř placení a nejméně vážení Londýňané, konající platné a důležité služby. Že je snad poněkud nemravné, aby vrchní archivář – jehož povinností je vycházet občanstvu, které se na úřad ustavičně obrací, ve všem potřebném co nejvíc vstříc – měl na základě své hodnosti sinekuru neslýchané výše (a byl kromě toho třebas ještě i knězem a mnohoobročníkem a kanovníkem katedrální kapituly a bůhvíčím vším), zatím co občanstvo musí podstupovat nepohodlí, jehož ukázku vidíme den co den odpoledne, když je v úřadě na pilno, a o němž víme, že je přímo nehorázné. Zkrátka, že tento pozůstalostní archiv diecése canterburské je snad úřadem venkoncem tak prohnilý a nesmysl tak zhoubně škodlivý, že by ho lidé, kdyby se u svatopavelského hřbitova nekrčil tak v koutku, o němž skorem nikdo neví, byli už dávno a dávno celý obrátili na ruby a vzhůru nohama.

Pan Spenlow se usmíval, když jsem se při tom námětu trochu rozehřál, a potom se začal se mnou o té věci přít, podobně jako se přel o věci první. Zeptal se, o co konec konců vlastně jde? Je prý to otázka citu. Má-li publikum pocit, že jeho poslední vůle jsou v bezpečné úschově, a považuje-li za samozřejmé, že se ten úřad zlepšit nedá, komu je to na škodu? Nikomu. Komu je to na prospěch? Všem sinekuristům. Výborně! Dobré stránky mají tedy vrch! Není to možná systém dokonalý; nic není přece dokonalé; ale on má námitky proti tomu, aby se do toho vrážel klín. Za trvání prerogativního úřadu rozkvetla sláva vlasti. Vražte pod základy prerogativního úřadu klín, a sláva vlasti odkvete. Považuje za stěžejní rys ušlechtilého muže, aby bral věci tak, jak je vidí; a nepochybuje prý ani v nejmenším, že nás prerogativní úřad všechny přetrvá. Podrobil jsem se jeho názoru, ačkoliv jsem v duchu o jeho správnosti silně pochyboval. Shledávám však, že měl pravdu, neboť tento úřad nejenže trvá až do tohoto okamžiku, ale přetrval i prudký útok slavné parlamentní resoluce, přednesené (ne tuze ochotně) před osmnácti lety, která obsahovala podrobné rozvedení všech těchto mých námitek a udávala, že zbylý úschovný prostor pro poslední vůle nestačí pojmout větší množství závětí, než kolik se jich nashromáždí za dva a půl roku. Co s nimi od té doby dělali, zda jich mnoho poztráceli nebo zda je čas od času odprodávají mlékárnám na balení, to nevím. Jsem rád, že tam ještě není závěť má, a doufám, že tam ještě nějakou dobu ani nepoputuje.

Vypsal jsem to všechno v této své blažené kapitole, protože sem to taky dějově správně zapadá. Když jsme se totiž s panem Spenlowem do této rozmluvy už zabrali, protáhli jsme pak nejen hovor, ale i svou pomalou procházku sem a tam, až se řeč posléze stočila na všeobecné věci. A tak se nakonec stalo, že mi pan Spenlow řekl, že od toho dne za týden má Dora narozeniny; a těšilo by ho prý, kdybych je při té příležitosti navštívil a zúčastnil se výletu. Rázem jsem ztratil hlavu; a v úplně slabomyslného jsem se proměnil druhý den, když mi došla kartička, lemovaná papírovou kraječkou, se slovy: „Na pozvání mého papá. Nezapomeňte.“ A zbývající dobu jsem přestál v oblouzeném stavu.

Myslím, že jsem v přípravách na tuto rajskou událost provedl všechny pošetilosti, které se vůbec daly provést. Až mě horko přechází, když si vzpomenu, jaký jsem si koupil nákrčník. Mé boty by se byly hodily do kterékoli sbírky mučidel. V předvečer narozenin jsem obstaral a do Norwoodu dostavníkem poslal jemný košíček, který už jen sám o sobě byl téměř vyznáním lásky, jak se mi zdálo. Byly v něm perníčky s nejněžnějšími průpovídkami, jaké bylo možno za peníze sehnat. V šest hodin ráno jsem byl už na trhu v Covent Garden a kupoval kytici pro Doru. V deset jsem byl v sedle (pro tu slavnou událost jsem si najal bujného plesniváka) a s kyticí v klobouku, abych ji uchoval svěží, jsem klusal do Norwoodu.

Když jsem spatřil Doru v zahradě a stavěl se, jako bych ji neviděl, a když jsem přejel kolem domu a stavěl se, jako bych ho horlivě hledal, domnívám se, že jsem se tím dopustil dvou nepatrných pošetilostí, jichž by se na mém místě asi byli dopustili i jiní mladí pánové – neboť mi připadaly tak úžasně přirozené.

Ale ach, když jsem opravdu dům našel a před zahradní brankou s koně opravdu sestoupil a když jsem ty nelítostné španělské boty vlekl přes pažit k lavičce pod bezem, na níž seděla Dora, jak čarovná byla v mých očích za toho překrásného rána, mezi motýly, v bílém lýkovém kloboučku a v nebesky modrých šatech!

Byla s ní jedna mladá dáma – poměrně letitá – skorem dvacet, řekl bych. Jmenovala se slečna Millsová a Dora jí říkala Julie. Byla to Dořina důvěrná přítelkyně. Šťastná slečna Millsová!

Byl tam i Cik a ten, to se rozumí, na mne musel zase štěkat. Když jsem jí podával kytici, žárlivostí skřípal zuby. To směle mohl! Měl-li sebemenší tušení, jak jeho paní zbožňuji, to směle mohl!

„Ó, děkuji vám, pane Copperfielde! To jsou krásné květiny!“ řekla Dora.

Měl jsem předtím v úmyslu říci (a celé tři míle jsem cestou špekuloval, jakých nejlepších slov bych použil), že i já je považoval za krásné, dokud jsem tak blízko nich neviděl ji. Ale za nic jsem to ze sebe nevypravil. Tak mi z ní šla hlava kolem. Vidět ji, jak si tiskne květiny k důlku na bradičce, znamenalo ztratit v malátném okouzlení všechnu duchapřítomnost i všechnu vyjadřovací schopnost. Divím se, že jsem neřekl: „Máte-li srdce v těle, zabijte mě, slečno Millsová! Nechť zemru zde!“

Pak přidržela Dora mou kytici Cikovi, aby si přivoněl. Pak Cik zavrčel a za nic si nechtěl přivonět. Pak se Dora rozesmála a přistrčila Cikovi květiny ještě blíž, aby ho k tomu přinutila. Pak Cik chňapl po snítce geranie a cloumal jí v zubech, jako by vytřásal duši z pomyslné kočky. Pak ho Dora plácla, našpulila se a řekla: „Chudinky, moje krásné květiny!“ stejně soucitně, jak mi připadalo, jako by se byl Cik zakousl do mne. Přál jsem si, aby to byl udělal!

„Jistě budete strašně rád, pane Copperfielde, když vám povím,“ řekla Dora, „že tady ta mrzutá slečna Murdstonová dnes není. Odjela bratrovi na svatbu a bude přinejmenším tři neděle pryč. Není to nádherné?“

Odpověděl jsem, že to jistě musí být nádherné pro ni a že všechno, co je nádherné pro ni, je nádherné i pro mne. Slečna Millsová se na nás usmála s blahovolným výrazem povýšené moudrosti.

„Je to nejnepříjemnější tvor, jakého jsem kdy poznala,“ řekla Dora. „Nedovedeš si představit, Julie, jaká je vzteklá a protivná.“

„Ale ano, má milá, dovedu!“ řekla Julie.

„Ty snad ano, miláčku,“ odpověděla Dora s rukou na ruce Juliině. „Odpusť, že jsem u tebe neudělala hned výjimku, má milá!“

Z toho mi blesklo poznání, že slečna Millsová měla pohnutý život a v jeho průběhu podstoupila rozličné těžké zkoušky; a těm že patrně mohu přičítat moudrou blahovolnost, jíž jsem si v jejím chování už všiml. Během dne jsem zjistil, že věc se má takto: slečna Millsová nešťastně milovala, neboť věnovala lásku nehodnému muži, a nyní, po té spoustě strašlivých zkušeností, prý vyhledává ústraní a odříká se světa, ač při tom s neosobním zájmem dále sleduje nezkalené naděje a lásky mladých srdcí.

Tu však vyšel z domu pan Spenlow a Dora k němu přistoupila se slovy: „Podívej, papá, to jsou krásné květiny!“ A slečna Millsová se zamyšleně usmála, jako by chtěla říci: „Vy jepice, jen se těšte ze svého krátkého žití v jasném jitru života!“ A všichni jsme vykročili přes pažit ke kočáru, který se chystal vyjet.

Druhou takovou jízdu už nikdy nepojedu. Také jsem už druhou takovou nikdy nejel. V kočárku jeli jen oni tři, jejich košík, můj košík a pouzdro s kytarou. Kočárek měl ovšem střechu staženou a já klusal za ním – a Dora seděla zády ke koním a tváří ke mně. Květiny si položila hned vedle sebe na sedadlo a ze strachu, aby je Cik nepomačkal, ani za nic mu nedovolila, aby si k ní sedl s té strany. Často brala kytici do ruky, často se osvěžovala její vůní. V těch chvílích se naše oči často setkaly; a ničemu se tolik nedivím, jako že jsem svému bujnému plesnivákovi nepřepadl přes hlavu do kočárku.

Zvedal se prach, myslím. Zvedalo se hodně prachu, myslím. Mám nejasný dojem, že mě pan Spenlow huboval, proč v něm jedu; ale já o žádném prachu nevěděl. Vnímal jsem jedině mlhovinu lásky a krásy kolem Dory, jiného nic. Pan Spenlow chvílemi vstal a zeptal se mě, jak se mi líbí vyhlídka. Odpověděl jsem, že je nádherná, a to opravdu byla – ale já ve všem viděl jen Doru. Rozzářené slunce bylo Dora, ptačí zpěv byl Dora. Van jižního větru byl Dora a každý planý květ v živém plotě, do jednoho, až do nejútlejšího poupátka, byl samá Dora. Útěchou mi je, že mi slečna Millsová rozuměla. Jedině slečna Millsová se dovedla plně vžít do toho, co jsem cítil.

Nevím, jak dlouho jsme jeli, a až do téhle chvíle vím stejně málo, kam jsme jeli. Možná že někam ke Guildfordu 135&.

[&135 Guildford – starobylé město 70 km na jihozápad od Londýna, hlavní město hrabství Surrey.]

Možná, že některý kouzelník z Tisíce a jedné noci pro ten den ono místo přičaroval, a když jsme odjeli, zase je na věky odčaroval. Byl to palouček na svahu, pokrytý kobercem hebké trávy. Rostly tam stinné stromy a vřes a široko daleko, kam až oko dohlédlo, se táhl žírný kraj.

Bylo věru krušné, když jsem spatřil, že nás tam čeká společnost; a moje žárlivost, i na dámy, neznala prostě mezí. Ale všichni příslušníci mého pohlaví – zvlášť jeden panák, o tři čtyři roky starší než já, se zrzavým knírem, na němž si zakládal tak výbojně, že se to nedalo snést – byli mými nepřáteli na život a na smrt.

Všichni jsme rozbalili košíky a zabývali se přípravou oběda. Rudovous se holedbal, že dovede upravit salát (čemuž dodnes nevěřím), a vetřel se tím v obecnou pozornost. Několik mladých dam mu pralo salátové hlavičky a podle jeho návodu je krájelo. Dora byla mezi nimi. Cítil jsem, že mi Osud v tom člověku určil soka a že jeden z nás musí zhynout.

Rudovous připravil svůj salát (divil jsem se, jak ho může někdo jíst, protože já sám bych se ho nebyl dotkl ani za nic na světě!) a samozvaně se ujal dohledu nad vinným sklepem, který založil, podlec jeden vynalézavá, v dutém kmeni stromu. A nakonec jsem ho viděl, s obrovským kusem humra na talíři, obědvat u Dořiných nohou!

Mám jenom mlhavou představu, co se dělo nějakou dobu po tom, kdy se ten neblahý pohled mým očím naskytl. Že jsem byl veselý, to vím; byla to však veselost falešná. Přidal jsem se k mladičké holčičce v růžovém, s malýma očkama, a flirtoval jsem s ní o sto šest. Přijímala moje dvoření s potěšením, ale chovala-li se tak kvůli mně samému nebo proto, že měla nějaké záměry s Rudovousem, to říci nemohu. Připíjelo se Doře na zdraví. Když jsem jí připíjel, dělal jsem, jako bych byl jen pro ten účel přerušil zábavu a hned po přípitku se bavil zase dál. Když jsem se Doře ukláněl, zachytil jsem její pohled a připadalo mi, že se dívá úpěnlivě. Ale dívala se na mne přes hlavu Rudovousa a já zůstal neoblomný.

Mladičká holčička v růžovém měla matku v zeleném; a skorem si myslím, že nás zmíněná paní rozdělila z pohnutek diplomatických. Ale buď jak buď, zatím co se sklízely zbytky oběda, začala se společnost všeobecně trhat a já se odtoulal sám mezi stromy, vztekem a lítostí bez sebe. Právě jsem si v duchu rozbíral, nemám-li se tvářit, že mi není dobře, a na svém bujném plesniváku ujet – jedno už kam – když vtom jsem se srazil s Dorou a slečnou Millsovou.

„Pane Copperfielde,“ řekla slečna Millsová, „jste pavouk.“

Omluvil jsem se jí. Ne, vůbec ne.

„A Doro,“ řekla slečna Millsová, „ty jsi taky pavouk.“

Ach božínku, kdepak! Ani dost málo.

„Pane Copperfielde a Doro,“ řekla slečna Millsová tónem téměř velebným. „Tak už dost. Nenechte pro malicherné nedorozumění zvadnout květy jara, které, jakmile jednou vyraší a mrazem zajdou, již nikdy znovu nerozkvetou. Mluvím,“ řekla slečna Millsová, „ze zkušenosti, jíž mě poučila minulost – daleká, nenávratná minulost. Vytrysklé prameny, jež jiskří v slunci, nesmíte zasypat z pouhé svévole; oasu v saharské poušti nesmíte lehkomyslně zpustošit.“

Sotva jsem vůbec věděl, co dělám, tak strašlivě jsem celý hořel; ale popadl jsem Dořiny prstíky a políbil jsem jí ručku – a ona to strpěla! Políbil jsem ruku slečně Millsové; a zdálo se, aspoň já si tak myslil, že se všichni vznášíme rovnou do sedmého nebe.

Dolů jsme se už nesnesli. Pluli jsme v těch výšinách celý večer. Nejdříve jsme se toulali sem a tam mezi stromovím – já s Dorou, plaše do mne zavěšenou! – a ví Bůh, jakkoli to bylo všechno pošetilé, byl by to býval šťastný osud, kdybychom se byli s těmi bláhovými city rázem změnili v nesmrtelné a toulali se mezi těmi stromy až na věky!

Ale až tuze brzy jsme zaslechli smích a hovor ostatních a jejich volání: „Kde je Dora?“ Vrátili jsme se tedy a společnost si přála, aby Dora zazpívala. Rudovous se chystal přinést pouzdro s kytarou z kočáru, ale Dora mu řekla, že nikdo neví, kde je, jenom já. Tak byl Rudovous v jediném okamžiku poražen. A pouzdro jsem přinesl já, a já je odemkl, a já vyndal kytaru, a já seděl vedle Dory, a já jí držel šátek a rukavice, a já vpíjel každičký tón jejího milovaného hlasu, a ona zpívala mně, jenž jsem ji miloval – a ostatní se mohli třebas utleskat, ale jim zpěv vůbec neplatil!

Byl jsem radostí opilý. Bál jsem se, že mé štěstí je tuze velké, aby bylo skutečné, a že se každou chviličku probudím v Buckingham Streetu a uslyším paní Cruppovou cinkat čajovými šálky, jak připravuje snídani. Ale Dora zpívala a ostatní zpívali a slečna Millsová zpívala – o ozvěnách, jež dřímají v slujích Paměti; jako by jí bylo sto let – a potom se přihlásil večer a my pili čaj, kotlík bublal na ohni jako u cikánů a já byl stále šťastný jako nevím kdy.

Byl jsem šťastnější než nevím kdy, když se společnost nakonec zvedla a ostatní, poražený Rudovous a všichni vůbec, zamířili každý svou cestou a my, zatím co v tichém večeru a hasnoucím světle kolem nás stoupaly líbezné vůně, zamířili zase cestou svou. Protože pan Spenlow byl po šampaňském trochu ospalý – čest budiž půdě, jež zplodila révu, révě, jež vydala víno, slunci, jež jí dalo uzrát, a kupci, který je zpančoval 136&! – a protože v koutku kočárku tvrdě spal, jel jsem podle vozu a povídal si s Dorou.

[&136 zpančovat – zbryndat (lid. a hovor.).]

Obdivovala se mému koni a poplácávala ho – ach, jak mile vypadala ta ručka na koni! – a šátek se jí neustále svážel s ramenou a chvílemi jsem jí ho vlastní rukou přehazoval; ba připadalo mi dokonce, že i Cik začíná chápat, jak se věci mají, a uznávat, že se konečně musí rozhodnout a se mnou se spřátelit.

Rovněž tak i moudrá slečna Millsová – ta roztomilá, i když zdeptaná poustevnice; ten dívčí patriarcha ještě ani ne docela dvacetiletý, který od sebe zapudil svět a za žádnou cenu nesměl dopustit, aby se probudily ozvěny, jež dřímají v slujích Paměti; jak laskavě se zachovala ta!

„Pane Copperfielde,“ pravila slečna Millsová, „pojeďte na okamžik na tuhle stranu kočáru – máte-li totiž na okamžik čas. Ráda bych vám něco řekla.“

Vizte ten pohled, jak se na tom bujném plesniváku nakláním se strany k slečně Millsové a rukou se opírám o dvířka kočárku!

„Dora ke mně přijede na nějaký čas na návštěvu. Pozítří se mnou pojede k nám. Kdybyste nás chtěl navštívit, papá by vás jistě s radostí uvítal.“

Co jiného jsem mohl dělat než svolávat v duchu na hlavu slečny Millsové všechno požehnání a uložit si adresu slečny Millsové v nejchráněnějším koutku paměti? Co jsem mohl jiného udělat, než s vděčným pohledem a vřelými slovy slečně Millsové říci, jak hluboce si vážím její laskavé pomoci a jak úžasnou cenu přikládám jejímu přátelství?

Potom mě slečna Millsová dobrotivě propustila slovy: „Jděte si zase k Doře!“ a já šel; a Dora se vyklonila z kočárku, aby si se mnou mohla povídat, a celý zbytek cesty jsme si povídali; a já vedl svého bujného plesniváka tak těsně u kola kočáru, že jsem mu o ně odíral levou přední nohu a „seštrejch mu kůru“, jak mi řekl koňař, a musím za to prý „klopit tři libry sedm šilinkůch“ – což jsem zaplatil a pokládal to za cenu úžasně nízkou za tolik potěšení. Slečna Millsová seděla po celou jízdu s očima upřenýma na měsíc, šeptala si verše a vzpomínala, jak se domnívám, na dávné časy, kdy ona a pozemský svět měly ještě něco společného.

Norwood byl o mnoho mil blíž, než měl být, a jízda o mnoho hodin kratší, než měla být; ale kousek před cílem se pan Spenlow probudil a řekl: „Musíte zajít k nám, Copperfielde, a trochu si odpočinout!“ A když jsem pozvání přijal, usedli jsme k obloženým chlebíčkům a vinnému střiku. V osvětleném pokoji vypadala uzardělá Dora tak krásně, že jsem se nemohl odhodlat odejít, ale seděl jsem a seděl a díval se na ni jako ve snách, dokud mě chrápání pana Spenlowa nevyburcovalo k vědomí natolik, abych se odporoučel. Rozešli jsme se tedy; celou cestu do Londýna jsem na ruce cítil lehký dotyk Dořina stisku na rozloučenou, tisíckrát jsem si připomněl každičkou podrobnost i slůvko a konečně jsem ulehl doma do postele jako nejpoblázněnější jelimánek, jakého kdy láska připravila o všech pět smyslů.

Když jsem se druhý den ráno probudil, bylo to s rozhodnutím, že se Doře ze své lásky vyznám a zvím svůj osud. Otázka teď zněla: ráj či peklo! Žádná jiná otázka pro mne na světě prostě neexistovala a odpověď na ni mohla dát jedině Dora. Strávil jsem tři dny v nevýslovných bědách a mučil jsem se tím, že jsem všemu, co se kdy mezi mnou a Dorou událo, přikládal kdekterý nejnemožnější význam. Konečně, k tomu cíli úžasně nákladně vyšňořený, jsem se s břemenem vyznání v srdci vydal k slečně Millsové.

Dnes už nezáleží na tom, kolikrát jsem prošel ulicí sem a tam a kolikrát jsem obešel náměstí – v trapném vědomí, že odpovídám pythické šarádě svého dětství mnohem lépe než míněný originál – než jsem se dokázal přinutit, abych vyšlapal schůdky a zaklepal. I když jsem už konečně zaklepal a čekal u dveří, kmitl mi hlavou splašený nápad, abych se zeptal, bydlí-li tam pan Blackboy (po vzoru chudáka Barkise), požádal o prominutí a odešel. Leč statečně jsem vytrval.

Pan Mills prý není doma. Ani jsem nečekal, že bude. O něho přece nikomu nešlo. Slečna Millsová doma je. Slečna Millsová mi stačí.

Uvedli mě do pokoje v patře, kde byla slečna Millsová s Dorou. Byl tam i Cik. Slečna Millsová opisovala noty (vzpomínám si, že to byla nová píseň, která se jmenovala Žalozpěv lásky) a Dora malovala květiny. Jaké byly mé pocity, když jsem poznal své vlastní květiny – tytéž květiny, které jsem koupil na trhu v Covent Gardenu!

Nemohu říci, že si byly příliš podobné ani že se nějak zvlášť podobaly kterýmkoli květinám, jež se kdy mému pohledu naskytly; ale podle papírové manžety kolem nich, kterou obrázek zachycoval nadmíru věrně, jsem poznal, co ten umělecký výtvor představuje.

Slečna Millsová mě velice ráda viděla a velice litovala, že její papá není doma, ačkoli mi připadalo, že to všichni snášíme statečně. Slečna Millsová s námi několik minut rozprávěla a potom položila pero na Žalozpěv lásky, vstala a odešla z pokoje.

Začínal jsem si myslet, že to odložím na zítřek.

„Doufám, že chudáček váš kůň neměl duši na jazyku, když se večer dostal domů,“ řekla Dora a zvedla své překrásné oči. „Byla to pro něj dlouhá cesta.“

Žačínal jsem si myslet, že to udělám dnes.

„Pro něj to dlouhá cesta byla,“ řekl jsem, „protože on neměl nic, co by ho na tom výletě posilovalo.“

„Copak nedostal žádné krmení, chudáček?“ zeptala se Dora.

Začínal jsem si myslet, že to odložím na zítřek.

„Ale – to ano,“ řekl jsem, „bylo o něj postaráno dobře. Chci jen říci, že necítil to nevýslovné štěstí jako já, když byl tak nablízku vám.“

Dora sklonila hlavu nad své malování a po chvilce – zatím co já seděl s nohama zdřevěnělýma a celý planul horečkou – řekla:

„Jednu chvíli jste ten den zrovna nevypadal, jako byste o tom štěstí mnoho věděl.“

Poznal jsem, že v tom jsem až po krk a že to musím udělat hned teď.

„Ani dost málo jste o to štěstí nestál,“ řekla Dora s lehce zdviženým obočím a potřásla hlavou, „když jste seděl vedle slečny Kittové.“

Měl bych vysvětlit, že Kittová se jmenovala ta holčička v růžovém s malinkýma očkama.

„Ačkoliv opravdu nevím, proč byste o ně konečně měl stát,“ řekla Dora, „nebo proč byste tomu vůbec měl říkat štěstí. Ale ovšem, vy to nemyslíte doopravdy, co říkáte. A určitě nikdo nepochybuje, že máte úplnou volnost dělat, co se vám zlíbí. Ciku, ty darebo jeden, pojď sem!“

Jak jsem to udělal, to nevím. Udělal jsem to v okamžiku. Předešel jsem Cika. Měl jsem Doru v náručí. Oplýval jsem výmluvností. Nehledal jsem jediné slovíčko. Řekl jsem jí, jak ji miluji. Řekl jsem jí, že bez ní bych zemřel. Řekl jsem jí, že se jí kořím a že ji zbožňuji. Celou tu dobu Cik zběsile štěkal.

Když Dora sklopila hlavu a rozplakala se a celá se třásla, dostala má výmluvnost ještě vzletnější křídla. Přeje-li si, abych pro ni zemřel, stačí, když řekne jediné slůvko, a s ochotou to učiním. Život bez Dořiny lásky nestojí za žádných podmínek za to, aby se žil. Nesnesl bych ho a nesnesu ho. Miluji ji každou minutu, ve dne v noci, hned od první chvíle, kdy jsem ji spatřil. Tuhle minutu ji miluji přímo šíleně. Vždycky ji budu šíleně milovat, každičkou minutu svého života. Milenci milovali už přede mnou a budou zas milovat i po mně, ale žádný milenec ještě nemiloval, nemohl, nedovedl, nemůže ani nebude milovat tak, jako já miluji Doru. Čím víc jsem blouznil, tím víc Cik štěkal. Oba dva, každý svým způsobem, jsme okamžik co okamžik třeštili víc a víc.

Nu, nu! Konečně jsme Dora a já seděli na pohovce, už celkem klidně, a Cik se choval u ní na klíně a mírumilovně na mne mrkal. Kámen mi spadl se srdce. Úplně jsem se rozplýval blahem. Dora a já jsme byli snoubenci.

Domnívám se, že jsme měli jakousi nejasnou představu, že to všechno jednou skončí svatbou. Museli jsme nějakou takovou představu mít, protože Dora si vymínila, že se nikdy nevezmeme bez souhlasu jejího papá. Ale myslím, že jsme ve svém mladistvém opojení skutečně nehleděli do budoucnosti ani do minulosti a že jsme neměli jiný cíl než sladkou, nevědomou přítomnost. Umluvili jsme si, že své tajemství panu Spenlowovi prozatím nezjevíme; ale jsem si jist, že mi tehdy ani jednou nevstoupilo na mysl, že by v tom bylo něco nečestného.

Slečna Millsová, když se ji Dora vypravila najít a přivedla ji zpátky do salonu, byla zamyšlenější než obyčejně; obávám se, že událost, k níž zatím došlo, napomáhala k probuzení ozvěn, jež dřímají v slujích Paměti. Přesto nám dala své požehnání, ujistila nás o svém trvalém přátelství a vůbec k nám mluvila tak, jak se slušelo na Hlas z klášterní cely.

Jaký to byl bezstarostný čas! Jaký to byl pohádkový, šťastný, bláhový čas!

Čas, kdy jsem Doře měřil prst, abych jí dal udělat prsten, který měl být ze samých pomněnek, čas, kdy klenotník, jemuž jsem míru odnesl, mé tajemství uhodl a nad knihou objednávek se smál a napočítal mi, co se mu prostě zlíbilo, za tu rozkošnou hračičku s modrými kamínky – tak v mé vzpomínce spjatou s rukou Dořinou, že mi ještě včera, když jsem podobný prstýnek náhodou zahlédl na prstě vlastní dcery, srdcem projel letmý záchvěv jako bolestné bodnutí!

Čas, kdy jsem chodil po světě v tak slastném opojení ze svého tajemství a v takovém soustředění na osobní zájmy, čas, kdy jsem si uvědomoval čest a vážnost své lásky k Doře i její lásky ke mně tak silně, že kdybych se byl vskutku vznášel v oblacích, nebyl bych mohl být povznesenější nad lidi v postavení odlišném, kteří se plazili po zemi!

Čas, kdy jsme mívali ty schůzky v parčíku uprostřed náměstí a sedávali v špinavém altánu tak šťastní, že jedině pro to až dodnes miluji londýnské vrabce a v jejich učouzeném peří vidím nádherná pera tropických ptáků!

Čas, kdy jsme se prvně prudce pohádali (do týdne po našem zasnoubení) a kdy mi vrátila prstýnek v zoufale popleteném skládání, v němž použila strašlivého výroku, že „naše láska začala pošetilostí a skončila šílenstvím!“, čas, kdy mě ta hrozná slova přiměla, že jsem si rval vlasy a plakal, že je všemu konec!

Čas, kdy jsem se pod pláštěm noci rozletěl k slečně Millsové a mluvil s ní potají v pokojíku za kuchyní, kde stál mandl, a zapřísahal ji, aby mezi námi prostředkovala a uchránila mne před zešílením! Čas, kdy se slečna Millsová toho úkolu podjala, vskutku se s Dorou vrátila a s kazatelny vlastního hořkého mládí nás nabádala, abychom k sobě byli navzájem shovívaví a vyvarovali se saharské pouště!

Čas, kdy jsme plakali a udobřili se a znovu byli zase tak blažení, že se pokojík za kuchyní, i s mandlem a se vším všudy, změnil v pravý chrám Lásky, v němž jsme společně dojednali pravidelnou poštovní službu přes slečnu Millsovou v tom smyslu, že den co den dostane od nás obou pro druhého nejméně jeden dopis!

Jaký to byl bezstarostný čas! Jaký to byl pohádkový, šťastný, bláhový čas! Ani nad jediným ze všech časů v mém životě, jež už zhltl Čas, se nemohu v jedné a téže vzpomínce ani zpola tak usmívat, ani zpola tak něžně zamyslit jako nad časem tímto!

34. Teta mě překvapí

Hned, jak jsme se s Dorou zasnoubili, jsem napsal Agnes. Napsal jsem jí dlouhý dopis, v němž jsem se jí snažil vysvětlit, v jakém tonu blaženství a jaký je Dora poklad. Zapřísahal jsem Agnes, aby nepokládala mé city za nerozvážné blouznění, jež by mohla někdy vystřídat jakákoli láska jiná nebo jež by se i sebemíň podobalo mým chlapeckým vzplanutím, z nichž jsme si spolu tropívali žerty. Ujistil jsem ji, že hloubka mé lásky je prostě nezměrná, a vyjádřil jsem víru, že takovou lásku svět ještě nepoznal.

Nevím proč, ale když jsem za krásného večera u otevřeného okna psal Agnes a v mysli mi nepozorovaně a pokradmu vytanula vzpomínka na její jasné klidné oči a něžnou tvář, zapůsobila na neklid a rozčilení, v nichž jsem v poslední době žil a jimiž se do jisté míry vyznačovalo i samo moje štěstí, vlivem tak tišivým, že mi přinesla úlevu v slzách. Pamatuji se, že jsem nad dopisem zpola napsaným zůstal sedět s hlavou opřenou o ruku a piplal se s jakousi neujasněnou vidinou, že Agnes je jedním z úhelných kamenů mého pravého domova. Že bychom v tichém ústraní domu, její přítomností pro mne téměř posvěceného, musili být s Dorou šťastnější než kdekoli jinde. Že se mé srdce v lásce, radosti, strasti, naději či zklamání, prostě v každém citovém hnutí vůbec, přirozeně obrací tam a nachází v něm útočiště a nejlepšího přítele.

O Steerforthovi jsem se ani nezmínil. Napsal jsem jí pouze, že v Yarmouthu měli velkou žalost, kterou způsobil Emilčin útěk; a mně že vinou okolností, které ho provázely, zasadil ránu dvojnásobnou. Znal jsem, jak hbitě se vždycky dovedla dovtípit pravdy, a věděl jsem, že ona nikdy nebude první, kdo vysloví jeho jméno.

Na tento dopis jsem dostal odpověď obratem pošty. Když jsem ji četl, zdálo se mi, že slyším Agnes přímo ke mně mluvit. Při jeho čtení mi bylo, jako by mi v uších zněl její srdečný hlas. Co o něm mohu říci víc?

Zatím co jsem v poslední době často nebýval doma, několikrát za mnou přišel Traddles. Když zastihl v bytě jenom Peggotku a když mu Peggotka (která to vždy ochotně oznámila každému, kdo o to stál) oznámila, že je mou bývalou chůvou, navázal s ní dobromyslné přátelství a zdržel se, aby si s ní o mně popovídal. Tak to aspoň řekla Peggotka; ale obávám se, že to popovídání bylo zcela jednostranné, že povídala jenom ona a ještě neskromně dlouho, neboť když se už jednou dostala do řeči o mně, bylo ji věru velmi těžko zarazit, odpusť jí to Pán Bůh.

To mi připomíná, nejenom že jsem čekal Traddlesovu návštěvu jedno určité odpoledne, které si sám stanovil a které právě nastalo, ale že i paní Cruppová odmítla vykonávat všechno, co spadalo do jejího úvazku (kromě přijímat plat), dokud prý Peggotka nepřestane ke mně docházet. Když si paní Cruppová velmi vřískavým hlasem s někým na schodech – patrně s nějakým neviditelným domácím skřítkem, protože fysicky viděno, byla v těch chvílích vždycky sama – o Peggotce několikrát všelijak pohovořila, napsala mi dopis, v němž svůj názor rozvinula. Začala ho oním všeobecně použitelným prohlášením, které se jí hodilo při všech životních událostech, že je totiž sama máma, a pokračovala sdělením, že kdysi už viděla časy docela jiné, ale že co je na světě, měla vždycky ke všem špiclům, dotěrům a pomlouvačům živelný odpor. Nikoho neuvádí jménem, psala; ať se drbe, koho svrbí; ale odjakživa je zvyklá dívat se spatra na špicly, dotěry a pomlouvače, zvlášť na ty, kteří chodí ve vdovském smutku (tento dovětek podtrhla). Jestli je nějaký pán obětí špiclů, dotěrů a pomlouvačů (ale pořád nikoho nejmenuje), je to jeho osobní věc. Má právo si dělat, co se mu zlíbí, ať si to tedy dělá. Paní Cruppová má prý jen jedinou výhradu, a ta je, aby ji nikdo nepřiváděl s takovými osobami „do kontraktu“. Proto s omluvou prosí, aby se dál nemusela starat o hořejší byt, dokud věci nebudou v tom stavu, v jakém bývaly a v jakém by si jeden přál, aby zase byly; a ještě připomněla, že každou sobotu ráno najdu při snídani na stole její oučtíček a že žádá o jeho okamžité vyrovnání s dobře míněným úmyslem, aby se ušetřily všechny tahačky a aby „to konvenýrovalo“ na obě strany.

Po tomto dopise se paní Cruppová omezila na to, že kladla na schodech nástrahy, hlavně konve, a snažila se políčit na Peggotku, aby si polámala nohy. Žít v tomto stavu obležení bylo pro mne sice značně trapné, ale měl jsem z paní Cruppové příliš velký strach, abych připadl na nějaké východisko.

„Můj drahý Copperfielde,“ zvolal Traddles, když se přes všechny ty překážky na minutu přesně objevil u mých dveří, „jak se máš?“

„Milý Traddlesi,“ řekl jsem, „mám radost, že tě zas konečně vidím, a strašně mě mrzí, že jsi mě nezastihl doma už dřív. Ale byl jsem tolik zadaný…“

„Ano, ano, vím,“ řekl Traddles, „to se rozumí. Tvoje bydlí v Londýně, myslím, viď?“

„Co povídáš?“

„Ona – odpusť – slečna D. přece, víš,“ řekl Traddles a ze samé ohleduplnosti se začervenal, „bydlí v Londýně, myslím, ne?“

„Hm, ano. U Londýna.“

„Moje, jak si snad vzpomínáš,“ řekl Traddles s vážným výrazem, „žije až v Devonshiru – ta z deseti. Já proto nejsem tolik zadaný jako ty – v tomhle smyslu.“

„Divím se, že to vydržíš,“ odpověděl jsem, „vidět ji tak zřídka.“

„Hm!“ řekl Traddles rozjímavě. „Zdá se to opravdu jako div. Je to patrně proto, Copperfielde, že to jinak nejde, nemyslíš?“

„Patrně,“ odpověděl jsem s úsměvem a nikoli bez uzardění. „A taky proto, Traddlesi, že jsi tak úžasně stálý a trpělivý.“

„Jejej,“ řekl Traddles a zatvářil se nad tím hloubavě, „opravdu ti tak připadám, Copperfielde? Věru mě ani nenapadlo, že bych takový byl. Ale to děvče je učiněná perla, tak je docela možné, že mě trochou těch ctností nakazila. Když o tom tak teď mluvíš, Copperfielde, vůbec bych se ani nedivil. Věř mi, na sebe ustavičně zapomíná a stará se jen o ostatních devět.“

„Je z nich nejstarší?“ zeptal jsem se.

„Ach jejej, to ne,“ odpověděl Traddles. „Nejstarší je krása sama.“

Všiml si, jak se domnívám, že jsem se volky nevolky prostotě té odpovědi usmál, a s úsměvem ve své bezelstné tváři dodal:

„To se rozumí, ne že by moje Sofi – odjakživa to pokládám za hezké jméno, Copperfielde, co myslíš?“

„Velmi hezké!“ řekl jsem.

„To se rozumí, ne že by Sofi nebyla v mých očích taky krásná a že by nebyla jedno z nejmilejších děvčat, jaké kdy zem nosila, i v očích všech ostatních lidí (jak si aspoň myslím). Ale když říkám, že nejstarší je krása sama, tak tím myslím, že je opravdu –“ a oběma rukama jako by kolem sebe naznačoval oblaka, „víš, no, nebeská,“ dodal Traddles důrazně.

„Ale jdi!“ řekl jsem.

„No, ujišťuji tě,“ řekl Traddles, „něco úplně mimořádného, doopravdy! No, a víš, protože je stvořená pro společnost a k obdivu a nemůže toho vinou omezených rodinných prostředků mnoho užít, bývá přirozeně někdy trochu popudlivá a náročná. Ale Sofi jí vždycky náladu spraví!“

„Je Sofi nejmladší?“ zkusil jsem nazdařbůh.

„Jejej, to ne!“ odpověděl Traddles a zamnul si bradu. „Dvěma nejmladším je teprve devět a deset. Sofi je učí.“

„Je tedy snad druhá nejstarší?“ zkoušel jsem.

„Ne,“ odpověděl Traddles, „druhá je Sára. Ta má, chudák, něco s páteří. Doktoři říkají, že se nemoc časem upraví, ale prozatím musí Sára zůstat rok ležet. Sofi ji ošetřuje. Sofi je čtvrtá.“

„Mají matku na živu?“ zeptal jsem se.

„Ale ano,“ řekl Traddles, „matka žije. Je to opravdu znamenitá žena, ale ten vlhký kraj jejímu zdraví nesvědčí a ona – nu, pravda je, ztratila vládu v údech.“

„Ach Bože!“ povzdychl jsem.

„Hrozně smutné, že?“ potvrdil Traddles. „Ale pokud jde čistě o domácnost, není to ještě tak zlé, jak by to mohlo být, protože Sofi zastává její místo. Dělá matku své vlastní matce právě tak jako ostatním devíti.“

Pocítil jsem k skvělým vlastnostem této mladé dámy svrchovaný obdiv a v poctivém úmyslu nezanedbat nic, čím bych mohl Traddlesovo dobrácké srdce uchránit, aby ho nikdo ke škodě jejich příštího společného života podvodně nezneužíval, jsem se zeptal, jak se vede panu Micawberovi.

„Docela dobře, Copperfielde, děkuji,“ odpověděl mi Traddles. „Ale už u něho nebydlím.“

„Už ne?“

„Ne. Abys věděl, věc se má tak,“ řekl Traddles šeptem, „že si pro dočasné peněžní potíže změnil jméno na Mortimer a nevychází, dokud se nesetmí – a to si ještě bere brejle. Měli jsme u nás v domě kvůli činži exekuci. Paní Micawberová byla tak strašně rozčilená, že jsem opravdu nemohl odepřít a nepodepsat tu druhou směnku, o které jsme tady u tebe mluvili. Dovedeš si snad představit, Copperfielde, jaký to byl pro mne radostný pocit, když jsem viděl, že se tím věc urovnala a paní Micawberová zas přišla do nálady.“

„Hm!“ řekl jsem.

„Ne že by její spokojenost měla dlouhé trvání,“ pokračoval Traddles, „protože na neštěstí neuplynul ani týden a přišla nová exekuce. Ta naši společnou domácnost rozbila. Bydlím od té doby v zařízeném podnájmu a Mortimerovi žijí opravdu jako na zapřenou. Doufám, že to nebudeš pokládat za sobecké, Copperfielde, když ti řeknu, že ten koncesovaný vykonavatel odnesl i můj kulatý stolek s mramorovou deskou i Sofin květináč a stojan?“

„To je kruté!“ zvolal jsem pohněvaně.

„Dalo mi to – dalo mi to co proto,“ pravil Traddles se škubnutím v tváři, jímž ta slova obvykle provázel. „Neříkám to však jako výčitku, nýbrž s určitým úmyslem. Pravda je ta, Copperfielde, že jsem ty věci v době, kdy je zabavil, nemohl koupit zpátky. Za prvé proto, že vykonavatel patrně tušil, jak moc o ně stojím, a vyšrouboval jejich cenu do nemožnosti, a za druhé proto, že – že jsem neměl ani krejcar. No, od té doby hlídám jeho vetešnictví,“ řekl Traddles s velkým potěšením z té tajemnosti, „je to krám na horním konci Tottenham Court Roadu 137&, a dnes jsem konečně zjistil, že ty věci vyložil na prodej.

[&137 Tottenham Court Road – londýnská třída, vedoucí ze středu města do severních čtvrtí.]

Viděl jsem je jenom s druhé strany ulice, protože kdyby ten vetešník zahlédl mne, ach ouvej, nevěděl by, co za ně chtít! A když teď mám peníze, napadlo mě, že bys mi to možná udělal k vůli a tu svou dobrou chůvu požádal, aby do toho krámu zašla – když půjde se mnou, mohu jí ho ukázat z rohu sousední ulice – a aby za ty věci usmlouvala nejlepší cenu, jakou může, jako by je kupovala pro sebe.“

Radost, s níž mi Traddles tento návrh předkládal, i jeho dojem, že to je plán nejvýš důmyslný, patří v mé paměti mezi nejsvěžejší vzpomínky.

Řekl jsem mu, že mu má stará chůva jistě s velikou radostí pomůže a že vytáhneme do pole všichni tři společně, ale pod jednou podmínkou. Tou podmínkou bylo, že se slavnostně zařekne nikdy už panu Micawberovi nepropůjčit ani svůj podpis, ani cokoli jiného.

„Můj drahý Copperfielde,“ řekl Traddles, „to jsem už udělal, protože začínám sám uznávat, že jsem až dosud byl k Sofi nejenom nešetrný, ale že jsem k ní byl přímo nespravedlivý. Když jsem už jednou dal slovo sám sobě, není teď víc třeba mít nějaké obavy, ale s největší ochotou opakuji ten slib nyní znovu tobě. Tu první nešťastnou směnku jsem zaplatil. Nemám vůbec pochyby, že by ji byl pan Micawber zaplatil, kdyby byl mohl, jenže on nemohl. Ale jednu věc bych ti měl říci, Copperfielde, která se mi na panu Micawberovi velice líbí. Týká se té druhé směnky, která není ještě splatná. Neříká mi sice, že o tu už je postaráno, ale říká, že o ni postaráno bude. No, a myslím, že v tom je něco opravdu velmi čestného a poctivého!“

Nechtělo se mi dobrého přítele v jeho důvěře zchlazovat, a proto jsem mu přisvědčil. Ještě chvíli jsme rozprávěli a potom jsme zamířili k hokynářskému krámku zajistit si Peggotčinu pomoc – neboť Traddles odmítl strávit večer se mnou jednak proto, že zakoušel nejpalčivější obavy, aby mu snad jeho nábytek nekoupil před nosem někdo jiný dřív, než ho vykoupí sám, jednak proto, že byl právě ten večer v týdnu, který vždycky zasvěcoval psaní nejmilejšímu děvčeti na světě.

Do smrti nezapomenu, jak z ulice za rohem pokukoval do Tottenham Court Roadu, zatím co Peggotka při koupi těch drahocenných předmětů smlouvala, ani jeho rozčilení, když po marném handrkování o cenu zamířila zvolna k nám a zase se pak vrátila ke krámu, když ji umoudřelý vetešník zavolal zpátky. Konec všeho jednání byl ten, že věci koupila za celkem přijatelnou cenu a Traddles byl radostí bez sebe.

„Jsem vám opravdu nesmírně vděčný,“ řekl Traddles, když slyšel, že vetešník dodá věci ještě ten večer do jeho bytu. „Kdybych směl požádat ještě o jednu laskavost, doufám, že bys to nepokládal za pošetilé, Copperfielde.“

Ubezpečil jsem ho už předem, že jistě ne.

„Kdybyste tedy byla opravdu tak hodná,“ řekl Traddles Peggotce, „a vyzvedla ten květináč hned teď, myslím, že bych si ho (je totiž Sofin, Copperfielde) rád odnesl domů sám.“

Peggotka mu ho velice ochotně přinesla, a když ji Traddles zahrnul díky, dal se s jedním z nejradostnějších výrazů v tváři, jaký jsem kdy viděl, svou cestou po Tottenham Court Roadu a nesl květináč láskyplně v náručí.

Potom jsme s Peggotkou zamířili zpátky k mému bytu. Protože krámy měly pro Peggotku kouzlo, jaké podle mých dosavadních zkušeností neměly pro nikoho jiného, loudal jsem se volným procházkovým krokem s ní, bavil se jejím pozorným prohlížením všech výkladů a čekal jsem na ni tak často, jak se jí zlíbilo. Trvalo nám proto hezkou chvíli, než jsme se dostali do Adelphi.

Cestou do schodů jsem ji upozornil na to, že úkladné nástrahy paní Cruppové jsou nenadále ty tam, a rovněž na otisky nedávných kročejů. Když jsme pak vystoupili výš, oba nás silně překvapilo, že nacházíme moje dveře na chodbu (které jsem sám zavřel) dokořán a že zevnitř z bytu slyšíme hlasy.

Podívali jsme se po sobě, protože jsme nevěděli, jak si to máme vysvětlit, a vešli jsme do obývacího pokoje. Jaký byl můj úžas, když jsem tam spatřil ze všech lidí pod sluncem právě tetu a pana Dicka! Teta seděla na hromadě zavazadel, s oběma svými ptáčky před sebou a s kočkou na klíně jako nějaký ženský Robinson a pila čaj. Pan Dick se zamyšleně opíral o velkého draka, jakého jsme spolu tak často chodívali pouštět, a kolem sebe měl další hromadu zavazadel!

„Teto drahá!“ zvolal jsem. „To je ale nečekaná radost!“

… Teta seděla na hromadě zavazadel, s oběma svými ptáčky před sebou a s kočkou na klíně …

Srdečně jsme se objali a pan Dick a já jsme si srdečně potřásli rukou. A paní Cruppová, která se čiperně oháněla s přípravou čaje a nemohla být už pozornější, srdečně řekla: „Já dobře věděla, že pan Copperfield bude celý bez sebe, až uvidí svou milou přízeň!“

„Hola!“ řekla teta Peggotce, která se před tou hroznou osobností tetelila strachy. „Jakpak se máte vy?“

„Pamatujete se na mou tetu, Peggotko, že?“ zeptal jsem se.

„Pro smilování Boží, dítě,“ zvolala teta, „neříkej té ženě tím pohanským jménem! Když se už vdala a zbavila se ho, a to bylo to nejlepší, co mohla udělat, proč jí upírat prospěch z té změny stavu? Jak se jmenujete teď – P?“ zeptala se teta zkratkou, aby nemusila to pohoršlivě jméno vyslovit.

„Barkisová, madame,“ řekla Peggotka s poklonkou.

„No, to je přece lidské,“ řekla teta. „Nezní to už tak, jako byste potřebovala misionáře. Jak se máte, Barkisová? Doufám, že dobře, co?“

Tato milostivá slova i ruka, kterou jí teta podávala, dodala Barkisové dost odvahy, aby k tetě přistoupila, přijala nabízenou ruku a s poklonkou se poděkovala.

„Jsme starší, než jsme bývaly, jak vidím,“ řekla teta. „Setkaly jsme se přece jenom jednou v životě, že? A pěkně jsme to tenkrát vyvedly! Trote, chlapče milý, nalej mi ještě čaj!“

Poslušně jsem podal další šálek tetě, která seděla s tělem stejně ztrnule vzpřímeným jako vždycky, a odvážil jsem se vyslovit námitku proti tomu, že sedí na kufru.

„Dovolte, teto, abych vám sem přitáhl pohovku nebo tohle křeslo,“ řekl jsem. „Proč si máte dělat takové nepohodlí?“

„Děkuju ti, Trote,“ odpověděla teta, „ale sedím raději na svém majetku.“ Tu se teta zadívala pronikavě na paní Cruppovou a poznamenala: „Nemusíte se už kvůli nám zdržovat, paní.“

„Nemám do konvice přidat ještě špetku čaje, než půjdu, madame?“ zeptala se paní Cruppová.

„Ne, děkuji, paní,“ odpověděla teta.

„Nepřála byste si, abych vám přinesla ještě ždibek másla, madame?“ řekla paní Cruppová. „Nebo nedala byste si říct a nezkusila čerstvé vajíčko? Nebo neměla bych usmažit plátek bůčku? Copak se nenajde nic, čím bych mohla vaší drahé tetince posloužit, pane Copperfull?“

„Nic, paní, děkuji vám,“ odpověděla teta. „Obejdu se docela dobře s tím, co mám.“

Paní Cruppová, která se bez ustání usmívala, aby vyjádřila svou slunnou náladu, a bez ustání ukláněla hlavu ke straně, aby vyjádřila svou celkovou tělesnou křehkost, a bez ustání mlela rukou o ruku, aby vyjádřila svou touhu posloužit všem, kdo si to zaslouží, se pomalu vyusmívala, vyukláněla a vymlela z pokoje.

„Dicku!“ řekla teta. „Víte, co jsem vám říkala o patolízalech a ctitelích zlatého telete?“

Pan Dick – s pohledem více méně polekaným, jako by už na to byl zapomněl – spěšně vyhrkl souhlasnou odpověď.

„Paní Cruppová je z nich,“ řekla teta. „Barkisová, smím vás požádat, abyste udělala trochu čaje a dala mi ještě jeden šálek, protože mně vůbec nechutná, jak to pančuje ta ženská?“

Znal jsem tetu natolik dobře, abych věděl, že má něco důležitého na srdci a že na jejím příjezdu je daleko víc, než by snad byl předpokládal člověk, který ji nezná. Všiml jsem si, jak na mně spočinula pohledem ve chvíli, kdy si myslila, že mou pozornost poutá něco jiného, a jaký podivný boj s váhavostí zřejmě v nitru svádí, zatím co navenek zachovává upjatost a klid. Začal jsem přemýšlet, zda jsem se nedopustil něčeho, co by ji bylo rozzlobilo, a svědomí mi našeptávalo, že jsem se jí dosud vůbec nezmínil o Doře. A uvažoval jsem, není-li to náhodou snad právě to?

Protože jsem věděl, že se vysloví teprve tehdy, až to sama uzná za vhodné, posadil jsem se vedle ní, mluvil jsem na ptáčky, hrál si s kočkou a snažil se chovat co možná nenuceně. Ale ve skutečnosti jsem měl do pocitu nenucenosti hodně daleko a stísněnost by mě nebyla hned tak přešla, ani kdyby pan Dick, podepřený za tetinými zády o velkého draka, nebyl využil každé kradmé příležitosti, aby na mne ponuře kývl hlavou a ukázal na tetu.

„Trote,“ řekla konečně teta, když dopila svůj čaj a pečlivě si přihladila šaty a otřela si rty – „nemusíte odcházet, Barkisová! – Trote, osvojil sis pevnost a soběstačnost?“

„Doufám, teto!“

„Ale co myslíš?“ zeptala se slečna Betsy.

„Myslím, že ano, teto!“

„Tak proč, chlapče zlatý,“ řekla teta a vážně se na mne zadívala, „proč myslíš, že tady dnes raději sedím na svém majetku?“

Zavrtěl jsem hlavou, nemohl jsem to uhodnout.

„Proto,“ řekla teta, „že to je všechno, co mám. Protože jsem na mizině, můj drahý!“

Stěží bych byl mohl zažít větší otřes, i kdyby se byl dům a my všichni s ním najednou sesypali do řeky.

„Dick to ví,“ řekla teta a položila mi klidně ruku na rameno. „Jsem na mizině, drahý Trote! Všechno, co na světě mám, je tady v tom pokoji, až na domek; a ten jsem nechala na starost Janetě, aby ho pronajala. Barkisová, potřebuji pro dnešek nocleh pro tohoto pána. Abychom ušetřili, mohla byste snad pro mne upravit něco tady. Stačí mi cokoli. Je to jenom na dnešní noc. Víc si o tom promluvíme zítra.“

Z úžasu a starostí o ni – vím jistě, že o ni – mě probudila teta tím, že mi na okamžik padla kolem krku a v pláči mi řekla, že se rmoutí jenom kvůli mně. Ale vzápětí zase toto pohnutí potlačila a s výrazem spíš vítězným než zkrušeným pravila:

„Musíme porážky snášet statečně a nesmíme se jimi dát zastrašit, můj milý. Musíme se naučit dohrát hru do konce. Musíme neštěstí v životě překonat, Trote!“

35. Skleslost

Jakmile se mi podařilo znovu nabýt duševní rovnováhy, jíž jsem při prvním omračujícím otřesu z tetiny zprávy dočista pozbyl, navrhl jsem panu Dickovi, aby se mnou zašel do hokynářského krámku a zajistil si postel, kterou před nedávnem uprázdnil pan Peggotty. Protože hokynářský krám byl na Hungerford Marketu 138& a protože Hungerford Market byl v těch dobách docela jiný než dnes, bylo před vchodem do domu nízké dřevěné podloubí (ne nepodobné obloukům před domečky starodávných tlakoměrů, v nichž bydlívali panáček a panenka), které se panu Dickovi ohromně líbilo.

[&138 Hungerford Market – Tak se nazývalo dnes již neexistující tržiště blízko temžského nábřeží v Londýně. Na jeho místě stojí dnes Charingcrosské nádraží.]

Nádhera bydlení nad takovým přístavkem by mu byla myslím vynahradila mnohé nepohodlí; ale protože kromě oné směsi pachů, o níž jsem se již zmínil, a snad ještě kromě trochu nedostatečně velkého prostoru bylo v pokojíku těch nepohodlných stránek třeba snášet málo, nové ubytování pana Dicka přímo okouzlovalo. Paní Cruppová ho sice nakvašeně ujišťovala, že pokud jde o místo, čardáš se tam zrovna tancovat nedá; ale pan Dick ke mně docela správně poznamenal, když se posadil do noh postele a objal si koleno: „Jak víš, Trotwoode, já nemám na čardáš ani pomyšlení. Nikdy čardáš netancuji. Proč by mi to tedy mělo vadit?“

Snažil jsem se zjistit, má-li pan Dick nějaké ponětí o příčině této náhlé a velké změny v tetiných poměrech. Jak jsem mohl očekávat, neměl o tom ponětí vůbec. Jediné vysvětlení, které mohl k věci podat, bylo to, že dva dny předtím teta řekla: „Povídám, Dicku, jste skutečně a opravdu takový filosof, za jakého vás mám?“ Na to jí prý odpověděl, ano, to že doufá. A na to mu prý teta řekla: „Dicku, jsem na mizině.“ A on jí na to prý odpověděl: „Ale jděte, opravdu?“ A pak ho prý teta náramně chválila, což ho náramně těšilo. A potom se prý rozjeli za mnou a po cestě se živili lahvovým pivem a obloženými chleby.

Když pan Dick seděl v nohách postele, objímal si koleno a s očima navrch hlavy a s udiveným úsměvem mi tohle vypravoval, byl tak úžasně spokojený, že mě, jak s lítostí přiznávám, vydráždil k tomu, abych mu vysvětlil, že být na mizině znamená strádání, bídu a hlad; ale vzápětí mě tato neurvalost trpce vytrestala, neboť jsem viděl, jak zbledl v tváři a jak se mu po protáhlých lících řinou slzy, zatím co na mne upírá pohled tak nevýslovně žalostný, že by byl obměkčil srdce mnohem tvrdší než moje. Dalo mi konečně víc námahy, abych ho zase povyrazil, než kolik námahy mi dalo ho rozesmutnit; a brzy jsem pochopil (jak jsem to měl vědět hned z počátku), že jeho růžový pohled na svět vyvěral pouze z jeho víry v nejmoudřejší a nejobdivuhodnější ženu na světě a z jeho bezmezné důvěry v moje rozumové schopnosti. Tyto schopnosti považoval myslím za způsobilé čelit jakékoli katastrofě, pokud není vysloveně smrtelná.

„Co můžeme dělat, Trotwoode?“ zeptal se pan Dick. „Je tady to memorandum –“

„To je pravda, je,“ odpověděl jsem. „Ale všechno, co můžeme prozatím dělat, pane Dicku, je zachovat si veselou tvář a nedopustit, aby teta poznala, že na to myslíme.“

Se svrchovanou vážností projevil s tím názorem souhlas a velmi naléhavě mě prosil, kdybych ho snad viděl uchýlit se s pravé cesty i jen o píď, abych mu to připomněl některým z těch znamenitých prostředků, jež mám kdykoli tak pohotově po ruce. Přesto musím s politováním přiznat, že se strach, který jsem v něm vzbudil, ukázal příliš silný, aby ho přes všechno úsilí dokázal utajit. Celý večer bloudily jeho oči s výrazem nejzoufalejší úzkosti k tváři mé tety, jako by ji viděl na místě vůčihledě hubnout. Uvědomoval si to a násilím držel hlavu odvrácenou, ale to, že seděl s hlavou tak ztrnulou a strojově koulel očima jako nějaká hračka na péro, nijak věci neprospělo. Viděl jsem ho, jak se při večeři dívá na bochník (byl to náhodou chléb malý), jako by nás od smrti hladem nedělilo už nic jiného než ten; a když ho teta nutila, aby jedl jako obyčejně, přistihl jsem ho, jak si do kapsy strká kousky chleba a sýra – nepochybuji ani dost málo, že proto, aby nás tím naspořeným jídlem vzkřísil k životu, až dospějeme k pokročilému stupni zesláblosti.

Teta byla naproti tomu ve vyrovnaném rozpoložení mysli, což byla lekce pro nás všechny – pro mne aspoň určitě. Byla nesmírně vlídná na Peggotku kromě tehdy, když jsem jí nedopatřením řekl tím neblahým jménem; a třebaže jsem věděl, jak se v Londýně cítí vždycky nesvá, vypadala, že je u mne docela jako doma. Měla spát v mé posteli a já si měl lehnout v obývacím pokoji, abych nad ní držel stráž. Přikládala velkou důležitost tomu, že je pro případ požáru tak blízko řeky, a domnívám se, že v této okolnosti skutečně nacházela jisté uspokojení.

„Trote, můj milý,“ řekla teta, když viděla, jak se jí chystám namíchat její obvyklý večerní doušek, „nech toho!“

„Nebudete nic, teto?“

„Ne víno, chlapče milý. Pivo.“

„Ale vždyť máme víno tady, teto. A vždycky jste si to dávala namíchat z vína.“

„To schovej pro případ nemoci,“ řekla teta. „Nesmíme jím zbytečně plýtvat, Trote. Budu pivo. Žejdlíček.“

Myslil jsem, že pan Dick padne do mdlob. Poněvadž teta stála na svém, šel jsem jí pivo do hostince koupit. Byla už pokročilá hodina, a Peggotka a pan Dick proto využili té příležitosti a vydali se spolu do hokynářství. Na rohu ulice jsem se rozloučil s chudákem panem Dickem; nesl na zádech obrovského draka a byl zosobněný obraz lidské bídy.

Když jsem se vrátil, přecházela teta po pokoji a v prstech si varhanila karnýr na nočním čepci. Ohřál jsem pivo a připravil topinku podle obvyklého vyzkoušeného předpisu. Když bylo občerstvení pro ni hotovo, byla sama hotova pro ně – s nočním čepcem na hlavě a se sukní županu povykasanou ke kolenům.

„Hochu milý,“ řekla teta, když ochutnala lžičku, „je to mnohem lepší než víno. Ani zdaleka tak těžké do žaludku.“

Zatvářil jsem se patrně pochybovačně, protože dodala:

„Pš, pš, pš, dítě. Když se nám nestane nic horšího, než že budeme pít pivo, budeme na tom dobře.“

„To jistě, teto, to bych si myslel,“ řekl jsem.

„No, a proč si to tedy nemyslíš?“ namítla teta.

„Protože mezi mnou a vámi je velký rozdíl,“ odpověděl jsem.

„Třesky plesky, Trote!“ řekla na to teta.

Popíjela si s klidným požitkem, na němž bylo velice málo strojenosti, byla-li na něm vůbec, a srkala teplé pivo po lžičkách a namáčela si v něm proužky topinky.

„Trote,“ pravila, „obyčejně o cizí tváře zrovna nestojím, ale víš, že se mi ta tvá Barkisová docela líbí?“

„Slyšet tohle od vás je lepší než dostat sto liber!“ řekl jsem.

„Je to prazvláštní svět,“ poznamenala teta a zamnula si při tom nos. „Jak se na něj ta ženská s takovým jménem vůbec kdy dostala, to si nedovedu vysvětlit. Člověk by si myslel, že to mohlo být mnohem snadnější, kdyby se byla narodila jako Jacksonová nebo tak nějak podobně.“

„Možná, že si to myslí taky, ale není to její vina,“ řekl jsem.

„Patrně ne,“ připustila teta se značnou neochotou, „ale je to strašně mrzuté. Buď jak buď, teď je Barkisová. V tom je kus útěchy. Ta Barkisová tě má neobyčejně ráda, Trote.“

„Není nic, co by zameškala udělat, aby to dokázala,“ řekl jsem.

„Opravdu myslím, že nic,“ odpověděla teta. „Ten blázínek jeden ti prosil a žadonil, aby nám směl dát něco ze svých peněz – protože jich prý má moc. Prosťáček!“

Slzy radosti tetě do teplého piva přímo crčely.

„Je to nejsměšnější tvor, jaký se kdy narodil,“ řekla teta. „Jak jsem ji prvně spatřila s tím ubohým děckem, chudinkou nebožkou tvou matkou, hned od toho okamžiku jsem věděla, že to je nejsměšnější tvor ze všech smrtelníků. Ale Barkisová má své dobré stránky!“

Předstíraného smíchu využila jako příležitosti, aby si rukou zakryla oči. Když se jí to podařilo, pustila se znovu do topinky i do hovoru zároveň.

„Ach, pro smilování boží!“ povzdechla si teta. „Všechno o tom vím, Trote! Barkisová a já jsme si pořádně poklepaly, zatím co jsi byl s Dickem pryč. Všechno o tom vím. Pro svou osobu nemám ani ponětí, co ta nešťastná děvčata čekají, po čem touží. Divím se, že si nerozrazí hlavu o – o krbovou římsu,“ řekla teta; myšlenka to, která ji pravděpodobně napadla proto, že se právě dívala na můj krb.

„Chudák Emilka!“ řekl jsem.

„Chm, o chudácích mi tady nemluv,“ odpověděla teta. „Měla si to promyslet dřív, než tolik neštěstí natropila. Dej mi pusu, Trote. Je mi tě líto, že tak brzy máš takové zkušenosti.“

Když jsem se k ní naklonil, opřela si skleničku o mé koleno, aby mě pozdržela, a řekla:

„Ach, Trote, Trote! Ty si tedy namlouváš, že miluješ! Mám pravdu?“

„Namlouvám, teto?“ zvolal jsem, rudý jako mák. „Z celé duše ji zbožňuji!“

„Hleďme, ty Doru zbožňuješ!“ opáčila teta. „A hodláš patrně tvrdit, že ta maličká je čarovně kouzelná, viď?“

„Teto drahá,“ odpověděl jsem, „nikdo si nedovede udělat ani sebeslabší představu, jaká je!“

„Hmm! A není to husička?“ řekla teta.

„Husička? Teto!“

Docela vážně věřím, že mi do té doby ani na jediný okamžik nepřišlo na mysl, abych rozvažoval, je-li husička či ne. Tento nápad mě samozřejmě pohoršoval, ale v jistém směru mě zarazil jako pohled úplně nový.

„Není lehkovážná?“ řekla teta.

„Lehkovážná? Teto!“ Víc než pouze opakovat tuto odvážnou domněnku s týmž pocitem, s nímž jsem opakoval otázku předešlou, bylo nad mé síly.

„No, dobrá, dobrá!“ řekla teta. „Jen se ptám. Nechci ji zlehčovat. Chuďátka, takový páreček! A vy si tedy myslíte, že vás Pán Bůh jednoho pro druhého stvořil, abyste spolu šli životem a do smrti se cukrovali jako dvě roztomilé hrdličky, viď, Trote?“

Ptala se mě to tak laskavě a s výrazem tak něžným, napůl laškovným a napůl smutným, že mě to upřímně dojalo.

„Jsme mladí a nezkušení, teto, to vím,“ odpověděl jsem, „a řekl bych, že zhusta myslíme i mluvíme spíš pošetile než rozumně. Ale vím s jistotou, že se navzájem opravdově milujeme. Kdybych si myslel, že by Dora mohla někdy milovat někoho jiného nebo přestala milovat mne, nebo že bych já mohl někdy milovat někoho jiného nebo přestat milovat ji, pak nevím, co bych udělal – myslím, že bych přišel o rozum!“

„Ach, Trote,“ řekla teta a s vážným úsměvem potřásla hlavou, „slepý, slepý, slepý!“ –

„Někdo, koho znám, Trote,“ pokračovala po krátkém odmlčení, „ačkoliv má povahu velmi přístupnou a poddajnou, má v srdci citovou opravdovost, která mi připomíná to nebohé děcko, tvou matku. Ten někdo musí hledat opravdovost, která by mu byla posilou a vedla ho výš a dál, Trote. Hlubokou, celou, poctivou opravdovost!“

„Kdybyste jen znala Dořinu opravdovost, teto!“ zvolal jsem.

„Ach, Trote,“ řekla opět, „slepý, slepý!“ Nevěděl jsem ani proč, ale měl jsem nejasný pocit, že mě jako mrak tísní nějaká nešťastná ztráta či běda.

„Nechci ovšem,“ pokračovala teta, „vzájemnou příchylnost dvou mladých stvoření podrývat ani je dělat nešťastné, a proto, i když je to štěněcí láska a ze štěněcí lásky velmi často – pamatuj, že neříkám vždycky! – nic nebývá, budeme se na ni přesto dívat vážně a doufat, že jednou vezme šťastný konec. Času je dost – uvidíme, co se z toho vyvine!“

To nebyla, celkem vzato, pro zaníceného milence útěcha zrovna velká, ale byl jsem rád, že teta o mém tajemství už ví, a nezapomínal jsem, že je unavená. Proto jsem jí za tento důkaz její náklonnosti a za všechnu ostatní její laskavost ke mně vřele poděkoval a po něžném rozloučení na dobrou noc se teta i s nočním čepečkem donesla do mé ložnice.

Jak bědně mi bylo, když jsem si lehl! Jak jsem přemýšlel a přemýšlel o tom, že jsem v očích pana Spenlowa nuzák – o tom, že už nejsem ten, za koho jsem se pokládal, když jsem Doru žádal o ruku – o tom, že je mou rytířskou povinností Doře říci, jaké jsou mé hmotné poměry, a zprostit ji jejího slibu, bude-li si tak přát – o tom, jak se přes tu dlouhou dobu smluvního praktika dokážu uživit, když nedostávám plat – o tom, že bych měl něco dělat, abych tetě pomohl, a že nevidím žádnou cestu, jak něco dělat – o tom, že zanedlouho budu chodit bez groše v kapse, nosit ošuntělý kabát a nebudu mít možnost přinášet Doře dárečky, jezdit na bujných plesnivácích ani se ukazovat v příznivém světle! Ale třebaže jsem věděl, jak hnusné a sobecké jsou ty myšlenky, a jakkoli mě trýznilo plné uvědomění, jak je hanebné, že se v mysli tolik obírám vlastním neštěstím, miloval jsem Doru tak šíleně, že jsem se tomu nemohl ubránit. Věděl jsem, že je ode mne mrzké, když nemyslím víc na tetu a méně na sebe, ale sobeckost byla až dosud od Dory neodlučná a já nedovedl pro žádnou smrtelnou bytost odsunout Doru stranou. Jak úžasně bědně mi té noci bylo!

Když jsem usnul, zdálo se mi o chudobě ve všech možných podobách, ale připadalo mi, že o ní sním, aniž jsem předtím prošel stadiem usínání. Hned jsem byl v cárech a snažil se Doře prodat sirky, šest paklíčků za půlpenci, a hned jsem zase byl v kanceláři v noční košili a v botách a pan Spenlow mi vytýkal, že se před klienty ukazuji v úboru tak ledabylém; hned jsem hladově sbíral drobečky, odrolené s každodenního sucharu starého Tiffeyho, který ho jedl pravidelně, když na Sv. Pavlu tloukla jedna, a hned jsem se zase beznadějně pokoušel získat povolení k sňatku s Dorou, ačkoliv jsem za ně nemohl nabídnout nic než jednu rukavici Uriáše Heepa, kterou kdekdo v celých Dvorech odmítal; a přesto jsem si nepřestal více nebo méně jasně uvědomovat, že jsem ve svém pokoji, a ustavičně jsem sebou házel jako loď, zmítaná rozbouřeným mořem peřin.

Teta byla také neklidná, protože jsem ji často slyšel přecházet po ložnici. V dlouhém flanelovém županu, v němž vypadala sedm stop velká, se dvakrát nebo třikrát za noc jako bludný duch objevila v mém pokoji a v tomto hávu přistoupila se strany k pohovce, na níž jsem ležel. Když se to stalo poprvé, polekaně jsem vyskočil a dověděl se, že podle zvláštní záře na obloze soudí, že Westminsterské opatství 139& stojí v plamenech – přišla se prý se mnou poradit, jaké hrozí nebezpečí, že by od něho mohla chytit Buckingham Street, kdyby se vítr otočil.

[&139 Westminsterské opatství – známá anglikánská katedrála v Londýně. Je v ní pochováno mnoho význačných Angličanů, mezi nimi i Dickens.]

Příště jsem pak už ležel klidně a byl jsem svědkem, jak si blízko u mne sedla a šeptá si pro sebe: „Ubohý hoch!“ A tu jsem se cítil ještě mnohonásobně nešťastnější z vědomí, jak nesobecky ona myslí na mne a jak sobecky myslím já jen na sebe.

Bylo mi zatěžko uvěřit, že by noc pro mne tak dlouhá mohla pro kohokoli jiného být krátká. S tou myšlenkou se v mé hlavě zrodila a setrvávala představa pomyslné společnosti, kde lidé hodinu za hodinou tančí a tančí, až i ta přešla v sen a já slyšel hudbu bez ustání vyhrávat jednu a touž melodii a viděl Doru bez ustání tančit jediný a týž tanec, aniž si mne i jen na okamžik všimla. Muž, který hrál celou noc na harfu, se ji nadarmo pokoušel zakrýt normálně velkou noční čepicí, když jsem se probudil – nebo bych snad měl spíše říci, když jsem zanechal vší snahy usnout a konečně jsem oknem spatřil zářit slunce.

V těch dobách bývaly na konci jedné z postranních ulic, které vedly ze Strandu, staré římské lázně 140& – možná, že tam jsou dodnes – kde jsem se mnohokrát smočil ve studené vodě. Když jsem se oblékl tak tiše, jak jsem jen dovedl, a nechal tetu na starost Peggotce, skočil jsem do studeného bazénu po hlavě a šel se pak projít do Hampsteadu 141&.

[&140 staré římské lázně – Z dob, kdy byla jižní část Anglie podmaněna Římany, zachovalo se i v Londýně několik málo památek. Jednou z nich jsou římské lázně (Roman Bath) v Strand Lanu č. 5, krátké uličce odbočující se Strandu. Malý bazének se naplňuje studenou vodou z tak zvané Svaté studně (Holy Well), která je na severní straně Strandu.]

[&141 Hampstead – okrsek v severozápadní části Londýna. Je rozložen na kopci a v minulém století si zde stavěli vily zámožní Londýňané.]

Doufal jsem totiž, že si takovou ráznou procedurou možná trochu zbystřím mozek, a myslím, že mu to prospělo, neboť jsem brzy došel k závěru, že první krok, který musím učinit, bude pokus, nedá-li se moje smluvní praktikum zrušit a zaplacené peníze získat zpátky. Na Heathu jsem něco posnídal a potom jsem po zkropených cestách a vzduchem, prosyceným líbeznou vůní letních květin, pěstovaných v zahradách a odnášených kramáři na hlavě do města, zamířil procházkou zpátky do Sudích dvorů v pevném odhodlání podniknout tento první pokus, jak našim změněným poměrům čelit.

Přes to všechno jsem přišel do kanceláře tak brzo, že jsem musil ještě půl hodiny okounět po Dvorech, než se s klíčem ukázal starý Tiffey, který přicházel vždycky první. Tu jsem se pak posadil do svého tmavého kouta, díval se ven na sluncem zalité komíny naproti a myslil na Doru, dokud nepřišel pan Spenlow, jako vždy křepký a nakadeřený.

„Jak se vede, Copperfielde?“ pravil. „Pěkné ráno, co?“

„Krásné ráno, pane,“ řekl jsem. „Mohl bych si s vámi promluvit slovíčko, dřív než odejdete k soudu?“

„Zajisté,“ pravil. „Pojďte ke mně dovnitř.“

Šel jsem za ním do jeho pracovny, kde si začal oblékat talár a upravovat se před zrcátkem, pověšeným zevnitř na dveřích skříně.

„S politováním vám musím říci,“ začal jsem, „že jsem od tety dostal značně znepokojivou zprávu.“

„Ale jděte!“ pravil. „Jemine! Doufám, že to není mrtvice.“

„Ta zpráva se vůbec netýká jejího zdraví, pane,“ odpověděl jsem. „Utrpěla velkou finanční ztrátu. Vlastně jí po pravdě zbylo velice málo.“

„Udivujete mě, Copperfielde!“ zvolal pan Spenlow.

Potřásl jsem hlavou. „Po pravdě, pane,“ řekl jsem, „její poměry se změnily natolik, že bych se vás rád zeptal, zda by nebylo možné – kdybychom ovšem se své strany část složených peněz považovali za propadlou,“ tuto vsuvku jsem vložil z okamžitého popudu, vyvolaného bezvýrazností jeho tváře – „moje praktikum zrušit.“

Nikdo neví, co mě stálo tento návrh mu přednést. Bylo to, jako bych žádal, aby mě z milosti odsoudil k deportaci od Dory.

„Zrušit vaše praktikum, Copperfielde? Zrušit?“

S poměrně pevnou rozhodností jsem mu vysvětlil, že opravdu nevím, kde a jak si opatřím prostředky na živobytí, ledaže bych si je sám vydělával. Řekl jsem, že o budoucnost strach nemám – a na to jsem položil silný důraz, jako bych mu chtěl dát na srozuměnou, že přese všechno budu ještě stále velice přijatelným zetěm, až čas přijde – ale pro přítomnou dobu že se o sebe musím postarat, jak umím.

„To slyším s krajním politováním, Copperfielde,“ pravil pan Spenlow. „S krajním politováním. Je neobvyklé praktikum z nějakého takového důvodu rušit. Je to postup čistě nestavovský. Je to precedent 142& vůbec nevhodný. Velice. Zároveň však…“

[&142 precedent – (z lat.) případ, podle kterého se posuzují další stejné případy.]

„Jste úžasně laskavý, pane,“ zašeptal jsem v předtuše ústupku.

„I kde, to nestojí za řeč,“ pravil pan Spenlow. „Zároveň však, chtěl jsem říci, kdyby mi byl osud přál, a já neměl svázané ruce – kdybych neměl společníka – pana Jorkinse…“

Rázem se mé naděje zhroutily, ale přesto jsem to zkusil ještě jednou.

„Myslíte, pane,“ řekl jsem, „že kdybych o tom promluvil s panem Jorkinsem…“

Pan Spenlow zavrtěl odmítavě hlavou. „Bůh chraň, Copperfielde,“ odpověděl, „abych chtěl někomu křivdit, a ze všech nejméně panu Jorkinsovi. Ale já svého společníka znám, Copperfielde. Pan Jorkins dozajista není člověk, který by měl pro návrh takové neobvyklé povahy porozumění. Pana Jorkinse je velice těžko pohnout, aby vybočil z vyjeté dráhy. Však vy víte, jaký je!“

Jsem si jist, že jsem o něm nevěděl nic mimo to, že původně měl tu kancelář sám a že nyní bydlí osaměle v domě poblíž Montagu Squaru 143&, který přímo volá po novém natření; že přichází do kanceláře velmi pozdě a odchází velmi brzy; že se s ním zřejmě nikdo jaktěživo o ničem neradí a že má nahoře vlastní špinavý tmavý kumbál, kde se nikdy nic neprojednává a kde na stole má psací podložku ze zažloutlé staré čtvrtky, nepotřísněnou inkoustem, o které se tvrdí, že viděla už dvacet let.

[& 143 Montagu Square – náměstí ve středu Londýna, v blízkosti Britského musea.]

„Namítal byste něco, pane, kdybych si s ním o tom promluvil?“ zeptal jsem se.

„Rozhodně ne,“ pravil pan Spenlow. „Ale mám už s panem Jorkinsem jisté zkušenosti, Copperfielde. Přál bych si, aby tomu bylo jinak, protože bych byl šťastný, kdybych vám mohl v čemkoli vyjít vstříc. Nemám ani sebemenší námitku, abyste si o tom s panem Jorkinsem promluvil, Copperfielde, jestliže myslíte, že vám to bude co platné.“

Tohoto svolení, jež mi pan Spenlow udělil s vřelým stiskem ruky, jsem využil k tomu, že jsem si sedl, myslil na Doru a díval se, jak slunce klouže s komínů na zeď protějšího domu a po ní dolů, dokud nepřišel pan Jorkins. Potom jsem šel nahoru do jeho úřadovny a očividně jsem pana Jorkinse velice překvapil, když jsem se tam ukázal.

„Pojďte dál, pane Copperfielde,“ řekl pan Jorkins. „Pojďte dál!“

Vešel jsem, posadil jsem se a přednesl jsem svou věc panu Jorkinsovi skorem týmiž slovy, jako jsem ji přednesl panu Spenlowovi. Pan Jorkins rozhodně nebyl ten hrůzostrašný tyran, jakého by byl člověk očekával, nýbrž statný, přívětivý šedesátník s hladkou tváří, který šňupal taková množství tabáku, až o něm šla po Dvorech pověst, že žije hlavně z tohoto dráždidla, poněvadž na jinou živinu už v jeho těle skorem nezbývá místo.

„Předpokládám, že jste o tom už mluvil s panem Spenlowem, ano?“ pravil pan Jorkins, když mě velice nepokojně vyslechl až do konce.

Odpověděl jsem, že ano, a řekl jsem, že se pan Spenlow v řeči zmínil o něm.

„Říkal, že budu proti tomu?“ zeptal se pan Jorkins.

Musil jsem pohříchu přiznat, že to pan Spenlow považoval za pravděpodobné.

„S politováním vám musím říci, pane Copperfielde, že nemohu vaši věc podpořit,“ pravil pan Jorkins rozčileně. „Věc se má tak – ale mám nějaké jednání v bance a jistě budete tak laskav a omluvíte mě.“

S těmi slovy překotně vstal a už byl na cestě z pokoje, když jsem se osmělil a vyslovil obavu, pak že se tedy věc asi nedá nijak vyřešit, ne?

„Ne!“ řekl pan Jorkins, když se zastavil ve dveřích a zavrtěl hlavou. „Ne, ne! Víte, jsem proti tomu,“ řekl velmi rychle a vyklouzl ven. „Musíte si uvědomit, pane Copperfielde,“ dodal a s neklidným pohledem strčil hlavu zpátky do dveří, „že když je proti tomu pan Spenlow…“

„Osobně proti tomu nic nemá, pane,“ řekl jsem.

„Hm! Osobně!“ opakoval pan Jorkins jaksi netrpělivě. „Ujišťuji vás, pane Copperfielde, že námitka tu je! Beznadějné! To, co si přejete, udělat nelze. Ale – ale mám skutečně jednání v bance.“ S tím doslova utekl, a pokud mi je známo, trvalo tři dny, než se ve Dvorech zase ukázal.

Protože mi velmi záleželo na tom, abych vyčerpal všechny možnosti, čekal jsem, až se pan Spenlow vrátí, a vylíčil jsem mu pak, jak jsem pořídil; dal jsem mu při tom na srozuměnou, že neztrácím naději, že by jistě dokázal neoblomného pana Jorkinse obměkčit, kdyby se jen toho úkolu podjal.

„Copperfielde,“ odpověděl mi pan Spenlow s líbezným úsměvem, „vy mého společníka pana Jorkinse neznáte tak dlouho, jako ho znám já. Nic není mému myšlení vzdálenější, než abych panu Jorkinsovi podkládal jakoukoli obmyslnost. Ale pan Jorkins má ve zvyku uvádět své námitky způsobem, který lidi často šálí. Ne, Copperfielde!“ zavrtěl hlavou. „Pan Jorkins se obměkčit nedá, to mi věřte!“

Byl jsem úplně popletený, kdo z nich – zda pan Spenlow nebo pan Jorkins – je vlastně ten tvrdošíjný společník; ale sdostatek jasně jsem chápal, že kdesi ve firmě narážím na zatvrzelý odpor a že na opětné získání tetina tisíce liber není ani špetka naděje. V zoufalém rozpoložení mysli, na něž vzpomínám se vším možným, jen ne s uspokojením, poněvadž vím, že se ještě stále příliš sobecky týkalo mé osoby (ačkoliv vždycky ve spojitosti s Dorou), jsem odešel z kanceláře a zamířil domů.

Snažil jsem se v duchu vyrovnat s nejhorším a představit si změny, jež budeme musit přípravou na budoucí život provést, ve světle co nejpřísnějším, když tu mě dohonil nájemný kočárek a tím, že zastavil těsně u mne, mě přiměl, abych zvedl hlavu. Z okénka se ke mně natahovala hezká ruka; a tvář, kterou jsem nikdy neviděl bez pocitu pokoje a štěstí hned od okamžiku, kdy se po mně se starého dubového schodiště se širokou mohutnou balustrádou prvně ohlédla a kdy jsem si její zjemnělou krásu v představě spojil s barevným sklem kostelního okna, se na mne usmívala.

„Agnes!“ zvolal jsem radostně. „Ach, má drahá Agnes, to je radost, ze všech lidí na světě vidět zrovna tebe!“

„Radost, doopravdy?“ řekla svým srdečným hlasem.

„Tak rád bych si s tebou popovídal!“ řekl jsem. „Tolik se mi ulevilo u srdce, jen když se už na tebe dívám! Kdybych měl kouzelnickou hůlku, nikoho jiného bych si nebyl přičaroval než tebe!“

„Cože?“ podivila se Agnes.

„Nu! Doru možná napřed,“ přiznal jsem s uzarděním.

„Doufám, že Doru jistě napřed,“ řekla Agnes se smíchem.

„Ale hned potom tebe!“ řekl jsem. „Kam jedeš?“

Jela ke mně do bytu navštívit tetu. Protože byl hezký den, docela ráda vystoupila z kočárku, který páchl (měl jsem totiž celou tu dobu hlavu ve voze) jako maštal, přikrytá pařeništním oknem. Propustil jsem kočího, Agnes se do mne zavěsila a šli jsme dále spolu. Připadala mi jako ztělesněná naděje. Jak jinak jsem se cítil v jediné krátké minutce, co Agnes šla vedle mne!

Teta jí napsala jedno ze svých podivínských úsečných psaní – sotva o poznání delších než text na bankovce – na něž se její korespondenční činnost zpravidla omezovala. V něm uvedla, že ji potkalo protivenství a že nadobro opouští Dover, ale že se s tím už v myšlenkách docela smířila a cítí se tak dobře, že si nikdo nemusí kvůli ní dělat starosti. Agnes přijela do Londýna, aby se podívala na tetu, k níž ji už mnoho posledních let poutala vzájemná náklonnost; začala vlastně hned tehdy, když jsem se nastěhoval do domu pana Wickfielda. Není v Londýně sama, řekla mi, je s ní prý tatínek – a Uriáš Heep.

„A dnes už jsou společníci,“ řekl jsem. „Vzal ho ďas!“

„Ano, jsou,“ řekla Agnes. „Mají tady nějaké jednání a já využila toho, že sem jedou, a přijela jsem taky. Nesmíš si myslet, Trotwoode, že moje návštěva je tak docela jenom přátelská a nezištná. Nechce se mi totiž – bojím se, že jsem třebas až nelidsky předpojatá – pouštět tatínka na cestu samotného, jen s ním.“

„Ještě pořád tak využívá svého vlivu na pana Wickfielda, Agnes?“

Agnes potřásla hlavou. „U nás doma je všechno tak jiné,“ řekla, „že bys dnes ten milý starý dům sotva poznal. Oni bydlí u nás.“

„Oni?“ podivil jsem se.

„Pan Heep a jeho matka. On spí v tvém bývalém pokoji,“ řekla Agnes a podívala se mi do obličeje.

„Přál bych si mít moc nad jeho sny,“ řekl jsem. „Potom by tam dlouho nespal.“

„Já mám pořád svůj pokojíček,“ řekla Agnes, „kde jsem se učívala úkolům. Jak ten čas letí! Pamatuješ se? Ten deštěný pokojíček, co vede ze salonu?“

„Jestli se pamatuji, Agnes? Ten, co jsem tě poprvé viděl z jeho dveří vycházet s tou legrační pletenou kabelčičkou na klíče u pasu?“

„Ano, to je právě ten,“ řekla Agnes s úsměvem. „Jsem ráda, že na něj máš tak hezkou vzpomínku. Byli jsme tenkrát ukrutně šťastní.“

„To jsme věru byli,“ řekl jsem.

„Ještě pořád mám ten pokojíček, ale nemohu vždycky nechávat paní Heepovou samotnou, víš? A tak,“ mluvila Agnes klidně, „cítím povinnost její společnost snášet, i když bych třeba byla raději sama. Ale jinak nemám, proč bych si na ni stěžovala. Jestli mě někdy tou ustavičnou chválou svého syna unavuje, tak to je u matky jen přirozené. Je jí skutečně velice dobrým synem.“

Podíval jsem se na Agnes, když ta slova pronesla, ale neobjevil jsem v její tváři známky, že by o Uriášových záměrech něco věděla. Její laskavé, ale vážné oči se setkaly s mýma s celou svou krásnou upřímností a v její něžné tváři nebylo vidět jedinou změnu.

„Nejhorší stránka jejich přítomnosti v domě je ta,“ řekla Agnes, „že nemohu být tatínkovi tak nablízku, jak bych chtěla – protože Uriáš Heep se mezi nás pořád tolik staví – a já nemohu tatínka střežit tak bedlivě, jak bych ho hlídala jinak, jestli ode mne není taková řeč tuze smělá. Ale jestli na něm někdo páchá nějakou zradu nebo podvod, pak doufám, že prostá láska a pravda nakonec přece jen zvítězí. Doufám, že pravá láska a pravda jsou nakonec silnější než jakékoli zlo nebo neštěstí na světě.“

Příznačný jasný úsměv, jaký jsem na žádné jiné tváři jaktěživ neviděl, se rozplynul ještě dřív, než jsem si pomyslil, jak je dobrý a jak mi kdysi býval známý; a její výraz se rychle změnil, když se mě zeptala (velmi jsme se už přiblížili k mé ulici), vím-li, jak vlastně k nepříznivému obratu v tetiných poměrech došlo. Na mou odpověď, že ne, že mi o tom teta ještě nic neřekla, se Agnes zadumala a připadlo mi, jako by se její paže na mé chvěla.

Tetu jsme zastihli samotnou a v rozpoložení poněkud vzrušeném. Mezi ní a paní Cruppovou došlo k rozporu v názorech na jistou theoretickou otázku (sluší-li se, aby v mládeneckém bytě bydlilo něžné pohlaví) a teta, k záchvatům paní Cruppové dočista lhostejná, udělala rozepři rázně přítrž prohlášením, že ze zmíněné dámy je cítit můj koňak a že ji musí požádat, aby se laskavě klidila z bytu. Paní Cruppová pokládala oba tyto výroky za žalovatelné a vyjádřila úmysl, že to požene před „britskou Justinu“ – čímž, jak se mělo za to, patrně mínila baštu našich občanských práv.

Ale teta, která už měla čas se uklidnit, zatím co Peggotka šla panu Dickovi ukázat výměnu stráží jízdní gardy 144&, a protože kromě toho měla z Agnesiny návštěvy velkou radost, celým případem se spíš vychloubala než naopak a přijala nás s nezkalenou dobrou náladou.

[&144 velitelství Londýna na třídě Whitehall koná dodnes strážní službu jízdní garda. Tradiční obřadný ceremoniel nástupu celé stráže se koná denně.]

Když si Agnes odložila na stůl klobouk a posadila se vedle ní, nemohl jsem se při pohledu na její mírné oči a jasné čelo ubránit myšlence, jak se zdá přirozené, že ji mezi sebou máme, jak důvěryplně se jí teta svěřuje, přestože je Agnes tak mladá a nezkušená, a jak je vlastně v té prosté lásce a pravdivosti silná.

Peggottka šla panu Dickovi ukázat výměnu stráží jízdní gardy – Před budovou vojenského

Začátek hovoru patřil tetiným ztrátám a já jim řekl, oč jsem se ten den dopoledne pokoušel.

„To byla nepředloženost, Trote,“ řekla teta, „i když dobře míněná. Jsi šlechetný hoch – myslím, že už budu muset říkat mladý muž – a jsem na tebe hrdá, můj milý. Až potud je dobře. A teď se, Trote a Agnes, podívejme případu Betsy Trotwoodové do očí a uvidíme, jak si stojí.“

Všiml jsem si, že Agnes zbledla, když se velice pozorně zadívala na tetu. Teta hladila kočku a dívala se velice pozorně na Agnes.

„Betsy Trotwoodová,“ řekla teta, která si své peněžní záležitosti dosud vždycky nechávala pro sebe, „– nemám na mysli tvou sestru, můj milý Trote, ale sama sebe – měla jisté jmění. Nezáleží na tom, jak velké, ale na živobytí stačilo. Ba snad větší, protože ještě ledaco ušetřila a přidávala to k jistině. Nějakou dobu měla Betsy své peníze v státních papírech a potom je na radu svého finančního rádce vložila do pozemkové hypotéky. To bylo velmi výhodné a peníze nesly velmi pěkný úrok, dokud hypotéku nevyplatili a nesebrali Betsy vítr s plachet. Mluvím o Betsy, jako by to byla nějaká válečná loď. Nu dobrá! Potom se musela Betsy porozhlížet po nějakém novém způsobu investice. Myslela si, že teď je moudřejší než její finanční rádce, který už tou dobou nebyl tak dobrý finanční rádce, jako býval dřív – tím myslím tvého otce, Agnes – a vzala si do hlavy, že si peníze do něčeho vloží sama. Hnala tedy své ovce,“ pokračovala teta, „na cizí trh, a ukázalo se, že to je trh moc špatný. Nejdříve utrpěla ztrátu s dolováním pod zemí a potom utrpěla ztrátu s dolováním pod vodou – s vyzvedáváním potopených pokladů z moře nebo nějakými takovými dětinskými nesmysly,“ vysvětlovala teta a mnula si při tom nos, „a pak znovu utrpěla ztrátu v důlním podnikání a nakonec, aby celou věc jaksepatří dorazila, utrpěla ztrátu v bankovním podnikání. Nevím, jakou cenu ty bankovní akcie nějakou kratší dobu měly,“ řekla teta, „mám dojem, že nesly přinejmenším sto procent, jenže banka byla až na druhém konci světa a propadla se do země nebo bůhvíkam, co já vím. Tak nebo tak, rozsypala se a jaktěživo už nevyplatí, ani nemůže vyplatit jediný půlšilink; a všechny Betsiny půlšilinky byly v ní a v ní taky zůstaly. Čím míň se o tom bude mluvit, tím líp!“

Teta zakončila tento filosofický závěr tím, že s jakýmsi vítězným výrazem upřela oči na Agnes, které se znenáhla začala vracet barva do tváří.

„Drahá slečno Trotwoodová, je tohle celá historie?“ zeptala se Agnes.

„Doufám, dítě, to že stačí,“ odpověděla teta. „Být těch peněz k prodělání víc, myslím, že by to ještě všechno nebylo. Nepochybuji, že by se Betsy bylo podařilo vyhodit za ostatními i ty a přidat tak další kapitolu. Ale penězům už byl konec a je taky konec té historii.“

Z počátku poslouchala Agnes se zatajeným dechem. Ještě stále sice střídavě bledla a červenala, ale dýchala už volněji. Myslil jsem, že vím proč. Myslil jsem, že má jisté obavy, nemá-li snad na tom, co se stalo, nějakou vinu její nešťastný otec. Teta ji vzala za ruku a zasmála se.

„Je to celá historie?“ opakovala teta. „Nu ano, celá – až na: »A žila pak šťastně až do smrti.« Možná, že i to budu jednou s to o té Betsy dodat. A teď, Agnes, ty máš moudrou hlavu. A ty, Trote, v některých věcech taky, i když tě nemohu pochválit zrovna vždycky.“ Tu na mne teta pokývla hlavou s rozhodností pro ni tak příznačnou. „Co uděláme? Je tady domek, který čas od času ponese řekněme asi tak sedmdesát liber ročně. Myslím, že na tolik můžeme spolehlivě počítat. Nu! – To je všechno, co máme,“ řekla teta, která měla osobitý zvyk, jaký mívají někteří koně, z ničeho nic se zprudka zarážet, když se zdálo, že se hezky rozběhla na dlouhou dobu.

„Potom,“ řekla teta po chvíli, „tady je Dick. Ten má svých sto liber ročně, ale ty se musejí ovšem vydat na něho. Třebaže vím, že jsem jediný člověk na světě, který ho dovede ocenit, poslala bych ho raději pryč než si ho nechat u sebe a nevydat jeho peníze jen na něho. Jak můžeme s Trotem z vlastních prostředků nejlíp vyjít? Co říkáš, Agnes?“

„Já říkám, teto,“ vmísil jsem se do řeči, „že musím něco dělat!“

„Jít sloužit jako voják, myslíš?“ opáčila teta poplašeně. „Nebo jako námořník? O tom nechci ani slyšet. Z tebe bude proktor a dost! V naší rodině žádné ztroskotané existence nebudou, to si rač uvědomit, prosím!“

Právě jsem se chystal vysvětlit, že podobný způsob živobytí do rodiny zavádět nijak nehodlám, když tu se Agnes zeptala, máme-li ten byt najatý na nějakou delší dobu.

„Správně, má drahá, mluvíš k věci,“ řekla teta. „Aspoň ještě půl roku se ho nemůžeme zbavit, ledaže bychom ho sami pronajali nějakému podnájemníkovi, a to se mi nezdá pravděpodobné. Poslední nájemník tady umřel. To se rozumí, z té nankinové ženské s flanelovou spodničkou musí umřít pět lidí ze šesti. Mám něco hotových peněz a souhlasím s tebou, že nejlepší, co můžeme udělat, bude tu dobu si tady odbydlet a Dickovi sehnat někde poblíž pokoj na spaní.“

Pokládal jsem za svou povinnost upozornit, jaké nepohodlí bude teta zakoušet v bytě, kde bude žít v ustavičné drobné válce s paní Cruppovou; ale teta stručně odbyla mou námitku prohlášením, že při prvním projevu nepřátelství je hotova připravit paní Cruppové překvapení, z něhož nevyjde, co bude na světě živa.

„Myslela jsem, Trotwoode,“ řekla Agnes ostýchavě, „že kdybys měl čas –“

„Času mám hodně, Agnes. Po čtvrté nebo po páté hodině mám už vždycky volno a mám čas taky brzy zrána. Ať už tak nebo tak,“ řekl jsem s vědomím, že se trošku červenám při pomyšlení, kolik nekonečných hodin jsem věnoval únavnému vláčení nohou po městě a po silnici do Norwoodu a zpátky, „času mám habaděj.“

„Vím, že by ti nebylo proti mysli,“ promluvila Agnes, když ke mně přistoupila, a řekla tichým hlasem, tak prostoupeným vlídnou a slibnou účastí, že ho slyším ještě dnes, „zastávat místo tajemníka.“

„Proti mysli, má drahá Agnes?“

„Protože,“ pokračovala Agnes, „doktor Strong svůj úmysl odejít na odpočinek skutečně splnil a přestěhoval se do Londýna; a vím, že se ptal tatínka, jestli by mu nemohl nějakého doporučit. Nemyslíš, že by svého oblíbeného bývalého žáka měl u sebe jako tajemníka raději než koho jiného?“

„Drahá Agnes!“ řekl jsem. „Co bych si bez tebe počal? Jsi ve všem můj dobrý anděl. Už jsem ti to říkal. Nadosmrti na tebe nepomyslím v žádném jiném světle.“

Agnes mi se svým příjemným smíchem odpověděla, že jeden dobrý anděl (myslila Doru) je až dost, a pokračovala tím, že mi připomněla, jak doktor míval ve zvyku zabývat se svým studiem časně zrána a navečer – a že by můj volný čas jeho požadavkům pravděpodobně velmi dobře vyhovoval. Vyhlídka, že bych si mohl sám vydělávat na živobytí, mě rozradostnila sotva méně než naděje, že bych si na ně vydělával u svého bývalého učitele; zkrátka, zařídil jsem se podle Agnesiny rady, hned jsem sedl a napsal doktorovi dopis, v němž jsem mu vysvětlil důvod, proč mu hodlám druhý den v deset hodin dopoledne vykonat návštěvu. Adresoval jsem dopis do Highgatu 145& – protože v té obci, pro mne tak pamětihodné, bydlil – a potom jsem ho šel vlastnoručně odeslat, abych nepromeškal ani minutku času.

[&145 Highgate – Londýnská vilová čtvrt v severozápadní části města, leží na vršku na sever od Hampsteadu. Roku 1833 byl zde na vrcholu kopce postaven kostel sv. Michala, jehož štíhlá věž je zdaleka viditelná. Na highgateském hřbitově jsou pochováni Dickensovi rodiče a je zde i hrob Karla Marxe.]

Ať Agnes přišla kam chtěla, všude zanechávala nějakou nevyhladitelnou příjemnou známku své nevtíravé přítomnosti. Když jsem se vrátil z pošty, spatřil jsem klece s tetinými ptáčky viset na zdi právě tak, jak visívaly takovou dobu v okně obývacího pokoje v jejím domku, své křeslo posunuté náhradou za mnohem pohodlnější křeslo tetino do patřičné polohy u otevřeného okna a dokonce i kulatý zelený vějíř, který si teta přivezla s sebou, přišroubovaný na prkno pod oknem. Podle toho, že se zdálo, jako by se to bylo klidně udělalo samo od sebe, jsem hned poznal, kdo to všechno udělal; a byl bych v okamžení poznal, kdo srovnal mé zanedbané knihy po starém pořádku mých studentských let, i kdybych byl měl za to, že Agnes je na míle daleko, místo abych ji viděl, jak se jimi pilně zabývá a usmívá se nad nepořádkem, do něhož upadly.

Teta sice vzala blahosklonně na milost Temži (na kterou byl skutečně velmi pěkný pohled, když na ni zářilo slunce, třebaže dávno ne takový jako na moře před jejím domkem), ale za nic se nemohla smířit s londýnským kouřem, který podle jejích slov „kdeco pepřil“. Se zřetelem na tento pepř se ve všech koutech mého bytu odehrávala hotová revoluce, na níž měla význačným dílem účast Peggotka. A já přihlížel a uvažoval o tom, jak málo dokonce i Peggotka zdánlivě udělá, ač tropí takový hluk, a jak mnoho udělá Agnes bez sebemenšího hluku vůbec, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

„Myslím,“ řekla Agnes a zbledla, „že to je tatínek. Slíbil mi, že přijde.“

Otevřel jsem dveře a vpustil jsem nejenom pana Wickfielda, ale i Uriáše Heepa. Neviděl jsem pana Wickfielda už delší čas. Po tom, co jsem slyšel od Agnes, jsem sice čekal, že bude hodně změněný, ale jeho zjev mě ohromil.

Ne proto, že vypadal o mnoho let starší, ačkoliv byl ještě stále jako ze škatulky a měl šaty bez poskvrny jako kdysi, nebo že byl v obličeji nezdravě brunátný, nebo že měl oči naběhlé a od krve zarudlé, nebo že mu rukou poškubávalo nervosní chvění, jehož příčinu jsem znal a několik let ji viděl působit. Ani proto ne, že by snad byl v obličeji zošklivěl nebo ztratil bývalé uhlazené vystupování – neboť nic z toho se nestalo – ale co mnou otřáslo nejvíc, bylo to, že se při všech známkách povahové nadřazenosti dosud na něm patrných může podrobovat té zosobněné plíživé podlosti, Uriáši Heepovi. Zvrácený poměr těch dvou povah v jejich nynějším vzájemném postavení, Uriáš co pán a pan Wickfield co člověk na něm závislý, byl pro mne pohled bolestnější, než dovedu vyjádřit. Kdybych byl viděl opici vládnout člověku, sotva bych to byl pokládal za podívanou víc ponižující.

Pan Wickfield si to sám zřejmě uvědomoval až příliš dobře. Když vešel, zůstal stát mlčky a s hlavou sklopenou, jako by to cítil. To trvalo pouze okamžik, protože Agnes mu něžně řekla: „Tatínku! Tady je slečna Trotwoodová – a Trotwood, kterého jsi tak dlouho neviděl!“ Tu pak přistoupil blíž a podal tetě škrobeně ruku a trochu srdečněji stiskl ruku mně. V chvilkové přestávce, o níž mluvím, jsem spatřil, jak se Uriášovi obličej zkřivil v krajně ohyzdný úsměv. Myslím, že to viděla i Agnes, protože před ním ucouvla.

… Když vešel, zůstal stát mlčky a s hlavou sklopenou …

Pokud se týká toho, co viděla nebo neviděla teta, odvažuji se tvrdit, že by to bez jejího svolení nebyla vypátrala ani celá fysiognomická věda. Věřím, že svět ještě nehostil druhého člověka s výrazem tak nehybným, jaký měla ona, když si zamanula. Ve zmíněné chvíli byla její tvář, pokud jde o zrcadlení jejích myšlenek, učiněná slepá zeď, dokud s obvyklou náhlostí sama mlčení neporušila.

„Nu, Wickfielde!“ řekla teta a ten se na ni poprvé podíval. „Právě jsem vaší dceři vyprávěla, jak chytře jsem podle vlastního uvážení hospodařila se svými penězi, protože jsem je nemohla svěřit vám, když jste začal v obchodních věcech vycházet z cviku. Radily jsme se spolu, a když se to vezme kolem a kolem, šlo nám to dohromady znamenitě. Podle mého mínění strčí Agnes celou vaši firmu do kapsy.“

„Pakliže bych směl sprostně něco podotknout,“ řekl Uriáš Heep a nakroutil se, „plně souhlasím se slečnou Betsy Trotwoodovou a byl bych přešťasten, kdyby slečna Agnes byla společnicí firmy.“

„Vy sám už společníkem jste, víme,“ odpověděla teta, „a to by vám mohlo stačit, doufám. Jakpak se vynacházíte, pane?“

V odpověď na tuto otázku, položenou mu s neobyčejnou úsečností, pan Heep rozpačitě stiskl úřední portefeuille, který měl v ruce, a řekl, že se má celkem výborně, a s poděkováním mé tetě projevil zároveň naději, že ona se má rovněž tak.

„A vy, mladý pane – měl bych vlastně říci, pane Copperfield?“ pokračoval Uriáš. „Doufám, že vás spatřuji zdravého! Raduji se, že vás vidím, pane Copperfield, i za dnešních okolností.“ Tomu jsem věřil, protože ho zřejmě náramně těšily. „Dnešní okolnosti nejsou takové, jaké by vám vaši přátelé přáli, pane Copperfield, ale peníze člověka nedělají, nýbrž – mé sprostné schopnosti vskutku nedovedou vyjádřit, co člověka dělá,“ řekl Uriáš s úlisným zavrtěním, „ale peníze to nejsou!“

Tu mi potřásl rukou, ale ne obvyklým způsobem, nýbrž stál při tom hezky daleko ode mne a zdvíhal a spouštěl mi ruku jako páku pumpy, které se trochu bojí.

„A co soudíte, jak vypadáme my, mladý pane Copperfield – vlastně bych měl říci, pane Copperfield?“ lísal se Uriáš dál. „Nepřipadá vám, že pan Wickfield jen kvete? U naší firmy léta celkem mnoho neznamenají, mladý pane Copperfield, ledaže lidi sprostné, totiž matku a mne, pozdvihují – a krásu,“ dodal, co ho v tom okamžiku ještě napadlo, „totiž slečnu Agnes, rozvijejí.“

Po této pokloně se kroutil a svíjel tak nesnesitelně protivně, že teta, která ho z křesla upřeně pozorovala, ztratila veškerou trpělivost.

„Ďas aby ho vzal!“ řekla teta přísně. „Co to tropí? Neškubejte sebou, jako když do vás pouštějí elektřinu, pane!“

„Prosím vás za prominutí, slečno Trotwoodová,“ odpověděl Uriáš. „Pozoruji, že jste nervosní.“

„S tím na mne nechoďte, pane!“ řekla teta, všechno jenom ne usmířená. „Neopovažujte se tak mluvit! Nic takového nejsem. Jestli jste úhoř, pane, pak se chovejte jako úhoř. Jestli jste člověk, ovládejte své údy, pane. Můj ty Bože,“ řekla teta celá rozlícená, „nenechám se přece takovým háděním a vrtěním připravit o rozum!“

Pana Heepa přivedl tento výbuch do značných rozpaků, stejně jako by se jistě bylo stalo většině lidí, neboť prudkost výbuchu ještě silně zvyšovalo rozhorlené chování, s nímž se pak teta vrtěla na židli a pohazovala hlavou, jako by po něm rafala nebo chtěla skočit. Ale po straně mi řekl pokorným hlasem:

„Jsem si dobře vědom, mladý pane Copperfield, že slečna Trotwoodová, třebaže vzácná dáma, má prudkou povahu (po pravdě myslím, že jsem měl potěšení ji znát dřív než vy, mladý pane Copperfield, dokud jsem ještě byl sprostný písař), a je jenom přirozené, to se rozumí, že dnešní okolnosti přispívají k tomu, aby byla ještě prudší. Je div, že to není mnohem horší! Stavil jsem se tady jen proto, abych vám řekl, že kdybychom za dnešních okolností mohli pro vás něco udělat, ať matka nebo já, ať firma Wickfield a Heep, byli bychom skutečně rádi. – To si snad smím dovolit?“ řekl Uriáš s odporným úsměvem na adresu svého společníka.

„Uriáš Heep,“ pravil pan Wickfield mdlým hlasem nuceně, „je činným společníkem naší firmy, Trotwoode. S tím, co říká, plně souhlasím. Jak víte, už odedávna mám o vás zájem. Ale nehledě k tomu, co Uriáš říká, plně s tím souhlasím.“

„Ó, jaká to odměna, požívat takové důvěry!“ řekl Uriáš a přes nebezpečí, že na sebe přivolá nový projev tetina hněvu, mrskl nohou. „Ale doufám, že mu od leckteré namáhavé práce v kanceláři mohu přece jen ulevit, mladý pane Copperfield!“

„Uriáš Heep mi skutečně velmi ulevuje,“ pravil pan Wickfield týmž bezbarvým hlasem. „Mám o hodně lehčí mysl, Trotwoode, že mám takového společníka!“

Věděl jsem, že si ten zrzavý lišák dal to všechno od pana Wickfielda odříkat proto, aby mi ho ukázal ve světle, v němž mi ho načrtával té noci, kdy mi tak otrávil spánek. Opět jsem na jeho tváři spatřil týž ohyzdný úsměv a viděl jsem, jak po mně číhá.

„Snad už nechceš jít, tatínku?“ řekla Agnes úzkostlivě. „Nechceš se pak vrátit procházkou s Trotwoodem a se mnou?“

Myslím, že by byl odpověděl teprve po tom, až by se byl podíval na Uriáše, kdyby ho nebyl ten výtečník předešel.

„Já sám jsem vázán obchodním jednáním,“ řekl Uriáš, „jinak by mě nesmírně těšilo, kdybych mohl zůstat se svými přáteli. Ale zanechám tu svého společníka, aby naši firmu zastupoval. Slečno Agnes, vždy vám oddaný! Vám, mladý pane Copperfield, přeji pěkný den a slečně Betsy Trotwoodové zanechávám své sprostné poručení.“

S těmi slovy si políbil tu svou velkou ruku, zašklebil se na nás úkosem jako maska a odešel.

Poseděli jsme si pak hodinu či dvě a hovořili o dávných hezkých časech v Canterbury. Pan Wickfield, když zůstal jen s Agnes, brzy nabyl trochu větší podoby s člověkem, jímž býval, ačkoliv i pak ho tížila trvalá skleslost, kterou se sebe nedovedl ani na okamžik setřást. Přes to všechno se rozveselil; a zřejmě mu dělalo radost poslouchat, jak si připomínáme všelijaké drobné příhody z dob našeho dávného spolužití, z nichž si mnohé velmi dobře pamatoval. Řekl, že to je docela jako za těch časů, být takhle sám s Agnes a se mnou; a zbožně si přál, kéž by se byly nikdy nezměnily. Jsem si jist, že v Agnesině pokojné tváři, ba už jenom v pouhém dotyku její ruky na jeho paži byl vliv, který u něho působil divy.

Teta (která se skorem celou tu dobu s Peggotkou zaměstnávala něčím v druhém pokoji) neměla chuť nás doprovodit do bytu, kde Wickfieldovi zůstávali, ale trvala na tom, já že s nimi jít mám, a proto jsem šel. Obědval jsem s nimi. Po jídle seděla Agnes vedle něho jako za starých časů a nalévala mu víno. Pil ho tolik, kolik mu ho dávala, a nic víc – jako dítě – a zatím co se večer schyloval, seděli jsme všichni tři vespolek u okna. Když se skorem úplně setmělo, lehl si pan Wickfield na pohovku, Agnes mu podložila hlavu a chviličku se nad něj nakláněla; a když se vrátila k oknu, nebyla ještě taková tma, abych nerozeznal, že se jí v očích lesknou slzy.

Prosím Boha, kéž nedopustí, abych na lásku a opravdovost toho drahého děvčete v oné době mého života někdy zapomněl – neboť kdybych zapomněl, musilo by to znamenat, ze se blížím svému konci, a tu bych toužil vzpomínat jí v nejlepším! Plnila mé srdce tak dobrými předsevzetími, sílila mou slabost svým příkladem tak vydatně a řídila – nevím ani jak, protože byla příliš skromná a jemná, aby mi radila mnoha slovy – mou vrozenou nestálou horlivost a neujasněnou vůli takovým způsobem, že všechno to málo dobra, jež jsem vykonal, a všechno zlo, jehož jsem se uvaroval, mohu přičíst, jak pevně věřím, jedině její zásluze.

A jak se mnou mluvila o Doře, když jsme spolu u okna drželi černou hodinku! Jak poslouchala moje chvalozpěvy na Doru, jak ji i sama chválila a jak tu drobnou pohádkovou vílu obestírala třpytným odleskem vlastního čistého jasu, který ji v mých očích činil ještě vzácnější a nevinnější! Ach, Agnes, sestro mých chlapeckých let, kéž bych byl už tehdy znal, co jsem poznal až zadlouho potom! –

Když jsem sešel dolů, byl na ulici žebrák; a když jsem zvedl k jejímu oknu hlavu a myslil na její klidné andělské oči, polekal mě mumlavými slovy, jako by byl ozvěnou z toho rána:

„Slepý! Slepý! Slepý!“

36. Nadšení

Příští den jsem začal dalším vyšploucháním v římských lázních a po něm jsem se vydal do Highgatu. Nebyl jsem už tak skleslý. Nebál jsem se už ošuntělého kabátu, ani jsem netoužil po bujných plesnivácích. Celý můj způsob nazírání na naše nedávné neštěstí se úplně změnil. Mou povinností bylo tetě ukázat, že svou dosavadní dobrotu vůči mně nepromarnila na bezcitného nevděčníka. Mou povinností bylo využít krušné školy, získané v mladších letech, a pustit se s odhodlanou a vytrvalou smělostí do práce. Mou povinností bylo chopit se drvoštěpské sekyry, mýtit stromy a proklestit si pralesem překážek vlastní rukou cestu, až dojdu k Doře. A kráčel jsem věru rázným krokem, jako bych to mohl uskutečnit chůzí.

Když jsem se octl na své známé highgateské silnici, tentokrát na cestě za cílem tak odlišným od dřívějšího putování za zábavou, s níž jsem ji v myšlenkách sdružoval, připadalo mi, jako by se celý můj život byl od základů změnil. Ale to mi odvahy neubíralo. S novým životem přišlo i nové odhodlání, nové předsevzetí. Námaha byla sice těžká, ale odměna nedocenitelná. Odměnou byla Dora a Doru jsem musil získat.

Vybičoval jsem se do takového vzrušení, až jsem přímo cítil lítost, že nemám kabát trochu ošuntělý už teď. Chtěl jsem ty stromy v pralese překážek podtínat za okolností, jež by prokázaly mou sílu. Div jsem nepožádal starce s drátěnými brýlemi, který na silnici tloukl kámen, aby mi na chvíli půjčil kladivo a nechal mě, abych si stezku k Doře prolámal žulou. Rozehřál jsem se do takového zápalu a tolik jsem se udýchal, že jsem měl pocit, jako bych si už byl bůhvíkolik vydělal. V tomto rozpoložení jsem zašel do domku, který byl zřejmě k pronajmutí, a důkladně jsem si ho prohlédl – protože jsem pokládal za nutné jednat prakticky. Postačil by pro mne a pro Doru báječně – což nemá vpředu malou zahrádku, aby se Cik měl kde proběhnout a mohl štěkat skrz plaňky na podomní obchodníky, a není nahoře skvělý pokoj pro tetu? Vyběhl jsem z něho ještě rozpálenější a uspěchanější než předtím a hnal jsem se do Highgate takovým tempem, že jsem tam došel o hodinu dřív, než jsem zamýšlel; a i kdybych tam nebyl došel tak brzy, stejně bych se byl musil napřed volnou procházkou zchladit, abych vypadal aspoň trochu k světu.

Jakmile jsem tuto nezbytnou přípravnou proceduru absolvoval, první mou starostí bylo najít doktorův dům. Nebyl v oné části Highgate, kde bydlila paní Steerforthová, nýbrž docela na opačné straně té malé obce. Když jsem tento objev učinil, zvábila mě přitažlivost, jíž jsem nemohl odolat, zpátky do uličky, která vedla kolem domu paní Steerforthové, a podíval jsem se přes roh zahradní zdi. Jeho pokoj byl zabedněný okenicemi. Dveře na skleněnou verandu byly dokořán a Rosa Dartlová, prostovlasá, se drobným prudkým krokem procházela na pískované pěšině po jedné straně pažitu tam a zpátky. Připomínala mi nějakou divou bytost, která za sebou po udupané stezce vláčí řetěz na celou jeho délku sem a tam a stravuje si srdce.

Odkradl jsem se potichu z místa, odkud jsem dům pozoroval, a potom jsem se s přáním, abych se k němu nikdy nebyl přibližoval, pečlivě té části obce vyhýbal a volně se procházel, dokud nebylo deset hodin. Kostel s útlou věží, který dnes stojí na vršku kopce, tam tehdy ještě nebyl, aby mi prozradil, kolik je hodin. Na jeho místě stál starý zámeček z červených cihel, kterého se používalo jako školy; a jak ho mám v paměti, byl to krásný starožitný dům, do něhož chodit do školy musila být radost.

Když jsem přišel blíž k doktorovu domku – pěknému starému stavení, na něž zřejmě vynaložil dost peněz, pokud jsem mohl soudit z okras a oprav, které vypadaly jako právě dokončené – spatřil jsem doktora v zahradě se procházet podle domku, v kamaších a se vším všudy, jako kdyby se nebyl přestal procházet od dob, kdy jsem býval jeho žákem. Měl kolem sebe i své staré společnice – neboť v okolí rostlo množství vysokých stromů a po trávníku se procapovaly dvě tři vrány a pokukovaly po něm, jako by o něm byly od canterburských vran dostaly dopis, a proto ho bedlivě pozorovaly.

Protože jsem věděl, že chtít upoutat jeho pozornost na takovou dálku je zoufale beznadějné, dovolil jsem si otevřít branku a jít za ním, tak abych ho potkal, až se otočí. Když tak učinil a přicházel proti mně, několik okamžiků se na mne zamyšleně díval, aniž mě zřejmě vůbec vnímal, a potom se jeho dobrotivý obličej rozzářil výrazem kromobyčejné radosti a doktor mě popadl za obě ruce.

„Ale, ale, můj drahý Copperfielde,“ pravil, „vždyť z vás už je muž! Jak se vám vede? Mám velkou radost, že vás vidím. Udělal jste úžasný pokrok, můj drahý Copperfielde! Jste hotový – ano – Bože můj!“

Projevil jsem naději, že je zdráv a paní Strongová rovněž tak.

„Ach jej, ano!“ řekl doktor. „Anny je zdráva a bude ji těšit, až vás uvidí. Odjakživa vás měla ráda. Říkala mi to včera večer, když jsem jí ukázal váš dopis. A – ano, rozumí se – pamatujete se na pana Jacka Maldona, Copperfielde?“

„Velice dobře, pane.“

„Ovšem,“ řekl doktor. „To se rozumí. Ten je také úplně zdráv.“

„Vrátil se domů, pane?“ zeptal jsem se.

„Z Indie?“ řekl doktor. „Ano. Pan Jack Maldon nesnášel tamější podnebí, můj milý. Paní Marklehamová – nezapomněl jste na paní Marklehamovou?“

Abych zapomněl na Generálku! A v tak krátké době!

„Paní Marklehamová,“ řekl doktor, „byla kvůli němu celá nešťastná, chudera, a tak jsme ho zase dostali domů a koupili mu dekret na místečko v státní službě 146&, které mu jde mnohem lépe k duhu.“

[&146 místečko v státní službě – Místa ve státní službě byla prodejná a zámožní lidé je kupovali pro své syny, aby jim tak zajistili výnosné úřady.]

Věděl jsem o panu Jackovi Maldonovi dost, abych si z těchto slov domyslil, že to je patrně místo, kde není zrovna mnoho práce a které jistě nese velmi slušný plat. Doktor, jenž se s rukou na mém rameni a s laskavou tváří obrácenou povzbudivě ke mně procházel sem a tam, pokračoval v řeči:

„A teď, můj drahý Copperfielde, pokud se týče té vaší nabídky. Je pro mne velice potěšitelná a příjemná, to se rozumí, ale nemyslíte, že byste mohl pořídit líp? Když jste byl u nás, víte, studoval jste s vyznamenáním. Máte průpravu pro mnohé lepší zaměstnání. Položil jste si základy, na kterých se dá vystavět jakákoli budova, a není to škoda, abyste jaro svého života obětoval takové bezvýznamné práci, jakou vám mohu nabídnout já?“

Znovu jsem prudce vzplanul, a jak se obávám, výrazy a obraty vzletně básnickými jsem svou žádost důrazně bránil a připomněl jsem doktorovi, že povolání vlastně už mám.

„Dobrá, dobrá,“ pravil doktor, „to je pravda. Zajisté, když máte povolání a skutečně se v něm soustavně zdokonalujete, pak je to jiná. Ale, můj dobrý mladý příteli, co to je sedmdesát liber ročně?“

„Zdvojnásobí to naše příjmy, doktore Strongu,“ namítl jsem.

„Jemine!“ odpověděl doktor. „Kdo by si to pomyslel! Ne že bych chtěl říkat, že bychom na těch sedmdesáti librách ročně museli přísně trvat, protože jsem odjakživa hodlal každému mladému příteli, kterého bych snad tímhle zaměstnal, nadlepšit nějakým darem. Docela jistě,“ pravil doktor, zatím co mě s rukou na mém rameni stále ještě vodil sem a tam, „odjakživa jsem počítal s nějakým výročním darem.“

„Můj drahý učiteli,“ řekl jsem (tentokrát skutečně bez jakýchkoli nesmyslů), „už dnes vám dlužím víc, než kdy stačí moje vděčnost ocenit…“

„Dost, dost,“ přerušil mě doktor, „ušetřte mě!“

„Jestli se spokojíte s časem, který mám volný, a to je ráno a večer, a jestli uznáte, že pro vás má cenu sedmdesáti liber ročně, prokážete mi takovou službu, že to ani vyjádřit nedovedu.“

„Ach božínku!“ řekl doktor nevinně. „Kdo by si pomyslel, že tak málo může platit tak mnoho! Jejej, jejej! A kdybyste sehnal něco lepšího, vezmete to, ano? Na čestné slovo, ano?“ řekl doktor – stejně jak se odedávna vždycky krajně vážně dovolával naší chlapecké cti.

„Čestné slovo, pane!“ odpověděl jsem mu – stejně jako jsme kdysi odpovídali v jeho škole.

„Tak tedy budiž,“ řekl doktor a popleskal mě při tom po rameni, na němž mi stále ponechával ruku, zatím co mě stále vodil sem a tam.

„A budu nevím kolikrát šťastnější, pane,“ řekl jsem s úmyslem trochu mu – doufám, že nevinně – zalichotit, „jestli práce, kterou mi dáte, bude na slovníku.“

Doktor se zastavil, s úsměvem mě znovu popleskal po rameni a s jásavým zadostučiněním, na něž bylo věru radost pohledět, zvolal, jako bych byl pronikl až k nejzazší hloubi lidské moudrosti: „Můj drahý mladý příteli, uhodl jste! Slovník to je!“

Jak to také mohlo být něco jiného? Měl slovníku stejně plné kapsy jako hlavu. Čouhal z něho ze všech stran. Řekl mi, že s ním od té doby, co zanechal učitelování a odešel na odpočinek, dělá báječné pokroky a že mu nic nemůže vyhovovat lépe než navržený program ranní a večerní práce, poněvadž je zvyklý mezi dnem se procházet a všechno promýšlet. Písemný materiál má prý poněkud zpřeházený následkem toho, že pan Jack Maldon, který mu poslední dobu tu a tam příležitostně nabídl dělat adlata 147&, není takové práci zvyklý; my však prý všechen nepořádek brzy napravíme a pak nám to pojede jako po másle.

[&147 dělat adlata – Adlatus (lat.) znamená v hovorové řeči „pomocník, zástupce“.]

Později, když jsme byli s prací už v proudu, jsem shledal, že mi pomocnické úsilí pana Jacka Maldona působí větší potíže, než jsem čekal, poněvadž se neomezil pouze na napáchání četných chyb, ale nakreslil přes doktorovy rukopisné poznámky tolik vojáků a ženských hlav, že jsem často zabředl do celého bludiště nejasností.

Doktor měl z vyhlídky, že budeme na tom podivuhodném díle pracovat spolu, ohromnou radost a ujednali jsme si, že začneme druhý den ráno v sedm hodin. Měli jsme pracovat každý den dvě hodiny ráno a dvě až tři hodiny večer – kromě sobot, kdy jsem si měl odpočinout. Rozumí se, že neděli jsem měl rovněž věnovat odpočinku, a tyto podmínky jsem považoval za velmi přijatelné.

Když jsme se takto k vzájemné spokojenosti dohodli na věcech příštích, zavedl mě doktor do domu, aby mě ukázal paní Strongové, a tu jsme zastihli v nové doktorově pracovně, kde oprašovala knihy – výsada to, kterou u těchto svých posvátných miláčků nepovoloval nikomu jinému.

Kvůli mně posečkali se snídaní a zasedli jsme ke stolu společně. Neseděli jsme u jídla dlouho, když jsem na tváři paní Strongové poznal, že někdo přichází, ještě než jsem ho zaslechl. Vtom přijel k brance pán na koni; a když s uzdou přes ruku zavedl koně na dvorek, jako by se tu cítil úplně doma, a přivázal ho ke kruhu ve zdi prázdné kočárové kůlny, vstoupil s bičíkem v ruce do pokoje, kde se snídávalo. Byl to pan Jack Maldon a já si pomyslil, že Indie pana Jacka Maldona vůbec ničemu nepřiučila. Cítil jsem ovšem spravedlivé rozhořčení vůči mladým mužům, kteří nekácejí stromy v pralese překážek, a můj dojem je tedy dlužno přijímat s patřičnou reservou.

Pan Jack Maldon mi potřásl rukou – ne příliš vřele, jak se mi zdálo, ale zato s výrazem znuděné blahosklonnosti, kterou jsem v duchu cítil jako silnou urážku. Ale jinak jeho věčná znuděnost, kromě chvil, kdy se obracel na sestřenku Anny, skýtala náramně zajímavou podívanou.

„Už jste dnes ráno snídal, pane Jacku?“ řekl doktor.

„Já skorem nikdy nesnídám, pane,“ odpověděl s hlavou opřenou o záda lenošky. „Snídaně mi připadá nudná.“

„Je dnes něco nového?“ zeptal se doktor.

„Vůbec nic, pane,“ odpověděl pan Maldon. „Nějaký článek o tom, že lidé u nás na severu hladovějí a jsou nespokojení148, ale hladoví a nespokojení lidé se někde najdou vždycky.“

lidé u nás na severu hladovějí a jsou nespokojeni – Průmyslový a hornický sever Anglie byl za napoleonských válek i za pozdějších krisí kapitalistického hospodářství vždy těžce postižen nezaměstnaností a bídou. Proto zde docházelo k projevům nespokojenosti lidu, proto zde revoluční hnutí – v Dickensově době hnutí chartistické – nalézalo mnoho stoupenců.

Doktor se tvářil vážně a řekl, jako by si přál změnit předmět hovoru: „Nu, pak tedy není nového nic, a jak se říká, žádné zprávy, dobré zprávy.“

„V novinách je dlouhý popis nějaké vraždy, pane,“ poznamenal pan Maldon. „Ale sem tam nějaká ta vražda je na denním pořádku a já to nečetl.“

Okázalá lhostejnost ke všem činům a vášním člověčenstva se tehdy ještě nepokládala za vlastnost tak vznešenou, za jakou, jak jsem pozoroval, se pokládala později. Zažil jsem dobu, kdy byla vskutku velmi v módě. Viděl jsem ji vystavovat na odiv s takovým úspěchem, že jsem se v životě setkal s jistými jemnými dámami a pány, kteří se mohli docela dobře narodit jako housenky. Působila na mne tehdy snad tím silněji proto, že pro mne byla úplně nová, ale dozajista nepřispívala k tomu, aby mé mínění o panu Jacku Maldonovi povznesla nebo mou důvěru k němu posílila.

„Přišel jsem se zeptat, jestli by Anny nechtěla jít dnes večer do opery,“ řekl pan Maldon a obrátil se k ní. „Je to poslední dobré představení, které v téhle sezóně ještě uvidíme, a vystupuje v něm zpěvačka, kterou by měla opravdu slyšet. Je přímo skvělá. Kromě toho je tak kouzelně ošklivá“ – a opět upadl do své lhostejnosti.

Doktor, kterého vždycky těšilo, co mohlo potěšit jeho mladou ženu, se k ní obrátil a řekl:

„Musíš jít, Anny. To musíš jít.“

„Spíš bych nešla,“ odpověděla doktorovi. „Raději bych zůstala doma. Mnohem raději bych zůstala doma.“

Bez jediného pohledu na bratrance se pak obrátila na mne a ptala se mne na Agnes a nemá-li k ní zajít nebo nepřijede-li možná Agnes ten den k ní; a byla při tom tak rozčilená, že jsem se divil, jak i doktor, který si zrovna mazal topinku máslem, může být tak slepý k něčemu, co tak bije do očí.

Neviděl však nic. Dobrácky jí domlouval, že je mladá a měla by se povyrážet a bavit a že se nesmí nechat takovým únavným starým patronem unavovat. Mimo to, řekl, by byl rád, aby mu zazpívala všechny nové písně té zpěvačky, a jak by to prý se zdarem svedla, kdyby nešla? Tak prosazoval doktor svou, až nakonec přislíbil za ni, že Anny půjde, a pan Jack Maldon měl přijít na pozdní oběd. Když takhle pochodil, odebral se patrně do svého koupeného úřadu; ale buď jak buď, odjel na koni a vypadal velmi zahálčivě.

Byl jsem zvědavý, co se druhý den ráno dovím – byla-li v divadle nebo ne. Nebyla, nýbrž poslala do města bratranci vzkaz, v němž mu odřekla, a šla odpoledne navštívit Agnes a přemluvila doktora, aby šel s ní; domů se pak vrátili procházkou přes pole, jak mi řekl doktor, protože večer byl tak krásný. Tu jsem se v duchu ptal, zda by byla do divadla šla, kdyby Agnes nebyla náhodou v Londýně, a má-li snad Agnes nějaký dobrý vliv také na ni?

Pomyslil jsem si, že nevypadá tuze šťastně, ale byla to tvář dobrá – nebo ukrutně falešná. Často jsem se na ni podíval, protože seděla u okna celou dobu, co jsme s doktorem pracovali, a připravila nám snídani, kterou jsme po soustech a po hltech snědli mezi prací. Když jsem v devět hodin odcházel, klečela na zemi u doktorových nohou a obouvala mu střevíce a kamaše. Na tváři jí ležel mlhavý stín, vržený několika zelenými listy, které zvenčí přesahovaly do otevřeného okna nízkého pokoje; a celou cestu do Sudích dvorů jsem myslil na onen večer, kdy jsem ji viděl dívat se na doktora, zatím co jí četl.

Byl jsem teď v jednom kole – v pět hodin ráno na nohou a teprve v devět nebo deset večer doma. Ale čerpal jsem z tak silné zaměstnanosti nekonečné uspokojení a v žádném případě jsem ani jedinkrát nešel pomalu a v zápalu nadšení jsem cítil, že čím víc se unavuji, tím víc dělám, abych si Doru zasloužil. Dosud jsem Doře své změněné postavení neprozradil, protože měla za několik dní přijít na návštěvu k slečně Millsové a já odkládal všechno, co jí mám říci, až na potom; prostě jsem jí ve svých dopisech (všechen náš písemný styk se děl tajně přes slečnu Millsovou) oznámil, že jí mám mnoho co vyprávět. Prozatím jsem silně omezil svou spotřebu pomády z medvědího sádla, úplně jsem se zřekl voňavého mýdla a levandulové vody a s ukrutnou ztrátou jsem prodal tři vesty, protože se mi zdály pro mé přísné životní úsilí přepychové.

Protože mě však ani všechny tyto kroky neuspokojovaly a já planul netrpělivostí udělat ještě něco víc, šel jsem navštívit Traddlese, který nyní bydlil za střešním štítem jednoho domu v Castle Streetu v Holbornu 149&.

[&149 Holborn – londýnský okrsek na sever od City a Westminsteru.]

Pana Dicka, který se mnou byl už dvakrát v Highgatu a znovu navázal přátelský styk s doktorem, jsem vzal s sebou.

Vzal jsem pana Dicka s sebou proto, že se začal soužit a trápit, až ztrácel náladu i chuť k jídlu, neboť bolestně nesl tetino neštěstí a upřímně věřil, že žádný galejník ani trestanec nepracuje tak těžce jako já, zatím co on nemá, čím by užitečně pomohl. V tomto rozpoložení cítil neschopnost dokončit memorandum víc než kdy jindy a čím usilovněji na něm pracoval, tím častěji se mu do něho pletla ta nešťastná hlava krále Karla Prvního. Z vážné obavy, že se jeho nemoc zhorší, ledaže na něm spášeme nějaký nevinný podvod a vzbudíme v něm přesvědčení, že je užitečný, nebo ledaže ho nějak zaměstnáme, aby skutečně užitečný byl (což by bylo lepší), jsem se rozhodl zkusit, zda by nám nemohl pomoci Traddles. Než jsme k němu šli, vypsal jsem Traddlesovi dopodrobna všechno, co se stalo, a Traddles mi odpověděl překrásným dopisem, z něhož dýchalo jeho účastné porozumění i přátelství.

Zastihli jsme ho v pilné práci nad kalamářem a papíry, pohledem na květinový stojan a kulatý stolek v koutě pokojíka jako znovuzrozeného. Přijal nás srdečně a naráz se s panem Dickem spřátelil. Pan Dick s naprostou určitostí tvrdil, že ho už někdy předtím viděl, a oba jsme na to řekli: „Velmi pravděpodobně.“

První věc, o níž jsem se rozhodl poradit s Traddlesem, byla tato: Slyšel jsem, že mnoho mužů, kteří později vynikli v různých oborech lidské činnosti, začalo svou životní dráhu zpravodajstvím o průběhu parlamentních debat. Protože mi Traddles kdysi jako jednu ze svých nadějí jmenoval noviny, dal jsem si to dohromady a v posledním dopise jsem Traddlese požádal, že bych rád věděl, jak bych se mohl pro to zaměstnání kvalifikovat. Nyní mi Traddles jako výsledek svých dotazů oznámil, že se už jen pouhá řemeslná zručnost, až na vzácné případy k opravdovému vyniknutí v tomto povolání nezbytná – to jest bezvadná a úplná zběhlost v tajích těsnopisu a jeho čtení – co do obtížnosti přibližně rovná dokonalému zvládnutí asi šesti jazyků a že si ji člověk může, ovšem s velkou vytrvalostí, osvojit až za několik let. Traddles rozumně předpokládal, že tohle celou věc hladce vyřídí; ale já vnímal jedině to, že tady je konečně několik vysokých stromů, které je nutno pokácet, a okamžitě jsem se rozhodl proklestit si cestu k Doře právě touto houštinou, sekeru v ruce.

„Jsem ti úžasně vděčný, můj drahý Traddlesi!“ řekl jsem. „Zítra začnu.“

Traddles se zatvářil užasle, což bylo docela pochopitelné; neměl totiž o mém bouřlivém nadšení ještě ani potuchy.

„Koupím si knihu,“ řekl jsem, „s nějakým dobrým návodem k tomu umění. Budu na tom pracovat ve Dvorech, kde beztak nemám skorem co dělat, a abych se pocvičil, budu zapisovat řeči před naším soudem – Traddlesi, kamaráde můj drahý, já to zvládnu!“

„Božínku,“ řekl Traddles a vypoulil na mne oči, „neměl jsem tušení, že jsi taková rozhodná povaha, Copperfielde!“

Nevím, jak by byl mohl takové tušení mít, protože to byla věru novinka i pro mne. Ale přešel jsem to bez povšimnutí a vzal jsem na přetřes pana Dicka.

„Víte, pane Traddlesi,“ řekl pan Dick toužebně, „kdybych se mohl nějak přičinit – kdybych mohl třeba tlouci na buben – nebo na něco foukat!“

Chudák! Sotva mohu pochybovat, že by byl takovému zaměstnání ze srdce rád dal přednost před všemi ostatními. Traddles, který by se mu nebyl za nic na světě usmál, odpověděl klidně:

„Ale jste prý výborný písař, pane. Neříkal jsi mi to, Copperfielde?“

„Znamenitý!“ řekl jsem. A opravdu byl. Psal mimořádně pěkně.

„Nemyslíte, pane,“ řekl Traddles, „že byste mohl opisovat právnické spisy, kdybych vám je opatřil?“

Pan Dick se na mne váhavě podíval: „Hmm, Trotwoode?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pan Dick zavrtěl hlavou také a povzdychl si. „Pověz mu o tom memorandu,“ řekl pan Dick.

Vysvětlil jsem Traddlesovi, že potíž je v tom, jak zabránit, aby se panu Dickovi do rukopisu nepletl král Karel První; pan Dick se při tom velmi uctivě a vážně díval na Traddlese a cucal si palec.

„Ale ty spisy, víš, o kterých mluvím, jsou už skoncipované a připravené,“ řekl Traddles po krátké úvaze. „Pan Dick by na nich nemusel nic stylisovat. Není to potom docela něco jiného, Copperfielde? Buď jak buď, nestálo by za to, aby to zkusil?“

To nám dodalo novou naději. Kousek stranou jsme já a Traddles sestrčili hlavy dohromady, a zatím co nás pan Dick se své židle úzkostlivě pozoroval, zosnovali jsme plán, na jehož základě jsme ho druhý den s jedinečným úspěchem zapřáhli do práce.

Na stole u okna v Buckingham Streetu jsme rozprostřeli práci, kterou mu Traddles opatřil – spočívala v tom, že měl vyhotovit nevím už kolik opisů právního dokumentu o jakési služebnosti volného průchodu – a na druhém stole jsme rozložili poslední nedokončený prvopis slavného memoranda. Naše pokyny panu Dickovi zněly, že má do písmenky přesně opisovat, co má před sebou, a ani o čárečku se neuchýlit od předlohy; a kdyby pocítil i jen sebeslabší nutkání zmínit se o králi Karlu Prvním, že má ihned přejít k memorandu. Napomenuli jsme ho, aby se toho neochvějně držel, a zanechali jsme ho tetě, aby ho pozorovala. Teta nám potom hlásila, že si zprvu počínal jako bubeník u tympanů a neustále dělil pozornost mezi oba stoly, ale když zjistil, že ho to mýlí a namáhá, a měl přitom předlohu stále tak nápadně na očích, zanedlouho se prý docela pořádně a vážně usadil k opisování a memorandum odložil na vhodnější chvíli. Zkrátka, ačkoliv jsme pečlivě dbali, aby neměl víc práce, než kolik by mu prospívalo, a ačkoliv nezačal hned s počátkem týdne, vydělal si do soboty večer deset šilinků a devět pencí; a co živ budu, nikdy nezapomenu, jak chodil po všech obchodech v sousedství, aby si tento poklad proměnil na samé šestipence, a jak je potom na tácku sestavil do tvaru srdíčka a se slzami radosti a pýchy v očích přinesl tetě! Od okamžiku, kdy měl užitečné zaměstnání, se podobal člověku očarovanému blahodárným kouzlem, a byl-li tu sobotu večer na světě nějaký vpravdě šťastný člověk, pak to byl tento vděčný tvor, který považoval mou tetu za nejobdivuhodnější ženu pod sluncem a mne za nejobdivuhodnějšího mladého muže.

„Hlad už nepřijde, Trotwoode,“ řekl pan Dick, zatím co mi v koutě pokoje potřásal rukou. „Já se o ni postarám, panečku!“ A roztáhl všech deset prstů do vzduchu, jako kdyby to bylo desatero bank.

Těžko posoudit, kdo z nás měl větší radost, zda Traddles nebo já. „Opravdu,“ řekl znenadání Traddles, vytáhl z kapsy dopis a podal mi ho, „byl bych kvůli tomu úplně zapomněl na pana Micawbera!“

Adresa dopisu (pan Micawber si nikdy nenechal ujít jakoukoli možnou příležitost, aby napsal dopis) zněla na mne s poznámkou: „K laskavému doručení Jeho Blahorodím, panem T. Traddlesem z Inner Templu 150&“.

[&150 Inner Temple – Templem se nazývají starobylé budovy v londýnské City blízko nábřeží. Na místě bývalého kláštera templářů vznikly tu dvě právnické koleje, Inner Temple a Middle Temple. Spolu s kolejemi Lincoln’s Inn a Gray’s Inn tvořily jakýsi cech pro výchovu právníků. Měly pak také výhradní právo připouštět kandidáty k právní praxi.]

V dopise stálo:

{„Můj drahý Copperfielde,

snad nejste zcela nepřipraven přijmouti sdělení, že se vskutku něco přinatrefilo. Snad jsem se Vám při minulé příležitosti neopominul zmíniti, že podobnou událost očekávám.

Právě se chystám trvale usaditi v jednom z venkovských měst našeho bohulibého ostrova (společnost kteréhožto města lze popsat jako šťastnou směsici rolnictva a duchovenstva) v těsné spolupráci s jednou z učených profesí. Paní Micawberová i naše potomstvo mě tam doprovodí. Až nadejde čas, náš popel se pravděpodobně smísí s prstí hřbitova ve stínu velebné nebetyčné stavby, která městu, na něž narážím, získala proslulost, smím-li se tak vyjádřiti, od Číny až po Peru.

Odcházejíce navždy z novodobého Babylonu 151&, v němž jsme, doufám nikoli beze cti, přestáli tolikeré protivenství, paní Micawberová ani já nemůžeme z paměti vymýtit, že se snad na léta, snad i navždy loučíme s člověkem, jehož k oltáři našeho rodinného života pojí těsná pouta. Pakliže v předvečer tak významného rozchodu doprovodíte našeho obapolného přítele, pana Tomáše Traddlese, do našeho nynějšího obydlí a tam oplatíte přání, jež se při takové příležitosti maně hlásí, prokážete milost

člověku, jenž

je

Vám

na věky oddán – Wilkinsu Micawberovi.“}

[&151 novodobý Babylon – Babylon byl hlavním městem velké říše ve starověké Mesopotamii, v povodí řek Tigridu a Eufratu. Panovník Nabuchodonozor (604-561 př. n. l.) jej znovu vybudoval na obou březích Eufratu, a to v podobě čtverce, jehož každá strana byla 22 km dlouhá. Tuto obrovskou plochu vyplňovaly nádherné stavby a zahrady. Ještě dnes jsou u vesnice Hille na jih od Bagdádu v Iráku mohutné zříceniny paláců, chrámových věží a městských bran. Přeneseně se pak názvu „Babylon“ používá i o moderních velkoměstech pro ruch a zmatek, který v nich vládne.

S radostí jsem viděl, že pan Micawber svůj prach a popel už setřásl a že se mu konečně opravdu něco přinatrefilo. Když jsem se od Traddlese dověděl, že pozvání platí pro večer, který se právě snáší, projevil jsem ochotu pana Micawbera svou návštěvou poctít, a zamířili jsme tedy spolu do bytu, jejž pan Micawber obýval pod jménem pan Mortimer a který byl v domě nedaleko zadního konce Gray’s Inn Roadu 152&.

[&152 Gray’s Inn Road – londýnská třída, běžící od právnické koleje Gray’s Inn v londýnské City na sever.]

Možnosti tohoto bytu byly tak skrovné, že jsme dvojčata, jimž nyní bylo asi osm či devět let, zastihli ležet v skládací posteli v rodinném obývacím pokoji, kde pan Micawber už v džbáně od umyvadla připravil, jak tomu říkal, „várku“ lahodného truňku, jímž byl proslulý. Při této příležitosti jsem měl potěšení obnovit známost s mladým panem Micawberem, v němž jsem shledal slibného chlapce asi tak dvanáctiletého nebo třináctiletého, silně náchylného k oné neposednosti, jež bývá u mladíčků jeho věku úkazem nikoli řídkým. Rovněž jsem se znovu poznal s jeho sestrou, slečnou Micawberovou, v níž, jak nám pan Micawber řekl, „její matka prožívá své druhé mládí – jako fénix 153&“.

[&153 jako fénix – Narážka na antickou báji o ptáku fénixovi, který si vždy po pěti stech letech zbudoval pohřební hranici, zemřel na ní, avšak z jeho popela se zrodil fénix nový, mladý.]

„Můj drahý Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „nacházíte nás s panem Traddlesem ve chvíli, kdy stojíme těsně před stěhováním, a jistě omluvíte jakékoli menší nepohodlí, s takovými okolnostmi nezbytně spojené.“

Zatím co jsem příležitě k tomu odpovídal, rozhlédl jsem se kolem a všiml jsem si, že rodinné svršky jsou už v rancích a že počet zavazadel rozhodně není nijak závratný. Blahopřál jsem paní Micawberové k nastávající změně.

„Můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „o vašem přátelském zájmu o všechno, co se nás týká, jsem pevně přesvědčena. Moje rodina to může třebas pokládat za vyhnanství, když se jí líbí, ale já jsem žena a matka a jaktěživa pana Micawbera neopustím!“

Traddles odpověděl na naléhavý pohled paní Micawberové tím, že s porozuměním přikývl.

„Tak,“ řekla paní Micawberová, „tak aspoň, můj drahý pane Copperfielde a pane Traddlesi, pohlížím na závazek, který jsem na sebe vzala, když jsem opakovala ta neodvolatelná slova: »Já, Emma, si beru tebe, Wilkinsi, za manžela.« Včera v noci jsem si při zbytku svíčky znovu přečetla svatební formuli a závěr, k němuž jsem tím došla, byl ten, že nesmím pana Micawbera nikdy opustit. A,“ řekla paní Micawberová, „ačkoliv je možné, že se třebas v názoru na zmíněný obřad mýlím, nikdy ho neopustím!“

„Moje nejmilejší,“ pravil pan Micawber trochu netrpělivě, „není mi povědomo, že by se od tebe očekávalo, abys něco takového učinila.“

„Uvědomuji si, můj drahý pane Copperfielde,“ pokračovala paní Micawberová, „že svůj osud co nevidět spojím s životem mezi cizími lidmi; a stejně si uvědomuji, že rozliční členové mé rodiny, kterým pan Micawber tuto událost vskutku nejvýš ušlechtilými výrazy v dopise oznámil, nechali sdělení pana Micawbera vůbec bez povšimnutí. Je to u mne třebas opravdu pověra,“ řekla paní Micawberová, „ale zdá se mi, že panu Micawberovi je už osudem určeno, aby jaktěživ nedostal ani slůvko odpovědi na převážnou většinu dopisů, které píše. Z mlčení své rodiny mohu usuzovat, že rozhodnutí, které jsem učinila, neschvaluje – ale já, pane Copperfielde, bych se nedala s cesty povinnosti odvrátit ani tatíčkem a matinkou, kdyby byli ještě na živu.“

Vyslovil jsem názor, že jedině to je správná cesta.

„Je to možná oběť,“ řekla paní Micawberová, „zahrabat se v biskupském stoličním městě, ale jisté je, pane Copperfielde, že jestli to je oběť pro mne, pak je to tím větší oběť pro muže takových schopností, jaké má pan Micawber.“

„Hmm! Vy tedy odcházíte do biskupského stoličního města?“ řekl jsem.

Pan Micawber, který nám všem právě naléval ze džbánu od umyvadlové soupravy, odpověděl:

„Do Canterbury. Fakt je, můj drahý Copperfielde, že jsem uzavřel dohodu, na základě které mě váže čestný slib a smlouva s naším přítelem Heepem, že mu budu pomáhat a sloužit v hodnosti – prostě, že budu jeho osobním tajemníkem.“

Hleděl jsem vyjeveně na pana Micawbera, jehož mé překvapení náramně bavilo.

„Pokládám za povinnost před vámi prohlásit,“ řekl s úředním výrazem, „že k tomuto výsledku značnou měrou přispěly obchodní sklony a prozíravé návrhy paní Micawberové. Rukavici, o které se při jedné dřívější schůzce zmínila paní Micawberová, vrženou společnosti v tvář v podobě inserátu, zdvihl můj přítel Heep a ta vedla k vzájemnému porozumění. O příteli Heepovi,“ řekl pan Micawber, „který je muž pozoruhodně chytrý, bych chtěl mluvit s vším možným uznáním. Přítel Heep sice nestanovil můj skutečný plat číslicí tuze vysokou, ale slíbil mi značnou pomoc, která mě má zbavit tíživých peněžních závazků a která závisí na hodnotě mých služeb; a v hodnotu těchto služeb právě skládám naději. Všechen takt a důvtip, pokud snad nějaký mám,“ řekl pan Micawber s vychloubavým sebepodceňováním týmž salonním tónem jako za stara, „zasvětím službám pro svého přítele Heepa. Jsem s právem již poněkud obeznalý – co žalovaná strana v civilních procesech – a bez prodlení se pustím do studia právního kompendia jednoho z nejvýznačnějších a nejslavnějších anglických juristů. Podle mého domnění je zbytečné připomínat, že mám na mysli soudce Blackstona 154&.“

[&154 Blackstone William (1723-1780) – anglický soudce, autor právnických děl, v nichž podal komentář k anglickým zákonům a výklad tak zvaného zvykového práva (Common Law).]

Tento výklad, a vlastně většinu všech výkladů ten večer přednesených, rušila paní Micawberová svými objevy, že si mladý pan Micawber sedí na botách nebo si oběma rukama drží hlavu, jako by se bál, aby mu neupadla, že pod stolem náhodou kope Traddlese, šoupá botou o botu nebo roztahuje nohy od sebe tak daleko, až se to zřejmě příčí všem zákonům přírody, že leží s hlavou na stole a vlasy ometá vinné sklenice nebo projevuje neklidnost údů nějakým jiným způsobem, neslučitelným s obecnými zájmy společnosti; a rušilo je rovněž to, že mladý pan Micawber přijímal tyto objevy s rozmrzelou náladou. V úžasu nad páně Micawberovým odhalením jsem celou tu dobu jen tiše seděl a zvědavě uvažoval, co to vlastně znamená, dokud nit hovoru nenavázala paní Micawberová a nevynutila si mou pozornost.

„Já, můj drahý pane Copperfielde,“ začala paní Micawberová, „kladu panu Micawberovi na srdce především to, aby dbal jedné věci, a to, aby si nedal horlivou službou v tomto podružném úseku právnického povolání ujít možnost vyšinout se nakonec až na vrchol žebříčku. Jsem přesvědčena, že když pan Micawber na povolání, pro jeho plodnou vynalézavost a znamenitou výřečnost tak vděčné, upne celou mysl, pak vyniknout prostě musí. Nu, na příklad, pane Traddlesi,“ dodala paní Micawberová a zatvářila se hlubokomyslně, „řekněme jako soudce, nebo dokonce i kancléř. Uzavře si snad člověk k takovému vzestupu cestu, když nastoupí úřad, jaký pan Micawber právě přijal?“

„Má nejmilejší,“ poznamenal pan Micawber – ale zároveň se také podíval tázavě na Traddlese, „na uvažování o podobných otázkách máme před sebou času ještě habaděj.“

„Nikoli, Micawbere, to ne!“ opáčila paní Micawberová. „Tvoje celoživotní chyba je, že se nedíváš dost daleko před sebe. Tvou povinností je kvůli rodině, když už ne kvůli sobě samému, obsáhnout bystrozrakým pohledem i nejzazší bod obzoru, ke kterému tě mohou tvé schopnosti dovést.“

Pan Micawber si odkašlal a vypil svůj punč s výrazem nesmírného uspokojení – s očima dosud upřenýma na Traddlese, jako by chtěl slyšet jeho mínění.

„Nu, tahle věc se má prostě tak, paní Micawberová,“ řekl Traddles, aby ji šetrně připravil na pravdu, „myslím totiž, holá prosaická skutečnost, víte…“

„Správně, můj drahý pane Traddlesi,“ řekla paní Micawberová, „o věci tak důležité chci mluvit tak prosaicky a do písmene přesně, jak se jen dá.“

„… je taková,“ pokračoval Traddles, „že toto odvětví právního oboru i v případě, že by pan Micawber dosáhl postavení skutečného právního zástupce…“

„Naprosto správně,“ přitakala paní Micawberová. („Wilkinsi, šilháš, a jestli nepřestaneš, tak ti to už zůstane!“)

„… s tím nemá co dělat. O takové vysoké hodnosti se může ucházet jedině diplomovaný advokát; a diplomovaným advokátem se nemůže pan Micawber stát jinak, než že se dá zapsat jako kandidát na některou právnickou kolej a bude pět let studovat.“

„Rozumím vám dobře?“ řekla paní Micawberová se svým nejvlídnějším rozšafným výrazem. „Mám to chápat tak, můj drahý pane Traddlesi, že by se pan Micawber po uplynutí té doby mohl o hodnost soudce nebo kancléře ucházet?“

„Ucházet by se mohl,“ odpověděl Traddles se silným důrazem na posledním slově.

„Děkuji vám,“ řekla paní Micawberová. „To mi úplně stačí. Jestli se věc má tak a jestli se pan Micawber nastoupením té služby lehkomyslně nevzdává nějakých práv, pak jsem bez obav a klidná. Mluvím,“ řekla paní Micawberová, „samozřejmě jako žena; ale odjakživa jsem toho mínění, že pan Micawber má to, čemu tatíček říkával, dokud jsem ještě žila doma, právnické buňky; a doufám, že pan Micawber teď vstupuje na pole činnosti, kde se tyto buňky rozvinou a v plné síle uplatní.“

Úplně věřím, že se pan Micawber okem těch svých právnických buněk už viděl v křesle lorda kancléře předsedat horní sněmovně. Zálibně si přejel rukou po lysé lebce a řekl s okázalou odevzdaností:

„Má nejmilejší, nebudeme předbíhat úradky osudu. Jestliže mi je souzeno nosit paruku 155&, jsem na takové důstojenství připraven alespoň zevnějškem,“ řekl narážkou na svou holohlavost. „Nelituji svých vlasů,“ pokračoval pan Micawber, „a docela možná, že jsem jich pozbyl se zvláštním určením. Nemohu říci; kdo ví? Je mým úmyslem, můj drahý Copperfielde, dát synovi vzdělání pro kněžskou dráhu; nebudu zapírat, že už kvůli němu bych byl šťasten, kdybych dosáhl vysokého postavení.“

„Pro kněžskou dráhu?“ řekl jsem, zatím co jsem v přestávkách ještě stále uvažoval o Uriášovi Heepovi.

„Ano,“ řekl pan Micawber. „Má pozoruhodný diškant 156& a začne jako kůrový zpěvák.

[&155 nosit paruku – Angličtí soudcové mají dodnes při projednávání soudních záležitostí na hlavě paruku.]

[&156 diškant – (z lat.) soprán, nejvyšší hlas.]

Náš pobyt v Canterbury a naše místní známosti mu nepochybně umožní, aby získal místo, které by se v katedrálním sboru po případě uprázdnilo.“

Když jsem znovu pohlédl na mladého pána Micawbera, viděl jsem v jeho obličeji zvláštní výraz, jako by mu hlas seděl až za obočím; a odtamtud podle všech známek za chvíli také vycházel, když nám (měl totiž na vybranou buď zpívat, nebo jít spát) zapěl „Ov-čá-ci, čtve-rá-ci!“ Společnost zahrnula jeho zpěvní číslo štědrou chválou a přešla potom k hovoru o všeobecných námětech; a protože jsem měl svého zoufalého odhodlání příliš plnou hlavu, abych dokázal tajemství o svých změněných poměrech udržet, všechno jsem manželům Micawberovým vylíčil. Nedovedu vyjádřit, jak úžasnou radost oběma způsobilo pomyšlení, že teta je v tísni, a jakou spokojenost a zvlášť přátelskou náladu to u nich vyvolalo.

Když jsme došli skorem k poslednímu kolu punče, obrátil jsem se na Traddlese a připomněl mu, že se nesmíme se svými přáteli rozejít, aniž jim napřed ještě popřejeme zdraví, štěstí a zdar na jejich nové životní dráze. Poprosil jsem pana Micawbera, aby naplnil sklenice, s přiměřenou obřadností jsem pronesl přípitek, jemu jsem přes stůl potřásl rukou a paní Micawberovou jsem na paměť takové slavnostní události políbil. V prve jmenovaném projevu mě Traddles napodobil, ale nepovažoval se za přítele dost starého, aby se odvážil i projevu druhého.

„Můj drahý Copperfield,“ pravil pan Micawber, když s palci v kapsičkách u vesty vstal, „druh mého mládí, smím-li si takový výraz dovolit – a můj ctěný přítel Traddles, smím-li se odvážit ho tak nazvat – mi jistě dovolí, abych jim jménem paní Micawberové, svým i našeho potomstva slovy co nejvřelejšími a nejjednoznačnějšími vyslovil za jejich přání dík. Lze zajisté očekávat, že v předvečer stěhování, které nás přenese do zcela nového života,“ pan Micawber hovořil, jako by odjížděli pět set tisíc mil daleko, „pronesu několik slov na rozloučenou k dvěma takovým přátelům, jaké vidím před sebou. Ale všechno, co jsem hodlal po této stránce říci, jsem už řekl. Ať už vlivem učené profese, jíž se právě mám stát nepatrným členem, dosáhnu ve společnosti postavení jakkoli vysokého, vynasnažím se, abych mu nebyl k necti, a paní Micawberová mu jistě bude jen ozdobou. Pod přechodným tlakem peněžních závazků, uzavřených s úmyslem co nejdřív je vyrovnat, jež však zůstaly vinou snůšky okolností nevyrovnány, jsem se musil podrobit nutnosti odít se maskou, která se mi přímo pudově hnusí – mám na mysli brýle – a přivlastnit si jméno, na něž si nemohu činit žádný zákonný nárok. Všechno, co mi v tomto směru zbývá dodat, je pouze to, že mračna nad ponurým obzorem se rozplynula a na vrcholcích vysokých horstev se opět jednou rozkročil bůh denního jasu! Toto pondělí, až o čtvrté hodině odpolední dostavník dojede do Canterbury, stane má noha na rodné hroudě – a mé jméno bude opět Micawber!“

… „Můj drahý Copperfield,“ pravil pan Micawber, když s palci v kapsičkách u vesty vstal …

Když pan Micawber tuto řeč skončil, opět se posadil a s vážnou důstojností vypil dvě sklenice punče za sebou. Potom začal velmi slavnostně znovu:

„Než se zde rozloučíme nadobro, zbývá mi udělat ještě jedno, a to jest, vykonat jistý akt spravedlnosti. Můj přítel, pan Tomáš Traddles, mi ve dvou rozličných případech ochotně vypomohl tím, že mi na dvě směnky »propůjčil své jméno«, smím-li té běžné fráze použít. V prvním případě zůstal pan Tomáš Traddles – řekněme zkrátka – prostě v kaši. Lhůta druhé směnky dosud nevypršela. Částka prvního úpisu, jak se domnívám,“ tu pan Micawber pozorně nahlédl do poznámek, „činila dvacet tři libry, čtyři šilinky, devět a půl pence; a druhého, podle mého záznamu o té transakci, osmnáct liber, šest šilinků, dvě pence. Tyto částky dávají dohromady součet, pakliže je můj výpočet správný, čtyřicet jedna liber, deset šilinků, jedenáct a půl pence. Přítel Copperfield mi snad prokáže laskavost a součet ověří, ano?“

Vyhověl jsem mu a zjistil jsem, že součet souhlasí.

„Opustit tuto metropoli,“ řekl pan Micawber, „i svého přítele, pana Tomáše Traddlese, aniž se napřed vypořádám s finanční stránkou tohoto závazku, by mi tížilo mysl měrou nesnesitelnou. Připravil jsem tudíž pro svého přítele, pana Tomáše Traddlese, a právě zde v ruce držím listinu, která žádaný účel splňuje. Dovoluji si svému příteli, panu Tomáši Traddlesovi, odevzdat svou osobní směnku na částku čtyřiceti jedné libry, deseti šilinků, jedenácti a půl pence a jsem šťasten, že znovu získávám svou morální důstojnost a vím, že opět jednou mohu před svým bližním napřímit páteř!“

Po tomto úvodu (který ho velice dojal) vložil pan Micawber řečenou osobní směnku do rukou Traddlesovi a pravil, že mu v každém směru přeje do života všechno nejlepší. Jsem přesvědčen, nejenomže pan Micawber považoval tento čin za rovnocenný hotovému zaplacení, ale že ani sám Traddles rozdíl mezi obojím hned docela nepochopil, dokud neměl čas si to rozvážit.

Na podkladě tohoto čestného činu kráčel pan Micawber před svým bližním s páteří tak napřímenou, že jeho hruď, když nám svítil se schodů, vypadala o polovinu širší než předtím. Rozloučili jsme se obapolně velmi srdečně, a když jsem doprovodil Traddlese až k jeho domovním dveřím a ubíral se pak domů sám, tu jsem si mezi úvahami o všelijakých jiných podivnostech a nedůslednostech pomyslil, že – ať už je pan Micawber živel sebenespolehlivější – jedině nějaké jeho soucitné vzpomínce, s níž na mne v paměti pohlíží jako na svého dětského podnájemníka, vděčím pravděpodobně za to, že se s žádostí o peníze jaktěživ neobrátil na mne. Zaručeně bych nebyl měl dost mravní síly, abych takovou žádost odmítl; a vůbec nepochybuji, že to věděl (budiž mu to připsáno k dobru) právě tak dobře jako já.

37. Malá sprcha

Vedl jsem svůj nový život už déle než týden a byl jsem v oněch úžasných praktických rozhodnutích, o nichž jsem cítil, že je kritická doba vyžaduje, pevnější než kdy předtím. Stále jsem ještě chodil nesmírně rychle a stále ještě jsem měl celkový dojem, že dělám pokroky. Stanovil jsem si jako pravidlo, že ze sebe při vší práci, které věnuji své síly, vydám prostě všechno, co mohu. Udělal jsem ze sebe úplnou oběť sama sebe. Dokonce jsem se i trochu obíral nápadem dát se na zeleninovou životosprávu, neboť jsem si jaksi nejasně představoval, že změním-li se v býložravého živočicha, budu tím přinášet oběť Doře.

Milá Dora neměla až dosud o mé zoufalé rozhodnosti o nic víc potuchy, než kolik jí matně napověděly mé dopisy. Ale přišla další sobota a tu sobotu večer měla Dora být u slečny Millsové; a až pan Mills odjede do whistového klubu (což mi ven na ulici telegraficky oznámí ptačí klec, postavená v prostředním okně salonu), měl jsem k ní přijít na čaj.

Tou dobou jsme se v Buckingham Streetu už úplně zabydlili a pan Dick tam pokračoval v opisování listin v rozpoložení dokonale blaženém. Teta dobyla rozhodného vítězství nad paní Cruppovou tím, že ji vyplatila, vyhodila z okna první konev, kterou paní Cruppová na schodech políčila, a osobně chránila celou cestu po schodišti nahoru i dolů výpomocnou posluhu, kterou zjednala mimo dům. Tato rázná opatření naplnila ňadra paní Cruppové takovou hrůzou, že se stáhla do své kuchyně pod dojmem, že teta je šílená. Tetě však bylo ze srdce jedno, co si o ní paní Cruppová nebo vůbec kdo jiný myslí, a poněvadž tuto domněnku spíš podporovala, než aby ji hleděla zeslabit, ta do nedávna výbojná paní Cruppová v několika dnech tak schlípla, že než by se s tetou setkala na schodech, raději schovávala svou tělnatou postavu za dveřmi – při čemž jí notný cíp flanelové spodničky vyčuhoval ven – nebo se skrčila někam do tmavého kouta. To bavilo tetu měrou tak nevýslovnou, že – podle mého dnešního domnění – přímo s rozkoší bloumala po schodech nahoru a dolů, s kloboukem bláznivě nasazeným na vršíčku hlavy, právě ve chvílích, kdy se jí paní Cruppová mohla nejspíš připlést do cesty.

Teta, žena neobyčejně pořádkumilovná a vynalézavá, zlepšila uspořádání naší domácnosti v tolika drobných věcech, že jsem si připadal spíš bohatší než chudší. Mezi jiným proměnila kuchyňku v mou šatnu a pro mou potřebu koupila a přizdobila postel, která ve dne vypadala do té míry jako knihovna, jak to jen u postele bylo možné. Byl jsem předmětem její ustavičné úzkostlivé péče a ani sama chudák moje matka by mě nebyla mohla milovat vřeleji ani se horlivěji starat, jak mě učinit šťastným.

Peggotka považovala za velké vyznamenání, že směla při těchto pracích přiložit ruku k dílu, a třebaže se ve vztahu k tetě dosud od všech zbytků dávného pocitu uctivé bázně neoprostila, dostalo se jí už tolika náznaků přízně a důvěry, že nyní byly s tetou nejlepší možné přítelkyně. Nadešel však čas (mluvím o sobotě, kdy jsem měl přijít k slečně Millsové na čaj), kdy se Peggotka musila už vrátit domů a ujmout se výkonu povinností, k nimž se v Hamově zájmu uvolila. „Tak sbohem, Barkisová,“ řekla teta, „a dávejte na sebe pozor! Na mou věru, jaktěživa bych si nebyla pomyslela, že vás někdy budu nerada ztrácet.“

Doprovodil jsem Peggotku na dostavníkovou stanici a počkal jsem, až odjela. Při loučení plakala a svěřila mé přátelské péči bratra, jako to už udělal Ham. Od té doby, co pan Peggotty v tom slunném odpoledni odešel, jsme o něm ještě vůbec neslyšeli.

„A teď, můj milovaný, zlatý Davy, poslouchejte!“ řekla Peggotka. „Kdybyste, zatím co se budete ještě učit, potřeboval na útratu nějaké peníze, nebo kdybyste, můj zlatý, až budete mít učení odsloužíno, nějaké potřeboval, abyste se mohl zařídit pro sebe (a určitě je budete potřebovat v jednom nebo v druhém případě nebo v obou, zlatíčko), tak kdopak má větší právo žádat, aby vám je směl půjčit, než já, stará hloupá Peggotka té mé líbezné děvečky?“

Nebyl jsem tak zarputile samostatný, abych odpověděl něco jiného, než že jestli si vůbec někdy od někoho vypůjčovat budu, tak si vypůjčím od ní. Myslím, že kromě skutečným přijetím velké částky hned tam na místě jsem nemohl Peggotce udělat větší radost ničím jiným než tímto slibem.

„A ještě něco, můj zlatý!“ zašeptala mi Peggotka. „Řekněte tomu krásnému andílkovi, že bych ji byla tolik ráda viděla, třeba jenom na minutku! A řekněte jí, až si bude mého chlapce brát, tak když vám to bude vhod, ještě před svatbou přijedu a vyparádím vám domeček jako klícku!“

Prohlásil jsem, že se ho nikdo jiný nebude smět dotknout, a to Peggotku tak rozradostnilo, že odjížděla v docela dobré náladě.

Celý den jsem se ve Dvorech mořil nejrůznějšími plány, že to už dál ani nešlo, a navečer jsem se v určenou dobu odebral do ulice, kde bydlil pan Mills. Pan Mills, který měl hrozný zvyk po obědě si zchrupnout, dosud neodešel a v prostředním okně stále ještě nebyla žádná ptačí klec.

Nechal mě venku čekat tak dlouho, až jsem si vřele přál, aby mu klub uložil pokutu za to, že se opozdil. Konečně přece jen vyšel a tu jsem spatřil svou milovanou Doru věšet klec vlastníma rukama a vyhlédnout na balkon, aby se po mně rozhlédla, a zase zaběhnout, když viděla, že tam jsem, kdežto Cik zůstal na balkoně a výbojně štěkal na obrovského řeznického hafana na ulici, který by ho byl mohl spolknout jako pilulku.

Dora mi přišla naproti ke dveřím salonu; a Cik se jimi proškrábal ven a div se nepřekulil, jak vrčel v domnění, že jsem nějaký lupič; a potom jsme všichni tři vešli, celí šťastní a zamilovaní, že to nelze ani popsat. Ale brzy jsem plamen naší radosti zdusil bezútěšností – ne že bych to byl měl v úmyslu, ale proto, že mi ta věc ležela tak na srdci – když jsem se Dory bez sebemenší přípravy zeptal, zda by mohla milovat žebráka.

Moje hezká, vyděšená Dorinka! Dovedla s tím slovem v představě spojit jedině žlutou tvář a noční čepici, nebo pár berlí a dřevěnou nohu, nebo psa s košíčkem na peníze v tlamě, nebo zkrátka něco podobného – a vytřeštila na mne oči s nejrozkošnějším úžasem.

„Jak se mě můžeš ptát něco tak pošetilého?“ našpulila se Dora. „Milovat žebráka!“

„Doro, má jediná, nejdražší!“ řekl jsem. „Já jsem žebrák!“

„Jak můžeš být takový blázínek,“ odpověděla Dora a pleskla mě přes ruku, „a tady sedět a povídat mi takové pohádky? Navedu Cika, aby tě kousl!“

Její dětinské chování pro mne sice bylo vrcholem vší roztomilosti na světě, ale přece jsem se musil vyslovit úplně jasně, a proto jsem vážně opakoval:

„Doro, živote můj, jsem tvůj ožebračený David!“

„Povídám, že navedu Cika, aby tě kousl,“ řekla Dora a pohodila lokýnkami, „jestli budeš tak směšně mluvit!“

Ale tvářil jsem se tak vážně, že Dora přestala natřásat lokýnky, položila mi rozechvělou ručku na rameno a z počátku vypadala polekaně a úzkostlivě a potom se rozplakala. To bylo strašné. Padl jsem u kanapíčka na kolena, hladil jsem ji a úpěnlivě prosil, aby mi nervala srdce; ale nějakou chvíli se chudák Dorinka nezmohla na nic jiného než na volání: Ach jejej! Ach jejej! A Bože, jak je vystrašená! A kdeže je Julie Millsová? A Bože, ať ji odvedu k Julii Millsové a jdu prosím pryč! – a naříkala, až jsem div nebyl bez sebe.

Po úmorném prošení a domlouvání jsem Doru konečně přiměl, aby se na mne podívala – s vyděšeným výrazem v obličeji, který jsem pomaličku ukonejšil, až vyjadřoval jenom lásku a Dořina sametová hezká tvářička spočinula na tváři mé. Potom jsem ji oběma rukama objal a řekl jsem jí, jak ji miluji, jak vřele, úžasně vřele ji miluji; jak cítím povinnost jí nabídnout, že ji zprostím zásnubního slibu, když jsem teď chudý; že bych to nikdy nesnesl, kdybych ji ztratil, a byl do smrti učiněná troska; že nemám z chudoby strach, nemá-li ho ona, protože ona dodává mé paži síly a mému srdci vznětu; že už nyní pracuji s odvahou, jakou nezná nikdo než milující; že jsem začal být praktický a pohlížet do budoucnosti; že krušně vydělaná suchá kůrka je chutnější než zděděná hostina. To a ještě mnohem víc v témž smyslu jsem pronesl v návalu horečné výmluvnosti, která silně překvapovala i mne, ačkoliv jsem o tom přemýšlel dnem i nocí hned od chvíle, kdy mě teta tak udivila.

„Patří tvé srdce ještě mně, Doro drahá?“ zeptal jsem se zaníceně, poněvadž jsem podle toho, jak se ke mně vinula, nemohl nevědět, že ano.

„Ach ano!“ zvolala Dora. „Ach ano, patří celé tobě. Ach, jen mě už tak nestraš!“

Já a strašit? A Doru?

„Nemluv o tom, že jsi chudý a že těžce pracuješ!“ řekla Dora a přitulila se ke mně ještě víc. „Ach ne, nemluv o tom!“

„Zlatíčko moje nejdražší,“ začal jsem, „krušně vydělaná suchá kůrka…“

„Ach ano! Ale já už nechci o kůrkách nic slyšet!“ řekla Dora. „A Cik musí den co den v poledne dostat skopovou kotletu, nebo jinak umře!“

Její neodolatelné dětinské způsoby mě okouzlovaly. Vysvětlil jsem Doře láskyplně, že Cik bude dostávat svou skopovou kotletu s obvyklou pravidelností. Načrtl jsem jí obrázek naší skromné domácnosti, v níž budeme z mé práce žít na vlastních nohou – a vkreslil jsem do něho domeček, který jsem viděl v Highgatu, i s tetou v hořejším pokoji.

„Teď tě už snad nestraším, Doro, že ne?“ řekl jsem něžně.

„Ach ne, ne!“ zvolala Dora. „Ale doufám, že tvá teta zůstane zalezlá ve svém pokoji co nejvíc. A doufám, že to není žádná hádavá bába!“

Bylo-li možné, abych miloval Doru ještě víc než předtím, jsem si jist, že jsem ji víc miloval – ale přesto jsem cítil, že je s ní trochu těžké pořízení. Zchlazovalo to mou sotva zrozenou horlivost, když jsem shledával, jak je těžké naočkovat tu horlivost i jí. Ale zkusil jsem to znovu. Když byla zase docela ve své míře a čechrala v prstech uši Cikovi, který jí ležel na klíně, zvážněl jsem a zeptal jsem se:

„Má jediná! Smím ti ještě něco říci?“

„Ach, prosím tě, nebuď takový rozumbrada,“ odpověděla Dora žadonivě, „protože mě to tolik leká!“

„Srdíčko zláté,“ bránil jsem se, „nic z toho všeho tě přece nemusí lekat! Rád bych jenom, aby ses na to dívala docela jinak. Rád bych, Doro, aby tě to posilovalo a podněcovalo!“

„Ach, když to je tak hrozné!“ zvolala Dora.

„Není, zlato moje. Vytrvalost a síla vůle nám umožní překonat věci mnohem horší.“

„Ale já nemám vůbec žádnou sílu,“ řekla Dora a pohodila lokýnkami. „Že nemám, Ciku! – Ach, dej pusinku Cikovi a buď přece milý!“

Bylo nemožné odolat a nepolíbit Cika, když mi ho k tomu účelu nastrkovala a sama špulila svou svěží růžovou hubičku k polibku, zatím co úkon řídila a trvala na tom, že se musí provést naprosto souměrně, přesně doprostřed čumáčku. Učinil jsem, jak mi nakázala – vzal jsem si pak za svou poslušnost odměnu – a Dora svým kouzlem odčarovala vážnější náladu na nevím jak dlouho.

„Ale, má milovaná Doro,“ řekl jsem, když se mi vážná nálada konečně znovu vrátila, „chtěl jsem ti ještě něco povědět.“

Sám předseda arcibiskupského pozůstalostního soudu by se do ní snad byl zamiloval, kdyby ji byl viděl, jak sepjala ručky a zdvihla je a prosila mě a žadonila, jen abych ji už nestrašil!

„Vždyť já tě opravdu nechci strašit, miláčku sladký!“ ujišťoval jsem ji. „Ale Doro, zlato moje, kdyby sis tak občas uvědomila – nijak malomyslně, víš, to dávno ne! – ale kdyby sis tak občas uvědomila – jenom aby ses posílila – že jsi snoubenkou chudého člověka…“

„Ne, ne! Prosím tě, neříkej to!“ zvolala Dora. „Je to tak hrozně strašlivé!“

„Ale dušinko, vůbec ne!“ řekl jsem zvesela. „Kdyby sis to občas uvědomila a sem tam se trochu zajímala o domácnost svého papá a pokusila se trochu naučit – dělat třebas domácí účty…“

Chudinka Dora přijala tento návrh s něčím, co bylo napůl vzlyk a napůl výkřik.

„… tak by nám to později bylo úžasně užitečné,“ pokračoval jsem. „A kdybys mi slíbila, že sem tam nakoukneš – do malé kuchařky, kterou bych ti poslal, bylo by to pro nás oba tak skvělé, protože naše stezka životem, Doro moje jediná,“ řekl jsem, jak jsem se tím námětem rozehříval, „je teď kamenitá a hrbolatá a je jenom na nás, abychom si ji uhladili. Musíme si cestu k budoucnosti probojovat. Musíme být stateční! Máme v cestě překážky a ty překážky musíme překonat a rozdrtit!“

Řečnil jsem s plnou vervou dál, pěst zaťatou a tvář nadšením v jednom plameni – bylo však zbytečné pokračovat. Řekl jsem až dost. Provedl jsem to už zas. Ach, je tak vystrašená! Ach, kde je Julie Millsová? Ach, ať ji dovedu k Julii Millsové a jdu prosím pryč! Naříkala zkrátka tak, že jsem byl skorem bez sebe a pobíhal po saloně jako šílený.

Myslil jsem, že jsem ji tentokrát zabil. Kropil jsem jí obličej vodou. Padl jsem na kolena. Rval jsem si vlasy. Zatracoval jsem sám sebe co bezohledného surovce a nemilosrdného netvora. Žebral jsem, aby mi odpustila. Zapřísahal jsem ji, aby se na mne podívala. Vydrancoval jsem šicí kasetu slečny Millsové, kde jsem hledal lahvičku s čpavou solí, a místo té jsem v blouznivých mukách dával Doře čichat k jehelníčku ze slonoviny a rozsypal jí všechny jehly po šatech. Zaťatými pěstmi jsem hrozil Cikovi, který vyváděl stejně zuřivě jako já. Dopustil jsem se všech bláznivých pošetilostí, jaké se vůbec provést daly, a byl jsem s rozumem víc než v koncích, když vtom do pokoje vešla slečna Millsová.

„Kdo tohle udělal!“ zvolala slečna Millsová a chvátala na pomoc Doře.

Odpověděl jsem: „Já, slečno Millsová! Já to udělal. Zde vizte vraha!“ – nebo nějaká podobná slova – a schoval jsem obličej před světlem světa do polštářování kanapíčka.

Zprvu si slečna Millsová myslila, že to byla hádka a že jsme málem na pokraji saharské pouště; ale brzy poznala, jak se věci mají, protože moje drahá milující Dorinka ji objala, začala vykřikovat, že jsem „chudý nádeník“, a potom volala po mně, objala mě a ptala se, zda jí dovolím, aby mi darovala všechny své peníze, a potom padla kolem krku slečně Millsové a vzlykala, jako by jí bylo to něžné srdíčko puklo.

Slečna Millsová se jistě musela narodit jen proto, aby pro nás byla požehnáním. Zjistila si ode mne v stručnosti, o co vlastně jde, ukonejšila Doru a ponenáhlu ji přesvědčila, že nejsem nádeník – ze způsobu, jak jsem věc vylíčil, si Dora patrně vyvodila, že jsem kopáč na navigaci, kde celý den balansuji sem a tam na prkně a vozím kolečko – a tak nás zase smířila. Když jsme se úplně uklidnili a Dora si odešla nahoru omýt oči růžovou vodou, zazvonila slečna Millsová pro čaj. V mezidobí, které nastalo, jsem slečně Millsové řekl, že je provždy mou přítelkyní a že by mi dřív muselo srdce přestat bít, než bych zapomněl na její porozumění.

Pak jsem slečně Millsové vyložil to, co jsem se s tak velkým nezdarem snažil vyložit Doře. Slečna Millsová odpověděla celkem vzato v ten smysl, že spokojenost v chudé chaloupce je lepší než studená nádhera paláce a kde je láska, tam že je všechno.

Řekl jsem slečně Millsové, to že je svatá pravda a kdože by to měl vědět líp než já, jenž miluje Doru láskou, jakou dosud nepoznal žádný smrtelník? Ale když slečna Millsová malomyslně poznamenala, že by pro některá srdce bylo věru úlevou, kdyby tomu bylo opravdu tak, vysvětlil jsem jí s omluvou, že si platnost tohoto výroku dovoluji omezit na smrtelníky rodu mužského.

Potom jsem slečnu Millsovou požádal, aby mi řekla svůj názor, zda mým návrhům, jež jsem považoval za nutné předložit a jež se týkaly domácích účtů, vedení domácnosti a kuchařské knížky, přikládá nějakou praktickou cenu nebo ne.

Po krátké úvaze odpověděla slečna Millsová takto:

„Budu s vámi mluvit přímo, pane Copperfielde. Duševní útrapy a zkoušky nahrazují u některých povah počet let, a budu s vámi proto mluvit tak přímo, jako bych byla matka abatyše. Nikoliv! Tyto návrhy se pro naši Doru nehodí. Naše nejdražší Dora je miláčkem přírody. Je to dítě zosobněné světlo, vzdušná lehkost a radost. Neváhám přiznat, že kdyby se s tím něco dělat dalo, pak by to snad cenu mělo, ale –“ A slečna Millsová zavrtěla hlavou.

Toto závěrečné přiznání slečny Millsové mi dodalo odvahy, abych ji požádal, kdyby se jí snad naskytla příležitost a ona mohla Dořinu pozornost k takovým přípravám na vážný život přilákat, zda by jí pro Dořino dobro využila? Slečna Millsová přisvědčila s takovou ochotou, že jsem ji požádal dále, zda by si nevzala na starost tu kuchařskou knížku, a kdyby někdy dokázala Doru přemluvit, aby ji přijala, aniž při tom Doru vystraší, zda by se laskavě neuvolila tu vrcholnou službu mi prokázat. Slečna Millsová se podjala i tohoto důvěrného poslání, ale mnoho nadějí si nedělala.

A Dora se vrátila, rozkošné stvořeníčko, taková pastva pro oči že jsem skutečně zapochyboval, má-li ji kdo s něčím tak přízemním vůbec trápit. A tolik mě milovala a byla tak kouzelná (obzvlášť, když nutila Cika, aby se postavil na zadní nohy a prosil o topinku, a když dělala, jako by mu za trest za jeho neposlušnost ten jeho čumáček tiskla na horkou čajovou konvici), že jsem si při pomyšlení, jak jsem ji vystrašil a rozplakal, připadal jako nějaký netvor, který vpadl do komnaty víly.

Po čaji přišla na řadu její kytara a Dora zpívala tytéž sladké francouzské písničky o tom, jak je nemožné, nikdy a za nic na světě, přestat tančit tralala tralala, až jsem se cítil ještě větším netvorem než předtím.

Naši radost zkalila jen jedna událost a k té došlo chviličku před mým odchodem, kdy slečna Millsová náhodou prohodila nějakou poznámku o zítřejším ránu a mně při tom nešťastně uklouzlo, že když se teď musím tak přičiňovat, vstávám o páté hodině. Jestli si snad Dora představovala, že jsem nějaký soukromý hlídač, to nejsem s to říci; ale udělalo to na ni silný dojem a od té chvíle už ani nehrála, ani nezpívala.

Když jsem jí dával sbohem, ještě stále jí to leželo v hlavě a roztomilým, mazlivým způsobem – jako bych byl nějaká její panenka, myslíval jsem si – mi řekla:

„V pět hodin mi vstávat nesmíš, ty darebo! To je učiněný nesmysl!“

„Moje zlatá,“ namítl jsem, „mám přece práci, kterou musím udělat.“

„Ale ty ji nesmíš dělat!“ odpověděla Dora. „Nač bys ji dělal?“

Bylo nemožné říci té líbezné překvapené tvářičce jinak než vesele a hravě, že abychom mohli žít, musíme pracovat.

„Chm! Jak směšné!“ zvolala Dora.

„Jak bychom mohli bez práce žít, Doro?“ zeptal jsem se.

„Jak? – Nějak!“ řekla Dora.

Zřejmě si myslila, že otázku nadobro rozhodla, a dala mi přímo z hloubi svého nevinného srdce hubičku tak vítězoslavnou, že bych nebyl její pýše na tuto odpověď srazil hřebínek snad ani za celé království.

Nu, miloval jsem ji a nepřestal jsem ji milovat i dál nepopsatelně vřele, naprosto a bez výhrad. Ale zatím co jsem rovněž nepřestal usilovně pracovat a pilně udržovat žhavá všechna železa, která jsem měl právě v ohni, leckdy jsem večer sedával proti tetě a přemýšlel a přemýšlel o tom, jak jsem tehdy Doru vystrašil a jak nejlépe bych si cestu tím pralesem překážek proklestil s pouzdrem na kytaru v ruce – až mi často připadalo, že mi vlasy šedivějí až do běla.

38. Rozchod společníků

Své rozhodnutí, které se týkalo parlamentních debat, jsem nenechal vychladnout. To bylo jedno z želez, jež jsem začal okamžitě žhavit, a jedno z želez, jež jsem udržoval žhavé a kul s vytrvalostí, které se mohu dodnes poctivě obdivovat. Koupil jsem si osvědčenou soustavu vznešeného umění a tajemství těsnopisu (která mě stála deset a půl šilinku) a pohroužil jsem se do moře spletitostí, jež mě v několika týdnech přivedly na pokraj šílenství. Rozličné významy, přisuzované tečkám, které v jedné určité poloze znamenaly to a to a v jiné určité poloze zase něco jiného, docela odlišného, podivuhodné šprýmy, jež si z člověka tropily kroužky, nevysvětlitelné následky, jež vyvolávala znaménka podobná muším nožičkám, úžasné účinky obloučku na nepravém místě – to vše mě nejenom trýznilo v hodinách bdění, ale zjevovalo se mým očím dál i ve spánku. Když jsem se jako slepec protápal těmito obtížemi a osvojil si abecedu, která už sama o sobě byla tajemná jako egyptský chrám, tu přede mnou vyvstala řada nových hrůz, zvaných samoznaky, nejtyranštějších to znaků, jaké jsem kdy poznal, které na příklad tvrdily, že muří noha jako vlásek pavučiny znamená „očekávání“ a že inkoustem načrtnutá rachejtle se píše místo „nevýhodný“. Když jsem si vtloukl tyto motaniny do hlavy, seznal jsem, že mi z ní vyhnaly všechno ostatní; a když jsem pak začal znovu od začátku, zapomněl jsem zase je, a zatím co jsem je v paměti sbíral dohromady, ostatní drobty celé soustavy jsem ztrácel. Zkrátka, zoufalstvím mi div srdce nepuklo.

A bylo by mi možná puklo doopravdy, nebýt Dory, která byla mé bouří zmítané lodičce oporou a kotvou. Každý klikyhák v učebnici byl sukovatý dub v pralese překážek a já je nepřestával kácet jeden po druhém s takovou vervou, že jsem ve třech či čtyřech měsících byl s to udělat pokus s jedním z našich nejlepších řečníků ve Dvorech. Myslíte, že někdy zapomenu, jak se mi ten znamenitý řečník utrhl, ještě než jsem vůbec začal psát, a nechal mou negramotnou tužku škobrtat po papíře jako v záchvatu tance sv. Víta 157&?

[&157 tanec sv. Víta – nervová choroba, vyznačující se bezděčnými, bezúčelnými záškuby některých skupin nervů po celém těle.]

Bylo docela jasné, takhle že to nepůjde. Pustil jsem se tuze vysoko a takhle bych se byl nikdy nikam nedostal. Uchýlil jsem se o radu k Traddlesovi a ten mi nabídl, že by mi s občasným odmlčením diktoval řeči rychlostí přiměřenou mým slabým znalostem. S velkou vděčností za takovou přátelskou pomoc jsem jeho nabídku přijal a dlouhou dobu jsme vždy večer, skorem každý večer, když jsem se vrátil od doktora Stronga, měli v Buckingham Streetu jakýsi domácí parlament.

Rád bych viděl takový parlament někde jinde! Teta a pan Dick představovali vládní stranu nebo oposici (jak se právě hodilo) a Traddles, který si vzal na pomoc Enfieldova „Řečníka“ nebo svazek parlamentních řečí 158&, je hřímavým hlasem neslýchaně napadal. Traddles stával u stolu s prstem na stránce, aby neztratil místo v textu, pravicí šermoval nad hlavou a hned jako Pitt 159&, hned jako Fox 160&, Sheridan 161&, Burke 162&, lord Castlereagh 163&, vikomt Sidmouth 164& nebo Canning 165& se vybičoval do nejprudšího žáru a chrlil ze sebe nejdrtivější obžaloby tetiny i páně Dickovy rozmařilosti a prohnilosti, zatím co já sedával s blokem na koleně kousek od něho a pachtil jsem se za ním, co mi síly stačily.

[&158 svazek parlamentních řečí – Jednání anglického parlamentu je zapisováno a po skončení každého zasedání je vydána tak zvaná modrá kniha, oficiální dokument, zachycující parlamentní projevy.]

[&159 Pitt William, mladší (1759-1806) – anglický politik, který měl v letech 1783-1806 vedoucí postavení v anglické vládě. Podporoval obchod a průmysl, hromadění kapitálu v zemi, podněcoval a organisoval vojenské koalice evropských monarchií proti francouzské buržoasní revoluci.]

[&160 Fox Charles James (1749-1806) – anglický politik a známý řečník, vůdce levé skupiny aristokratických whigů, v té době zastupujících také zájmy průmyslové buržoasie.]

[&161 Sheridan Richard Brinsley (1751-1816) – nejvýznačnější anglický dramatik osmnáctého století. V letech 1780-1812 byl členem parlamentu a zastával různé vládní funkce. Proslulé byly jeho projevy, na příklad šestihodinový projev, v kterém obžaloval guvernéra v Indii Warrena Hastingse z korupce a krutosti vůči obyvatelstvu, a projev na obranu francouzské revoluce proti Edmundu Burkovi.]

[&162 Burke Edmund (1729-1797) – spisovatel a reakční politik, zapřisáhlý nepřítel francouzské buržoasní revoluce. V parlamentu velmi rád dlouze a bombasticky mluvil; byl nazýván „zvon k obědu“ (dinner bell), protože když povstal k projevu, sněmovna se ihned začala vyprazdňovat.]

[&163 lord Castlereagh Henry (1769-1822) – reakční anglický politik. Pomáhal ministerskému předsedovi Pittovi utiskovat své irské krajany, horlivě prosazoval koalici s Metternichem a s ostatními reakčními silami Evropy, bojoval krutými opatřeními proti vznikajícímu dělnickému hnutí, takže byl vším anglickým lidem nenáviděn.]

[&164 vikomt Sidmouth Henry Addington (1757-1844) – reakční anglický politik z Pittovy družiny.]

[&165 Canning George (1770-1827) – anglický politik, vůdce skupiny umírněných toryů (konservativců). Jako ministr zahraničních věcí a ministerský předseda prosazoval „liberální“ politiku.]

V nedůslednosti a bezohlednosti by Traddlese nebyl předčil žádný skutečný politik. V rozpětí jediného týdne se bil za všechny možné politické směry a vyvěsil na žerdě všech možných stran kdekterý prapor na světě. Teta se tvářila velmi podobně jako neochvějný kancléř pokladu a sem a tam, když se jí zdálo, že toho místo v řeči vyžaduje, prohodila jednu dvě poznámky: „Slyšte!“ nebo „Ne!“ nebo „Ó!“, což bylo pro pana Dicka (dokonalého urozeného statkáře) po každé pokynem, aby po ní totéž zvolání se zápalem opakoval. Ale na pana Dicka se během jeho parlamentní kariéry snesla vina za věci tak závažné a svalila odpovědnost za následky tak strašlivé, že mu to někdy až znepokojovalo mysl. Jak se domnívám, začal se už skutečně bát, že doopravdy páchal skutky, které směřovaly k smetení britské ústavy a zhoubě vlasti.

… Traddles stával u stolu s prstem na stránce, aby neztratil místo v textu, pravicí šermoval nad hlavou …

Často a často jsme pokračovali v těchto debatách, až hodiny ukazovaly půlnoc a svíčky už dohořívaly. Výsledek tolika vydatných cvičení byl, že jsem časem začal držet s Traddlesem krok docela slušně a že bych byl skákal radostí, kdybych byl měl i jen sebeslabší ponětí, co moje zápisy vlastně znamenají. Ale přečíst, co jsem napsal, bylo úplně stejné, jako bych byl opsal všechny čínské nápisy na celém lodním nákladu čajových beden nebo zlatá písmena na honosných červených a zelených lahvích, kolik jich jen ve všech lékárnách je!

Nezbývalo nic jiného než se vrátit a začít zase úplně znova. Bylo to velmi trpké, ale já se, i když s těžkým srdcem, vrátil a hlemýždím tempem jsem se začal pracně a soustavně prodírat týmiž nudnými základy zase znovu, při čemž jsem ustával v psaní, abych důkladně prozkoumal kdejakou tečičku v cestě, ať byla kde byla, a s nejzoufalejším úsilím jsem se snažil vštípit si ty záludné znaky do oka, kdekoli jsem na ně narazil. Do kanceláře jsem přicházel vždycky na minutu přesně, k doktorovi také a skutečně jsem se dřel, jak se obecně říká, jako mezek.

Jednoho dne, když jsem jako obyčejně přišel do Dvorů, zastihl jsem ve vchodu pana Spenlowa, kterak se tváří nadmíru vážně a sám pro sebe si něco povídá. Protože měl ve zvyku naříkat si na bolení hlavy – měl od přírody krátký krk a úplně vážně věřím, že množství škrobu na sobě přeháněl – znepokojila mě zprvu myšlenka, že mu není po té stránce docela volno; ale brzy mě mé předtuchy zbavil.

Místo aby mé přání dobrého jitra s obvyklou přívětivostí opětoval, zdrželivým a formálním pohledem si mě změřil a chladně mě požádal, abych ho doprovodil do jisté kavárny, do níž v těch dobách vedly dveře přímo ze Dvorů, a to rovnou z úzkého průchodu do ulice u svatopavelského hřbitova. S krajně znepokojenou myslí jsem šel s ním a celé tělo mě pálilo, jako by na něm mé obavy pučely poupaty. Když jsem ho nechal jít kousek napřed, protože cesta byla úzká, pozoroval jsem, že nese hlavu nějak pyšně, což bylo zvlášť zlé znamení; a srdce mi sevřela zlá předtucha, že přišel na to, jak se věci s mou milovanou Dorou mají.

Kdybych to nebyl tušil už cestou do kavárny, sotva bych byl mohl nepoznat, kolik uhodilo, když jsem za ním vešel do jednoho pokoje v patře a spatřil v něm slečnu Murdstonovou, zarámovanou pozadím kredence, na níž leželo několik citronů, chráněných poklopenými sklenicemi, a dvě z těch prapodivných skřínek samá hrana a štěrbina, do nichž se zastrkovaly nože a vidličky a které na štěstí pro lidstvo jsou dnes už předpotopní.

Slečna Murdstonová mi podala své chladné nehty a usadila se neúprosně ztrnule. Pan Spenlow zavřel dveře, pokynul mi, abych si sedl, a sám zůstal stát na koberečku před krbem.

„Buďte tak laskava, slečno Murdstonová,“ řekl pan Spenlow „a ukažte panu Copperfieldovi, co máte v taštičce.“

Mám dojem, že to byla táž stará kabelka s ocelovým rámečkem, která v dobách mého dětství sklapovala jako past. V souladu s klapavou sponou stiskla slečna Murdstonová rty a otevřela kabelku – zároveň s tím pootevřela i ústa – a vytáhla můj poslední dopis Doře, přeplněný výrazy něžné náklonnosti.

„Domnívám se, že to je vaše písmo, pane Copperfielde, že?“ pravil pan Spenlow.

Bylo mi horko, a když jsem říkal: „Ano, pane, je,“ slyšel jsem hlas, který se mému skorem vůbec nepodobal.

„Pakliže se nemýlím,“ pravil pan Spenlow, když slečna Murdstonová vytáhla z kabelky balíček dopisů, převázaný kouskem mně předrahé modré stužky, „tyto dopisy pocházejí rovněž z vašeho pera, pane Copperfielde, ne?“

Přijal jsem od ní svazeček s pocitem strašlivé bezútěšnosti, a když jsem v záhlavích zahlédl taková oslovení jako „Má provždy nejdražší a jediná Doro“, „Můj vroucně milovaný anděli“, „Má na věky posvěcená“ a podobně, zčervenal jsem jako rak a sklopil jsem hlavu.

„Ne, děkuji,“ pravil pan Spenlow chladně, když jsem mu dopisy mechanicky podával zpátky. „Nebudu vás o ně připravovat. Slečno Murdstonová, buďte tak laskava a pokračujte!“

Ten něžný tvor se po krátké zamyšlené prohlídce koberce s velmi kazatelským zanícením vyjádřil takto:

„Musím přiznat, že jsem jistá podezření co do poměru slečny Spenlowové k Davidu Copperfieldovi chovala už delší čas. Pozorovala jsem slečnu Spenlowovou a Davida Copperfielda, když se setkali poprvé, a dojem, který na mne tehdy učinili, nebyl nijak příznivý. Zkaženost lidského srdce je taková…“

„Prokážete mi laskavost, madame,“ přerušil ji pan Spenlow, „když se omezíte jedině na fakta.“

Slečna Murdstonová sklopila oči, pohodila hlavou, jako by toto nevhodné vyrušení s nelibostí odmítala, a s mračnou důstojností pokračovala:

„Jelikož se mám omezit jedině na fakta, podám je tak stroze, jak dovedu. To se snad bude považovat za přijatelný postup výkladu. Jak jsem už řekla, pane, jistá podezření co do poměru slečny Spenlowové k Davidu Copperfieldovi jsem chovala už delší čas. Často jsem se pokoušela objevit nezvratné potvrzení těchto podezření, ale bez výsledku. Chránila jsem se tudíž otci slečny Spenlowové se s nimi svěřit,“ tu se na něho přísně zadívala, „neboť vím, jak málo zpravidla bývá v takových případech ochoty přiznat zásluhu za svědomité plnění povinností.“

Pan Spenlow vypadal, jako by ho bylo mužně vyzývavé a strohé chování slečny Murdstonové zastrašilo, a pokusil se její přísnost zahnat lehkým smířlivým mávnutím ruky.

„Když jsem se po čase své nepřítomnosti, zaviněné sňatkem mého bratra, vrátila do Norwoodu,“ pokračovala slečna Murdstonová pohrdavým tónem, „a když se slečna Spenlowová vrátila z návštěvy u své přítelkyně slečny Millsové, tu mi připadalo, že mi chování slečny Spenlowové zavdává víc důvodů k podezření než předtím. Pozorovala jsem tudíž slečnu Spenlowovou bedlivě.“

Drahá, něžná Dorinka, tak nevědomá toho, že ji hlídá oko té dračice!

„Přesto,“ pokračovala slečna Murdstonová, „jsem až do včerejšího večera nenarazila na jediný důkaz. Zdálo se mi totiž, že slečna Spenlowová dostává příliš mnoho dopisů od své přítelkyně slečny Millsové; jelikož slečna Millsová je její přítelkyní s plným souhlasem otcovým,“ další pádný šleh na adresu pana Spenlowa, „nebylo na mně, abych se do toho vměšovala. Není-li mi již dovoleno zmínit se o přirozené zkaženosti lidského srdce, pak mi aspoň bude – musí být – dovoleno zmínit se prozatím o nemístně věnované důvěře.“

Pan Spenlow omluvně hlesl jakoby na souhlas.

„Včera večer po čaji,“ pokračovala slečna Murdstonová, „jsem pozorovala psíka, jak skáče po saloně, válí se a vrčí a rve něco v zubech. Řekla jsem slečně Spenlowové: »Doro, co to má ten pes v zubech? Je to papír.« Slečna Spenlowová si ihned přejela rukou po šatech, znenadání vykřikla a rozběhla se k psovi. Zakročila jsem a řekla jsem: »Doro, musíte mi dovolit, má drahá!«“

Ach, Ciku, ty bídný pinčlíku, tahle hanebnost je tedy tvoje dílo!

„Slečna Spenlowová,“ řekla slečna Murdstonová, „se mě pokoušela uplatit líbáním, kasetami na šití a drobnými šperky – o tom ovšem pomlčím. Když jsem se blížila k psíčkovi, zalezl pod pohovku a teprve s velkou námahou jsem ho odtamtud vyhnala pohrabáčem. I když jsem ho už vyhnala, stále ještě držel dopis v zubech, a když jsem se mu ho s krajním nebezpečím, že mě kousne, pokusila odejmout, sevřel ho s takovou houževnatostí, že ho nepustil, ani když jsem ho za ten papír vyzdvihla celého do výšky. Konečně jsem se však dopisu přece jen zmocnila. Po jeho přečtení jsem na slečnu Spenlowovou uhodila, že podobných dopisů má ve svém majetku ještě mnoho, a nakonec jsem od ní získala svazeček, který je nyní v rukou Davida Copperfielda.“

Těmi slovy skončila; a když opět sklapla kabelku a zároveň zavřela ústa, tvářila se, jako by ji snad bylo možno zlomit, ale nikdy ohnout.

„Slyšel jste slečnu Murdstonovou,“ pravil pan Spenlow, když se obrátil ke mně. „Dovolte mi otázku, pane Copperfielde, máte-li k tomu co podotknout?“

Obrázek, který se mi vznášel před očima, jak ten křehoučký krásný poklad mého srdce vzlyká a celou noc pláče – jak byla ten čas samotinká, vystrašená a poničená – jak tolik dojemně žadonila a prosila tu ženu s kamenným srdcem, aby jí odpustila – jak jí marně nabízela ty polibky, kasety na šití a drobné šperky – v jak žalostné je tísni a všechno jen kvůli mně – značně zeslabil i tu trochu důstojnosti, k níž jsem se dokázal vypnout. Obávám se, že jsem se krátkou chvíli celý třásl, ačkoliv jsem se to ze všech sil snažil skrýt.

„Není, co bych podotkl, pane,“ odpověděl jsem, „kromě toho, že všechna vina padá na mne. To já jsem Doru…“

„Slečnu Spenlowovou, budete-li tak laskav,“ pravil její otec zvysoka.

„… pohnul a přemluvil,“ pokračoval jsem a ono chladnější pojmenování jsem s nelibostí spolkl, „aby k tomuto skrývání svolila, a hořce toho lituji.“

„Vaše vina je velmi veliká, pane,“ pravil pan Spenlow, zatím co přecházel po koberečku před krbem sem a tam a dodával svým slovům důrazu celým trupem a nikoliv jen hlavou, tak tuhý měl nákrčník i páteř. „Dopustil jste se záludného a neslušného skutku, pane Copperfielde. Pozvu-li do svého domu gentlemana, nezáleží na tom, je-li mu devatenáct, devětadvacet nebo devadesát, zvu ho tam v duchu naprosté důvěry. Pakliže mé důvěry zneužije, dopouští se nečestného činu, pane Copperfielde.“

„Cítím to, pane, ujišťuji vás,“ odpověděl jsem. „Ale nikdy mě to předtím nenapadlo. Upřímně, poctivě, skutečně, pane Spenlowe, nikdy mě to předtím nenapadlo. Miluji slečnu Spenlowovou tak nevýslovně…“

„Pchá! Nesmysl!“ pravil pan Spenlow a zrudl. „Prosím, abyste mi neříkal do očí, že milujete mou dceru, pane Copperfielde!“

„Mohl bych snad své jednání obhájit, kdyby tomu tak nebylo, pane?“ namítl jsem nejvýš pokorně.

„Můžete snad své jednání obhájit, i když tomu tak je, pane?“ pravil pan Spenlow a prudce se na koberečku zastavil. „Uvážil jste, kolik let je vám a kolik let je mé dceři, pane Copperfielde? Uvážil jste, co to znamená podkopat důvěru, která má mou dceru a mne vzájemně pojit? Uvážil jste společenské postavení mé dcery i záměry, které snad pro její povznesení chovám, a testamentární úmysly, které snad se zřetelem na její osobu mám? Uvážil jste vůbec něco, pane Copperfielde?“

„Bojím se, že velmi málo, pane,“ odpověděl jsem tak uctivě a lítostivě, jak jsem cítil, „ale věřte mi, prosím, že o svém postavení ve světě jsem uvažoval. Když jsem vám je vysvětloval, byli jsme už zasnoubeni…“

„Vyprošuji si,“ pravil pan Spenlow, a když si rázně uhodil jednou rukou do druhé, byl ještě podobnější kašpárkovi, než jak jsem ho viděl kdy předtím – jak jsem si ani ve svém zoufalství nemohl nevšimnout, „abyste přede mnou mluvil o nějakém zasnoubení, pane Copperfielde!“

Slečna Murdstonová, jinak ztrnule nehybná, se pohrdlivě zasmála jedinou krátkou slabikou.

„Když jsem vám své změněné postavení vysvětloval, pane,“ začal jsem znovu a opsal jsem novým vyjadřovacím obratem to, co pro něho bylo tak nestravitelné, „bylo toto skrývání, k němuž jsem bohužel tak nešťastně slečnu Spenlowovou svedl, už v proudu. Od té doby, co se moje postavení tak změnilo, napjal jsem všechny svaly, vynaložil všechny síly, abych je zlepšil. Jsem si jist, že je časem také skutečně zlepším. Poskytnete mi k tomu čas – jakkoli dlouhý čas? Jsme oba tak mladí, pane…“

„Máte pravdu,“ přerušil mě pan Spenlow, pokývl velmi mnohokrát hlavou a velmi silně se mračil, „jste oba velice mladí. Je to všechno pošetilost. Udělejme té pošetilosti konec. Odneste si ty dopisy a hoďte je do ohně. Dejte mi dopisy slečny Spenlowové, abych je hodil do ohně také. A třebaže se naše příští vzájemné styky musí omezit pouze na Dvory, jak si jistě uvědomujete, dohodneme se, že o minulosti už mezi námi nepadne ani zmínka. Nuže, pane Copperfielde, vám rozumný úsudek nechybí a toto je jediné rozumné řešení.“

Nikoliv. Nebylo ani pomyšlení, že bych na to mohl přistoupit. Bylo mi velice líto, ale zde rozhodovaly vyšší zřetele než rozum. Láska stála výš než všechny lidské zřetele a já miloval Doru až k zbožnění a Dora milovala mne. Neřekl jsem to takhle doslova – zmírnil jsem to, jak jsem jen mohl – ale naznačil jsem to a vyjádřil se rozhodně. Nemyslím, že jsem se tuze zesměšnil, ale vím, že jsem byl rozhodný.

„Nuže dobrá, pane Copperfielde,“ pravil pan Spenlow, „musím tedy zkusit, co pořídím s dcerou.“

Jakýmsi výrazným zvukem, táhlým vydechnutím, jež nebylo ani povzdech, ani sten, ale podobalo se obojímu, vyjádřila slečna Murdstonová mínění, to že měl udělat nejdřív.

„Musím tedy zkusit,“ pravil pan Spenlow, touto podporou posílený, „co pořídím s dcerou. Odmítáte si ty dopisy vzít, pane Copperfielde?“ Položil jsem je totiž na stůl.

Ano. Vyslovil jsem naději, že to ode mne nebude pokládat za nesprávné, ale že je zhola nemožné, abych je přijal od slečny Murdstonové.

„Ani ode mne ne?“ pravil pan Spenlow.

Nikoliv, odpověděl jsem s nejhlubší úctou, ani od něho ne.

„Velmi dobře!“ pravil pan Spenlow.

Nastalo ticho, a já kolísal, mám-li odejít, nebo zůstat. Konečně jsem zamířil tiše ke dveřím s úmyslem říci, že snad projevím k jeho citům ohled nejšetrněji, jestliže se vzdálím, když tu s rukama v kapsách – měl věru co dělat, aby se do nich dostal – a s výrazem, který bych snad celkově nejlépe označil za vznešeně bohabojnou tvář, pravil:

„Pravděpodobně vám není neznámo, pane Copperfielde, že nejsem tak zhola bez pozemských statků a že moje dcera je mým nejbližším a nejdražším příbuzným?“

Pospíšil jsem si s odpovědí v tom smyslu, že mu bohdá chyba, k níž mě svedla šílená prudkost mé lásky, nevnucuje domněnku, že ke všemu jsem ještě vypočítavý.

„Nezmiňuji se o té věci s tohoto hlediska,“ pravil pan Spenlow. „Pro vás i pro nás všechny by bylo lépe, kdybyste vypočítavý byl, pane Copperfielde – chci tím říci, kdybyste byl rozvážnější a méně se dával unášet vší tou mladickou pošetilostí. Nikoliv. S docela jiného zřetele prostě pravím, že vám pravděpodobně není neznámo, že mám jistý majetek, jímž mohu obmyslit své dítě, ano?“

To jsem ovšem předpokládal.

„A při zkušenostech,“ pravil pan Spenlow, „jež zde ve Dvorech čerpáte a při nichž den co den narážíme na rozličné případy neodpovědného a nedbalého počínání lidí, pokud jde o jejich poslední pořízení – o věc, při níž se na světě snad ze všeho nejvíc setkáváme s nejpodivnějšími úkazy lidské nedůslednosti – si sotva budete myslit něco jiného, než že já jsem je už udělal!“

Úklonem hlavy jsem mu jeho domněnku potvrdil. „Nemohu dopustit,“ pravil pan Spenlow očividně s ještě spravedlivějším pocitem bohabojnosti a vrtěl pomalu hlavou, zatím co se přehupoval se špiček na paty, „aby na patřičné zaopatření mého dítěte měl vliv takový mladicky pošetilý vrtoch, jako je tento. Je to pouhá pošetilost. Pouhý nesmysl. Za chviličku bude mít menší váhu než peříčko. Ale kdyby tato bláhovost nadobro a dočista nepřestala, mohl bych se – pravím, mohl bych se – dát v některém úzkostlivém okamžiku svést, abych ji ostříhal a obklopil štítem ochranných klausulí 166& proti následkům jakéhokoli nepředloženého kroku, najmě sňatku.

[&166 klausule – (z lat.) dodatek, doložka.]

Nuže, pane Copperfielde, doufám, že mě nedoženete k nutnosti, abych – byť i jen na čtvrt hodinky – onu zavřenou stránku života rozevřel a – byť i jen na čtvrt hodinky – převracel vážné věci, už dávno uspořádané.“

Vyzařovala z něho vážnost, klid, nádech smírného západu života, až mě to vskutku dojímalo. Byl tak pokojný a vyrovnaný – zřejmě měl všechny záležitosti tak dokonale uspořádané a tak soustavně vyřízené – že při pomyšlení na to mohl právem cítit pohnutí. Doopravdy myslím, že jsem spatřil, že se mu v očích perlí slzy samým dojetím, jak hluboce to všechno prociťuje.

Ale co jsem mohl dělat? Nemohl jsem přece zapřít Doru ani vlastní srdce. Když pravil, že udělám nejlépe, vezmu-li si týden na rozmyšlenou toho, co mi řekl, jak jsem mohl odpovědět, že si žádný týden brát nebudu? Vždyť jsem přece nemohl nevědět, že na lásku, jako je moje, nemůže mít vliv ani týdnů sebevíc!

„Mezitím se poraďte se slečnou Trotwoodovou nebo s kýmkoli, kdo má se životem nějakou zkušenost,“ pravil pan Spenlow a oběma rukama si přitom rovnal nákrčník. „Vezměte si týden, pane Copperfielde.“

Podvolil jsem se a s výrazem, který vyjadřoval tolik sklíčené a zoufalé vytrvalosti, kolik jsem jí byl s to do něho vložit, jsem vyšel z pokoje. Chmurné obočí slečny Murdstonové mě sledovalo ke dveřím – volím raději slovo obočí a nikoliv oči, protože to hrálo v jejím obličeji mnohem význačnější roli – a tvářila se tak přesně stejně, jak se asi v touž hodinu ranní kdysi tvářívala v našem obývacím pokoji v Blunderstonu, že mi snadno mohlo připadat, jako bych byl v domácích úkolech opět neuspěl a jako by nesnesitelný balvan, který mi leží na srdci, byl ten hrozný starý slabikář s oválnými dřevoryty, jež mi v mé dětské fantasii tvarem připomínaly skla z brýlí.

Když jsem došel do kanceláře, usedl ke stolku ve svém vyhrazeném koutě, rukama si zastřel výhled na starého Tiffeyho i ostatní, přemýšlel o tomto zemětřesení, které se tak nečekaně strhlo, a z hloubi své hořkosti proklínal Cika, propadl jsem tak mučivým obavám o Doru, že je opravdu div, jak jsem odolal, abych nepopadl klobouk a nerozběhl se bláznivě do Norwoodu. Pomyšlení, že ji vystraší a doženou k pláči a já že u ní nebudu, abych ji ukonejšil, bylo tak trýznivé, že mě přimělo k napsání ztřeštěného dopisu panu Spenlowovi, v němž jsem ho úpěnlivě prosil, aby jí nedal pocítit následky mého hrozného údělu. Zapřísahal jsem ho, aby šetřil její něžnou povahu – aby nepošlapal křehký květ – a celkem, pokud si mohu vzpomenout, jsem k němu vůbec hovořil, jako by nebyl její otec, nýbrž nějaký lidožrout nebo sedmihlavá saň. Tento dopis jsem zapečetil a položil mu ho na stůl, dřív než se vrátil; a když přišel, pootevřenými dveřmi jeho pokoje jsem ho viděl dopis zvednout a číst.

Celé dopoledne se o dopise ani nezmínil, ale odpoledne, než odešel, si mě k sobě zavolal a řekl mi, že si se štěstím jeho dcery nemusím dělat pražádné starosti. Ujistil ji prý, pravil, že to všechno je bláhovost, a víc jí už nemá co říci. Věří, že je shovívavý otec (a to skutečně byl), a já si prý mohu všechny obavy o ni ušetřit.

„Kdybyste byl pošetilý nebo neústupný, pane Copperfielde,“ pravil, „mohl byste mě i donutit, abych na čas poslal dceru znovu do ciziny; ale já mám o vás lepší mínění. Doufám, že se za nějaký ten den umoudříte a nedoženete mě k tomu. Co se týče slečny Murdstonové,“ neboť jsem se o ní v dopise zmínil, „vážím si bdělosti té dámy a cítím se jí zavázán; má ale přísný příkaz o té věci mluvit. Všechno, co bych si přál, pane Copperfielde, je pouze to, aby se na ni zapomnělo. Všechno, co máte udělat, pane Copperfielde, je na ni zapomenout.“

Všechno! V dopise, který jsem napsal slečně Millsové, jsem tuto moudrost zahořkle citoval. Všechno, co mám dělat, psal jsem s chmurnou jizlivostí, je na Doru zapomenout. To je všechno – a co to je? Prosil jsem slečnu Millsovou, aby mě večer přijala. Nemůže-li se tak stát se schválením a souhlasem pana Millse, naléhavě jsem si vyprošoval tajný rozhovor v pokojíku za kuchyní, v němž stojí ten mandl. Sdělil jsem jí, že trůn mého rozumu se viklá a že jedině ona, slečna Millsová, může zabránit, aby se neskácel. Podepsal jsem se jako její smyslů zbavený, a když jsem si tento výtvor ještě jednou pročítal, dřív než ho po posluhovi odešlu, neubránil jsem se dojmu, že co do slohu trochu připomíná pana Micawbera.

Nicméně jsem dopis odeslal. Večer jsem se odebral do ulice, kde bydlila slečna Millsová, a procházel jsem se jí sem a tam, dokud pro mne pokradmu nepřišla služebná slečny Millsové a nezavedla mě zadem přes dvorek do pokojíku za kuchyní. Od té doby jsem však poznal důvody k přesvědčení, že tomu, abych vešel hlavním vchodem a aby mě uvedli nahoru do salonu, nebránilo nic na světě než záliba slečny Millsové v romantice a tajnůstkářství.

V pokojíku za kuchyní jsem třeštil a šílel, jak se na mne slušelo. Šel jsem tam myslím jen proto, abych ze sebe udělal blázna, a jsem si jist, že se mi to podařilo. Šlečna Millsová dostala od Dory spěšné psaníčko se zprávou, že je všechno prozrazeno, a s prosbou: „Ach, prosím tě, Julie, přijď ke mně, přijď, přijď!“ Ale slečna Millsová se obávala, že by vládnoucí vrstvy její přítomnost zrovna neuvítaly, a proto u ní dosud nebyla; a na nás všechny se snesla temná noc saharské pouště.

Slečna Millsová měla dar neobyčejně plynulé výmluvnosti a ráda jím plýtvala. Ačkoliv mísila svoje slzy s mými, neubránil jsem se dojmu, že se našimi mukami nesmírně kochá. Mazlila se s nimi, abych tak řekl, a těžila z nich, co se dalo. Mezi mnou a Dorou, jak řekla, se prý rozzela hluboká propast, a tu může svou duhou překlenout jedině Láska. Údělem Lásky v tomto nelítostném světě je trpět – tak tomu vždycky bylo a tak tomu vždycky bude. Na tom však nezáleží, podotkla slečna Millsová. Srdce opředená pavučinami nakonec puknou a tehdy Láska vezme svou pokutu.

To byla slabá útěcha – ale slečna Millsová ne a ne, klamné naděje prý živit nebude. Její zásluhou jsem byl mnohem zbědovanější než před rozmluvou s ní a cítil jsem (jak jsem jí také v nejhlubší vděčnosti řekl), že je věru opravdový přítel. Umluvili jsme si, že první věc ráno zajde k Doře a vynajde už nějaký způsob, jak ji ujistit, ať už pohledem nebo slovem, o mé lásce a žalu. Rozloučili jsme se hořem celí zdrcení; a myslím, že si slečna Millsová přišla v plné míře na své.

Když jsem přišel domů, svěřil jsem se se vším tetě a přes všechno, co mi mohla říci, jsem šel spát zoufalý. Zoufalý jsem i vstal a zoufalý jsem také odcházel. Byla sobota ráno a šel jsem přímo do Dvorů.

Když jsem přišel na dohled našich kancelářských dveří, překvapilo mě, že vidím poslíčky stát venku a spolu rozprávět a že na okna, zastřená okenicemi, zevluje několik náhodných diváků. Přidal jsem do kroku, prošel jsem hloučkem s podivem, proč se po mně tak dívají, a kvapně jsem vstoupil dovnitř.

Písaři byli v kanceláři všichni, ale nikdo nic nedělal. Starý Tiffey seděl – řekl bych, že poprvé v životě – na jiné stoličce než na své a nepověsil si ani klobouk.

„To je hrozné neštěstí, pane Copperfielde,“ řekl, když jsem vstoupil.

„Co je?“ zvolal jsem. „Co se stalo?“

„Vy nic nevíte?“ vykřikl Tiffey a s ním všichni ostatní a shlukli se kolem mne.

„Ne!“ řekl jsem a díval jsem se s jednoho na druhého.

„Pan Spenlow!“ řekl Tiffey.

„Co je s ním?“

„Nebožtík!“

Myslil jsem, že se to motá kancelář a ne já, když mě jeden z písařů zachytil. Posadili mě do křesla, rozvázali mi nákrčník a přinesli mi trochu vody. Nemám tušení, zda a jak dlouho to trvalo.

„Nebožtík?“ řekl jsem.

„Obědval včera v městě a potom jel sám kočárkem domů,“ řekl Tiffey, „když předtím poslal svého kočího do Norwoodu dostavníkem, jak to někdy dělával, víte…“

„Nu a?“

„Kočárek dojel domů bez něho. Koně zastavili před vraty maštale, kočí vyšel s lucernou ven, a v kočárku nikdo!“

„Splašili se?“

„Uřícení nebyli,“ řekl Tiffey a nasadil si brýle; „jak jsem vyrozuměl, nebyli uřícenější, než kdyby byli jeli obvyklým tempem. Opratě byly potrhané, ale vláčely se po zemi. Kočí hned vzbouřil celý dům a tři muži se vydali po silnici. Míli od domu ho našli…“

„Něco přes míli, pane Tiffey,“ skočil mu do řeči mladší písař.

„Něco přes? Myslím, že máte pravdu,“ řekl Tiffey. – „Tedy něco přes míli od domu – kousek od kostela – ho našli ležet tváří k zemi, půlí těla v příkopě, půlí těla na banketu 167&.

[&167 banket – (z franc.) chodník u silnice.]

Jestli vypadl, když ho ranila mrtvice, nebo jestli vystoupil, protože mu bylo nevolno, než ho ranila – ani jestli už byl nadobro mrtev, ačkoliv není pochyby, že byl nadobro v bezvědomí – to, jak se zdá, nikdo neví. Ale jestli ještě dýchal, jistě už nepromluvil. Lékařskou pomoc sice sehnali, jak se dalo nejrychleji, ale nebyla vůbec nic platná.“

Nedovedu vypsat myšlenkový zmatek, do něhož mě tato novina uvrhla. Otřes z toho, že se událost takového rázu přihodila tak náhle a že se přihodila člověku, s nímž jsem byl do jisté míry v neshodě – děsivá prázdnota pokoje, v němž tak nedávno ještě pobýval a kde jeho židle a stůl jako by na něho čekaly a jeho písmo ze včerejška strašilo jako duch – nevyjadřitelná nemožnost ho od té místnosti odloučit a nemít při každém otevření dveří pocit, jako by měl vejít – lenivé ticho a klid, jež vládly kanceláří, a nenasytná lačnost, s níž naši lidé o události vykládali a cizí lidé se celý den trousili sem a tam a zprávy o nehodě do přecpání hltali – to jistě každý snadno pochopí. Nedovedu však vypsat, jak se mi kdesi v nejtajnějších hlubinách srdce číhavě ozývala žárlivost i na samu Smrt. Jak jsem cítil, jako by mě její majestát mohl vytlačit z mého místa v Dořiných myšlenkách. Jak jsem s jakousi nevolí, pro niž nemám slov, žehral i na Dořin žal. Jak mě zneklidňovalo pomyšlení, že si ulevuje pláčem u jiných a jiní že ji utěšují. Jak jsem si chamtivě a lakomě přál zamknout ji před všemi ostatními kromě mne na sedm zámků a být jí, ze všech dob právě v téhle nejnevhodnější, vším na světě.

V tomto rozháraném duševním rozpoložení – doufám, že nijak příznačném výlučně pro mne, nýbrž dobře známém i jiným – jsem téhož večera zašel do Norwoodu, a když jsem se na poptávku dole u dveří od jednoho ze sluhů dověděl, že slečna Millsová je tam, přiměl jsem tetu, aby jí adresovala dopis, který jsem napsal já. Vyjádřil jsem svůj zármutek nad předčasnou smrtí pana Spenlowa s největší upřímností a při psaní toho dopisu jsem si poplakal. Prosil jsem ji, aby Doře pověděla, bude-li to s to vyslechnout, že se mnou mluvil nejvýš laskavě a ohleduplně a že v souvislosti s jejím jménem neznal nic než něžnost a neřekl ani jediné vyčítavé slovo. Vím, že jsem v tom jednal sobecky – abych jí připomněl své jméno – ale snažil jsem se věřit, že to je pouze spravedlivé zadostučinění jeho památce. Možná, že jsem v to i věřil.

Druhý den dostala teta krátkou odpověď, několik řádek adresovaných zvenčí jí, uvnitř mně. Dora je prý žalem bez sebe, a když se jí přítelkyně ptala, má-li od ní vyřídit pozdrav, jen prý zanaříkala, jak ostatně pořád naříká: „Ach, drahý papá! Ach, chudáček papá!“ Neřekla však ne, a to jsem si vyložil v nejpříznivějším smyslu.

Pan Jorkins, který ode dne nehody už v Norwoodu byl, přišel po několika dnech do kanceláře. Krátkou chvíli se pan Jorkins a Tiffey spolu zavřeli sami a potom vystrčil Tiffey hlavu ze dveří a kývl na mne, abych šel k nim.

„Nu,“ řekl pan Jorkins, „pan Tiffey a já, pane Copperfielde, se právě chystáme k prohlídce stolů, skříní a ostatních podobných schránek zesnulého, abychom mohli jeho soukromé písemnosti zapečetit a poohlédli se také po poslední vůli. Nikde po ní není ani stopy. Snad by vám nevadilo, kdybyste nám laskavě pomohl.“

Mučivě mě sžírala touha dovědět se něco určitého o poměrech, v nichž se moje Dora napříště octne – jako na příklad, kdo bude jejím poručníkem a podobně – a zde se mi k tomu naskýtala jistá příležitost. Začali jsme s prohlídkou ihned, pan Jorkins odmykal skříně a stoly a všichni jsme z nich vybírali papíry. Kancelářské spisy jsme kladli na jednu stranu a soukromé písemnosti (jichž nebylo mnoho) na druhou. Počínali jsme si s velkou vážností, a když jsme přišli na zapadlou pečeť nebo chránítko na tužku nebo prsten nebo jakýkoli jiný podobný malý předmět, který nám připomínal jeho osobu, mluvili jsme velmi tiše.

Zapečetili jsme už několik balíčků a v tichu a prachu jsme pokračovali v práci dál, když pan Jorkins použil o svém zesnulém společníkovi navlas týchž slov, jakých použil jeho zesnulý společník o něm, a řekl nám:

„Pana Spenlowa bylo velice těžko pohnout, aby vybočil z vyjeté dráhy. Však vy víte, jaký byl. – Kloním se k domněnce, že žádnou poslední vůli vůbec neudělal.“

„Ale já vím, že udělal!“ řekl jsem.

Oba se zarazili a podívali se na mne.

„Právě ten den, kdy jsem ho viděl naposledy,“ prohlásil jsem, „mi řekl, že poslední pořízení udělal a že jeho záležitosti jsou už dávno rozhodnuté.“

Pan Jorkins a starý Tiffey potřásali hlavou jako do taktu.

„To vypadá špatně,“ řekl Tiffey.

„Velmi špatně,“ řekl pan Jorkins.

„Přece zajisté nepochybujete…“ začal jsem.

„Můj milý pane Copperfielde!“ řekl Tiffey, položil mi ruku na rameno, a zatím co potřásal hlavou, zavřel obě oči, „kdybyste byl ve Dvorech tak dlouho jako já, věděl byste, že na světě není nic, v čem by lidé byli tak nedůslední a tak málo hodni důvěry.“

„Ale, pane na nebi, vždyť právě tohle mi říkal on!“ odpověděl jsem umíněně.

„To podle mého věc skorem pečetí,“ řekl Tiffey. „Moje mínění je – žádná poslední vůle neexistuje!“

Zdálo se mi to velice divné, ale ukázalo se, že poslední vůle opravdu není. Pokud jeho papíry poskytovaly nějaký důkaz, jaktěživ nějaké poslední pořízení udělat vůbec ani nepomýšlel, neboť nikde se nenašel ani sebemenší náznak, náčrtek nebo záznam, že se nějakými testamentárními úmysly vůbec někdy zabýval. Sotva méně mě udivilo, že jeho záležitosti byly v největším nepořádku. Jak jsem slyšel, bylo nesmírně těžké spočítat, co komu dluží nebo co komu zaplatil a s jakým majetkem vlastně zemřel. Pokládalo se za pravděpodobné, že sám už asi po léta neměl o těchto věcech jasný obraz. Pomaloučku vyšlo najevo, že ve snaze udržet po všech stránkách krok s módním odíváním a vznešeným vystupováním, jež tehdy ve Dvorech horečně řádilo, utrácel více než svůj příjem z proktorské kanceláře, který nebyl zrovna nejvyšší, a že své soukromé jmění, bylo-li vůbec kdy velké (což bylo nejvýš pochybné), ztenčil na míru vskutku velmi malou. V Norwoodu se konala dražba nábytku a zbývajícího nájmu; a Tiffey, který sotva tušil, jak mě ten námět zajímá, mi řekl, že by – po zaplacení všech nesporných dluhů zesnulého a po odpočtu jeho podílu na nezaplacených nedobytných a pochybných pohledávkách firmy – za celý pozůstalý majetek nedal ani tisíc liber.

To jsem se dověděl asi ke konci šestého týdne. Celou tu dobu jsem trpěl hotová muka a myslil jsem si, že mi skutečně nezbude než sáhnout si na život, když mi slečna Millsová napořád hlásila, že moje zdrcená Dorinka při zmínce o mně neříká nic jiného než: „Ach, chudáček papá! Ach, drahý papá!“ Rovněž mi sdělila, že nemá jiné příbuzenstvo než dvě tety, neprovdané sestry pana Spenlowa, které bydlí v Putney 168& a které se s bratrem už mnoho let nestýkaly jinak než náhodně.

[&168 Putney – okrsek v jihozápadní části Londýna.]

Ne že by se s ním byly kdy nějak rozhněvaly (jak mi sdělila slečna Millsová), ale proto, že při příležitosti Dořiných křtin dostaly pozvání k čaji, a poněvadž pokládaly za své právo dostat pozvání k obědu, vyjádřily své mínění písemně v tom smyslu, že „pro blaho všech zúčastněných bude lépe, zůstanou-li stranou vůbec“. Od té doby si pak šly svou cestou a jejich bratr šel také svou.

Tyto dvě dámy nyní ze svého ústraní vystoupily a nabídly, že si vezmou Doru k sobě do Putney. Dora se k oběma přivinula a s pláčem zvolala: „Ach, tetičky, ano! Prosím, vezměte Julii Millsovou, mě i Cika s sebou do Putney!“ A velmi brzy po pohřbu se tam tedy nastěhovaly.

Jak jsem vůbec našel čas, abych mohl brousit do Putney, to na mou věru nevím; ale ať tak nebo jinak, nějak jsem už dokázal, že jsem po té končině slídíval hodně často. Aby učinila přátelským povinnostem zadost ještě víc, vedla si slečna Millsová deník a občas se v obecním parku se mnou scházívala a četla mi ho nebo (když neměla na čtení čas) mi ho půjčovala. Ach, jak jsem si cenil těch zápisů, z nichž tu připojuji výňatek!

Pondělí. Moje sladká D. stále silně sklíčená. Bolest hlavy. Upozorňuji, že C. je překrásně učesaný. D. se mazlí s C. Takto probuzené vzpomínky otevřou stavidla žalu. Přiznání k návalu stesku. (Jsou snad slzy rosou srdce? J. M.)

Úterý. D. slabá a rozrušená. Krásná tak bledá! (Nepozorujeme něco podobného u luny? J. M.) D., J. M. a C. na krátké vyjížďce kočárem. C. se dívá z okna a jeho zuřivé štěkání na metaře vyloudí na líčkách D. úsměv. (Z takových křehkých článků je utkán řetěz života! J. M.)

Středa. D. poměrně veselá. Zpívám jí, jako přiměřené náladě, „Večerní zvony“ 169&. Účinek nijak uklidňující, právě naopak. D. nevýslovně dojatá. Později ji zastihnu v jejím pokoji v pláči. Recituji verše o sobě a mladé gazele. Bezvýsledně. Rovněž se zmiňuji o soše Trpělivosti na Požárovém sloupu 170&. (Dotaz: Proč na vyhlídkovém sloupu? J. M.)

[&169 Večerní zvony – Evening Bells, oblíbená romance minulého století.]

[&170 socha Trpělivosti na Požárním sloupu – Spodek Požárového sloupu (Monument), postaveného ve Fish Street Hillu na paměť velkého požáru Londýna v roce 1666, je zdoben nápisy a alegorickými reliefy.]

Čtvrtek. D. citelně zotavená. Lepší noc. Nádech růže se vrací do líček. Rozhoduji se nadhodit jméno D. C. Při projížďce se o něm opatrně zmíním. D. okamžitě propuká v slzy. „Ach, má drahá, předrahá Julie! Ach, co jsem to byla za nezvedené a neposlušné dítě!“ Tiším ji a konejším. Črtám ideální obraz D. C. na pokraji hrobu. D. znovu v slzách. „Ach, co si počnu, co si počnu? Ach, odveď mě někam!“ Strašně mě poleká. D. omdlévá, sklenice vody z hostince. (Poetický příměr: pestrý štít na dveřích – pestrý lidský život Běda! J. M.)

Pátek. Rušný den. V kuchyni se objeví muž s modrou brašnou „pro dámské boty, opravit podpatky“. Kuchařka odpoví: „Nikdo mi nic nenařídil.“ Muž se nedá odbýt. Kuchařka se jde zeptat, muž sám s C. Po návratu kuchařky trvá muž na svém dál, ale konečně odejde. C. najednou nikde. D. celá zoufalá. Oznámení na policii. Muže lze poznat podle širokého nosu a nohou jako od klavíru. Pátrání na všech stranách. C. pořád nikde. D. hořce pláče a není k utišení. Znovu zmínka o mladé gazele. Příhodná, ale nic platná. K večeru přijde cizí chlapec. Vezmou ho do pokoje. Široký nos, ale žádný klavír. Říká, že chce libru a ví o psu. Přes silný nátlak další vysvětlení odmítá. Když D. vytáhne libru, odvede kuchařku do domku, kde je C. sám, uvázaný k noze stolu. D. má radost, tancuje kolem C., zatím co C. žere večeři. Ten šťastný obrat mě osmělí a zmíním se nahoře o D. C. – D. se znovu rozpláče, žalostně zvolá: „Ach, ne, mlč, mlč! Je to ukrutný hřích, myslet na něco jiného než na chudáčka papá!“, přivine si do náruče C. a pláče, až z toho usne. (Nemusí se D. C. svěřit olbřímím perutím Času? J. M.)

Slečna Millsová a její deník byly v té době mou jedinou útěchou. Vidět ji, která se zrovna před chviličkou viděla s Dorou – sledovat na jejích stránkách plných porozumění počáteční písmeno Dořina jména – nechávat si jejím přičiněním svůj smutek stále víc a víc jitřit – to byly moje jediné radosti. Bylo mi, jako bych býval žil v paláci z karet, který se nyní sesypal a v troskách nepohřbil jedině slečnu Millsovou a mne; bylo mi, jako by nějaký krutý kouzelník byl nevinnou bohyni mého srdce začaroval do zakletého kruhu, do něhož mi neumožní vkročit opravdu nic jiného než ty olbřímí perutě, schopné přenést tolik lidí přes tak mnohé!

39. Wickfield a Heep

Tetu, jak si představuji, začala vážně znepokojovat moje sklíčenost, která nebrala konce, a proto se na oko stavěla, že by ráda viděla, kdybych se zajel do Doveru přesvědčit, je-li v domku, který pronajala, všechno v pořádku, a kdybych s dosavadním nájemníkem ujednal smlouvu na delší nájemní lhůtu. Janetu získala do svých služeb paní Strongová, u níž jsem ji denně vídal. Při odchodu z Doveru byla na vážkách, zda má či nemá svému zapřisáhlému odporu k mužskému pokolení, k němuž cílila její výchova, nasadit korunu tím, že se vdá za jednoho lodivoda, ale pak se rozhodla do toho dobrodružství se nepouštět. Domnívám se, že ani ne tolik ze zásady, jako spíš proto, že se jí náhodou nelíbil.

Ačkoliv ode mne vyžadovalo dost úsilí, abych se rozhodl od slečny Millsové se odloučit, celkem ochotně jsem přijal tetinu záminku za svou jakožto prostředek, který mi umožní strávit několik klidných hodin s Agnes. Zeptal jsem se dobrého doktora, co by tomu říkal, kdybych potřeboval třídenní dovolenou; a protože mě doktor nabádal, abych si jen vyrazil – ba nabádal mě, abych se zdržel ještě déle, ale to bylo mé pracovní horlivosti proti mysli – rozhodl jsem se, že pojedu.

Co se týče Dvorů, neměl jsem žádný zvláštní důvod, abych si s povinnostmi po té stránce dělal těžkou hlavu. Abych řekl pravdu, nevynikali jsme mezi proktorskou smetánkou zrovna nejlepším věhlasem a rychle jsme upadali na úroveň pověsti málem pochybné. Dokud nepřišel pan Spenlow a kancelář vedl pan Jorkins, držela se praxe firmy jakž takž na průměru; a ačkoliv ji příliv nové krve i okázalost, kterou pan Spenlow rozvinul, trochu pozvedly, přesto dosud nespočívala na základech dost pevných, aby bez otřesu snesla takovou ránu, jako je nenadálá ztráta skutečného vůdčího ducha. Praxe valem upadala. Přes svou pověst uvnitř kanceláře byl pan Jorkins lhostejně bezstarostný a neschopný člověk, jehož pověst mimo kancelář rozhodně nemohla praxi pozvednout. Nyní jsem byl k ruce jemu, a když jsem ho viděl, jak si klidně šňupe a praxi nechává běžet, litoval jsem tetina tisíce liber víc než kdy předtím.

Ale to nebylo na všem ještě to nejhorší. Po Dvorech se totiž hemžila řada nekvalifikovaných příživníků a pokoutních ocásků, kteří sami nebyli proktory, ale fušovali do věcí běžné rutiny a dávali si je vyřizovat od skutečných proktorů, kteří jim za určitou náhradu, to jest podíl na výtěžku, propůjčovali své jméno; a těch tam byla také hezká řádka. A protože teď naše kancelář potřebovala práci stůj co stůj, přidali jsme se k této vznešené klice a vnadili všelijak na řečené příživníky a ocásky, aby své případy nosili k vyřízení nám. Všichni jsme se sháněli po případech, u nichž šlo o získání sňatkového povolení nebo o vyřízení menší pozůstalosti, neboť ty vynášely nejvíc; a boj o ně se vedl hlava nehlava. Ve všech vchodech, které vedly do Dvorů, číhali únosci a náhončí s příkazem, aby se ze všech sil snažili polapit všechny osoby ve smutku a všechny pány i jen trošičku ostýchavého vzezření a přilákali je do kanceláře, na níž mají jejich příslušní zaměstnavatelé zájem; a plnili tyto příkazy s takovou horlivostí, že i mne, než si mě od vidění zapamatovali, dvakrát dostrkali do kanceláře našeho hlavního konkurenta. Protože protichůdné zájmy těchto dotěrných pánů lovců byly toho rázu, že jitřily jejich city, docházelo k osobním srážkám; a Dvory zažily dokonce ostudu, že náš hlavní náhončí (který původně agentoval ve víně a později pro přísežného sensála 171&) chodil několik dní s modřinou na oku. Žádný z těchto slídilů se ani v nejmenším nerozpakoval pomoci staré dámě v černém zdvořile z povozu, udělat mrtvolu z kteréhokoliv proktora, po němž se dáma ptala, prohlásit svého zaměstnavatele za pravoplatného nástupce a zástupce dotyčného proktora a unést starou dámu (někdy hluboce dojatou) do kanceláře svého zaměstnavatele. Takovým způsobem se ke mně dostalo mnoho ulovených. V oboru sňatkových povolení dosáhlo soutěžení takové ostrosti, že plachý pán, který povolení potřeboval, neměl na vybranou nic jiného než se prvnímu náhončímu podrobit nebo je nechat, aby se o něho porvali, a stát se kořistí nejsilnějšího. Jeden z písařů, který byl naším náhončím, sedával v době, kdy toto soupeření dosáhlo vrcholu, s kloboukem na hlavě, aby se mohl co nejrychleji vyřítit ven a předvést k přísaze před biskupským justiciárem kteroukoli ulovenou oběť. Pokud vím, tento systém náhončích trvá až do dneška. Když jsem byl ve Dvorech naposled, vrhl se na mne z jedněch dveří zdvořilý hromotluk v bílé rochetce 172&, a když mi do ucha tázavě pošeptal slova „sňatkové povolení?“, jen s velkou námahou jsem mu zabránil, aby mě nevzal na lokty a neodnesl k některému proktorovi.

[&171 sensál – (z lat.) obchodní zprostředkovatel.]

[&172 rochetka – (z řeč.) bílé církevní roucho, komže.]

Od této vsuvky se s čtenářovým dovolením přenesu rovnou do Doveru.

V domku jsem zastihl všechno v uspokojivém stavu a mohl jsem tetu potěšit zprávou, že nájemník podědil její nesmiřitelnou zášť a vede nepřetržitou válku proti oslům. Když jsem vyřídil krátkou záležitost, kterou jsem tam měl sjednat, a jednu noc tam přespal, časně ráno jsem vykročil do Canterbury. Byla už zase zima – a svěží, studený, větrný den a širá pahorkovitá krajina trochu povzbudily mé naděje.

Když jsem došel do Canterbury a procházel volným krokem starými ulicemi, cítil jsem nevzrušené potěšení, které uklidňovalo mou mysl a ulevovalo mému srdci. Nad krámy visely staré známé štíty se starými známými jmény a obsluhovali v nich staří známí lidé. Připadalo mi to tak dávno, co jsem tam býval studentíkem, že jsem se divil, jak málo se město změnilo, dokud jsem si neuvědomil, jak málo jsem se vlastně změnil i já. Ku podivu, ten klidný vliv, který byl v mé mysli neodlučitelný od Agnes, jako by prolínal i celé město, v němž žila. Ta velebná katedrála i staré kavky a vrány se svým jalovým hašteřením, jež stupňovalo vznešenou odloučenost věží ještě víc, než by bylo dokázalo naprosté ticho; ovětralé portály, kdysi posázené sochami, dávno strženými a v prach rozpadlými jako zbožní poutníci, kteří na ně kdysi s úctou hledívali; tichá zákoutí, kde se břečťanový porost celých staletí pjal po štítech a pobořených zdech; ty starobylé domy, ten selankovitý kraj rolí, sadů a zahrad – všude a na všem jsem cítil týž jasnější nádech, téhož klidného, hloubavého, tišivého ducha.

Když jsem přišel do domu pana Wickfielda, spatřil jsem v nižším pokojíku v přízemí, kde kdysi sedával Uriáš Heep, pana Micawbera, jak se s velkou horlivostí ohání perem. Měl na sobě černý oblek juristického vzhledu a jeho postava vypadala v té kancelářičce hřmotná a mohutná.

Pan Micawber byl nesmírně rád, že mě vidí, ale i trochu rozpačitý. Chtěl mě okamžitě uvést k Uriášovi, ale odmítl jsem.

„Nezapomínejte, že se v domě vyznám od dřívějška,“ řekl jsem, „a že nahoru trefím sám. Jak se vám líbí právničení, pane Micawbere?“

„Můj drahý Copperfielde!“ odpověděl. „Pro člověka nadaného vyšší mírou představivosti je při studiu práv překážkou volumen 173& přesných podrobností, jímž se jus 174& vyznačuje. Ani v naší obchodní korespondenci,“ pravil pan Micawber a přelétl pohledem hromádku dopisů, které právě psal, „nemá mysl volnost rozepnout křídla nějakým vzletnějším slovním obratem. Nicméně to je vznešené povolání! Vznešené povolání!“

[&173 volumen – (lat.) objem.]

[&174 jus – (z lat.) právo.]

Potom mi řekl, že se ujal držby starého domku Uriáše Heepa a že by paní Micawberová měla velkou radost, kdyby mě opět jednou mohla uvítat pod vlastním krovem.

„Je sprostný,“ řekl pan Micawber, „abych použil oblíbeného výrazu přítele Heepa, ale může se ukázat stupínkem k honosnějšímu rodinnému domicilu 175&.“

[&175 domicil – (z lat.) bydliště.]

Zeptal jsem se ho, má-li až dosud důvody k spokojenosti s chováním přítele Heepa vůči sobě? Pan Micawber vstal a šel se přesvědčit, jsou-li dveře dobře zavřeny, než mi ztlumeným hlasem odpověděl:

„Můj drahý Copperfielde, člověk, který vrávorá pod tíhou peněžních nesnází, je proti většině lidí v nevýhodě. Tato nevýhoda se nijak nezmenšuje, jestliže ho ta tíha nutí vybírat si služební požitky dříve, než jsou tyto požitky regulérně splatné. Mohu říci jen tolik, že na apely, o jejichž povaze se snad nemusím podrobněji zmiňovat, přítel Heep reagoval způsobem, který nezbytně zahrnuje ctí jak jeho hlavu, tak i jeho srdce.“

„Ani bych nebyl řekl, že bude se svými penězi tak štědře nakládat,“ podotkl jsem.

„Promiňte!“ pravil pan Micawber s nádechem zdrželivosti. „Mluvím o svém příteli Heepovi, jak s ním mám zkušenosti já.“

„Jsem rád, že vaše zkušenost je tak příznivá,“ odpověděl jsem.

„Jste velice laskav, můj drahý Copperfielde,“ řekl pan Micawber a začal si pobroukávat písničku.

„Vídáte se hodně s panem Wickfieldem?“ zeptal jsem se, abych změnil předmět hovoru.

„Hodně zrovna ne,“ odpověděl pan Micawber přezíravě. „Pan Wickfield je podle mého jistě muž vskutku znamenitých snah, ale je – prostě, je vysloužilá veličina.“

„Obávám se, že se to z něho jeho společník snaží udělat,“ řekl jsem.

„Můj drahý Copperfielde!“ odpověděl pan Micawber, když sebou na stoličce několikrát rozpačitě zavrtěl, „dovolte mi, abych vám něco vysvětlil! Jsem zde v hodnosti tajemníka. Zaujímám zde postavení důvěrníka. Jak se mi dalo na srozuměnou, rozprávět o jistých věcech, dokonce i s paní Micawberovou (tak dávným druhem mých střídavých životních osudů a ženou intelektu pozoruhodně pronikavého), je naprosto neslučitelné s povinnostmi, jež na mně nyní spočívají. Dovolil bych si tudíž navrhnout, abychom si pro naše přátelské styky – jež bohdá nikdy nic nerozvrátí! – stanovili určitou mez. Na jedné straně této meze,“ řekl pan Micawber a znázornil ji na stole kancelářským pravítkem, „leží všechen lidský duch v plném svém rozsahu, až na jedinou nepatrnou výjimku; a na druhé leží právě ta výjimka, to jest a znamená, záležitosti kanceláře pp. Wickfielda a Heepa se vším, co k tomu patří a co k tomu náleží. Věřím, že druha svého mládí nijak neurážím, pakliže tento návrh předkládám jeho chladnější úvaze.“

Ačkoliv jsem na panu Micawberovi pozoroval jakousi změnu k rozpačitosti, která ho tísnila, jako by mu jeho nové povinnosti neseděly, cítil jsem, že nemám právo se urážet. Zdálo se, že se mu ulevilo, když jsem mu to řekl, a potřásl mi rukou.

„Copperfielde,“ řekl pan Micawber, „dovolte, abych vás ujistil, že mě slečna Wickfieldová okouzluje! Je to mladá dáma vskutku mimořádných kvalit, pozoruhodně poutavá, půvabná a dokonalá. Na mou čest,“ pravil pan Micawber, do nekonečna si líbal ruku a ukláněl se se svým nejsalonnějším výrazem, „vzdávám slečně Wickfieldové hold! Hm!“

„Jsem rád, že slyším aspoň to,“ poznamenal jsem.

„Kdybyste nás, můj drahý Copperfielde, tehdy to příjemné odpoledne, které jsme měli to štěstí strávit ve vaší společnosti, nebyl ujistil, že vaše nejmilejší písmeno je D,“ pravil pan Micawber, „byl bych měl beze sporu za to, že to bylo A.“

Všichni jistě více méně známe pocit, který nás někdy přepadá, že co právě říkáme a děláme, říkali a dělali jsme už někdy dřív, kdysi dávno – že nás kdysi, před dávnými věky, obklopovaly tytéž tváře, předměty a okolnosti – že víme úplně přesně, co kdo vzápětí řekne, jako bychom si na to náhle vzpomněli! Tento záhadný pocit se mne v celém životě nezmocnil nikdy tak silně jako v okamžiku, než pan Micawber ta slova dopověděl.

Pro tu chvíli jsem se s panem Micawberem rozloučil a uložil jsem mu, aby všem doma ode mne vyřídil nejsrdečnější pozdrav. Když jsem odcházel a on se znovu usadil na stoličce, chopil se pera a nakroutil si v nákrčníku hlavu do polohy k psaní nejpohodlnější, docela jasně jsem pochopil, že se od té doby, co nastoupil nové zaměstnání, mezi něho a mne vetřelo něco, co nám brání, abychom si byli tak blízcí, jako jsme bývali, a co povahu našeho vzájemného styku úplně změnilo.

V roztomilém starobylém saloně nebyl nikdo, ačkoli v něm bylo vidět známky přítomnosti paní Heepové. Nahlédl jsem do pokojíka, který doposud obývala Agnes, a spatřil jsem ji, jak sedí u svého hezkého starožitného psacího stolku u krbu a píše.

Moje postava zatměla světlo a to ji přimělo, že zdvihla oči. Jaká to byla radost, být příčinou takového vyjasnění v její pozorné tváři a předmětem tak milého pohledu a uvítání!

„Ach, Agnes,“ řekl jsem, když jsme seděli vedle sebe, „v poslední době jsi mi tolik chyběla!“

„Opravdu?“ odpověděla. „Už zase? A tak brzy?“

Potřásl jsem hlavou.

„Nevím, jak to přijde, Agnes, ale zdá se, že mi schází nějaká povahová vlastnost, kterou bych mít měl. V těch šťastných starých časech tady jsi tolik a tak často myslívala za mne a já k tobě přicházel o radu a pomoc tak samozřejmě, že si dnes opravdu myslím, že jsem si ji zapomněl osvojit!“

„A co to je?“ zeptala se Agnes zvesela.

„Nevím, jak bych to nazval,“ odpověděl jsem. „Vážný a vytrvalý myslím jsem, ne?“

„O tom nepochybuj i,“ řekla Agnes.

„A trpělivý, Agnes?“ zeptal jsem se trochu váhavě.

„Ano,“ odpověděla Agnes se smíchem. „Celkem ano.“

„A přece,“ řekl jsem, „bývám tak poničený a utrápený a jsem co do schopnosti dodat si jistoty tak váhavý a nerozhodný, že jak vím, jakási sebedůvěra – abych to nějak nazval – mi prostě scházet musí!“

„Nazvi to třebas tak, když chceš,“ řekla Agnes.

„No, podívej!“ odpověděl jsem. „Ty přijedeš do Londýna, já u tebe hledám oporu, a hned mám cíl i směr! Něco mě z něho vyšine, já přijedu sem, a v mžiku se cítím jako proměněný! Okolnosti, které mě tísnily, se sice od chvíle, co jsem vešel do tvého pokoje, nijak nezměnily, ale už v té kratičké době na mne zapůsobí vliv, který mě změní, ach, o kolik v můj prospěch! V čem to je? V čem je to tvé tajemství, Agnes?“

Hlavu měla skloněnou a dívala se do ohně.

„To je pořád ta stará historie,“ pokračoval jsem. „Nesměj se když ti řeknu, že to bylo odjakživa stejné v malých věcech, jako je to dnes ve větších věcech. Moje dřívější starosti byly hlouposti a nynější jsou vážné; ale kdykoli jsem odešel od své přivlastněné sestry…“

Agnes zdvihla oči – s výrazem tak andělským! – a podala mi ruku. Nedalo mi, abych tu ruku nepolíbil.

„… kdykoli jsem tě neměl, Agnes, abys mi v nějaké věci hned na začátku poradila a schválila ji, tu jako bych začal bloudit a zaplétal se do všemožných nesnází. A kdykoli jsem nakonec přišel k tobě (jakože jsem to udělal vždycky), došel jsem klidu a štěstí. Přicházím nyní sem domů jako unavený poutník a nacházím tak blažený pocit klidu a míru!“

To, co jsem říkal, cítil jsem tak hluboce a dojímalo mě to tak upřímně, že mi hlas selhal a já si zakryl rukou tvář a propukl v slzy. Píšu pravdu. O jakýchkoli rozporech a nesrovnalostech, které v mém nitru byly, jakože jsou v nitru tak mnohých z nás – o čemkoli, co mohlo dopadnout tak jinak a o tolik lépe – o čemkoli, co jsem udělal a v čem jsem se svéhlavě uchýlil od hlasu vlastního srdce, jsem nevěděl nic. Věděl jsem jen tolik, že to myslím horoucně vážně: že ve mně Agnesina blízkost budí pocit klidu a míru.

Svým smírným sesterským chováním, zářivýma očima, něžným hlasem a vlídnou vyrovnaností, které už dávno proměnily dům, v němž pobývala, v místo pro mne přímo posvátné, mi brzy pomohla tuto slabost překonat a přiměla mě, abych jí vypověděl všechno, co se od našeho posledního setkání událo.

„A už nezbývá ani slůvko, co bych ti ještě pověděl, Agnes,“ řekl jsem, když jsem se svým svěřováním skončil. „A teď spoléhám na tebe.“

„Ale na mne spoléhat nesmíš, Trotwoode,“ odpověděla Agnes s laskavým úsměvem. „To přece musíš na někoho jiného.“

„Na Doru?“ řekl jsem.

„Samozřejmě.“

„Víš, Agnes, zapomněl jsem se ti zmínit,“ řekl jsem trochu rozpačitě, „že na Doru je trochu těžko – ani za nic na světě bych nechtěl tvrdit, že spoléhat, protože Dora je zosobněná ryzost a pravda – ale je u ní trochu těžko – vlastně ani nevím, jak bych to vyjádřil, Agnes, opravdu nevím. Je taková drobounká a bojácná a hned ji všechno rozruší a vystraší. Když jsem před nějakým časem, ještě než jí umřel otec, považoval za svou povinnost jí říci – i co, jestli se mnou budeš mít strpení, tak ti raději vypovím, jak to všechno bylo.“

A tak jsem tedy Agnes vyprávěl, jak jsem se Doře přiznal k chudobě, o té kuchařské knize i domácích účtech a zkrátka všechno ostatní.

„Ach, Trotwoode!“ pokárala mě s úsměvem. „Zase ta tvá stará zbrklost! Mohl jsi to s tou snahou, někam se ve světě dostat, brát docela vážně a nemusel jsi přitom přece to plaché, milující a nezkušené děvče tak z ničeho nic lekat! Chudák Dora!“

V životě jsem ještě neslyšel, aby hlas vyjádřil tolik mile shovívavé laskavosti, kolik jí vyjádřila Agnes, když mi takto odpověděla. Bylo to, jako bych ji byl viděl s obdivem a něžností přivinout Doru do náruče a mlčky mě tou účastnou ochranou kárat za horkokrevný spěch, jímž jsem Dořino srdíčko poplašil, až se rozbušilo. Bylo to, jako bych byl viděl Doru, jak ve vší své čarovné bezelstnosti Agnes hladí, děkuje jí, mazlivě na mne žaluje a při tom mě se vší svou dětskou nevinností miluje.

Jakou jsem cítil k Agnes vděčnost a jak jsem se jí obdivoval! Viděl jsem ty dvě v růžové budoucnosti pospolu jako dvojici přítelkyň obapolně pro sebe přímo stvořených, jednu druhé navzájem tak skvělou okrasou!

„Co bych tedy měl dělat, Agnes?“ zeptal jsem se po chvilce, když jsem odvrátil oči od ohně. „Co by bylo správné, abych udělal?“

„Myslím,“ řekla Agnes, „že čestná cesta, kterou bys měl postupovat, by byla těm dvěma dámám napsat. Nemyslíš, že všechny tajné cesty jsou nedůstojné?“

„Ano. Když si to myslíš ty…“ řekl jsem.

„Mám málo oprávnění o těchto věcech soudit,“ pokračovala Agnes skromně a zdráhavě, „ale rozhodně cítím – zkrátka, cítím, že jednat potají a podloudně ti není podobné – že to nejsi ty.“

„Že to nejsem já – podle tuze vysokého mínění, Agnes, jaké o mně máš, obávám se,“ řekl jsem.

„Že to nejsi ty podle přímosti tvé povahy,“ odpověděla, „a proto bych těm dvěma dámám napsala. Tak jasně a otevřeně, jak je možno, bych vypověděla všechno, co se událo, a požádala bych o dovolení, abych směla někdy vykonat v jejich domě návštěvu. Když se uváží, že jsi mladý a o své místo ve světě teprve bojuješ, myslím, že by bylo dobře, kdybys připomněl, že se ochotně podrobíš jakýmkoli podmínkám, které by ti snad uložily. Poprosil bys je, aby tvou žádost nezamítaly, dokud se nezeptají Dory; a aby si s ní o tom pohovořily, až samy uznají chvíli za vhodnou. Nepsala bych tuze vášnivě,“ řekla Agnes mírně, „ani bych tuze mnoho neslibovala. Důvěřovala bych vlastní věrnosti a vytrvalosti – a Doře.“

„Ale co, Agnes, jestli Doru zase postraší, když s ní o tom budou mluvit!“ řekl jsem. „A co jestli se Dora rozpláče a vůbec nic o mně neřekne!“

„Je to pravděpodobné?“ zeptala se Agnes s touž milou účastí ve tváři.

„Chraň ji ruka Boží, Dora se hned poplaší jako ptáček,“ řekl jsem. „Mohlo by se to stát! Nebo co kdyby ty dvě slečny Spenlowovy (takové starší dámy mívají leckdy podivínskou povahu) nebyly osoby toho druhu, aby se na ně člověk mohl obracet takovýmhle způsobem?“

„Nemyslím, Trotwoode,“ odpověděla Agnes a zdvihla při tom ty vlahé oči ke mně, „že bych uvažovala takhle. Snad by bylo líp uvažovat jen o tom, jestli je správné to udělat nebo ne, a když ano, tak to udělat.“

Neměl jsem v té věci už žádné pochybnosti. S lehčím srdcem, ačkoliv s hlubokým vědomím krajní závažnosti svého úkolu jsem celé odpoledne věnoval koncipování tohoto dopisu – u psacího stolku, který mi Agnes k tomuto důležitému účelu postoupila. Napřed jsem se však šel podívat dolů na paní Heepovou a Uriáše Heepa.

Uriáše jsem zastihl kralovat v nové kanceláři, přistavěné do zahrady; místnost ještě páchla čerstvou omítkou a Uriáš vypadal uprostřed té spousty knih a papíru nadobyčej mrzce. Přijal mě se svou obvyklou úlisností a předstíral, že o mém příchodu dosud od pana Micawbera neslyšel; předstírání to, kterému jsem si dovolil nevěřit. Doprovodil mě do pracovny pana Wickfielda, která byla jen stínem své dřívější podoby – do pokoje, oloupeného ve prospěch kanceláře nového společníka o různé kusy zařízení – zůstal stát před krbem, a zatím co jsme si já a pan Wickfield vyměňovali pozdravy, hřál si záda a kostlivou rukou si holil bradu.

„Zůstaneš u nás, Trotwoode, pokud se zdržíš v Canterbury?“ zeptal se pan Wickfield, nikoliv bez letmého pohledu na Uriáše, zda to schvaluje.

„Máte pro mne místo?“ opáčil jsem.

„Ó zajisté, mladý pane Copperfield – měl bych vlastně říci jenom pane Copperfield, ale to druhé se člověku zdá tak přirozené,“ řekl Uriáš, „s radostí bych vám uvolnil váš bývalý pokoj, kdybyste si přál.“

„Ne, ne,“ pravil pan Wickfield. „Proč byste se měl obtěžovat vy? Máme jiný pokoj. Máme jiný pokoj.“

„Ó, ale víte,“ odpověděl Uriáš a zazubil se, „udělal bych to opravdu s potěšením!“

Abych věc skoncoval, prohlásil jsem, že přijmu buď ten druhý pokoj, nebo vůbec žádný; a když se ujednalo, že tedy dostanu ten druhý pokoj, a když jsem se firmě odporoučel až do oběda, odešel jsem zase nahoru.

Doufal jsem, že nebudu mít jinou společnost než Agnes. Ale paní Heepová požádala o dovolení, aby se směla s pletením usadit u krbu v Agnesině pokoji – pod záminkou, že ta strana je se zřetelem na směr větru pro její reumatismus příznivější než salon nebo jídelna. Ačkoliv bych ji byl bez nejmenší výčitky svědomí nejraději ponechal na milost a nemilost větru na vrcholku nejvyšší věže katedrály, udělal jsem z nouze ctnost a přátelsky jsem ji pozdravil.

„Přijměte mé sprostné díky, pane,“ řekla paní Heepová v odpověď na moje dotazy po jejím zdraví, „ale jen tak tak, že to ještě ujde. Nemám se zrovna čím chlubit. Kdybych viděla Uriáška v životě teple usazeného, myslím, že bych snad víc už ani nechtěla. Jak se vám zdá, že můj Uriášek vypadá, pane?“

Mně se zdálo, že vypadá stejně ničemně jako kdy jindy, a odpověděl jsem, že jsem na něm žádnou změnu nepozoroval.

„Ó, vy tedy nemyslíte, že se nějak změnil?“ řekla paní Heepová. „V tom vás musím sprostně prosit za prominutí, že s vámi nejsem zajedno. Nevidíte, jak je hubený?“

„Ne víc, než býval,“ odpověděl jsem.

„Že to nevidíte!?“ podivila se paní Heepová. „No ovšem, vy se na něho nedíváte mateřskýma očima!“

Když se pohled jejích mateřských očí střetl s mým, pomyslil jsem si, že to jsou oči pro všechen ostatní svět zlé, jakkoli snad láskyplné pro něho – a věřím, že se matka se synem navzájem opravdu milovali. Jejich pohled se svezl se mne a přešel na Agnes.

„Ani vy, slečno Wickfieldová, na něm nevidíte, jak chudne a jak se tratí?“ zeptala se paní Heepová.

„Ne,“ odpověděla Agnes a poklidně pokračovala v práci, kterou se zabývala. „Jste o něho příliš starostlivá. Je úplně zdravý.“

Se strašlivým frknutím se paní Heepová pustila zase do pletení.

Ani na chvíli toho nenechala a ani na chvíli nenechala o samotě nás. Přišel jsem ten den dost brzy a zbývaly nám do oběda ještě tři nebo čtyři hodiny, ale paní Heepová seděla a seděla a mrskala jehlicemi stejně jednotvárně, asi jako když přesýpací hodiny propouštějí crčkem písek. Seděla s jedné strany krbu, já seděl u psacího stolku před ním a kousek ode mne na druhou stranu seděla Agnes. Kdykoli jsem při dumavém rozjímání nad dopisem zvedl oči a utkvěl jimi na zamyšlené tváři Agnesině, viděl jsem, jak se jasní v ten andělský výraz a povzbudivě se na mne usmívá, a vzápětí jsem hned pocítil ty zlé oči paní Heepové spočinout na okamžik na mně, pak sklouznout na Agnes, vrátit se zase na mne a nakonec se pokradmu opět sklopit k pletení. Co to pletla, nevím, protože se v tom umění nevyznám, ale vypadalo to jako síť, a jak mrskala těmi jehlicemi, podobnými čínským hůlčičkám, vyjímala se v záři ohně jako škaredá čarodějnice, až dosud sice protějším zářivým dobrem brzděná, ale chystající se co nevidět svou síť rozhodit.

S týmž ostražitým pohledem držela svou stráž neúnavně i u oběda. Po obědě ji vystřídal syn, a když jsme potom s panem Wickfieldem a s ním zůstali spolu o samotě, poťouchle po mně pošilhával a tak se nakrucoval, div jsem to vůbec vydržel. V saloně zase pletla a hlídala matka. Celou dobu, co Agnes zpívala a hrála, seděla matka u piana. Jednou si vyžádala určitou baladu, po níž prý, jak řekla, její Uriášek (který právě v lenošce zíval) přímo blouzní, a chvílemi se po něm ohlédla a hlásila Agnes, že syn je z její hudby celý u vytržení. Jinak sotva kdy promluvila – pochybuji, že se to stalo vůbec někdy – aby se aspoň slůvkem nezmínila také o něm. Bylo úplně jasné, to že je úkol jí přiřčený.

Tak to šlo dál, dokud nebyl čas jít spát. Vidět tu matku a syna, jak visí nad celým domem jako dva obrovští netopýři a svými šerednými podobami ho temným mrakem zastírají, mě tak tížilo, že bych byl raději zůstal sedět dole, s pletením i se vším všudy, než si šel nahoru lehnout. Sotva jsem zamhouřil oko. Příští ráno začalo pletení a hlídání znovu a trvalo celý den.

Neměl jsem příležitost promluvit si s Agnes ani na deset minut. Sotva jsem jí stačil ukázat svůj dopis. Navrhl jsem jí, aby se šla se mnou trochu projít ven – ale protože si paní Heepová nepřestávala stěžovat, že se jí přitížilo, zůstala Agnes šlechetně doma, aby jí dělala společnost. Před soumrakem jsem se tedy vydal na procházku sám a přemýšlel, co bych měl dělat a mám-li právo i nadále před Agnes tajit, co mi Uriáš Heep v Londýně říkal – neboť mi to znovu začalo dělat velmi těžkou starost.

Nedošel jsem po ramsgateské silnici 176&, podle níž vedl docela pěkný chodníček, ještě dost daleko, abych nechal město úplně za sebou, když vtom na mne zvířeným prachem kdosi vzadu zavolal.

[&176 ramsgateská silnice – Ramsgate je přístavní město a letovisko na jihovýchodním pobřeží Anglie v Kentu.]

Tu šouravou postavu a nanicovatý plášť si člověk zmýlit nemohl. Zastavil jsem se a Uriáš Heep mě dohonil.

„Copak?“ zeptal jsem se.

„Šlapete ale rychle!“ řekl. „Mám sice hezky dlouhé nohy, ale prohnal jste mi je důkladně.“

„Kam jdete?“ zeptal jsem se.

„Jdu za vámi, mladý pane Copperfield, jestliže mi dopřejete to potěšení, abych se prošel se starým známým.“ S těmi slovy křečovitým škubnutím, které mohlo znamenat stejně dobře zkroušenost jako posměch, srovnal krok s mým.

„Uriáši!“ začal jsem po chvíli mlčení, jak jsem mohl nejvlídněji.

„Ano, mladý pane Copperfield?“ řekl Uriáš.

„Abych vám řekl pravdu (a jistě mi to nebudete mít za zlé), vyšel jsem si na procházku sám, protože jsem si chtěl odpočinout od společnosti.“

Podíval se po mně úkosem a řekl s nejodpornějším zazubením: – „To myslíte od matky.“

„Ovšem, ano, myslím,“ řekl jsem.

„Ó! Přece víte, jak velice jsme sprostní,“ odpověděl na to. „A jelikož si tu svou sprostnost tak dobře uvědomujeme, musíme opravdu dávat pozor, aby nás nepřitlačovali ke zdi lidé, kteří sprostní nejsou. V lásce, pane, je každá lest dovolena.“

Zdvihl své velké ruce, až se jimi dotýkal brady, hebce si je mnul a hebce se pokuckával; pomyslil jsem si, že se podobá zlovolnému paviánu tak věrně, jak to jen je u něčeho člověčího vůbec možné.

„Víte,“ řekl, a stále ještě se tak protivně samolibě choulil a pokyvoval na mne hlavou, „vy jste tuze nebezpečný sok, mladý pane Copperfield. To jste vždycky byl, nevíte?“

„To kvůli mně dáváte slečnu Wickfieldovou hlídat a kazíte a berete jí domov?“ zeptal jsem se.

„Ó, mladý pane Copperfield! To jsou velice drsná slova!“ odpověděl.

„Použijte si pro mou myšlenku slov, jakých chcete, Uriáši,“ řekl jsem, „ale víte stejně dobře jako já, co tím míním!“

„O nikoli! Musíte pro ni těch slov použít sám,“ odpověděl. „Ó skutečně! Sám to udělat nemohu.“

„Domníváte se snad,“ řekl jsem a kvůli Agnes jsem se nutil jednat s ním velmi umírněně a klidně, „že se na slečnu Wickfieldovou dívám jinak než jako na svou nejdražší sestru?“

„Nu, mladý pane Copperfield,“ odpověděl, „jistě chápete, že nejsem povinován na tuto otázku odpovědět. Možná že ne, kdo ví? A možná že ano, víme?“

V životě jsem ještě neviděl nic, co by se vyrovnalo podlé zchytralosti jeho tváře a těch nestíněných očí bez jedinké stopy po řasách.

„Tak poslyšte!“ řekl jsem. „Kvůli slečně Wickfieldové…“

„Kvůli mojí Agnes!“ zvolal s odporným, křečovitým zkroucením těla. „Byl byste tak laskav a říkal jí Agnes, mladý pane Copperfield?“

„Tedy kvůli Agnes Wickfieldové – aby jí Bůh žehnal…“

„Děkuji vám za to zbožné přání, mladý pane Copperfield!“ skočil mi do řeči.

„… vám povím, co by mě za každých jiných okolností asi spíš napadlo povědět – Jacku Oprátkovi 177&.“

[&177 Jack Oprátka – Jack Ketch, kat ze sedmnáctého století, který se stal symbolem kata vůbec.]

„Komu, pane?“ zeptal se Uriáš, natáhl krk a zvedl k uchu dlaň stočenou do kornoutu.

„Katovi,“ odpověděl jsem. „Člověku, který by mi pravděpodobně napadl ze všech poslední,“ – ačkoliv mi ten nápad docela přirozeně vnukl právě jeho obličej. „Jsem zasnouben s jinou mladou dámou. Doufám, že to vás uspokojí.“

„Můžete se na to dušovat?“ řekl Uriáš.

Už jsem chtěl své prohlášení žádaným způsobem rozhořčeně potvrdit, když tu mě popadl za ruku a stiskl mi ji.

„Ó, mladý pane Copperfield!“ zvolal. „Kdybyste se jen byl ráčil tolik snížit a oplatil mi mou důvěru, když jsem vám tak plně vylil srdce tu noc, kdy jsem vás svým noclehováním u vás v pokoji u krbu tak úžasně inkomodoval 178&, jaktěživ bych nebyl o vás pochyboval.

[&178 inkomodovat – (z lat.) obtěžovat, být na obtíž.]

Ale takto samozřejmě matku ihned odvolám, víc než s potěšením. Vím, že obezřelost mé lásky jistě omluvíte, že? Jaká škoda, mladý pane Copperfield, že jste se neráčil tolik snížit a mou důvěru mi oplatit! Jistě jsem vám poskytl veškerou příležitost. Ale vy jste se ke mně nikdy nesnížil natolik, jak bych si byl přál. Vím, že jste mě nikdy neměl tak rád, jako jsem já měl rád vás!“

Celou tu dobu mi ždímal ruku v těch slizkých rybích prstech, zatím co já se vší mocí snažil pokud možno slušně se mu vymanit. Ale marně, nezdařilo se mi to. Protáhl si mou ruku pod rukávem svého fialového pláště a já kráčel vedle něho, téměř násilím do něho zavěšený.

„Nevrátíme se?“ řekl Uriáš a pomalu se otáčel k městu, na které teď svítil časný měsíc a stříbřil v dálce okna.

„Než obrátíme list, měl byste vědět,“ řekl jsem po hezky dlouhém odmlčení, „že podle mého Agnes Wickfieldová stojí nad vámi tak vysoko a je všem vašim tužbám tak daleko jako ten měsíc tam.“

„Klidná! Že?“ řekl Uriáš. „Velice! A nyní se přiznejte, mladý pane Copperfield, že jste mě nikdy neměl tak rád, jako jsem měl já rád vás. Nic bych se nedivil, kdybyste mě byl odjakživa považoval za příliš sprostného, že?“

„Nemám výlevy poníženosti rád,“ odpověděl jsem, „a žádné jiné taky ne.“

„Co jsem říkal?!“ pravil Uriáš a jeho obličej vypadal v měsíčním světle zvadlý a olověně šedý. „Jako bych to nevěděl! Ale jak málo víte, mladý pane Copperfield, že sprostnost člověka v mém postavení je plně oprávněná. Otce i mne vychovala chudinská chlapecká škola a stejně tak i matku vychoval jakýsi dobročinný veřejný ústav. Všechny nás tam učili samou sprostnost – od rána do večera, a pokud vím, skorem nic jiného. Měli jsme být sprostně ponížení hned před tou osobou, hned před tamtou; hned před někým mačkat čepici v ruce, hned se před jiným klanět; a vždycky vědět, kde je naše místo, a pokořovat se před lepšími. A těch lepších bylo! Otec si svou sprostností vysloužil odznak žákovského prefekta 179&. Já taky.

[&179 žákovský prefekt – starší žák, který vykonává funkci třídního dozorce a udržuje pořádek a kázeň.]

Otci pomohla sprostnost k tomu, že dostal místo hrobníka. Měl u pánů pověst člověka tak způsobného, že se ho rozhodli pro to místo navrhnout. »Když budeš sprostný, Uriáši,« říkával mi otec, »někam to dotáhneš. To odjakživa ve škole vtloukali do hlavy mně i tobě; a to se taky nejlíp vyplácí. Když budeš sprostný,« říkával otec, »pak něco dokážeš!« A na mou pravdu, nevyplatilo se mi to špatně!“

Bylo to poprvé, co mě vůbec napadlo, že ta hnusná pokrytecká písnička falešné pokory třebas vyvěrá z lůna Heepovy rodiny. Žeň jsem pozoroval, ale z jaké je setby, na to jsem jaktěživ nepomyslil.

„Když jsem byl ještě docela malý hoch,“ řekl Uriáš, „poznal jsem, co sprostná poníženost dokáže, a držel jsem se toho. Živil jsem se chlebíčkem ponížení s chutí. Učil jsem se jen tolik, abych nepřekročil sprostnou mez vzdělání, a pak jsem si řekl: »Už dost!« Když jste mi nabízel, že mě budete učit latinsky, věděl jsem své. »Lidé se rádi vidí nad tebou výš,« říkával mi otec, »a ty se drž nízko.« Ještě dnes jsem velice sprostný, mladý pane Copperfield, ale trochu moci mám!“

A všechno to říkal proto – jak jsem poznal, když jsem ve světle měsíce pozoroval jeho tvář – abych porozuměl, že má pevný úmysl využitím své moci se odškodnit. O jeho podlosti, lstivosti a zlovůli jsem nikdy nepochyboval, ale až teď jsem poprvé plně pochopil, jakého mrzkého, nemilosrdného a mstivého ducha musilo toto časné a toto dlouhé potlačování osobnosti zplodit.

Z jeho vyprávění o sobě vyplynul prozatím alespoň jeden příjemný výsledek – pohnulo ho totiž k tomu, že mi propustil ruku, aby si mohl znovu samolibě zamnout ruce pod bradou. Jakmile jsem se mu jednou vymanil, rozhodl jsem se už tak zůstat, a vraceli jsme se tedy domů už volně vedle sebe a cestou jsme už skorem nepromluvili.

Pozvedlo-li mu náladu prohlášení, které jsem před ním učinil, nebo to, že se pokochal pohledem do minulosti, to nevím; ale tak či onak, něco mu náladu pozdvihlo. U oběda mluvil víc, než u něho bylo obvyklé; ptal se matky (zproštěné služby tím okamžikem, kdy jsme zase vkročili do domu), nezačíná-li se z něho snad už klubat starý mládenec, a jednou se podíval na Agnes tak, že bych byl dal všechno na světě za dovolení srazit ho k zemi.

Když jsme my tři muži zůstali po jídle sami, stoupla jeho kuráž ještě víc. Víno u oběda nepil, nebo jen málo, a domnívám se, že neměl v hlavě nic jiného než nestoudnou radost z vítězství, roznícenou možná ještě tím, že ho moje přítomnost dráždila se s ní ukazovat.

Už předešlý den jsem si všiml, že se snaží svést pana Wickfielda k pití; ale když jsem si vyložil pohled, jímž se na mne Agnes při odchodu z pokoje podívala, po první sklenici jsem další odmítl a navrhl pak, abychom šli nahoru za ní. Byl bych to tentokrát udělal zase, Uriáš mě však mazaně předešel.

„Našeho dnešního hosta vídáme tak vzácně, pane,“ řekl na adresu pana Wickfielda, který seděl na dolním konci stolu jako tak úžasný protiklad k Heepovi, „že bych navrhoval, jestliže proti tomu ovšem nic nenamítáte, abychom ho uctili ještě jednou či dvěma sklenkami vína. Na vaše zdraví a štěstí, pane Copperfield!“

Nezbylo mi, než se na oko radostně chopit ruky, kterou ke mně natahoval přes stůl, a potom jsem s pocity velmi odlišnými stiskl ruku zlomenému ušlechtilému muži, jeho společníkovi.

„A teď, pane kolego,“ řekl Uriáš, „jestliže si smím takovou smělost dovolit – co kdybyste něco takového nebo makového na počest Copperfieldovi pronesl vy?“

Nebudu popisovat páně Wickfieldův přípitek mé tetě, jeho přípitek panu Dickovi, jeho přípitek Sudím dvorům, jeho přípitek Uriášovi ani to, že po každé vypil dvě sklenice; nebudu popisovat jeho vědomí o vlastní slabosti ani marné úsilí ji zvládnout; ani zápas mezi jeho studem za Uriášovo chování a mezi touhou si ho nerozhněvat; ani okázalé nadšení, s nímž se Uriáš kroutil jako had a presentoval mi pana Wickfielda. Pohled na to mi padal kamenem na srdce a moje ruka se zpěčuje o tom psát.

„A teď, pane kolego,“ řekl Uriáš nakonec, „připiji ještě někomu já! Sprostně prosím o plné číše, neboť hodlám připít nejspanilejší ze všech žen.“

Její otec měl v ruce prázdnou sklenici. Viděl jsem ho postavit ji na stůl, podívat se na obraz, kterému se dcera tak podobala, přitisknout si ruku na čelo a schoulit se v křesle do koutka.

„Jsem tuze sprostný tvor, abych jí před vámi připíjel na zdraví,“ pokračoval Uriáš, „ale obdivuji se jí – zbožňuji ji!“

Žádná tělesná bolest, kterou by snad byla šedivá hlava jejího otce zakoušela, by mi nebyla připadala strašlivější než duševní trýzeň, kterou jsem nyní viděl sevřenou v obou jeho rukou.

„Agnes,“ řekl Uriáš, který se buď na pana Wickfielda neohlížel, nebo neznal důvod, proč si tak počíná, „Agnes Wickfieldová je, jak mohu s jistotou tvrdit, nejspanilejší ze všech žen. Smím mezi přáteli mluvit otevřeně? Být jejím otcem je vysoké vyznamenání, ale být jejím manželem…“

Kéž mě osud ušetří, abych ještě někdy v životě slyšel takový výkřik, s jakým její otec vstal od stolu!

„Co se děje?“ řekl Uriáš a na smrt zbledl. „Snad jste se nakonec nezbláznil, pane Wickfield? Když řeknu, že mám ctižádost učinit z vaší Agnes svou Agnes, mám na to stejné právo jako každý jiný muž. Ba mám na to vetší právo než kterýkoli jiný muž!“

Objal jsem pana Wickfielda a při všem, nač jsem si jen dovedl vzpomenout, ze všeho nejčastěji při jeho lásce k Agnes, jsem ho úpěnlivě prosil, aby se trochu uklidnil. Byl tu chvíli úplně nepříčetný; rval si vlasy, bušil se do hlavy, snažil se mě vší silou odstrčit a snažil se mi vší silou vymknout, neodpovídal ani slovem, na nikoho z nás se nedíval ani nikoho z nás neviděl; slepě o něco usiloval a nevěděl o co, obličej celý vyjevený a zkroucený – podívaná jedna hrůza.

Zapřísahal jsem ho, úryvkovitě, ale s nejbolestnější vroucností, aby se té zuřivosti nepoddával, ale aby mě vyslechl. Snažně jsem ho prosil, aby myslil na Agnes, aby ve mně viděl Agnes – aby si vzpomněl, jak jsme Agnes a já spolu vyrůstali, jak ji ctím a miluji, jak je jeho pýchou a radostí. Snažil jsem se přivést mu její obraz na mysl všemi možnými cestami; dokonce jsem mu vyčítal, že nemá dost pevné vůle ji ušetřit, aby se o tom výstupu nedověděla. Možná, že jsem něco dokázal, nebo možná, že se jeho zuřivost sama strávila – ale buď jak buď, pomalu v odporu povoloval a začal si mě prohlížet – z počátku očima cizíma a později chápavýma, jako když mě poznává. Posléze řekl: „Vím, Trotwoode! Moje milované dítě a ty – vím! Ale podívej se na něho!“

Ukázal do kouta na Uriáše, bledého a mračného, očividně překvapeného a ve svých výpočtech silně zklamaného.

„Podívej se na mého mučitele,“ pokračoval. „Kvůli němu jsem postupně ztratil jméno a čest, mír a klid, dům a domov!“

„Já jsem vám jméno a čest, mír a klid i dům a domov zachoval,“ řekl Uriáš vzpurným a spěšným tónem člověka poraženého a hotového k ústupkům. „Nebuďte bláhový, pane Wickfield. Jestliže jsem zašel trochu dále, než jste vy očekával, mohu zase couvnout, nemám pravdu? Nic zlého se přece nestalo.“

„U každého člověka jsem vždycky hledal jednu prostou pohnutku,“ pravil pan Wickfield, „a spokojil jsem se vysvětlením, že jeho ke mně váže pohnutka hmotného zájmu. Ale podívej, co v něm je – ach, podívej se, co v něm je!“

„Když to dokážete, Copperfielde, tak ho raději umlčte!“ zvolal Uriáš a vystřelil svůj dlouhý ukazovák proti mně. „Každým okamžikem řekne něco – dejte pozor! – čeho bude potom litovat, že to vypustil z úst, a vy budete litovat, že jste to slyšel!“

„Řeknu cokoli!“ vykřikl pan Wickfield s výrazem zoufalce. „Proč by mě neměl mít v moci celý svět, když mě už máte v moci vy?“

„Pozor! Povídám vám!“ řekl mi Uriáš jako další výstrahu. „Když mu neumlčíte jazyk, nejste jeho přítelem! Proč že by vás neměl mít v moci celý svět, pane Wickfield? Protože máte dceru! Vy i já víme, co víme, nemám pravdu? Nechte staré věci spát – kdo by s nimi hýbal? Já ne. Copak nevidíte, že jsem sprostný, jak jen mohu? Říkám vám, jestliže jsem zašel trochu daleko, tak toho lituji. Co byste chtěl víc, pane?“

„Ach, Trotwoode, Trotwoode!“ zvolal pan Wickfield a zalomil rukama. „Kam až jsem to jen klesl od té doby, co jsem tě prvně viděl tady v domě! Už tehdy jsem byl na šikmé ploše, ale ta strašlivá, strašlivá cesta, kterou jsem od té doby prošel! Zničily mě slabošské záliby. Nezřízená záliba ve vzpomínání a nezřízená záliba v zapomínání. Můj přirozený žal nad ztrátou matky mého dítěte se zvrátil v chorobu; má přirozená láska k dítěti se zvrátila v chorobu. Nakazil jsem všechno, čeho jsem se dotkl. Přivedl jsem bědy na to, co tak vřele miluji, vím to – i ty to víš! Domníval jsem se, že mohu opravdově milovat jen jedinou bytost na světě a nemilovat ostatní; domníval jsem se, že mohu opravdově truchlit jen pro jedinou bytost, která už není z tohoto světa, a nemít účast na zármutku všech ostatních, kdo truchlí. Tak zvráceně jsem pochopil naučení, která mi život dal! Užíral jsem si vlastní chorobné srdce, to srdce skety, a ono zas užíralo mne! Špinavec v svém zármutku, špinavec ve své lásce, špinavec ve svém bídném útěku před stinnější stránkou toho obojího – ach, podívej se, jaká je ze mne ruina, a nenáviď mě a štiť se mě!“

Zhroutil se do křesla a slabě vzlykal. Rozčilení, do něhož ho společník přivedl, pomalu ochabovalo. Uriáš vystoupil ze svého kouta.

„Nevím, co všechno jsem v té své pobloudilosti udělal,“ řekl pan Wickfield a vztáhl proti mně dlaně, jako by zažehnával můj odsudek. „Ten tady,“ a myslil tím Uriáše Heepa, „to ví nejlíp, protože se mi bez ustání lepil na paty a našeptával mi. Vidíš, že mi visí na krku jako žernov. Najdeš ho v mém domě, najdeš ho v mé firmě. Právě před chviličkou jsi ho slyšel. Co víc ti potřebuji povídat!“

„Nepotřebujete povídat ani tolik, ani z poloviny tolik, nejlíp vůbec nic,“ poznamenal k tomu Uriáš napůl vzdorovitě, napůl lísavě. „Nebýt toho vína, nebyl byste si to bral tak k srdci. Zítra se na to už budete dívat rozumněji, pane. Jestliže jsem řekl příliš mnoho nebo víc, než jsem měl v úmyslu, co na tom? Přece na tom netrvám!“

Vtom se otevřely dveře a lehkým krokem vešla Agnes; neměla v obličeji ani stopu barvy, objala jednou rukou otce kolem krku a klidně řekla: „Tatínku, tobě není dobře. Pojď se mnou!“ Položil jí hlavu na rameno, jako by se hrbil pod tíhou hluboké hanby, a vyšel s ní. Jen na okamžik se setkal její pohled s mým, a přesto jsem z něho poznal, kolik ví o tom, co se událo.

„Nečekal jsem, že se tak rozčilí, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš. „Ale to nic není. Zítra jsme zase přátelé. Je to jenom k jeho dobru. Sprostně se starám o jeho dobro.“

Neodpověděl jsem mu a odešel jsem nahoru do tichého pokoje, kde vedle mne u školních knih tak často sedávala Agnes. Nikdo se u mne dlouho do noci neukázal. Vzal jsem si nějakou knihu a pokoušel se číst. Slyšel jsem hodiny odbíjet už půlnoc a dosud jsem četl, aniž jsem věděl, co čtu, když vtom se mě dotkla Agnes.

„Odcházíš časně ráno, Trotwoode! Rozlučme se raději teď!“

Bylo vidět, že plakala, ale tvář měla přesto tak klidnou a krásnou!

„Bůh ti žehnej!“ řekla a podala mi ruku.

„Nejdražší Agnes,“ odpověděl jsem, „vidím, že chceš, abych o dnešním večeru nemluvil – ale nedá se opravdu nic dělat?“

„Jedině spoléhat v Boha!“ odpověděla.

„Nemohl bych já něco udělat – já, který k tobě vždycky přicházím s těmi malichernými starostmi svými?“

„A který mým tolik ulehčuješ,“ dopověděla. „Ne, drahý Trotwoode, nemůžeš!“

„Drahá Agnes,“ řekl jsem, „byla by to troufalost, kdybych já, který mám tak málo všeho, čeho ty máš tolik – dobroty, rozhodnosti, všech ušlechtilých vlastností – o tobě pochyboval nebo ti říkal, co máš udělat – ale víš přece, kolik máš mé lásky a za co všechno ti dlužím. Viď, Agnes, ty se mylně chápanému smyslu pro povinnost neobětuješ nikdy, že ne?“

Na okamžik rozrušenější, než jsem ji kdy předtím viděl, pustila se mé ruky a o krok ucouvla.

„Řekni, drahá Agnes, že na nic takového nemyslíš! Ty, mnohem víc než moje sestro! Pomysli na to, jakým převzácným darem je srdce jako tvoje a láska jako tvoje!“

Ach! Dlouho potom, ještě předlouho jsem před sebou viděl vyvstávat tu tvář s oním chvilkovým výrazem, prostým jak podivu, tak obžaloby, tak lítosti. Ach, dlouho potom, ještě předlouho jsem viděl ten výraz pozvolna přejít, jako se stalo tu chvíli, v onen krásný úsměv, s nímž mi řekla, že se o sebe nebojí – že se o ni nemusím bát ani já – a s oslovením „Bratře!“ mi dala sbohem a odběhla!

Když jsem ráno před dveřmi hostince nasedl na dostavník, bylo ještě tma. Když jsme se chystali vyjet, začalo se právě rozednívat, a tu, jak jsem tak seděl na voze a myslil na Agnes, tím šerem mezi nocí a dnem se po boku dostavníku vydrápala Uriášova hlava.

„Copperfielde!“ řekl skuhravým šepotem, zatím co se držel za železné brlení na střeše, „myslel jsem, že docela rád uslyšíte, než odjedete, že mezi námi je všechno v pořádku. Byl jsem už u něho v pokoji a všechno jsme urovnali. Víte přece, i když jsem sprostný, jsem mu užitečný; a když nemá v hlavě, tak ví dobře, co je v jeho prospěch! Při tom všem, jaký je to nakonec milý člověk, mladý pane Copperfield!“

Vynutil jsem ze sebe odpověď, že mě těší, že se mu omluvil.

„Ó, jak jinak!“ řekl Uriáš. „Když je člověk sprostný, víte, co je pro něho omluva? Úplná hračka! Poslyšte! Myslím,“ a zavrtěl sebou, „že jste už někdy taky utrhl hrušku, než byla zralá, ne, mladý pane Copperfield?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem.

„Já to udělal včera večer,“ řekl Uriáš, „ale ona ještě uzraje! Potřebuje jenom čas a péči. Já dovedu čekat!“

S přemírou přání na rozloučenou slezl zase dolů, až když se vozka vyšvihl na kozlík. Co já vím, třebas žvýkal něco na ochranu před sychravým ranním vzduchem – ale pohyboval ústy tak, jako by ta hruška byla zralá a on si na ni už mlaskavě brousil zuby.

40. Poutník

Ten den večer jsme v Buckingham Streetu měli velmi vážnou rozmluvu o domácích poměrech a událostech, které jsem podrobněji vylíčil v kapitole předešlé. Teta o ně projevovala hluboký zájem, a když jsem s vyprávěním skončil, déle než dvě hodiny přecházela s rukama založenýma po pokoji sem a tam. Kdykoli ji něco zvlášť silně zneklidňovalo, po každé se oddala jednomu z těchto pochodových cvičení a na sílu jejího neklidu bylo vždycky možno soudit podle délky její procházky. Tentokrát měla mysl tak rozrušenou, že pokládala za nutné otevřít dveře do ložnice a udělat si tak trať, která sahala přes oba celé pokoje od zdi ke zdi; a zatím co jsme já a pan Dick seděli tiše u krbu, s pravidelností hodinového kyvadla ustavičně po této vytčené dráze stejnoměrným krokem přicházela a odcházela.

Když pan Dick odešel spát a teta a já jsme spolu osaměli, usadil jsem se, abych napsal dopis těm dvěma starým dámám. Teta, kterou procházka tou dobou už unavila, seděla u krbu se sukní županu povykasanou jako obyčejně. Ale místo aby seděla jako obyčejně a držela si večerní sklenici na koleně, nechávala ji stát bez povšimnutí na římse krbu a s levým loktem podepřeným o pravou ruku a s bradou podepřenou o levou dlaň se dívala zamyšleně na mne. Kdykoli jsem zvedl oči od práce, jíž jsem se zabýval, po každé jsem se setkal s jejím pohledem. „Mám jinak náladu jako v ráji, můj drahý,“ ujistila mě a přikývla na to, „ale jsem trochu jako na trní a nějak lítostivá!“

Měl jsem tuze na pilno, abych si všiml dřív, než až už odešla spát, že nechala svůj večerní střik, jak tomu vždycky říkala, stát na krbové římse netknutý. Když jsem na ni zaklepal, abych jí tento objev sdělil, přišla ke dveřím s výrazem ještě láskyplnějším než obvykle, ale řekla pouze: „Nemám dnes večer srdce to vypít, Trote,“ zavrtěla hlavou a zašla zase do pokoje.

Ráno si můj dopis oběma starým dámám přečetla a schválila ho. Odeslal jsem ho, a pak mi už nezbývalo nic než čekat na odpověď tak trpělivě, jak jen dokážu. Byl jsem dosud v tomto stavu očekávání, který trval už téměř týden, když jsem jednou večer vykročil z domu doktora Stronga na cestu domů a octl se v sněživé noci.

Celý den mrzlo jen praštělo a nějakou dobu vál řezavý severovýchodní vítr. Se soumrakem se povětří utišilo, a proto se spustil sníh. Pamatuji si, že padal hustě a vytrvale ve velkých vločkách a zůstával vysoko ležet. Rachot kol i dupot lidských kroků zněl tak tlumeně, jako by ulice pokrývala stejně vysoká vrstva peří.

Nejkratší cesta domů – samozřejmě jsem v takový večer zvolil cestu nejkratší – vedla Svatomartinskou ulicí. Za těch časů však kostel, podle něhož se ulička jmenuje, nestál tak volně jako dnes, neboť před ním nebylo žádné prázdné prostranství, a ulička se klikatila ke Strandu. Když jsem procházel kolem jeho stupňovitého sloupového průčelí, zahlédl jsem na rohu ženskou tvář. Podívala se mi do očí, přešla na druhou stranu uličky a zmizela. Znal jsem ji. Už jsem ji někde viděl. Ale nemohl jsem se upamatovat kde. Pojila se k ní v mé mysli nějaká představa, která mě rázem vzala za srdce; ale když jsem ji zahlédl, myslil jsem právě na něco jiného a cítil jsem v hlavě zmatek.

Na schodech kostela stála sehnutá postava muže, který si do měkkého sněhu odložil nějaký ranec a něco na něm upravoval. Jak tu ženskou tvář, tak i jeho jsem zahlédl současně. Nemyslím, že jsem se v tom překvapení zastavil – ale buď jak buď, když jsem šel dál, muž se napřímil, obrátil se a sestupoval proti mně. Stanul jsem tváří v tvář panu Peggottymu!

Tu teprve jsem se upamatoval na onu ženu. Byla to Marta, které Emilka tehdy v noci v kuchyni dala peníze. Marta Endellová – vedle níž by byl nechtěl svou milovanou neteř vidět ani za všechny poklady potopené na dně mořském, jak mi řekl Ham.

Srdečně jsme si potřásli rukou. Zprvu ani jeden z nás nemohl ze sebe vypravit slovo.

„Mladý pane Davy!“ řekl a svíral mi pevně ruku. „To mi dělá u srdce dobře, že vás vidím, pane. Šťastná setkaná, šťastná setkaná!“

„Šťastné setkání, můj drahý starý příteli,“ řekl jsem.

„Už jsem myslel, pane, že se po vás půjdu dnes večer poptat,“ řekl, „ale když vím, že níčko s vámi bydlí vaše teta – zabrousil jsem totiž tam – do Yarmouthu – tak jsem se bál, že je už krapet pozdě. Byl bych přišel časně ráno zítra, pane, dřív než zas půjdu dál.“

„Zase?“ řekl jsem.

„Ba, ba, pane,“ přitakal a trpělivě potřásl hlavou, „zítra jsem zase pryč.“

„A kam jste měl namířeno teď?“ zeptal jsem se.

„Inu,“ odpověděl a zacloumal hlavou, aby si z dlouhých vlasů vytřásl sníh, „níčko jsem si chtěl najít někde nocleh.“

V těch dobách vedl do zájezdního dvora Zlatého kříže, hostince pro mne v souvislosti s neštěstím pana Peggottyho tak památného, postranní vchod skorem přímo naproti místu, kde jsme právě stáli. Ukázal jsem na vrata, vzal jsem ho pod paždí a oba jsme přešli ulici. Ze dvora vedly dveře do dvou tří menších lokálů, a když jsem do jednoho nahlédl a viděl, že je prázdný a že v něm hoří pořádný oheň, zavedl jsem ho dovnitř.

Když jsem ho viděl ve světle, zpozoroval jsem, že má nejenom dlouhé a střapaté vlasy, ale i obličej od slunce do tmava opálený. Byl šedivější, vrásky na tvářích i na čele měl hlubší a jevil všechny známky toho, že se trmácel a bloudil všemožným časem i nečasem, ale vypadal velmi silný a jako člověk, kterého živí odhodlání dosáhnout vytčeného cíle a kterého nemůže nic umořit. Zatím co jsem si to v duchu říkal, setřásal si s klobouku a se šatů sníh a stíral si ho s obličeje. Když se zády ke dveřím, jimiž jsme vstoupili, usadil proti mně ke stolu, opět mi podal tu svou drsnou ruku a vřele stiskl mou.

„Inu, povím vám, mladý pane Davy,“ řekl – „kde jsem všude byl a co jsme všechno zvěděli. Byl jsem daleko a zvěděli jsme toho po mále – ale povím vám to!“

Zazvonil jsem o něco teplého k pití. Pan Peggotty nechtěl nic silnějšího než pivo, a než je přinesli a než je na krbovém ohni ohřáli, tiše seděl a přemýšlel. Z tváře mu zírala krásná soustředěná vážnost, z níž jsem se ho neodvažoval vyrušit.

„Když byla ještě maličká,“ pravil a zdvihl hlavu skorem hned, jakmile jsme osaměli, „povídala mi často o moři a o takových březích, kde je moře tmavě modré a klidně se leskne a leskne v slunci. Občas mě napadlo, jestli nemá toho moře tak plnou hlavu proto, že v něm její otec utonul. Nevím, ale docela možná, víte, že věřila – nebo doufala – že ho třebas vlny zanesly do těch končin, kde květiny věčně kvetou a slunce věčně svítí.“

„To asi byla jenom dětská fantasie,“ poznamenal jsem.

„Když ji – když zmizela,“ pravil pan Peggotty, „pořád mi něco říkalo, že ji zaveze někam do těch končin. Pořád mi něco říkalo, že jí o nich jistě vyprávěl divy, že tam z ní bude pravá dáma, a na nějaké takové podobné povídání že ji vlastně z počátku nachytal, aby ho poslouchala. Když jsme byli u jeho matky, hnedka jsem docela jistě věděl, že mám pravdu. Vydal jsem se přes Kanál do Francie a přistal jsem tam, jako bych byl spadl s nebe.“

Spatřil jsem, že se dveře pootevřely a dovnitř zalétá sníh. Spatřil jsem, že se pootevřely ještě víc a něčí ruka že je zlehka přidržuje, aby zůstaly otevřené.

„Vyhledal jsem jednoho anglického pána, co měl přes ty věci moc,“ pravil pan Peggotty, „a řekl jsem mu, že jdu hledat neteř. Ten mi opatřil papíry, které jsem potřeboval, abych mohl volně cestovat – nevím ani, jak se jim správně říká – a chtěl mi dát i peníze, ale ty jsem bohudík nepotřeboval. Za všechno, co pro mne udělal, jsem mu pěkně poděkoval, to se rozumí! »Napsal jsem o vás lidem už napřed,« povídá mi, »a promluvím ještě s mnoha jinými, kteří cestují taky na tu stranu, a najdete cestou mnoho známých, i daleko odtud, i když budete cestovat sám.« Pověděl jsem mu tedy, co jsem uměl nejlíp, jak jsem mu nesmírně vděčný, a pustil jsem se po Francii.“

„Sám a pěšky?“ zeptal jsem se.

„Hlavně pěšky,“ odpověděl, „a někdy na káře spolu s lidmi, co jeli na trh, někdy v prázdném kočáře. Šlapal jsem den co den mnohou míli a často s nějakým chudým vojákem nebo bůhvíkým, který se šel zrovna podívat na rodinu nebo přátele. Dorozumět jsem se s ním nemohl,“ řekl pan Peggotty, „a on se mnou taky ne, ale byli jsme si navzájem na těch zaprášených silnicích kamarády.“

Byl bych si to představil už jen z přívětivého tónu jeho hlasu.

„Když jsem přišel někam do města,“ pokračoval, „našel jsem si hostinec a čekal na dvoře, dokud se neukázal někdo (jak se většinou stalo), kdo rozuměl anglicky. Tomu jsem pak pověděl, že jako jsem na cestě, abych našel svou neteř, a on pověděl zase mně, jací fajnovější lidé v domě zrovna jsou, a já pak čekal, abych si mohl prohlédnout všecky, co mi připadaly, že by to mohla být ona, až půjdou ven nebo dovnitř. Když to Emilka nebyla, vydal jsem se zase dál. S časem jsem začal pomalounku poznávat, když jsem došel do některé nové vesnice mezi chudé lidi, že o mně už vědí. Nutili mě, abych se posadil na zápraží u jejich chalupy, snášeli mi všechno možné jídlo a pití a ukazovali mi, kde se u nich mám vyspat; a mnohou ženu, mladý pane Davy, která taky mívala dceru asi v tom stáří jako Emilka, jsem zastihl, jak na mne čeká u křížku nebo božích muk před vesnicí, aby mi prokázala nějakou podobnou laskavost. Leckterá z nich měla už taky dceru nebožku. A jenom Bůh ví, jak na mne ty matky byly hodné!“

Ta osoba u dveří byla Marta. Zřetelně jsem rozeznával její vyzáblou, pozorně napjatou tvář. Hrozil jsem se, aby se pan Peggotty snad neohlédl a nespatřil ji také.

… Ta osoba u dveří byla Marta. Zřetelně jsem rozeznával její vyzáblou, pozorně napjatou tvář. …

„Často mi posazovali děti – zvlášť malé holčičky,“ pravil pan Peggotty, „na kolena a častokrát byste mě byl mohl vidět, jak sedím u nich na zápraží, zatím co se snáší noc, a houpám je, jako kdyby to byly děti mé nejsladší děvenky. Ach, moje děvenka nejsladší!“

Pod tíhou nenadálého stesku se hlasitě rozplakal. Položil jsem mu rozechvělou ruku na ruku, jíž si zastíral obličej. „Děkuju vám, pane,“ řekl, „toho si nevšímejte.“

Za kratinkou chviličku si tvář odkryl, položil si ruku na prsa a vyprávěl svůj příběh dál.

„Často mě chodily ráno vyprovodit,“ řekl, „míli i dvě po silnici, a když jsme se loučili a já povídám: »Moc pěkně vám za všechno děkuju! Bůh vám žehnej!«, vždycky se mi zdálo, že mi rozumějí, a odpovídaly mi moc hezky. Konečně jsem došel k moři. Dovedete si jistě představit, že to pro starého námořníka, jako jsem já, nebylo nic těžkého, plavbu do Itálie si odpracovat. Když jsem se dostal tam, putoval jsem pořád jako dosavad. Lidé tam na mne byli stejně hodní a byl bych zase šel od města k městu, možná křížem krážem přes celou zem, kdybych se nebyl doslechl, že ji někdo viděl někde v těch horách ve Švajcarsku. Jeden, co znal toho jeho sluhu, je tam viděl všeckny tři a řekl mi, jak cestují a kde právě jsou. Namířil jsem si to tedy k těm horám, mladý pane Davy, a šlapal ve dne v noci. A čím víc jsem ušel, tím dál se mi ty hory zdály, jako by přede mnou utíkaly. Ale dohonil jsem je a přešel. Když jsem se dostal už hezky blízko k místu, kde měli být, jak mi lidé řekli, začal jsem se sám sebe ptát: »Copak udělám, až ji uvidím?«“

Napjatá tvář, která naslouchala, jako by nevlídnost noci vůbec nevnímala, se ještě stále krčila za dveřmi a ruce mě prosily – žebronily – abych ji nezaháněl.

„Jaktěživ jsem o ní nezapochyboval,“ řekl pan Peggotty. „I to to! Ani krapet! Jen až uvidí můj obličej – jen až uslyší můj hlas – jen až mě uvidí stát mlčky před sebou, hned jí to připamatuje domov, odkud utekla, i dítě, jaké bývala – a i kdyby už z ní byla sama princezna, jistě mi padne k nohám! Já to dobře věděl! Kolikrát jsem ji už ve snu slyšel vykřiknout: »Strýčku!« a viděl ji skácet se přede mnou jako špalek! Kolikrát jsem ji už ve snu zdvihl a šeptal jí: »Emilko, děvenko zlatá, přišel jsem, abych ti přinesl odpuštění a odvedl si tě domů!«“

Odmlčel se, potřásl hlavou a potom s povzdechem pokračoval:

„On už pro mne neznamenal nic. Všechno pro mne byla Emilka. Koupil jsem pro ni vesnické šaty, abych ji do nich mohl oblíknout, a věděl jsem, jak ji jednou najdu, že se mnou půjde po všech těch kamenitých cestách, ať půjdu kam půjdu, a nikdy mě už neopustí. Oblíknout ji do těch šatů a zahodit, co má na sobě – provlíknout si její ruku pod paždí a putovat s ní domů – občas se cestou někde zastavit a hojit jí rozbolavělé nohy a ještě hůř rozbolavělé srdce – to bylo všechno, na co jsem ten čas myslel. Myslím, že jemu bych nebyl věnoval vůbec ani pohled. Než, mladý pane Davy, osud si to nepřál – ještě ne. Přišel jsem tam pozdě a oni už byli pryč. Kam odjeli, to jsem se nemohl dovědět. Někdo říkal sem, někdo říkal tam. Putoval jsem tam, ale Emilku jsem nenašel, a tak jsem se vrátil domů.“

„Jak jste tady dlouho?“ zeptal jsem se.

„Ale pár dnů, tak čtyry,“ řekl pan Peggotty. „Zahlédl jsem naši starou loď, když už se snesla tma, a v okně zářilo světýlko. Když jsem přišel blíž a nahlédl přes sklo dovnitř, viděl jsem tu věrnou duši, paní Gummidgeovou, sedět u ohně samotnou, jak jsme si to domluvili. Zavolal jsem: »Nebojte se! To jsem já, Daniel!« a vešel jsem dovnitř. Co živ bych si nebyl pomyslel, že ta stará loď bude vypadat tak cize!“

Z nějaké kapsy na prsou vytáhl velmi opatrným hmatem hromádku papírů, v níž byly dva či tři dopisy nebo balíčky, a položil ji na stůl.

„Tohle psaní přišlo první,“ pravil, když z hromádky vybral jeden papír, „ještě než jsem byl na cestě týden. Padesátilibrová bankocetle, zabalená v listě papíru, adresovaná na mne a podstrčená v noci pod dveře. Onačila písmo, aby ho zatajila, ale zatajit ho přede mnou? To nedokázala!“

Velmi trpělivě a pečlivě složil opět dopis přesně do téhož tvaru a odložil ho stranou.

„Tohle přišlo na paní Gummidgeovou,“ řekl a rozložil další papír, „před nějakými dvěma třemi měsíci.“ Když se na dopis na chvíli zahleděl, podal mi ho a řekl tichým hlasem: „Buďte od té dobroty a přečtěte si to, pane!“

Četl jsem, jak následuje:

„Ach, jaké asi budou Vaše pocity, až spatříte toto písmo a poznáte, že pochází z mé hříšné ruky! Ale snažte se, snažte se – ne kvůli mně, ale kvůli strýčkově dobrotě, snažte se obměkčit se ke mně v srdci alespoň na malinkou, malinkou chviličku! Snažte se, prosím o to, snažte se mít slitování s nešťastným děvčetem a napište mi na kousek papíru, jestli mu slouží zdraví a co o mně říkal, než jste mezi sebou nadobro přestali vyslovovat mé jméno – a jestli ho někdy, když se večer přiblíží chvíle, kdy jsem se dřív obyčejně vracívala domů, vidíte se dívat, jako by myslil na tu, kterou kdysi tak vroucně miloval! Ach, srdce mi puká, když na to pomyslím! Klekám před Vámi na kolena, žebrám a zapřísahám Vás, abyste ke mně nebyla tak tvrdá, jak si zasloužím – jak dobře, předobře vím, že si zasloužím – ale abyste byla tak laskavá a tak hodná a napsala mi o něm něco a poslala mi to. Nemusíte mi už říkat Malá, nemusíte mi už říkat jménem, které jsem zneuctila, ale ach, prosím, vyslyšte mě v mé mučivé bolesti a slitujte se nade mnou alespoň do té míry, že mi napíšete i jen pár slůvek o strýčkovi, kterého nemají moje oči na tomto světě už nikdy, nikdy spatřit!

Drahá paní Gummidgeová, jestli se Vaše srdce proti mně zatvrdilo – spravedlivě zatvrdilo, to dobře vím – ale slyšte mě, drahá paní Gummidgeová, jestli se zatvrdilo, požádejte toho, kterému jsem ublížila nejvíc – toho, jehož ženou jsem měla být – dříve než se rozhodnete nadobro mou úpěnlivou, přeúpěnlivou prosbu zamítnout! Jestli v sobě najde tolik soucitu, aby řekl, že mi smíte něco napsat a potěšit tím mé oči – myslím, že to řekne, ach, myslím, že to řekne, jen když ho požádáte, protože odjakživa býval tak šlechetný a tak shovívavý – pak mu řekněte (ale jinak ne), že když v noci slyším hučet vítr, v srdci cítím, jako by s hněvem přilétal od něho a od strýčka, které viděl, a s obžalobou proti mně stoupal k Bohu. Řekněte mu, že kdybych měla zítra umřít (ach, kdybych byla způsobilá před Boha předstoupit, jak ráda bych umřela!), že bych jemu i strýčkovi žehnala ještě svým posledním slovem a modlila se za jeho šťastný domov ještě s posledním dechem!“

I do tohoto dopisu přiložila něco peněz. Pět liber. Zůstávaly stejně netknuté jako částka předešlá a pan Peggotty dopis týmž způsobem jako předtím opět složil. Dopis obsahoval ještě podrobné pokyny, kam a jak odpověď adresovat, pokyny, které sice prozrazovaly, že odpověď projde řetězem několikerých rukou, a tím také ztěžovaly utvoření jakéhokoli trochu přesnějšího dohadu, pokud se týká místa, kde se Emilka skrývá, ale přesto alespoň nevylučovaly pravděpodobnost, že dopis psala z obce, v níž ji podle doslechu prý někdo spatřil.

„Co jí kdo odpověděl?“ zeptal jsem se pana Peggottyho.

„Protože paní Gummidgeová,“ odpověděl, „není zrovna v korešpondování silná, pane, byl Ham tak hodný a složil jí to a ona to jen opsala. Oznámili jí, že jsem ji šel hledat a co jsem jí vzkázal, než jsem se vydal na cestu.“

„Co máte v ruce, to je ještě nějaký dopis?“ zeptal jsem se.

„To jsou peníze, pane,“ řekl pan Peggotty a malinko list pootevřel. „Vidíte, deset liber. A uvnitř stojí »Od věrného přítele« jako v tom prvním. Jenže to první někdo podstrčil pod dveře, ale tohle přišlo předevčírem poštou. Půjdu ji hledat podle poštovního razítka.“

Ukázal mi je. Bylo to město na horním Rýně. V Yarmouthu obešel několik obchodníků, kteří měli spojení s cizinou a ten kraj znali, a ti mu zhruba nakreslili jakousi příruční mapu, v níž se docela dobře vyznal. Rozložil ji mezi nás na stole a s bradou podepřenou o ruku mi na ní druhou rukou vyznačoval směr své příští cesty.

Zeptal jsem se ho, jak se vede Hamovi. Potřásl hlavou.

„Pracuje,“ řekl, „se stejnou vervou jako každý řádný mužský. V celém kraji má nejlepší jméno, jaké může člověk vůbec kde na světě mít. Není ruka, aby mu ochotně nepomohla, chápete, a on zase ochotně pomáhá jim. Nikdo ho ještě neslyšel, aby si slovem postěžoval. Ale sestra věří (to jen mezi námi), že ho to ranilo až do kořene.“

„Chudák, to si dovedu představit!“

„Nějak mu níčko nezáleží, mladý pane Davy,“ řekl pan Peggotty hluboce vážným šepotem – „nějak mu níčko vůbec nezáleží na životě. Když potřebují mužského na hrubou práci v drsném povětří, už Ham skočí. Když potřebují splnit nějaký těžký úkol, kde hrozí nebezpečí, první ze všech se přihlásí Ham. A přitom je něžný jako dítě. V Yarmouthu není jedno dítě, aby ho neznalo.“

Rozvážlivě sebral dopisy, každý při tom rukou uhladil, srovnal je zase do svazečku a ten si opatrně uložil zpátky do záňadří. Tvář ode dveří zmizela. Dosud jsem viděl, že dovnitř zalétá sníh, ale nic jiného ve dveřích už nebylo.

„No,“ řekl a podíval se na svůj ranec, „když jsem vás dnes viděl, mladý pane Davy (a dělá mi to věru dobře!), časně zítra ráno zase vyrazím. Viděl jste, co mám tady,“ přitiskl si ruku na místo, kde spočíval svazeček dopisů, „dělá mi teď starost už jenom pomyšlení, že by se mi mohlo něco přihodit dřív, než ty peníze vrátím. Kdybych měl umřít a ty peníze se ztratily nebo by je někdo ukradl nebo kdyby vůbec nějak vzaly za své a on se nikdy nedověděl, že jsem si je nenechal, tak věřím, že by mě na onom světě nikdo neudržel! Věřím, že bych se musel vrátit na zem!“

Vstal a já jsem vstal také; znovu jsme si pevně stiskli ruce, než jsme vyšli ven.

„Šel bych kraj světa,“ řekl, „šel bych, až bych duši vypustil, jen abych mohl ty peníze před něho položit. Když to dokážu a najdu Emilku, jsem spokojený. Jestli ji nenajdu, snad se jí přece jen někdy donese k uším, že ji strýcova láska přestala hledat, teprve když mu život ušel; a jak ji znám, i to jí nakonec ukáže cestu zpátky k domovu.“

Když vycházel do nelítostné noci, viděl jsem, jak před námi ta osamělá postava prchá. Kvapně jsem ho pod nějakou záminkou obrátil a zdržel ho hovorem, dokud nezmizela docela.

Zmínil se o noclehárně pro pocestné na Dover Roadu, kde prý, jak ví, jistě dostane na tu noc čistý, prostý nocleh. Doprovodil jsem ho přes Westminsterský most 180& a na surreyském břehu 181& jsem se s ním rozloučil. A když sněhem znovu vykročil na svou osamělou pouť, tu mé obrazotvornosti připadalo, jako by všechno vůkol bylo z úcty k němu ztichlo.

[&180 Westminsterský most – je vedle budov parlamentu a spojuje Westminster s jižními čtvrtěmi Londýna.]

[&181 surreyský břeh – jižní břeh Temže. Jižní čtvrti Londýna (Southwark, Lambeth atd.) patří totiž územně k hrabstvím Surrey a Kent, kdežto čtvrti severní k hrabstvím Middlesex a Essex.]

Vrátil jsem se na dvůr hostince a pod dojmem vzpomínky na tu tvář jsem se po ní úzkostlivě rozhlížel. Ale nebyla tam. Naše nedávné šlépěje sníh zatím zavál a bylo vidět jedině mou novou stopu; a i ta začínala mizet (jak hustě sněžilo), když jsem se přes rameno ohlédl.

41. Dořiny tety

Konečně přišla od těch dvou starých dam odpověď. Vzkázaly panu Copperfieldovi poručení a oznámily mu, že jeho dopis podrobily nejbedlivější úvaze „se zřetelem na blaho obou zúčastněných stran“ – což jsem považoval za slovní obrat značně znepokojivý nejenom proto, že ho už použily také v souvislosti s dříve zmíněnou rodinnou roztržkou, ale i proto, že jsem poznal již tenkrát (a poznával potom v životě napořád), že konvenční fráze jsou jakýsi druh rachejtlí, který lze snadno vypustit a který je náchylný vytvářet nejrůznější tvary a barvy zcela jiné, než jejich původní podoba napovídá. Slečny Spenlowovy dodaly, že prosí o dovolení, aby nemusily svůj názor na věc obsaženou v páně Copperfieldově listě „formulovat cestou písemnou“, ale jestliže jim pan Copperfield prokáže tu laskavost a ten a ten den je navštíví (třebas v doprovodu důvěrného přítele, uzná-li tak za vhodné), že si s ním o dotyčné věci s největší radostí pohovoří.

Pan Copperfield odpověděl na tento dopis obratem a s uctivým poručením se vyjádřil, že té cti využije a slečnám Spenlowovým v určenou dobu návštěvu vykoná – a to v souhlase s jejich laskavým dovolením v doprovodu svého přítele, pana Tomáše Traddlese z Inner Templu 182&. Po odeslání této noty upadl pan Copperfield do stavu silného nervového rozrušení a v něm také setrval, dokud stanovený den nenadešel.

[&182 Inner Court – t. j. Inner Temple – Templem se nazývají starobylé budovy v londýnské City blízko nábřeží. Na místě bývalého kláštera templářů vznikly tu dvě právnické koleje, Inner Temple a Middle Temple. Spolu s kolejemi Lincoln’s Inn a Gray’s Inn tvořily jakýsi cech pro výchovu právníků. Měly pak také výhradní právo připouštět kandidáty k právní praxi.]

Můj tísnivý neklid ještě značně zveličovala okolnost, že jsem se v tomto památném kritickém okamžiku musil obejít bez neocenitelných služeb slečny Millsové. Ale pan Mills, který ustavičně dělal hned to a hned zas ono mně naschvál – nebo jsem alespoň pociťoval, jako by si tak počínal, což bylo vlastně totéž – nasadil svému jednání korunu tím, že si zamanul odjet do Indie. Proč by jinak jezdil do Indie, ne-li proto, aby mě potýral? Je sice pravda, že s žádnou jinou končinou celého světa neměl co dělat, kdežto s touhle měl co dělat hodně, poněvadž se zabýval výhradně indickým obchodem, ať už se tím rozumělo co chtělo (osobně jsem vždycky míval matnou představu zlatých přehozů a sloních klů), a strávil mládí v Kalkátě 183& a nyní se tam zamýšlel vydat znovu, tentokrát v postavení společníka firmy se stálým pobytem na místě – ale pro mne to nic neznamenalo.

[&183 Kalkáta – veliké přístavní město v severovýchodní Indii; bylo správním centrem Britské Indie.]

Buď jak buď, pro něho to však znamenalo tolik, že do Indie musela Julie s ním; a Julie odjela zatím na venkov, aby se rozloučila s příbuzenstvem, a dům přímo povlékli vývěskami s oznámením, že je k pronajmutí nebo na prodej a že se nábytek (i mandl a všechno všudy vůbec) rozprodá za odhadní cenu. To tedy bylo nové zemětřesení, jehož jsem se stal obětí, ještě než jsem se vzpamatoval z otřesu předešlého!

Byl jsem na vahách, co si mám v ten důležitý den vzít na sebe, neboť jsem se zmítal mezi touhou ukázat se ve světle co nejlepším a mezi obavou, abych se neoblékl do něčeho, co by v očích slečen Spenlowových mohlo vyvolat nepříznivý dojem, že nejsem člověk dost stroze praktický. Snažil jsem se mezi oběma těmi krajnostmi najít zlatou střední cestu, teta výsledek schválila, a když jsem s Traddlesem scházel se schodů, hodil za námi pan Dick pro štěstí jeden ze svých střevíců.

Ať už jsem věděl sebelépe, jak znamenitý chlapík je Traddles, a ať už jsem k němu choval náklonnost sebevřelejší, nemohl jsem se v té ožehavé chvíli ubránit zbožnému přání, aby si nikdy nebyl zvykl česat vlasy tak strašně ježatě. Dodávaly mu vyjevený výraz – nemám-li přímo říci skoro výraz kominické štětky – který jak mi obavy našeptávaly, by nám mohl být osudný.

Zatím co jsme kráčeli do Putney, odvážil jsem se o tom zmínit Traddlesovi a řekl jsem mu, že kdyby si ty vlasy trochu uhladil…

„Můj drahý Copperfielde,“ namítl Traddles, sundal si klobouk a všemi směry si dřel vlasy dolů, „nic by mi nemohlo udělat větší radost. Ale nejde to.“

„Nedají se uhladit?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Traddles. „Nic je k tomu nedostane. Kdybych na nich celou cestu až do Putney nesl váhu padesáti liber, jakmile bych tu tíhu sundal, hned by mi zase stály. Nedovedeš si vůbec představit, Copperfielde, jak tvrdošíjné ty moje vlasy jsou. Jsem docela jako naježený dikobraz.“

Musím přiznat, že jsem cítil trochu zklamání, ale jeho dobrosrdečnost mě naproti tomu úplně okouzlila. Řekl jsem mu, jak si jeho dobrosrdečnosti vážím, a dodal jsem, že se mu patrně všechna umíněnost jeho povahy stáhla do vlasů, protože on sám jinak žádnou nejeví.

„Ach jé!“ odpověděl Traddles se smíchem. „Ujišťuji tě, že ty mé nešťastné vlasy jsou hodně stará bolest. Už strýcova žena je nemohla vystát. Říkala, že jí prý jdou na nervy. A taky mi strašně moc vadily z počátku, když jsem se zamiloval do Sofi. Strašně moc mi vadily!“

„Měla proti nim něco?“

„Ona ne,“ odpověděl Traddles, „ale její nejstarší sestra – to je ta rodinná kráska, víš – si z nich dělala ukrutnou legraci, pokud vím. Ostatně se jim smějí všechny sestry.“

„Příjemné!“ řekl jsem.

„Ano,“ odpověděl Traddles úplně bezelstně, „máme z nich všichni legraci. Žertují, že Sofi má ve stolku mou kadeř a musí ji zavírat do památníku se zámečkem, aby vydržela ležet. Všichni se tomu smějeme.“

„Abych nezapomněl, můj drahý Traddlesi,“ řekl jsem, „tvá zkušenost by mi snad mohla v něčem poradit. Když jsi se s tou mladou dámou, co jsi o ní právě mluvil, tenkrát zasnoubil, požádal jsi o její ruku obřadně celou rodinu? Událo se něco takového jako – jako na příklad něco podobného, co nás čeká dnes?“ dodal jsem rozčileně.

„Hmm,“ odpověděl Traddles, na jehož pozornou tvář se vkradl zádumčivý stín, „v mém případě, Copperfielde, to bylo jednání dost trapné. Víš, když je Sofi celé rodině tak užitečná, nikomu z nich se nechtěla líbit představa, že by se někdy mohla vdát. Po pravdě si už vlastně mezi sebou rozhodli, že se nikdy vdávat nebude, a říkali jí »naše stará panna«. Proto když jsem se o tom s největší šetrností zmínil paní Crewlerové…“

„To jest mamince?“ řekl jsem.

„To jest mamince,“ potvrdil Traddles – „otec je důstojný pán Crewler – když jsem se o tom tedy s největší možnou šetrností zmínil paní Crewlerové, mělo to na ni takový účinek, že vykřikla a ztratila vědomí. Kolik měsíců jsem se pak nemohl o té věci vůbec zmínit…“

„Ale nakonec ses zmínil?“ řekl jsem.

„Nu, zmínil se o tom důstojný pán Crewler,“ odpověděl Traddles. „Je to skvělý člověk, v každém směru opravdu příkladný, a ten jí připomněl, že by se jako křesťanka měla k takové oběti (zvlášť když je to oběť tak nejistá) odhodlat a neměla by mi to mít nelaskavě za zlé. Co se mne týče, Copperfielde, na to ti dávám slovo, já si ti vůči té rodině připadal jako sup.“

„Ale sestry stály, doufám, na tvé straně, Traddlesi, ne?“

„Hm, to bych zrovna tvrdit nemohl,“ odpověděl. „Když jsme s tím jakž takž smířili paní Crewlerovou, museli jsme to šetrně oznámit Sáře. Pamatuješ se, jak jsem ti říkal o Sáře – o té sestře, která má něco s páteří?“

„Jakpak by ne!“

„Ta zaťala obě ruce v pěst,“ řekl Traddles a podíval se na mne zaraženě, „zavřela oči, zbledla jako smrt, úplně ti zdřevěněla a celé dva dny nevzala do úst než ve vodě máčený suchar, který jí podávali po lžičkách.“

„To ale musí být pěkně protivné děvče, Traddlesi!“ podotkl jsem.

„Hm, to zase odpusť, Copperfielde!“ řekl Traddles. „Je to děvče moc roztomilé, jenže je strašně citlivá. Strašně citlivé jsou vlastně všechny. Sofi mi později řekla, že výčitky svědomí, které pak při ošetřování Sáry vytrpěla, nelze slovy vůbec vylíčit. Podle toho, jak jsem se cítil já, Copperfielde, jsem věděl, že musely být kruté, protože jsem si sám připadal jako zločinec. Když se zotavila Sára, ještě nám zbývalo oznámit to ostatním osmi a u těch to vyvolalo účinky sice velmi rozličné, ale vesměs povahy nesmírně pohnutlivé. Ty dvě nejmenší, kterým Sofi dělá učitelku, si mě vlastně přestaly pro-ti-vit teprve nedávno.“

„Ale tak nebo tak, doufám, že teď už se s tím smířily všechny, ne?“ zeptal jsem se.

„A – ano, řekl bych, že se tomu vcelku odevzdaly jako osudu,“ odpověděl Traddles váhavě. „Ale pravda je, že se zmínce o té věci vyhýbáme a moje nejisté vyhlídky a nevalné hmotné poměry jsou jim velkou útěchou. Ať se budeme brát kdy chceme, vždycky z toho kouká žalostná scéna. Bude to vypadat mnohem spíš jako pohřeb než jako svatba. A všichni mě jistě budou nenávidět za to, že jim ji odvádím!“

Jeho poctivá tvář, když se na mne díval a s tragikomickým výrazem pokyvoval hlavou, mě dojímá ve vzpomínce víc, než tomu bylo tehdy ve skutečnosti, poněvadž tenkrát jsem měl myšlenky rozechvělé a roztěkané měrou tak nevýslovnou, že jsem vůbec nebyl s to upnout na něco pozornost. Když jsme se přiblížili k domu, kde bydlily slečny Spenlowovy, byl jsem co do tělesného vzhledu i duševní vyrovnanosti tak hluboko pod pari 184&, že mi Traddles předepsal mírné posílení v podobě sklenice piva.

[&184 pod pari – (z ital.) pod běžný kurs.]

Když mi je v sousedním hostinci podal, dovedl mě, v nohou roztřeseného, ke dveřím slečen Spenlowových.

Služebná otevřela a já měl mlhavý pocit, že tam stojím takřka jako nějaký výstavní kus a nějak – nevím jak – vrávorám přes síň s tlakoměrem na stěně a vcházím do tichého salónku v přízemí, jehož okna vedou do pěkné zahrady. Rovněž že si tam sedám na pohovku a vidím, jak Traddlesovi, když nyní sundal klobouk, vlasy prudce vyskočily podobně jako jedna z těch neodbytných figurek na péru, která vyletí z falešné tabatěrky, když se otevře víčko. Rovněž že slyším starodávné hodiny na krbové římse odtikávat čas a že se snažím uvést jejich tikot v soulad se škubavým tepem svého srdce – ale bezvýsledně. Rovněž že se rozhlížím po pokoji, zda uvidím nějakou známku po Doře, a nenacházím nic. Rovněž že mi připadá, jako by kdesi daleko byl jednou štěkl Cik a někdo ho hned umlčel. Nakonec jsem si uvědomil, že zády zatlačuji Traddlese do krbu a s hroznými rozpaky se klaním dvěma vyschlým, drobným, obstarožním dámám v černých šatech, které se jedna jako druhá podivuhodně podobají dřevěné nebo kožené figuríně nebožtíka pana Spenlowa.

„Prosím,“ řekla jedna z těch dvou drobných dam, „račte se posadit.“

Když jsem se konečně domotal přes Traddlese a posadil se na něco, co nebyla kočka – mé první sedadlo kočka byla – vrátily se mi zrakové schopnosti alespoň natolik, abych postřehl, že pan Spenlow byl zjevně ze sourozenců nejmladší, že mezi oběma sestrami je věkový rozdíl nějakých šesti až osmi let a že mladší zřejmě poradě předsedá a vede ji, poněvadž drží v ruce můj dopis – jak mi připadal známý, a přesto tak divný! – a nahlíží do něho lorňonem. Šaty měly stejné, ale tato sestra se v nich nesla s výrazem jaksi mladistvějším než druhá; měla na sobě možná o malinko víc sámečků nebo bohatší fižátko 185& nebo nějakou brož či náramek nebo jinou drobnůstku, která její vzhled trochu víc oživovala.

[&185 fižátko – (z franc.) krajková nebo tylová ozdoba vpředu na ženských šatech.]

Obě držely při sezení tělo velmi zpříma a byly obřadné, puntičkářské, vyrovnané a klidné. Sestra, která neměla můj dopis, měla ruce zkřížené na prsou a podpírala si jednu o druhou jako modla.

„Pane Copperfield, mám za to,“ řekla sestra, která měla můj dopis, a obrátila se s těmi slovy na Traddlese.

To byl hrozný začátek. Traddles musil vysvětlit, že pan Copperfield jsem já, a já se musil prohlásit, že já jsem já, a ony se musily zbavit předem přijaté domněnky, že Traddles je pan Copperfield – a celkově jsme byli vůbec v pěkné situaci. Ještě ke všemu jsme všichni zřetelně slyšeli, jak Cik dvakrát krátce štěkl a jak ho někdo znovu umlčel.

… Traddles musil vysvětlit, že pan Copperfield jsem já, a já se musil prohlásit, že já jsem já …

„Pane Copperfielde!“ pravila sestra s dopisem.

Nějak jsem reagoval – myslím, že jsem se uklonil – a celý jsem napjatě zpozorněl, když tu se do řeči vložila druhá sestra.

„Moje sestra Lavinie,“ řekla, „která je v záležitostech tohoto druhu zběhlá, vám přednese, co považujeme pro blaho obou zúčastněných stran za nejvhodnější a nejprospěšnější.“

Později jsem poznal, že slečna Lavinie platí za autoritu v srdečních záležitostech na základě toho, že se kdysi v nepaměti vyskytoval nějaký pan Pidger, který hrával poloviční whist a o němž se mělo za to, že k ní plane láskou. Můj soukromý názor však je, že to byla domněnka naprosto nepodložená a že u Pidgera nebylo po nějakém takovém něžném citu ani potuchy – alespoň jsem jaktěživ neslyšel, že by ho byl kdy jakýmkoli způsobem projevil. Ale jak slečna Lavinie, tak i slečna Klarissa slepě věřily, že by se byl ze své lásky určitě vyznal, nebýt toho, že ho v mládí (asi kolem šedesáti) předčasně sklála smrt, poněvadž se napájel víc, než snesla jeho soustava, a potom zase přeháněl snahu to napravit tím, že do sebe lil lázeňskou vodu na sudy. Měly dokonce skryté podezření, že ho zabila tajná láska; ačkoliv musím říci, že v domě visela jeho podobizna se zarudlým nosem, který nevypadal na to, že by na něm bylo toto nevyřčené tajemství vůbec kdy hlodalo.

„Minulou historii této záležitosti,“ řekla slečna Lavinie, „rozvádět nebudeme. Úmrtí našeho nebohého bratra Francise ji smazalo.“

„Neměly jsme ve zvyku,“ řekla slečna Klarissa, „pěstovat s naším bratrem Francisem časté styky, třebaže žádná vyslovená roztržka nebo rozkol mezi námi nebyly. Francis si šel svou cestou a my si šly zase svou. Pokládali jsme pro blaho všech zúčastněných stran za prospěšné, aby tomu tak bylo. A také tomu tak bylo.“

Každá z obou sester se při řeči trochu naklonila kupředu, po řeči potřásla hlavou, a když se odmlčela nadobro, hned se zase napřímila. Slečna Klarissa celý čas nezměnila polohu paží. Chvílemi si na nich vybrnkávala prsty nějakou melodii – řekl bych, že menuety 186& a pochody – ale jinak rukama vůbec nehnula.

[&186 menuet – francouzský tanec.]

„Postavení naší neteře, nebo snad lépe její domnělé postavení, se smrtí našeho bratra Francise velice změnilo,“ řekla slečna Lavinie, „a proto považujeme úsudek našeho bratra, pokud se týká jejího postavení, rovněž za změněný. Nemáme důvod, pane Copperfielde, proč bychom pochybovaly, že jste mladý pán nadaný dobrými vlastnostmi a čestným charakterem, ani že chováte náklonnost – nebo jste alespoň pevně přesvědčen, že chováte náklonnost – k naší neteři.“

Odpověděl jsem, jako jsem vždycky odpovídal, kdykoli se mi k tomu naskytla příležitost, že nikdo na světě ještě nemiloval nikoho tak, jako já miluji Doru. Traddles mi přispěchal na pomoc tichým slůvkem potvrzení.

Slečna Lavinie se už chystala něco odpovědět, když tu jí slečna Klarissa, která byla touhou hovořit o bratru Francisovi zřejmě ustavičně posedlá, znovu skočila do řeči.

„Kdyby Dořina mamá,“ pravila, „když si brala našeho bratra Francise, byla řekla hned rovnou, že pro jeho rodinu není u hostiny místo, bývalo by to pro blaho všech zúčastněných stran lepší.“

„Sestro Klarisso,“ řekla slečna Lavinie, „tím se teď snad nemusíme zabývat.“

„Sestro Lavinie,“ řekla slečna Klarissa, „to patří k věci. Do tvé stránky věci, o které můžeš právem soudit pouze a jenom ty, by mě ani nenapadlo zasahovat. Ale v této stránce věci mám hlas a názor také já. Pro blaho všech zúčastněných stran by bylo bývalo lépe, kdyby Dořina mamá, když si brala našeho bratra Francise, byla hned upřímně řekla, jaké má úmysly. Pak bychom byly věděly, co máme očekávat. Byly bychom řekly: »Nezvěte nás, prosím, vůbec nikdy,« a všem možnostem nedorozumění se mohlo zabránit.“

Slečna Klarissa potřásla hlavou a potom se znovu ujala slova slečna Lavinie, když napřed lorňonem nahlédla do mého dopisu. Mimochodem, obě měly jiskřivá, kulatá, mžikavá očička, která se podobala ptačím. Celým vzhledem vlastně nebyly nepodobné ptákům, protože měly prudké, hbité, nenadálé pohyby a manýru poněkud trhaně a titěrně se upravovat jako kanáři.

Slečna Lavinie, jak jsem už řekl, se ujala slova:

„Pane Copperfielde, žádáte mou sestru Klarissu a mne o dovolení, abyste nás směl navštěvovat jako uznaný nápadník naší neteře.“

„Jestliže se náš bratr Francis,“ vyhrkla opět slečna Klarissa, smím-li něco tak klidného nazvat vyhrknutím, „přál obklopit ovzduším Sudích dvorů a ničeho jiného než Sudích dvorů, jaké právo nebo přání jsme měly, abychom proti tomu něco namítaly? Zajisté žádné. Odjakživa nám nebylo nic vzdálenější než chtít se komukoli vnucovat. Ale proč to neříci přímo? Jen ať si náš bratr Francis a jeho žena svou společnost mají. Má sestra Lavinie a já ať zase máme společnost svou. Doufám, že si ji dovedeme najít samy!“

Protože se zdálo, jako by se těmito slovy obracela na Traddlese a na mne, Traddles i já jsme na to něco odpověděli. Traddlesovi nebylo rozumět. Já jsem tuším podotkl, že to je všem zúčastněným nejvýš ke cti. Nemám ani sebemenší ponětí, co jsem tím vlastně myslil.

„Sestro Lavinie,“ řekla slečna Klarissa, když takto ulevila svému srdci, „můžeš mluvit dál, sestři milá.“

Slečna Lavinie pokračovala:

„Pane Copperfielde, moje sestra Klarissa i já jsme o tomto dopise uvažovaly vskutku velmi bedlivě; a neuvážily jsme o něm, aniž jsme ho nakonec ukázaly naší neteři a prohovořily ho s naší neteří. Vůbec nepochybujeme, že si myslíte, že ji máte velice rád.“

„Myslím, madame?“ začal jsem zaníceně. „Ach! –“

Ale když po mně slečna Klarissa mrskla očkem (zrovna jako čiperný kanár), jako by žádala, abych hlas orakula nepřerušoval, poprosil jsem za prominutí.

„Láska,“ pravila slečna Lavinie a vyžádala si od sestry pohledem souhlas, jehož se jí pak od ní také na konci každé věty slabým přikývnutím dostávalo, „zralá láska, úcta a oddanost, se projevuje jen nesnadno. Její hlas je tichý. Je skromná a zdrželivá, číhá v skrytu a čeká a čeká. Takový je zralý plod. Někdy uplyne celý život a jeho sklonek ji vidí ještě stále zrát ve stínu.“

Tu chvíli jsem ovšem ještě nechápal, že to je narážka na její domnělou zkušenost se skláceným Pidgerem; ale z vážnosti, s níž slečna Klarissa pokývla hlavou, jsem poznal, že se k těm slovům víže velká váha.

„Mělké – poněvadž ve srovnání s takovými city je nazývám mělkými – náklonnosti velmi mladých lidí,“ pokračovala slečna Lavinie, „jsou proti nim jako prach proti skále. Jedině obtížnost zjistit, jaká je pravděpodobnost, že jsou trvalé nebo mají nějaký vskutku pevný základ, zavinila, že má sestra Klarissa i já jsme byly ve značných rozpacích, jak jednat, pane Copperfielde, a pane –“

„Traddles,“ řekl můj přítel, když viděl, že pohled platí jemu.

„Promiňte, prosím. Z Inner Templu, nemýlím se?“ řekla slečna Klarissa a znovu se podívala do mého dopisu.

Traddles řekl: „Zcela správně,“ a zrudl v obličeji jako rak.

Nuže, ačkoliv se mi až doposud žádného výslovného povzbuzení nedostalo, přesto mi připadalo, že na obou drobných sestrách, a obzvlášť na slečně Lavinii vidím, jak na tento nový a plodný předmět rodinného zájmu pohlížejí se zvýšeným požitkem, jak se rozhodují vytěžit z něho, co se dá, a jak jeví sklon ho hýčkat, a v tom pro mne byl věru jasný paprsek naděje. Domníval jsem se, že na slečně Lavinii poznávám, jak neobyčejné uspokojení by jí způsobil dozor nad dvěma mladými milenci, jako jsme Dora a já; a že by slečna Klarissa patrně cítila uspokojení sotva menší, kdyby viděla svou sestru nás vést a na nás dozírat a mohla sama přizvukovat se svou vlastní oblíbenou stránkou věci, kdykoli by k tomu pocítila silné nutkání. To mi dodalo odvahy, abych co nejvášnivěji prohlásil, že miluji Doru víc, než dovedu vyjádřit nebo než by kdo mohl uvěřit, že všichni mí přátelé vědí, jak ji miluji, a že moje teta, Agnes, Traddles, vůbec všichni, kdo mě znají, dobře vědí, jak ji miluji a jak jsem vlivem té lásky zvážněl. Na dotvrzení toho, že mluvím pravdu, jsem se dovolával Traddlese. A Traddles se rozohnil, jako by se pouštěl do parlamentní debaty, a skutečně se vyznamenal; podpíral mé tvrzení pěknými a přiléhavými obraty a prostým, rozumným a rozšafným chováním, což očividně dělalo příznivý dojem.

„Mluvím, smím-li si to dovolit připomenout, jako člověk, který sám má v těch věcech jistou zkušenost,“ řekl Traddles, „neboť jsem zasnouben s mladou dámou – jednou z deseti dcer až v Devonshiru – třebaže prozatím nevidím pravděpodobnost, že by naše zasnoubení mohlo v dohledné době skončit sňatkem.“

„Mohl byste snad potvrdit to, co jsem řekla, pane Traddlesi,“ poznamenala slečna Lavinie, která na něho zřejmě začala pohlížet s novým zájmem, „totiž, že láska je skromná a zdrželivá a že čeká a čeká?“

„Naprosto, madame,“ řekl Traddles.

Slečna Klarissa se podívala na slečnu Lavinii a vážně pokývla hlavou. Slečna Lavinie se podívala významně na slečnu Klarissu a maličko si povzdechla.

„Sestro Lavinie,“ řekla slečna Klarissa, „přičichni si k mé lahvičce.“

Slečna Lavinie se osvěžila několikerým vdechnutím vonného octíčku – čemuž jsme s Traddlesem celou tu chvíli velmi účastně přihlíželi – a potom pokračovala poněkud ochable v řeči:

„Sestra i já jsme byly na velkých pochybách, pane Traddlesi, jakou cestu máme nastoupit ve věci zalíbení – nebo domnělého zalíbení – dvou tak velmi mladých lidí, jako je váš přítel pan Copperfield a naše neteř.“

„Dítě našeho bratra Francise,“ poznamenala slečna Klarissa. „Kdyby žena našeho bratra Francise byla za svého života uznala za příležité (ačkoliv ovšem měla nepopiratelné právo jednat, jak pokládala za nejlepší) zvát jeho rodinu k pohostinnému stolu, mohly jsme dnes znát dítě našeho bratra Francise lépe. Sestro Lavinie, pokračuj.“

Slečna Lavinie obrátila můj dopis tak, aby měla stránku s oslovením proti sobě, a podívala se lorňonem na několik poznámek, velmi vzhledně uspořádaných, které si na tu část dopisu napsala.

„Zdá se nám moudré, pane Traddlesi,“ řekla, „abychom tyto city podrobily zkoušce svého osobního pozorování. Prozatím o nich vůbec nic nevíme, a nejsme tedy s to posoudit, do jaké míry snad skutečně existují. Proto jsme ochotny přistoupit na návrh pana Copperfielda až potud, že mu dovolíme, aby nás navštěvoval.“

„Nikdy, vzácné dámy,“ zvolal jsem v úlevě, když mi ohromný balvan úzkosti spadl se srdce, „na vaši laskavost nezapomenu!“

„Ale,“ pokračovala slečna Lavinie – „ale prozatím bychom si přály, pane Traddlesi, pohlížet na tyto návštěvy spíš jako na návštěvy konané nám. Musíme se střežit, abychom jakýmkoli způsobem uznaly zasnoubení pana Copperfielda s naší neteří za skutečně platné, dokud nebudeme mít příležitost…“

„Dokud nebudeš mít příležitost ty, sestro Lavinie,“ řekla slečna Klarissa.

„Budiž,“ přisvědčila slečna Lavinie s povzdechem – „dokud nebudu mít příležitost nějaký čas je pozorovat.“

„Copperfielde,“ obrátil se na mne Traddles, „jistě uznáš, že nic nemůže být rozumnějšího ani prozíravějšího.“

„Nic!“ zvolal jsem. „Jsem si toho hluboce vědom.“

„Se zřetelem na tento stav věcí,“ řekla slečna Lavinie, když znovu nahlédla do svých poznámek, „a s dorozuměním, že panu Copperfieldovi povolujeme návštěvy jedině za těchto podmínek, musíme od pana Copperfielda žádat, aby nás na své čestné slovo jednoznačně ujistil, že se nižádné dorozumívání jakéhokoli druhu mezi ním a naší neteří nebude dít bez našeho vědomí. A že se nebude zabývat žádnými záměry, které se týkají naší neteře, aniž je dříve předloží nám…“

„Tobě, sestro Lavinie,“ přerušila ji slečna Klarissa.

„Budiž, Klarisso!“ přisvědčila slečna Lavinie odevzdaně – „tedy mně – a obdrží od nás schválení. Toto si musíme vymínit jako výhradu zvlášť výslovnou a důležitou, která se nesmí za žádnou cenu porušit. Přály jsme si, aby dnes pana Copperfielda doprovázel některý jeho důvěrný přítel,“ s úklonkou hlavy k Traddlesovi, který se oplátkou rovněž uklonil, „proto, aby v té věci nevznikly žádné pochybnosti ani nedorozumění. Má-li snad pan Copperfield nebo máte-li snad vy, pane Traddlesi, proti tomuto závaznému slibu i jen sebemenší námitku, račte si vzít čas na rozmyšlenou.“

Ve stavu krajně horoucího vytržení jsem zvolal, že není zapotřebí věc ani okamžik rozmýšlet. Nejvášnivějšími slovy jsem se zavázal požadovanému slibu dostát, dovolával jsem se při tom Traddlese jako svědka a zatracoval jsem sám sebe jako nejpodlejší individuum pod sluncem, jestliže se někdy svému slibu i jen v sebemenší míře zpronevěřím.

„Zadržte!“ řekla slečna Lavinie a vztáhla proti mně dlaň. „Ještě před tím, než jsme měly potěšení vás pány přijmout, rozhodly jsme se, že vás ponecháme čtvrt hodiny o samotě, abyste si mohli tento bod rozmyslit. Dovolte proto, abychom se vzdálily.“

Nadarmo jsem se ohrazoval, že na věci není zapotřebí nic rozmýšlet. Trvaly na tom, že se na řečenou dobu vzdálí. A tak ti dva ptáčkové s velkou důstojností vyhupkali a ponechali mě o samotě s Traddlesem, abych mohl v klidu přijmout jeho blahopřání a oddat se pocitu, jako bych se byl přenesl někam do říše vrcholného blaha. Přesně po uplynutí stanovené čtvrt hodiny se sestry znovu objevily s nemenší důstojností, než s jakou zmizely. Odšustěly z pokoje, jako by měly sporé šaty ne z látky, ale z podzimního listí, a přišustěly zpátky navlas stejně.

A tu jsem se znovu zavázal splnit všechny předepsané podmínky.

„Sestro Klarisso,“ řekla slečna Lavinie, „ostatní je už tvoje věc.“

Slečna Klarissa ponejprv uvolnila založené ruce, přijala od sestry poznámky a podívala se do nich.

„Bude nám potěšením,“ řekla slečna Klarissa, „pakliže se to panu Copperfieldovi hodí, uvítat ho každou neděli na oběd. Naše doba jsou tři hodiny.“

Uklonil jsem se.

„Mezi týdnem nám bude potěšením,“ řekla slečna Klarissa, „uvítat pana Copperfielda na čaj. Naše doba je půl sedmé.“

Uklonil jsem se znovu.

„Dvakrát za týden,“ řekla slečna Klarissa, „ale zpravidla nikoli častěji.“

Uklonil jsem se znovu.

„Slečna Trotwoodová,“ řekla slečna Klarissa, „o které se pan Copperfield v dopise zmiňuje, nás snad poctí návštěvou rovněž. Je-li navštěvování blahu všech zúčastněných stran na prospěch, pak návštěvy rády přijímáme i oplácíme. Je-li pro blaho všech zúčastněných stran prospěšnější, aby se od všeho navštěvování upustilo (jako v případě našeho bratra Francise a jeho domácnosti), pak je to něco docela jiného.“

Nadhodil jsem, že seznámení s nimi naplní tetu hrdostí i radostí – ačkoliv jsem, musím přiznat, necítil žádnou jistotu, že spolu budou vycházet zrovna zvlášť uspokojivě. A protože víc podmínek už nebylo, vyjádřil jsem nyní co nejvřeleji své díky, chopil jsem se nejdříve ruky slečny Klarissy a pak ruky slečny Lavinie a v obou případech jsem na ně vtiskl polibek.

Potom slečna Lavinie vstala, a když poprosila Traddlese, aby nás na minutku omluvil, požádala mě, abych šel s ní. Celý rozechvělý jsem poslechl a slečna Lavinie mě zavedla do jiného pokoje. A tam jsem zastihl svého nejdražšího miláčka, jak s tou roztomilou tvářičkou obrácenou ke zdi stojí za dveřmi a zacpává si ouška, a Cika s hlavou ovázanou ručníkem, nacpaného do drátěného košíčku k ohřívání talířů.

Ach! Jak byla v těch černých šatech krásná a jak z počátku vzlykala a plakala a mermomocí nechtěla vyjít z kouta za dveřmi! A když konečně vyšla, jak zamilovaně jsme se v sobě utápěli! A jaké blaho mě prostupovalo, když jsme Cika z ohřívače na talíře vysvobodili a celého ukýchaného ho zbavili oslepení a byli konečně zase všichni tři pohromadě!

„Má nejdražší Doro! Teď opravdu moje navždycky!“

„Ach, nemluv tak!“ žadonila Dora. „Prosím, ne!“

„Nejsi tedy moje navždycky, Doro?“

„Ach ano, to se rozumí, že jsem,“ zvolala Dora, „ale jsem tak vystrašená!“

„Vystrašená, má jediná?“

„Ach ano! Nelíbí se mi,“ řekla Dora. „Proč nejde pryč?“

„Kdo, srdíčko moje?“

„Ten tvůj přítel,“ řekla Dora. „Nic mu přece do toho není. Musí být ukrutný hlupák!“

„Ale, miláčku!“ (Svět ještě nepoznal nic neodolatelnějšího než její dětinské chování.) „Je to nejhodnější člověk pod sluncem!“

„Ach, ale my tady žádné nejhodnější lidi nepotřebujeme!“ špulila se Dora.

„Moje drahá,“ namítl jsem, „brzy ho dobře poznáš a zalíbíš si ho víc než koho jiného. A taky k vám brzy přijde moje teta, a až ji poznáš, taky si ji zalíbíš víc než koho jiného.“

„Ne, prosím tě, nevoď ji sem!“ řekla Dora, dala mi vyděšenou hubičku a sepjala přede mnou ručky. „Nevoď ji sem! Vím, že to je škaredá, zlomyslná bába! Nevoď ji sem, Doudy!“ – tak totiž zkomolila jméno David.

Tu chvíli nemělo smysl jí něco vymlouvat, a proto jsem se smál a v blouznivé zamilovanosti a vrcholném štěstí jsem se na ní pásl očima; a Dora mi předváděla Cikův nový kousek, totiž jak umí v rohu pokoje stát na zadních nohou – což dokázal tak asi na dobu, co by okem mžikl, a potom se svalil – a věru nevím, jak dlouho bych tam byl zůstal a vůbec si na Traddlese ani nevzpomněl, kdyby nebyla přišla slečna Lavinie, aby si mě odvedla. Slečna Lavinie měla Doru velice ráda (řekla mi, že Dora je naprosto věrnou podobou jí samé, jak vypadala v jejích letech – musila se tedy notně změnit) a jednala s Dorou úplně stejně, jako by to byla nějaká hračka. Chtěl jsem Doru přemluvit, aby se šla podívat na Traddlese, ale když jsem jí to navrhl, utekla do svého pokoje a zamkla se v něm; vrátil jsem se tedy k Traddlesovi bez ní a odešel jsem s ním, jako když se vznáším v oblacích.

„Líp to snad ani dopadnout nemohlo,“ řekl Traddles, „a jsou to věru moc milé staré dámy. Vůbec bych se nedivil, kdybys měl svatbu o léta dřív než já, Copperfielde!“

„Hraje tvoje Sofi na nějaký nástroj, Traddlesi?“ zeptal jsem se ho z hloubi své pýchy.

„Umí hrát na piano dost, aby mohla učit hrát své sestřičky,“ řekl Traddles.

„A zpívá vůbec?“ ptal jsem se.

„Nu, někdy zpívá balady, aby trochu povyrazila druhé, když zrovna mají špatnou náladu,“ řekl Traddles. „Ale soustavně se zpívat neučila.“

„Ona nezpívá ke kytaře?“ zeptal jsem se.

„Jejej, kdepak!“ řekl Traddles.

„A maluje vůbec?“

„Vůbec ne,“ řekl Traddles.

Slíbil jsem Traddlesovi, že uslyší Doru zpívat a uvidí některé její malby květin, a on řekl, to že bude nesmírně rád. V přemíře dobré nálady a radosti jsme se vraceli domů a vedli se pod paždím. Cestou jsem ho povzbuzoval, aby mluvil o Sofi, a on mi o ní vyprávěl s takovou láskyplnou důvěrou v ni, že se mi jeho řeč vskutku nesmírně líbila. V duchu jsem srovnával Sofi s Dorou a cítil jsem při tom značné vnitřní uspokojení, ale zároveň jsem si také upřímně přiznával, že Sofi je vlastně pro Traddlese znamenitý typ děvčete.

Rozumí se, že jsem tetu se zdárným výsledkem porady i se vším, co se v jejím průběhu mluvilo a událo, okamžitě obeznámil. Byla šťastná, že mě vidí tak šťastného, a slíbila, že nebude s návštěvou Dořiných tet otálet. Ale týž večer, zatím co jsem psal Agnes, procházela se teta po obou našich pokojích sem a tam tak dlouho a vytrvale, že mě už napadlo, nehodlá-li se snad tak procházet až do bílého rána.

Můj dopis Agnes dýchal vřelostí a vděčností a obsahoval vylíčení všech dobrých následků, které vyplynuly z toho, že jsem se řídil její radou. Obratem pošty mi odpověděla. Z jejího dopisu dýchala zase naděje, vážnost a veselí. Od té doby byla pak Agnes vždycky veselá.

Měl jsem teď víc plné ruce práce než kdy předtím. Při mých každodenních cestách do Highgatu bylo pro mne Putney 187& ovšem hezky daleko, ale já tam chtěl přirozeně chodit tak často, jak jsem jen mohl.

[&187 Highgate – Putney – Jsou to dvě odlehlé části Londýna. Highgate leží na severozápadě, Putney na jihozápadě, takže Copperfield musel z jedné čvrti do druhé jít 15 až 20 km.]

Protože navržené čajování mezi týdnem bylo pro mne vůbec neproveditelné, vymohl jsem si od slečny Lavinie dovolení, abych směl přicházet na návštěvu každou sobotu odpoledne, aniž se tím připravím o svou nedělní privilej. Tak se stalo, že pro mne sklonek každého týdne byl rajský čas; a radostnou vyhlídkou na něj jsem se přenášel přes dny ostatní.

Úžasně se mi ulevilo, když jsem poznal, že moje teta a Dořiny tety spolu vycházejí celkem vzato mnohem lépe, než jsem vůbec mohl očekávat. Teta jim vykonala slíbenou návštěvu v několika málo dnech po mé audienci a v několika málo dalších dnech navštívily Dořiny tety ve vší obřadnosti a důstojnosti zase ji. Podobné, ale již srdečnější vzájemné návštěvy se pak konaly dále, obyčejně v přestávkách tří až čtyř neděl. Moje teta, jak se pamatuji, velmi značnou měrou pohoršovala Dořiny tety tím, že dočista pohrdala důstojnou dopravou v nájemné kolesce a přicházela do Putney pěšky v nejnemožnější chvíle, jako třebas krátce po snídani nebo těsně před večerním čajem, a stejně i tím, že nosila klobouk nasazený jakýmkoli způsobem, který zrovna náhodou připadal její hlavě pohodlný, a vůbec se v té věci nepodrobovala předsudkům civilisovaného světa. Ale Dořiny tety se brzy shodly v tom, že pohlížely na mou tetu jako na výstřední dámu poněkud mužského založení a s velkou dávkou rozumu, a třebaže teta občasným projevem některého svého kacířského názoru na různé otázky společenské obřadnosti Dořiným tetám tu a tam rozčepýřila peříčka, milovala mě příliš opravdově, aby ve prospěch všeobecného souladu něco ze svého podivínství přece jen neobětovala.

Jediný člen naší úzké společnosti, který se rozhodně vzpíral přizpůsobit okolnostem, byl Cik. Nemohl prostě spatřit tetu, aby okamžitě nevycenil kdejaký svůj zub, nezalezl pod židli, bez ustání nevrčel a tu a tam žalostně nezavyl, jako by na jeho city útočila skutečně přespříliš. Zkoušeli jsme s ním pořídit všemi možnými způsoby – mazlením, hubováním, naplácáním, ba přivedli jsme ho i do Buckingham Streetu (kde se k zděšení všech diváků okamžitě vrhl na obě kočky), ale jaktěživ se nedokázal přinutit, aby společnost mé tety snášel. Někdy se mu už sice rozleželo, že snad přece jen svůj odpor přemohl, a chviličku se choval docela přátelsky – ale pak znenadání zdvihl svůj placatý čumáček a vyl tak zoufale, že nezbývalo nic jiného než zavázat mu oči a strčit ho do ohřívače talířů. Nakonec ho pak Dora zamotávala do ručníku a schovávala do ohřívače docela pravidelně, jakmile se ukázalo, že teta je u dveří.

Když jsme už byli v tomto poklidném chodu života jako ve svém živlu, dělala mi velkou starost jedna věc, a to ta, že se zdálo, jako by se všichni ostatní jednomyslně dívali na Doru jako na nějakou hezkou loutku nebo hračičku. Moje teta, s níž se Dora ponenáhlu docela spřátelila, jí napořád říkala »Kytinka« a slečna Lavinie neměla v životě větší radost než ji obskakovat, kadeřit jí vlasy, všelijakými tretami ji parádit a hýčkat ji jako rodinného mazlíčka. Co dělala slečna Lavinie, to ovšem docela samozřejmě dělala i její sestra. Připadalo mi to sice strašně podivné, ale měl jsem dojem, že všichni jednají s Dorou co člověkem skorem stejně, jako Dora jedná s Cikem co zvířetem.

Rozhodl jsem se, že si o tom s Dorou promluvím, a také jednoho dne, když jsme spolu byli na procházce (neboť slečna Lavinie nám po nějaké době povolila vycházet ven bez doprovodu), jsem jí řekl, že bych byl rád, kdyby tety přiměla, aby se k ní chovaly jinak.

„Vždyť přece víš, moje milovaná,“ domlouval jsem jí, „že už nejsi zadně dítě.“

„Tak!“ řekla Dora. „Už zase začínáš být protivný!“

„Protivný, miláčku?“

„Já vím jen to, že jsou na mne strašně hodné,“ řekla Dora, „a že já jsem strašně šťastná.“

„Ale ovšem, má nejdražší,“ řekl jsem, „můžeš být strašně šťastná, i když s tebou budou jednat rozumně.“

Dora na mne upřela vyčítavý pohled – nevýslovně roztomilý pohled! – a pak začala vzlykat, a že prý, když se mi nelíbí, proč jsem se vůbec o to tolik bral, aby se se mnou zasnubovala? A proč prý nejdu pryč, když ji nemohu vystát?

Co jsem mohl po tomhle udělat jiného než jí slíbat slzy a ujistit ji, jak blouznivě ji mám rád?

„Dovedu jistě mít strašně ráda,“ řekla Dora, „a neměl bys být na mne takový ukrutný, Doudy!“

„Ukrutný, moje zlato nejdražší! Jako bych na tebe chtěl – nebo mohl být ukrutný! Ani za nic na světě!“

„Tak mě tedy nehubuj,“ řekla Dora a sešpulila ústa do poupěte, „a já budu hodná.“

Krátce potom mě úplně okouzlila, když mě sama od sebe požádala, abych jí přinesl tu kuchařskou knížku, o které jsem jednou mluvil, a abych jí ukázal, jak se vedou domácí účty, jak jsem jí to jednou slíbil ukázat. Při příští návštěvě jsem tedy vzal kuchařskou knihu s sebou (dříve jsem ji však dal krásně svázat, aby vypadala vábněji a méně suchopárně), a když jsme se procházeli po obecním parku, ukázal jsem jí starou domácí účetní knihu tetinu a dal jsem jí soupravu psacích destiček, hezké pouzdro na tužky a krabičku tužek, aby se mohla v domácím účetnictví cvičit.

Ale z kuchařky rozbolela Doru hlava a číslice ji dohnaly k pláči. Součty se jí prý nechtějí shodovat, řekla. Tak je vymazala a všechny bločky pokrývala kresbami kytiček a mými a Cikovými podobiznami.

Potom jsem se ji snažil do domácích záležitostí žertovně zaučovat slovním výkladem, když jsme si v sobotu, odpoledne vyšli na procházku. Někdy jsme, řekněme, šli kolem řeznictví a já se zeptal:

„Podívej, moje sluníčko, dejme tomu, že už jsme svoji a ty chceš k obědu koupit skopové plecko. Uměla bys to koupit?“

V tu chvíli se obličejíček mé roztomilé Dorinky protáhl a opět sešpulila pusinku do poupátka právě tak, jako kdyby mi ze všeho nejraději chtěla zavřít ústa polibkem.

„Uměla bys to koupit, miláčku?“ opakoval jsem někdy, když jsem zrovna byl velmi neoblomný.

Tu se Dora malinko zamyslila a potom třebas s ukrutnou vítězoslávou vyhrkla:

„No co, řezník by to už přece uměl prodat! Nač bych si s tím tedy měla lámat hlavu já? Ach, jsi mi ty hlupáček!“

Podobně, když jsem se s myšlenkou na kuchařskou knihu Dory jednou zeptal, co by dělala, kdybychom už byli svoji a já jí řekl, že bych měl chuť na dobré skopové ragout 188&, tu mi odpověděla, že by prostě řekla služebné, aby je uvařila, a potom mi sepjatýma ručkama obemkla paži a rozesmála se tak roztomile, že byla rozkošnější než kdy jindy.

[&188 ragout – (z franc.) zadělávané kořeněné maso.]

A výsledek toho všeho? Hlavní poslání, jemuž kuchařská knížka sloužila, bylo ležet v koutě pokoje, aby Cik měl na čem panáčkovat. Ale když ho Dora vycvičila, aby na knížce panáčkoval bez vrávorání, jako by měl každým okamžikem spadnout, a zároveň držel v tlamičce pouzdro na tužky, měla takovou radost, že jsem přesto byl velmi rád, že jsem knihu koupil.

A vrátili jsme se tedy zase k pouzdru s kytarou a k malování kytiček a k písničkám o tom, že člověk nikdy nemá přestat tančit tralalá, a tonuli jsme v štěstí, jak byl týden dlouhý. Občas jsem si přál, abych si dodal odvahy a slečně Lavinii naznačil, že s miláčkem mého srdce zachází přespříliš jako s hračičkou; a někdy mi bylo, jako bych se probudil ze sna a divil se poznání, že jsem do téže obecné chyby upadl i já a že s ní zacházím jako s hračičkou sám – to se však nestávalo často.

42. Ničemnost

Třebaže tento rukopis nemají spatřit jiné oči než moje, připadá mi, že bych zde ani neměl zaznamenávat, jak usilovně jsem ve svém vědomí odpovědnosti k Doře i jejím tetám ten strašlivý těsnopis dřel a jaké všelijaké pokroky jsem po té stránce dělal. K tomu, co jsem o své vytrvalosti v onom období života i o trpělivé a houževnaté energii – která ve mně tehdy začala dozrávat a o níž vím, že je silnou stránkou mého charakteru, pokud v něm vůbec něco silného je – zde již napsal, dodám pouze tolik, že při tomto ohlédnutí do minulosti vidím pramen svého životního úspěchu právě v tom. Ve světských věcech mi štěstí velice přálo; mnoho lidí pracovalo mnohem perněji a nedodělalo se úspěchu ani zdaleka takového; ale nikdy bych nebýval s to dokázat, co jsem dokázal, kdybych si v té době nebyl navykl přesnosti, pořádku a píli, jakož i pevné vůli soustředit se vždy pouze na jednu jedinou věc, ať se mi už další cíl dral na mysl sebenaléhavěji. Ví Bůh, že tyto řádky nepíši vůbec s úmyslem se chválit. Člověk, který přehlíží svůj dosavadní život, jako to činím já, když tu v něm tak stránku po stránce listuji, by nezbytně musil být tvor vskutku znamenitý, aby mohl své nitro ušetřit trpkého vědomí, že mnohé vlohy zanedbává a mnohou příležitost promarňuje a že mnohé pobloudilé a zvrácené city vedou ustavičně v jeho prsou boj a deptají ho. Myslím, že nemám jedinou vrozenou vlohu, které bych nebyl nějak zneužíval. Chci říci prostě jenom to, že ať jsem se už v životě pustil do čeho chtěl, vždycky jsem se z celého srdce snažil dělat to dobře; že ať jsem se už věnoval čemu chtěl, vždycky jsem se tomu věnoval cele; že ať už šlo o věc velkou nebo malou, vždycky jsem ji bral s hlubokou opravdovostí. Jaktěživ jsem nepokládal za možné, že by kterákoli vrozená či vypěstovaná vloha měla výsadu obejít se bez pomoci vlastností, jako jsou vytrvalost, opravdovost a usilovná pracovitost, a mít přitom naději, že dojde svého cíle. Nic takového se na tomto světě splnit nemůže. Trocha šťastného nadání a trocha příznivé příležitosti mohou snad tvořit obě postranní stojky žebříku, po němž někteří lidé v životě stoupají, ale příčle tohoto žebříku musí být z materiálu, který odolá všemu opotřebování a nečasu; a za cílevědomou, usilovnou a plnokrevnou opravdovost náhrady prostě není. Nikdy nepřiložit pouze jednu ruku k dílu, do něhož se mohu vrhnout tělem duší, a nikdy ani na oko svou práci nepodceňovat, ať je jakákoli – to bylo, jak nyní poznávám, mé zlaté pravidlo.

Za kolik z této zkušenosti, kterou jsem zde právě shrnul do krátké poučky, vděčím Agnes, nebudu zde už opakovat. A k Agnes se nyní ve svém vyprávění s pocitem vděčné lásky vracím.

Přijela na čtrnáct dní na návštěvu k Strongovým. Pan Wickfield byl doktorův dávný přítel a doktor si s ním chtěl popovídat a připravit mu pár hezkých chvil. Mluvil o tom s Agnes, když byla naposled v Londýně, a z jejich hovoru tato návštěva vyplynula. Agnes přijela spolu s otcem. Nijak zvlášť mě nepřekvapilo, když jsem se od ní dověděl, že slíbila najít v blízkosti byt pro paní Heepovou, jejíž reumatický neduh prý vyžaduje změnu vzduchu a kterou by prý velmi těšilo, kdyby si jí mohla dopřát v takové společnosti. Taktéž mě nepřekvapilo, když Uriáš jako pečlivý syn hned druhý den svou váženou máteř přivezl a do nalezeného bytu ji nastěhoval.

„Víte, mladý pane Copperfield,“ řekl, když se přitřel do mé společnosti, zatím co jsem se procházel po doktorově zahradě, „když jeden miluje, tak jeden trochu žárlí – nebo přinejmenším má rád svou milovanou na očích.“

„Na kohopak žárlíte teď?“ zeptal jsem se.

„Díky vám, mladý pane Copperfield,“ odpověděl mi, „právě teď na nikoho určitého – alespoň ne na žádnou osobu mužského pohlaví.“

„Myslíte tím, že žárlíte na nějakou osobu ženského pohlaví?“

Zašilhal po mně do strany svýma zlodušíma rudýma očima a zasmál se.

„Vskutku, mladý pane Copperfield,“ řekl, „– měl bych vlastně říkat jenom pane Copperfield, ale vím, že už omluvíte zvyk, do něhož jsem upadl – dovedete se tak roztomile vemlouvat, že ze mne všechno vypáčíte jako heverem! Nu, nevadí, když vám řeknu, pane,“ a položil mi svou slizkou rybí dlaň na ruku, „že v dámském světě celkem vzato žádné zvláštní obliby nepožívám a u paní Strongové že jsem jí nepožíval nikdy.“

Jeho oči, když je nyní s lotrovskou lstivostí upřel do mých, vypadaly zelené.

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

„Nu, třebaže jsem právník, mladý pane Copperfield,“ odpověděl a střízlivě se zazubil, „právě tuto chvíli myslím to, co říkám.“

„A co myslíte tím, jak se díváte?“ namítl jsem klidně.

„Tím, jak se dívám? Můj ty Bože, Copperfielde, jdete na mne zostra! Cože myslím tím, jak se dívám?“

„Ano,“ přikývl jsem, „jak se díváte.“

Zdálo se, že ho to velmi pobavilo, a rozesmál se tak upřímně, jak se při té své povaze vůbec smát dovedl. Chvíli si drhl rukou bradu a potom, stále ještě za velmi pomalého drhnutí s očima sklopenýma k zemi, pokračoval v řeči:

„Dokud jsem ještě býval jenom sprostný písař, vždycky se na mne dívala svrchu. Odjakživa chtěla mít mou Agnes u sebe doma pečenou vařenou a k vám, mladý pane Copperfield, se odjakživa chovala jako přítelkyně, kdežto já stál příliš hluboko pod ní, aby si mě všimla.“

„Nu a?“ řekl jsem. „Dejme tomu, že ano, co pak?“

„– A pod ním taky,“ pokračoval Uriáš velmi zřetelně a přemítavým tónem, zatím co si drhl bradu dál.

„To znáte doktora tak málo,“ řekl jsem, „abyste od něho čekal, že bude o vaší existenci vůbec vědět, když vás nemá zrovna na očích?“

Opět na mne zašilhal tím postranním pohledem, a aby si mohl pohodlněji drhnout bradu, našklebil velmi do hranata čelist, zatím co mi odpovídal:

„Ó božínku, o doktorovi přece nemluvím! Ó ne, o tom chudákovi ne! Myslím pana Maldona!“

Srdce se ve mně zastavilo. Všechny své dávné pochybnosti a obavy v té věci, všechno doktorovo štěstí a klid, všechny ty spletité možnosti viny a neviny, které jsem nebyl s to rozluštit, jsem v tom okamžiku viděl v drápech toho podlého pleticháře, vydané mu na milost a nemilost.

„Ten nikdy nepřišel do kanceláře, aby mě nekomandoval a pořád nějak nehonil,“ řekl Uriáš. „Taky jeden pěkný pán, jen co je pravda! Byl jsem povolný a sprostný – a jsem takový i teď. Ale takové jednání se mi nelíbilo – a nelíbí se mi ani teď!“

Přestal si drhnout bradu, vtáhl tváře tak hluboko do sebe, až mi připadalo, že se mu uvnitř v ústech dotýkají, a přitom mě nepřestal úkosem pozorovat.

„Ona je jedna z těch rozkošných žen, to jistě je,“ pokračoval, když si zvolna srovnal obličej zase do přirozené podoby, „a nemá chuť se přátelit s takovými, jako jsem já, to vím. Právě ona je jako dělaná, aby mé Agnes nasadila do hlavy nóblejší vrtochy. Chm, já sice žádný takový růžový kavalír nejsem, mladý pane Copperfield, ale mám oči v hlavě, a to už hezky dlouhou dobu. My sprostní máme většinou oči v hlavě – a taky na ně vidíme.“

Snažil jsem se vypadat, že nemám o ničem potuchy a že mě jeho řeč nijak neznepokojila, ale z jeho výrazu jsem poznal, že s chabým úspěchem.

„Ale já, Copperfielde, se doběhnout nenechám,“ pokračoval v řeči a zdvihl přitom vítězně a škodolibě tu část obličeje, kde by byl měl zrzavé obočí, kdyby mu vůbec nějaké bylo narostlo, „a udělám, co je v mých silách, abych jim to kamarádění zarazil. Mně se nezamlouvá. Neváhám se vám přiznat, že mám povahu trochu řevnivou a chci si držet všechny vetřelce hezky od těla. Nebudu se přece vědomě vystavovat nebezpečí, že by se proti mně intrikovalo.“

„Vy sám věčně intrikujete a pak si namlouváte, až tomu myslím věříte, že všichni ostatní dělají totéž co vy,“ řekl jsem.

„Možná že ano, mladý pane Copperfield,“ odpověděl Uriáš. „Ale já k tomu mám pohnutku, jak můj pan kolega říkával, a té se zuby nehty držím. Jako sprostný člověk se nesmím nechat přespříliš ušlapávat. Nemohu dopustit, aby mi lidé překáželi v cestě. Jinak to nejde, mladý pane Copperfield, musejí mi udělat místo!“

„Nerozumím vám,“ řekl jsem.

„Nerozumíte, jistě?“ odpověděl a škubavě sebou zavrtěl. „To mě udivuje, mladý pane Copperfield, vždyť přece býváte tak chápavý! Někdy jindy se tedy pokusím mluvit jasněji. – Není tamhleten na koni, pane, co zvoní u branky, pan Maldon?“

„Zdá se, že je,“ odpověděl jsem tak lhostejně, jak jsem jen dokázal.

Uriáš se na místě zastavil, strčil si ruce mezi boulovitá kolena a smíchem se až ohýbal. Smíchem naprosto tichým. Nevydal ze sebe ani hlásek. Jeho odporné chování, zvlášť toto hnusné zakončení, mě tak odpuzovalo, že jsem se od něho beze všech okolků odvrátil a zanechal ho uprostřed zahrady ohnutého jako hastroše, který se kácí a potřebuje podepřít.

Nikoli týž večer, nýbrž jak se dobře pamatuji, až o dva dny později, totiž v sobotu večer, jsem přivedl Agnes k Doře. Umluvil jsem tu návštěvu se slečnou Lavinii předem a Dořiny tety očekávaly Agnes na čaj.

Byl jsem celý rozechvělý pýchou i úzkostí; pýchou na svou drahou maličkou snoubenku a úzkostí, aby se Agnes Wickfieldové zalíbila. Celou cestu do Putney, při níž Agnes seděla uvnitř dostavníku a já na střeše, jsem si představoval Doru v kdejaké roztomilé podobě, jež jsem všechny tak dobře znal; hned jsem se ustanovil na tom, že bych si přál, aby vypadala přesně tak a tak, jak vypadala tehdy a tehdy, a hned vzápětí jsem zase zapochyboval, zda bych snad nebyl raději, kdyby vypadala stejně, jak vypadala tehdy a tehdy jindy, a div že jsem z toho všeho starání nedostal horečku.

Netrápila mě ani nejmenší pochybnost, že bude tak jako tak strašně hezká; ale dopadlo to tak, že jsem ji ještě nikdy předtím neviděl vypadat krásněji. Když jsem Agnes Dořiným drobným tetičkám představoval, nebyla Dora v saloně, nýbrž stydlivě se někde schovávala. Věděl jsem už, kde ji mám hledat, a na mou věru, také jsem ji našel, jak si za týmiž starými tmavými dveřmi zase zacpává uši.

Z počátku se mnou nechtěla vůbec jít a potom mě uprosila, abych jí dal přesně pět minut času podle svých hodinek. Když mi konečně provlekla ruku pod paždí, abych ji zavedl do salonu, měla svou roztomilou tvářičku zardělou a ještě nikdy dřív nevypadala tak krásně. Ale když jsme vešli do salonu a tvářička jí silně zbledla, byla ještě tisíckrát krásnější.

Dora měla z Agnes strach. Prozradila mi předtím, že ví, jak je Agnes „strašně chytrá“. Ale když teď spatřila její tvář, zároveň tak radostnou i vážnou a tak přemýšlivou i tak dobrou, příjemným překvapením kraťounce a slabounce vykřikla a už objímala Agnes láskyplnýma ručkama kolem krku a tiskla svou nevinnou tvářičku k jejímu obličeji.

Jaktěživ jsem se necítil štastnější. Jaktěživ jsem ještě neměl větší radost, než když jsem viděl ty dvě sedět spolu, jednu vedle druhé; než když jsem viděl svou sladkou dívenku tak nelíčeně vzhlížet do těch upřímných očí; než když jsem viděl něžný a krásný pohled, jímž jí Agnes splácela.

Slečna Lavinie a slečna Klarissa se mnou tu radost po svém sdílely. Byla to nejpříjemnější čajová společnost na celém světě. Slečna Klarissa předsedala v čele stolu. Já krájel a rozdával sladký kmínový koláč – drobné sestřičky měly úplně ptačí zálibu v sezobávání kmínů a ďobání po cukru – a slečna Lavinie přihlížela s blahovolnou přízní, jako by naše blažená láska byla jen a jen její dílo; a všichni jsme byli spokojenost sama jak sami se sebou, tak i jeden s druhým.

Agnesino jemné veselí si podmanilo srdce všech. Její tichý zájem o všechno, co zajímalo Doru; způsob, jakým se uměla skamarádit s Cikem (který byl okamžitě přátelský); její milé chování, když se Dora ostýchala jít si sednout na obvyklé místo vedle mne; její skromný půvab a konejšivý klid, který u Dory vyloudil celou snůšku drobných a plachých projevů důvěry a sdílnosti – teprve to jako by náš kroužek úplně a dokonale doplňovalo.

„Tolik mě těší,“ řekla Dora po čaji, „že se vám líbím. Bála jsem se, že to tak nedopadne, a teď, co je Julie Millsová pryč, potřebuji víc než kdy jindy, aby mě měl někdo rád.“

Mimochodem, zapomněl jsem se o tom zmínit. Slečna Millsová už odplula. Dora a já jsme jí šli dát sbohem na palubu velké východoindické obchodní lodi v Gravesendu a tam jsme s ní k polední přesnídávce pojedli naložený zázvor a kujavu 189& i jiné podobné pochoutky; zanechali jsme pak slečnu Millsovou na zadní horní palubě sedět v slzách na skládací sedačce a tisknout v podpaždí velký nový deník, do něhož hodlala zaznamenat a pod pevným zámkem uchovat všechny původní úvahy, vzbuzené dumáním nad nezměrností oceánu.

[&189 kujava – kyselý plod tropického nebo subtropického amerického stromu nebo keře čeledi Psidium, zvláště druhu Psidium Guajava. Používá se k přípravě jamů a ovocných rosolů.]

Agnes vyslovila obavu, že jsem jí musil dát velmi špatné vysvědčení; ale Dora to okamžitě vyvrátila.

„Ó ne,“ zvolala a zavrtěla na mne lokýnkami, „říkal jen samou chválu. Přikládá vašemu mínění tak velkou váhu, že jsem z něho měla úplný strach.“

„Moje dobré mínění nemůže posílit jeho oddanost k některým lidem, které zná,“ odpověděla Agnes s úsměvem. „Není tak vzácné, aby o ně stáli.“

„Ale jestli můžete, prosím, věnujte mi je!“ zaprosila Dora svým žebronivým způsobem.

Dobírali jsme si Doru, že chce, aby ji měl kdekdo rád, a Dora řekla, že jsem oslík a že mě stejně nemůže ani vidět, a krátký večer nám uplynul jako babí léto ve větru. Byl už málem čas, kdy se pro nás měl dostavník zastavit. Stál jsem sám před krbem, když tu se do pokoje tichounce vkradla Dora, aby mi dala obvyklé přesladké políbení na rozloučenou.

„Co myslíš, Doudy? Kdybych ji byla měla za přítelkyni už dávno,“ řekla Dora s jasnýma očima velmi jasně rozzářenýma a pravou ručkou si přitom pohrávala s jedním knoflíkem na mém kabátě, „nebyla bych dnes možná chytřejší?“

„Srdíčko moje,“ odpověděl jsem, „co je to za nesmysl!“

„Ty myslíš, že to je nesmysl?“ namítla na to Dora, aniž ke mně vzhlédla. „Víš to jistě?“

„Ovšem, jistě!“

„Už jsem zapomněla,“ řekla Dora a stále ještě kroutila mým knoflíkem, „jak jste spolu s Agnes vlastně příbuzní, ty darebáčku jeden.“

„My spolu přece opravdu příbuzní nejsme,“ odpověděl jsem, „jenom jsme spolu vyrůstali jako bratr a sestra.“

„Zajímalo by mě vědět, proč ses do mne vlastně vůbec kdy zamiloval?“ řekla Dora a pustila se do jiného knoflíku na mém kabátě.

„Možná proto, Doro, že jsem nebyl s to tě vidět a nezamilovat se do tebe.“

„Dejme tomu, že bys mě vůbec nikdy nebyl uviděl,“ řekla Dora a přešla k dalšímu knoflíku.

„Dejme tomu, že bychom se nebyli vůbec nikdy narodili!“ namítl jsem se smíchem.

Mlčky a s obdivem jsem se díval na měkkou ručičku, jak mi po knoflících na kabátě přebíhá odspodu nahoru s jednoho na druhý, na bohaté kadeře, jak mi leží na prsou, a na řasy jejích sklopených očí, jak se zvolna zdvíhají, zatím co sledují hru nenechavých prstíků, a uvažoval jsem přitom, o čem asi přemýšlí. Konečně zdvihla oči až k mým, stoupla si na špičky a zamyšleněji než jindy mi dala ten obvyklý převzácný polibek – jednou, po druhé, po třetí – a pak vyšla z pokoje.

Neuplynulo ani pět minut, když se všechny vrátily zase do pokoje a po Dořině nezvyklé zadumanosti nebylo už ani památky. Rozesmátá nedala jinak, než že nám do příjezdu dostavníku předvede celý repertoár Cikových kousků. Představení trvalo dost dlouho (ani ne tak proto, že by pořad byl nějak zvlášť pestrý, jako spíš proto, že Cik měl svou hlavu) a nebylo ještě u konce, když jsme zaslechli rachot dostavníku přede dveřmi. Nastalo spěšné, ale velmi něžné loučení mezi Dorou a Agnes a Dora slíbila Agnes psát (ale nesmí si z toho prý nic dělat, budou-li její dopisy pošetilé, řekla Dora) a Agnes zase slíbila psát Doře; potom došlo k druhému loučení u dvířek dostavníku a ještě ke třetímu, když Dora přes všechno napomínání slečny Lavinie vyběhla ještě jednou ven, aby u okénka dostavníku Agnes znovu ty dopisy připamatovala a na mne nahoře na kozlíku potřásla lokýnkami.

Dostavník nás měl vyložit kousek cesty od Covent Gardenu, kde jsme pak měli nasednout do jiného dostavníku a jet do Highgatu. Nemohl jsem se dočkat té krátké procházky mezi přesedáním, aby mi Agnes mohla Doru pochválit. Ach co to bylo za chválu! Jak láskyplně a vřele a se vším svým nelíčeným půvabem, rozvitým do nejkrásnějšího květu, odporučovala tu krásnou bytost, jíž jsem dobyl, do mé nejněžnější péče! Jak starostlivě mi připomínala – ale přesto bez sebemenší okázalosti, že tak činí – hlubokou odpovědnost záštity, kterou nad tím osiřelým dítětem přejímám!

Nikdy, nikdy předtím jsem ještě Doru nemiloval tak vroucně a opravdově, jako jsem ji miloval ten večer. Když jsme znovu vystoupili z dostavníku a ve světle hvězd kráčeli po tiché cestě, která vedla k doktorovu domu, řekl jsem Agnes, že to je její dílo.

„Když jsi seděla vedle ní,“ pravil jsem, „zdála ses mi, že jsi zrovna tak její strážný anděl jako můj; a zdáš se mi tak i teď, Agnes.“

„Chabý anděl,“ odpověděla, „ale věrný.“

Jasný tón jejího hlasu, který mě vzal přímo za srdce, mi docela přirozeně přivedl na rty slova:

„Jak jsem si dnes všiml, Agnes, tvoje radostná povaha (jakou máš jen ty a nikdo jiný, koho jsem kdy v životě viděl) zase tolik ožila, až už začínám doufat, že jsi doma šťastnější, ne?“

„Jsem šťastnější sama v sobě,“ odpověděla. „Jsem docela veselá a bezstarostná.“

Podíval jsem se na tu klidnou tvář, pozvednutou k obloze, a pomyslil jsem si, to že ty hvězdy jí dodávají vzhled tak ušlechtilý.

„Doma se neudála žádná změna,“ pronesla po chvíli Agnes.

„Žádná nová narážka,“ řekl jsem, „na – nechtěl bych tě zarmucovat, Agnes, ale nemohu jinak než se tě zeptat – na to, o čem jsme spolu mluvili, když jsme se posledně loučili?“

„Ne, žádná,“ odpověděla.

„Tolik jsem o tom přemýšlel!“

„Nesmíš na to tolik myslet. Pamatuj si, že plně spoléhám na konečné vítězství pravdy a prosté lásky. Neměj o mne strach, Trotwoode,“ dodala za okamžik. „Krok, kterého se u mne tak hrozíš, nikdy neudělám.“

Ačkoliv se domnívám, že jsem se toho ve chvíli skutečně chladné rozvahy věru nikdy nebál, bylo pro mne přesto nevýslovnou úlevou, když jsem toto ujištění slyšel z jejích vlastních pravdivých rtů. To jsem jí také velmi vážně řekl.

„A až tvá nynější návštěva skončí,“ dodal jsem – „protože třebas jindy už nebudeme spolu sami – jak dlouho asi může trvat, má drahá Agnes, než zase přijedeš do Londýna?“

„Pravděpodobně hezky dlouho,“ odpověděla; „myslím, že bude nejlíp – kvůli tatínkovi – když zůstaneme doma. Delší dobu se teď spolu patrně nebudeme často vidět, ale budu si s Dorou pilně psát, a tak jeden o druhém uslyšíme co chvíli.“

Došli jsme zatím na dvorek doktorova domku. Bylo už hodně pozdě a v okně ložnice paní Strongové hořelo světlo. Agnes na ně ukázala a dala mi dobrou noc.

„S naším neštěstím a bolestmi,“ řekla a podala mi ruku, „si nedělej starosti. Nic mě nemůže udělat šťastnější než tvoje štěstí. Kdybys mi někdy mohl poskytnout pomoc, spolehni na to, že tě o ni požádám. Bůh tě ve všem opatruj!“

Připadalo mi, že v jejím zářivém úsměvu i v těch posledních tónech jejího radostného hlasu znovu vidím a slyším svou Dorinku v její společnosti. Zůstal jsem chvíli stát a se srdcem plným lásky a vděku jsem se verandou díval na hvězdy a potom jsem se zvolna vydal na další cestu. Měl jsem v jedné slušné hospodě v blízkém sousedství zamluvený nocleh a právě jsem vycházel z branky, když tu mi náhodou sklouzly oči a já spatřil v doktorově pracovně světlo. Hlavou mi kmitla polovyčítavá domněnka, nepracuje-li tam snad bez mé pomoci na slovníku sám. S úmyslem se přesvědčit, je-li tomu tak či ne, a v každém případě mu popřát dobrou noc, kdyby snad opravdu u svých knih ještě seděl, jsem se zase vrátil, prošel jsem zticha síní, opatrně jsem pootevřel dveře a nahlédl dovnitř.

První, koho jsem k svému překvapení v tlumeném světle stíněné lampy spatřil, byl Uriáš. Stál hned u lampy s jednou kostlivčí rukou na ústech a druhou se opíral o doktorův stůl. Doktor seděl ve svém pracovním křesle a zakrýval si rukama obličej. Pan Wickfield, hluboce zneklidněný a zarmoucený, se nakláněl kupředu a váhavě držel ruku na doktorově rameni.

V prvním okamžiku jsem si myslil, že doktorovi není dobře. V tom domnění jsem kvapně pokročil do pokoje, když vtom jsem se setkal s pohledem Uriášovým a hned jsem věděl, kolik uhodilo. Byl bych se vzdálil, ale doktor mi pokynul rukou, abych neodcházel, a já tedy v pokoji zůstal.

„V každém případě,“ podotkl Uriáš a zavrtěl svou nemotornou postavou, „snad abychom raději nechali dveře zavřené. Nemusíme to přece rozhlásit na celé město.“

Když dořekl, přešel po špičkách ke dveřím, které jsem nechal otevřené, a pečlivě je zavřel. Potom se zase vrátil a zaujal dřívější postoj. Jeho hlas i chování jevily s dotěrnou okázalostí horlivou útrpnost, ještě nesnesitelnější – alespoň pro mne – než jakékoli jiné chování, které by byl zvolil.

„Považoval jsem se za povinován, mladý pane Copperfield,“ řekl Uriáš, „upozornit doktora Stronga na to, o čem jsme spolu již mluvili. Ale vy jste mi patrně zcela neporozuměl, že?“

Počastoval jsem ho pohledem, ale žádnou jinou odpovědí a přistoupil jsem k svému laskavému starému učiteli a řekl mu několik slov, která jsem mínil jako slova útěchy a povzbuzení. Položil mi ruku na rameno, jak míval ve zvyku, dokud jsem byl ještě docela mladý klučina, ale šedivou hlavu nezdvihl.

„Jelikož jste mi neporozuměl, mladý pane Copperfield,“ pokračoval Uriáš týmž servilním tónem, „a jelikož tu jsme mezi přáteli, smím se snad osmělit k sprostnému poznamenání, že jsem si dovolil doktora Stronga upozornit na podivné počínání paní Strongové. Vměšovat se do něčeho tak nepříjemného se mi sice silně příčí, Copperfielde, to vás mohu ujistit, ale jak se věci ve skutečnosti mají, vpravdě se všichni zaplétáme do něčeho, co by vlastně nemělo být. To jsem měl na mysli tehdy, pane, když jste mým slovům neporozuměl.“

Když si dnes vzpomenu na jeho poťouchlý pohled, nestačím se divit, že jsem ho tenkrát nepopadl za límec a nepokusil se z něho vytřást duši.

„Domnívám se, že jsem se nevyjádřil dost jasně,“ pokračoval, „a vy rovněž ne. Zcela samozřejmě bychom se oba byli takové věci nejraděj i na hony vyhnuli. Nicméně však, posléze jsem se rozhodl promluvit jasné slovo a řekl jsem doktorovi Strongovi, že – pravil jste něco, pane?“

To platilo doktorovi, který právě zasténal. Připadalo mi, že by ten zvuk musil pohnout každým srdcem, ale na Uriášovo neměl účinek sebemenší.

„… řekl jsem doktorovi Strongovi,“ pokračoval, „že kdekomu je zřejmé, jak pan Maldon a ta roztomilá a příjemná dáma, choť doktora Stronga, jsou na sebe navzájem až přespříliš něžní. Věru že nadešel čas (jelikož jsme nyní všichni zapleteni do něčeho, co by vlastně nemělo být), kdy je doktoru Strongovi nezbytně dlužno říci, že to všechno bylo každému nad slunce jasnější, už než pan Maldon odjel do Indie. Pro nic jiného že pan Maldon nevyhledával záminky k návratu a ani pro nic jiného že sem ustavičně nedochází. Než jste přišel, pane, právě jsem svého pana kolegu zde,“ a obrátil se ke společníkovi, „vyzval, aby na své čestné slovo doktoru Strongovi řekl, zda a jak dávno byl už snad téhož mínění či ne. Nuže, pane Wickfield, prosím! Byl byste tak laskav a řekl nám to? Ano nebo ne, prosím? Nu, pane kolego!“

„Pro Boha živého, můj drahý doktore,“ pravil pan Wickfield a znovu položil doktorovi váhavě ruku na rameno, „nepřikládejte příliš velkou váhu jakémukoli podezření, které jsem snad míval.“

„Vida!“ zvolal Uriáš a potřásl hlavou. „To je věru smutné potvrzení, že? A od něho! Takového starého přítele! Ať do mě hrom, Copperfielde, jestli jsem ho neviděl stokrát a ne jen jednou, dokud jsem ještě nebyl nic než písař u něho v kanceláři, jak je celý nesvůj – víte celý pryč (a to se na něho jako na otce taky docela slušelo, já mu to věru zazlívat nemohu) z pomyšlení, že se slečna Agnes zaplétá do něčeho, co by vlastně nemělo být.“

„Můj drahý Strongu,“ pravil pan Wickfield rozechvělým hlasem, „můj dobrý příteli, nemusím vám vykládat, že má vada odjakživa byla hledat u každého vždycky jednu stěžejní pohnutku a všechny skutky soudit podle jednoho úzkého hlediska. Právě vinou tohoto omylu ve mně možná vyklíčily pochybnosti, pokud jsem jaké měl.“

„Vy jste pochybnosti měl, Wickfielde,“ řekl doktor, aniž zdvihl hlavu. „Vy jste pochybnosti měl.“

„Jen mluvte, pane kolego,“ ponoukl ho Uriáš.

„Jistě, jeden čas jsem pochybnosti měl,“ pravil pan Wickfield. „Ale – Bůh mi odpusť! – myslil jsem, že je máte i vy!“

„Ne, ne, ne!“ odpověděl doktor tónem propastně dojímavého žalu.

„Jeden čas jsem myslil,“ pravil pan Wickfield, „že si přejete poslat Maldona do ciziny proto, abyste tak dosáhl žádoucího odloučení.“

„Ne, ne, ne!“ odpověděl doktor. „Abych udělal své Anny radost, když se postarám o zaopatření jejího kamaráda z dětství. Jen proto.“

„To jsem poznal,“ pravil pan Wickfield. „Nemohl jsem o tom pochybovat, když jste mi to sám řekl. Ale myslil jsem – snažně vás prosím, abyste nezapomínal na úzké hledisko a výklad, jimiž jsem se tak zatvrzele prohřešoval – že v případě, kde je tak velký věkový rozdíl…“

„To je přece krásně řečeno, nemyslíte, mladý pane Copperfield?“ prohodil Uriáš s patolízalským, až urážlivým soucitem.

„… a dáma tak mladá a tak půvabná, mohly ji, byť vás měla v úctě i sebeopravdovější, k sňatku pohnout třebas jen hmotné zájmy. Nepřihlížím tu vůbec k nesčetným citům a okolnostem, které se mohly všechny vykládat jako polehčující. Pro Boha živého, nezapomínejte na to!“

„Jak šetrně řečeno!“ poznamenal Uriáš a potřásl hlavou.

„Posuzoval jsem ji vždycky pouze s jediného hlediska,“ pravil pan Wickfield, „ale při všem, co je vám drahé, můj starý příteli, naléhavě vás prosím, abyste uvážil, jaké hledisko to bylo! Chtě nechtě musím nyní přiznat, když jiné východisko není…“

„Není! Když to dospělo až sem, pane,“ ozval se Uriáš, „pak z toho jiné východisko, prosím, není!“

„… že jsem jí,“ pravil pan Wickfield a zadíval se bezmocným a nepřítomným pohledem na svého společníka, „že jsem jí nedůvěřoval a považoval ji za ženu s nedostatečným smyslem pro povinnosti, které k vám má; a že mi leckdy, musím-li už říci všechno, nebylo právě vhod, že s ní Agnes udržuje styky tak přátelské, že by mohla vidět to, co jsem viděl já nebo co jsem si ve své chorobné theorii namlouval, že vidím. Nikdy jsem se o tom nikomu slovem nezmínil. A nikdy jsem ani nechtěl, aby o tom někdo věděl. A třebaže je pro vás strašlivé to slyšet,“ pravil pan Wickfield celý zdrcený, „kdybyste věděl, jak strašlivé je pro mne to říkat, jistě byste se mnou měl soucit.“

V bezměrné dobrotě své povahy k němu doktor vztáhl ruku. Pan Wickfiel ji se skloněnou hlavou podržel chviličku ve své.

„Ba věru,“ vetřel se do jejich mlčení Uriáš a vtíral se do něho jako mořský úhoř dál, „tohle je věc pro každého krajně nepříjemná. Jelikož jsme však dospěli už tak daleko, měl bych si dovolit ještě poznámku, že Copperfield to pozoroval taky.“

Obořil jsem se na něho s otázkou, jak si troufá odvolávat se na mne!

„Ó! To je od vás velice hezké, Copperfielde,“ namítl mi Uriáš a zavlnil se od hlavy až k patě, „a všichni zde víme, jakou máte roztomilou povahu; ale dobře víte, že jste tu chvíli, kdy jsem s vámi onehdy večer mluvil, hned věděl, co myslím. Vy víte, že jste věděl, co myslím, Copperfielde, nezapírejte to! Zapíráte v nejlepším úmyslu, ale nedělejte to, Copperfielde!“

Viděl jsem, jak mírný pohled starého dobráka doktora na okamžik spočinul na mně, a cítil jsem, že se mi přiznání mých starých obav a vzpomínek zračí v obličeji příliš zřetelně, aby je bylo možno přehlédnout. Zuřit nemělo smysl. Čiň co čiň, odčinit jsem to nemohl. Řekni co řekni, odřeknout jsem to nemohl.

Znovu jsme se odmlčeli a setrvali jsme v mlčení, dokud doktor nevstal a několikrát nepřešel pokoj sem a tam. Potom se vrátil k místu, kde stálo jeho křeslo, podepřel se zezadu o lenoch, a zatím co si chvílemi s prostou upřímností – která mu podle mého názoru dělala větší čest než jakákoli přetvářka, k níž by se snad byl uchýlil – přikládal kapesník k očím, pravil:

„Velká vina tady leží na mně. Věřím, že obrovská vina tady leží na mně. Ženu, kterou chovám v srdci, jsem vystavil protivenstvím a utrhačnosti – říkám tomu utrhačnost, i když to byly jen myšlenky počaté a utajené v nejhlubším nitru kohokoli – jejichž terčem, nebýt mne, by se nikdy nebyla mohla stát.“

Uriáš Heep vydal zvuk, jako by popotáhl nosem. Myslím, aby vyjádřil svou účast.

„Jejichž terčem, nebýt mne,“ opakoval doktor, „by se moje Anny nikdy nebyla mohla stát. Jak víte, pánové, jsem už starý člověk – a dnes večer mi je, jako bych toho neměl na světě právě mnoho, pro co žít. Ale za věrnost a čest drahé dámy, která byla předmětem tohoto rozhovoru, dám život – vlastní život!“

Myslím, že ani sám vtělený vzor všeho rytířství, oživlý obraz nejsličnější a nejromantičtější postavy, jakou si kdy který malíř vysnil, by nebyl mohl tato slova pronést s důstojností důraznější a dojímavější, než to učinil ten prostý starý doktor.

„Nikterak však,“ pokračoval, „nehodlám popírat – a byl jsem snad v podvědomí do jisté míry hotov připustit i dříve – že jsem možná onu dámu nevědomky vlákal do nešťastného manželství. Jsem člověk zcela nezvyklý pozorovat; a nemohu tedy jinak než věřit, že pozorování několika lidí různého věku a stavu, jež všechna až tuze jasně vedou k jednomu a témuž závěru (a to tak přirozenému), jsou přesnější než můj vlastní postřeh.“

Jak jsem popsal už jinde, doktorovu laskavému chování k jeho mladé ženě jsem se obdivoval už často; ale úctyplná něha, kterou při každé zmínce o ní dával najevo tentokrát, a téměř posvátná vážnost, s níž od sebe zapuzoval i sebemenší pochybnost o její bezúhonnosti, ho v mých očích povznesla tak, že se to vymyká všemu popisu.

„Oženil jsem se s tou dámou,“ pravil doktor, „když byla ještě velmi mladičká. Vzal jsem si ji v době, kdy její charakter byl teprve tak tak dozrálý. Pokud a v čem vyvinutý byl, pokládal jsem se za šťastného, že se tak stalo mým vlivem. Znal jsem dobře jejího otce. Znal jsem dobře i ji. A pro všechny její krásné a ctnostné vlastnosti jsem ji učil, co jsem mohl. Jestliže jsem jí ublížil, jakože se obávám, že ano, když jsem využil (ale nikdy úmyslně) její vděčnosti a oddanosti, pak tu dámu z hloubi srdce prosím za odpuštění!“

Přešel přes pokoj, vrátil se zase na totéž místo a přidržoval se křečovitě křesla, při čemž se mu ruka samou opravdovostí chvěla stejně jako jeho zdušený hlas.

„Pokládal jsem se za jakési útočiště, jež ji ochrání před nebezpečími a výkyvy životních osudů. Namlouval jsem si, že i přes velký věkový rozdíl mezi námi bude se mnou žít bezstarostně a spokojeně. Nikdy jsem ze svých úvah nevylučoval pomyšlení na čas, kdy ji opustím opět volnou, stále ještě mladou a stále ještě krásnou, ale se soudností již vyzrálejší – ne, pánové, nikdy – na mou pravdu!“

Jeho všedně prostý zjev se zdál tou poctivou věrností a šlechetností přímo prozářený. Každé slovo, které vyřkl, mělo sílu, jakou by mu nebyla mohla dodat žádná jiná ctnost.

„Můj život s touto dámou byl velmi šťastný. Až do dnešního večera jsem měl nepřetržitě proč žehnat dni, kdy jsem na ní spáchal to velké bezpráví.“

Hlas, který mu při pronášení těchto slov vázl v hrdle stále víc a víc, se nakrátko odmlčel; potom doktor pokračoval:

„Když jsem se však už jednou ze sna probudil – byl jsem, ať už v tom či onom, věru ubohý snílek celý svůj život! – tu vidím, jak je přirozené, jestliže k dávnému kamarádovi a rostenci chová jisté lítostivé pocity. Že na něho pohlíží s jakousi nevinnou lítostí, s jakýmsi bezúhonným pomyšlením na to, co mohlo být, nebýt mne, to je, jak se obávám, až příliš pravdivé. Mnohé, co jsem viděl, ale čeho jsem nedbal, mi v čase této poslední krušné hodiny opět vytanulo v mysli v novém světle. Ale kromě toho, pánové, se jméno té drahé dámy nesmí uvádět v pochybnost ani jediným slůvkem, ani jediným hlesem!“

Na krátký okamžik mu oči zaplály a hlas zněl pevně, na krátký okamžik se pak znovu odmlčel. Potom pokračoval zase jako předtím:

„Nezbývá mi nic jiného, než abych vědomí, že jsem to celé neštěstí zavinil já, snášel tak pokorně, jak jen mohu. Ona, ona má právo něco vytýkat, nikoli já. Mně připadá povinnost, abych její počínání uchránil před mylným výkladem, krutě mylným výkladem, kterému se nedokázali vyhnout ani mí přátelé. Čím víc budeme žít v ústraní, tím lépe budu té povinnosti činit zadost. A až přijde čas – kéž by přišel brzy, zlíbí-li se tak milostivému Bohu! – kdy ji má smrt vysvobodí z pout, zavřu oči před její počestnou tváří s bezmeznou důvěrou a láskou a zanechám ji, pak už bez zármutku, šťastnějším a jasnějším dnům.“

Ani jsem ho neviděl pro slzy, které mi do očí vehnala jeho dobrota a vážná opravdovost, jež tolik krášlila neskonalá prostota jeho chování a jež zas tolik krášlily ji. Poodešel již ke dveřím, když ještě dodal:

„Odhalil jsem vám své srdce, pánové. Jsem přesvědčen, že na ně budete mít ohled. O čem jsme tu dnes hovořili, o tom se už víckrát hovořit nebude. Wickfielde, nabídněte mi rámě starého přítele a doveďte mě nahoru!“

Pan Wickfield k němu kvapně přistoupil. Nepromluvili spolu ani jediné slovo, když zvolna odcházeli z pokoje, a Uriáš se za nimi díval.

„Nu, mladý pane Copperfield!“ řekl Uriáš a obrátil se schlíple ke mně. „Nedopadlo to vlastně docela tak, jak by se bylo dalo čekat, protože ten starý učený pán – věru znamenitý člověk! – je slepý jako krtek, ale tahle rodina je už z cesty, doufám!“

V tu chvíli mi stačilo jenom slyšet zvuk jeho hlasu, aby ve mně vzplanul hněv tak zuřivý, jaký jsem ještě v životě nepocítil ani do té doby, ani nikdy později.

„Vy bídáku,“ vyhrkl jsem, „jak si to představujete, že mě zatahujete do svých pletich? Jak se to opovažujete, tady před chvílí se mě dovolávat, vy zrádný ničemo, jako bychom o tom byli kdy spolu hovořili?“

Jak jsme tak stáli čelem proti sobě, viděl jsem v poťouchlém výraze škodolibé radosti na jeho tváři zcela jasně to, co jsem beztak již zcela jasně věděl – že mi totiž vnutil svou důvěru výslovně jen proto, aby mě zkrušil zármutkem, a že mi právě v téhle věci úmyslně nastražil léčku. To bylo víc, než jsem mohl snést. Celá jeho protáhlá a vpadlá tvář se mi zrovna nabízela – a vyťal jsem mu políček s takovou silou a prudkostí, že mě až štípaly prsty, jako bych si je byl spálil.

Sevřel mi tu ruku v prstech a v tom semknutí jsme stáli proti sobě a hleděli si do očí. Stáli jsme tak dlouhou chvíli; dost dlouhou, abych mohl pozorovat, jak se bílé otisky mých prstů v temné červeni jeho tváře rozplývají a zanechávají po sobě červeň ještě temnější.

„Copperfielde,“ řekl konečně sípavým hlasem, „rozloučil jste se snad s rozumem?“

„Rozloučil jsem se s vámi!“ odpověděl jsem a vyškubl jsem ruku z jeho sevření. „Od téhle chvíle vás nechci znát, vy hyeno!“

„Že ne?“ řekl a položil si ruku na tvář, jak ho k tomu nutila bolest. „Možná, že se tomu nebudete s to vyhnout. Ale není to od vás vlastně nevděk?“

„Dost často jsem vám už ukázal, že si vás hnusím,“ odpověděl jsem. „A že tomu tak je, to jsem vám právě teď ukázal ještě jasněji. Proč bych se měl děsit, že všem kolem sebe děláte pořád jen to nejhorší, co umíte? Co jiného vůbec kdy děláte?“

Porozuměl dokonale této narážce na ohledy, které mě až do té doby při styku s ním krotily. Nepochybuji skorem vůbec, že bych se nebyl dal strhnout ani k té ráně, ani k té narážce, kdyby mi Agnes právě týž večer nebyla dala své ujištění. Ale na tom vlastně nezáleží.

Nastala další dlouhá pomlka. Jak se na mne díval, zdálo se, jako by jeho panenky měnily barvu na kdejaký odstín, který dovede oči zhyzdit.

„Copperfielde,“ řekl a sňal si ruku s tváře, „stavěl jste se proti mně vždycky. Vím, že jste v domě pana Wickfielda býval vždycky proti mně.“

„Myslet si můžete, co chcete,“ odsekl jsem, ještě stále vztekem bez sebe. „Jestli to není pravda, tím spíš vám to sedí.“

„A přece jsem vás vždycky měl rád, Copperfielde!“ odpověděl mi.

Neuznal jsem ho za hodna odpovědi, popadl jsem klobouk a zamířil jsem ven s úmyslem jít si lehnout, když vtom mě Uriáš dohonil a zastoupil mi dveře.

„Copperfielde,“ řekl, „k hádce musejí být vždycky dva. A já tím druhým nebudu.“

„Můžete si táhnout ke všem ďasům!“ odsekl jsem.

„Neříkejte to!“ odpověděl. „Vím, že vás to pak bude mrzet. Jak si můžete přede mnou tak zadávat a ukazovat se mi s tak špatné stránky? Ale já vám odpouštím.“

„Vy mi odpouštíte!“ opakoval jsem s opovržením.

„Ano, odpouštím; a co proti tomu můžete dělat?“ řekl na to Uriáš. „Když člověk pováží, že si zamanete napadnout mne, který byl odjakživa vaším přítelem! Ale k hádce musejí být vždycky dva a já tím druhým nebudu. Zůstanu vaším přítelem i proti vaší vůli. Teď tedy víte, co můžete čekat.“

Nutnost vést tento dialog (Uriášův part tempem velmi pomalým a můj velmi rychlým) dost tlumeně, abychom v tak nepříležitou hodinu nevyburcovali celý dům ze spaní, sice k zlepšení mé nálady zrovna nepřispívala, ale přesto začalo mé hněvivé rozčilení ochládat. Řekl jsem mu pouze, že od něho neočekávám nic jiného, než co jsem od něho očekával vždycky a čeho jsem se dosud také vždycky dočkal, otevřel jsem prudce dveře, až jsem ho přitiskl ke zdi, jako by byl nějaký obrovský ořech, vložený tam k rozlousknutí, a vyšel jsem z domu. Ale ani Uriáš nespal v doktorově domě, nýbrž v matčině bytě, a neušel jsem ještě víc než několik set kroků, když mě dohonil.

„Dobře víte, Copperfielde,“ řekl mi do ucha (neobrátil jsem k němu hlavu), „že váš postoj je naprosto pochybený,“ – vědomí, že to je pravda, jitřilo mou zlost ještě víc – „že z tohohle hrdinský kousek udělat nemůžete a že se ani nemůžete ubránit, abych vám odpustil. Nehodlám se o tom zmínit ani matce, ani nikomu jinému. Rozhodl jsem se, že vám odpustím. Ale opravdu se divím, že jste mohl vztáhnout ruku na člověka, o němž víte, jaký je sprostný!“

Připadal jsem si div ne tak přízemní jako on. Znal mě lépe, než jsem se znal sám. Kdyby mi byl paríroval nebo kdyby mě byl nepokrytě dráždil, byla by to pro mne bývala úleva a zadostučinění; ale takhle mě položil na slabý ohníček, na němž jsem se v mukách smažil polovinu noci.

Když jsem ráno vyšel ven, vyzváněli právě na ranní a Uriáš se procházel s matkou po ulici. Oslovil mě, jako by se nechumelilo, a já nemohl udělat nic jiného než mu odpovědět. Udeřil jsem ho myslím dost prudce, aby ho z té rány rozbolely zuby. Alespoň měl tvář ovázanou černým hedvábným šátkem, který spolu s kloboukem, naraženým přes něj, rozhodně k zlepšení jeho zjevu nepřispíval. Slyšel jsem, že v pondělí ráno jel do Londýna k zubnímu lékaři a dal si vytrhnout zub. Doufám, že to bylo dvojče.

Doktor oznámil, že mu není docela dobře, a po celý zbytek návštěvy Wickfieldových zůstával větší část dne o samotě. Agnes a její otec byli už týden pryč, než jsme s doktorem znovu zahájili obvyklou práci. Den před tím, než jsme opět začali, mi doktor vlastnoručně odevzdal složený, ale nezapečetěný dopis. Byl to dopis pro mne a doktor mi v něm stručnými a vlídnými slovy kladl na srdce, abych se o předmětu tehdejšího večerního hovoru nikdy nikomu nezmiňoval. Svěřil jsem se s tím už sice tetě, ale jinak nikomu jinému. Nebyla to věc, o níž bych mohl hovořit s Agnes, a Agnes určitě neměla ani sebemenší tušení, co se zběhlo.

Měl jsem přesvědčivý dojem, že tehdy nic netušila ani paní Strongová. Uplynulo několik neděl, než jsem na ní zpozoroval slabounké známky nějaké změny. Doléhala na ni pomalu – jako se blíží mrak, když nevane vítr. Zprvu se zdálo, že ji udivuje soucitná něha, s níž k ní doktor mluví, a pak jeho přání, že by si k sobě měla vzít matku a zpestřit si tak nudnou jednotvárnost denního života. Často, když jsme s doktorem pracovali a ona seděla s námi v pokoji, jsem ji viděl ustat v tom, čím se právě zabývala, a zadívat se na něho s oním výrazem, který mi tak utkvěl v paměti. Později jsem ji občas zahlédl vstát a s očima zalitýma slzami odejít z pokoje. Ponenáhlu se na její krásu snášel nešťastný stín a každým dnem temněl. Tehdy už byla paní Marklehamová řádnou obyvatelkou domku, ale jen mluvila a mluvila a nic neviděla.

Zároveň s tím, jak tato změna téměř nepozorovaně doléhala na Anny, kdysi skutečné sluníčko doktorova domu, ještě víc vážněl a zjevem stárl i doktor, ale milá vlídnost jeho povahy, mírná laskavost v chování i jeho dobrotivá starostlivost o ni, bylo-li u nich nějaké stupňování vůbec možné, se ještě stupňovaly. Viděl jsem jednou, a to časně ráno v den jejích narozenin, když si přišla sednout k oknu, zatím co jsme s doktorem pracovali (což činila vždycky, ale poslední dobou začala přicházet s bázlivým a nejistým výrazem, který mi připadal hluboce dojemný), jak k ní doktor přistoupil, vzal jí hlavu za skráně do dlaní, políbil ji na čelo a v přílišném dojetí, aby mohl zůstat, chvatně odešel z pokoje. Viděl jsem, jak ona zůstala stát na místě, kde ji zanechal, jako socha; a jak potom sklopila hlavu, sepjala ruce a rozplakala se, nedovedu ani vyjádřit, jak usedavě.

Po té příhodě jsem míval občas pocit, že by ráda něco řekla – třebas i mně ve chvílích, kdy jsme spolu v pokoji osaměli. Ale nikdy nevyřkla ani slovo. Doktor ustavičně sypal z rukávu nové a nové návrhy, jak a kde by se mohla s matkou rozptýlit nějakou zábavou mimo dům, a paní Marklehamová, která měla zábavy velice ráda a nad vším ostatním velice snadno ohrnovala nos, přistupovala na jeho návrhy s nesmírnou ochotou a nešetřila hlučnou chválou. Ale Anny, nešťastná a jako bez ducha, pouze chodila, kam ji matka zavedla, a zdálo se, že vůbec o nic nemá zájem.

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslit. Nevěděla to ani teta, která musila ve své nejistotě prochodit – na několikrát – snad sto mil. Ze všeho nejpodivnější však bylo to, že jediná skutečná úleva, která pronikla do tajných sfér tohoto rodinného rozladění, tam pronikla v osobě pana Dicka.

Co si o celé té věci myslil nebo co vypozoroval, nejsem s to vysvětlit stejně tak, jako by patrně on nebýval s to s vysvětlením mi pomoci. Ale jak jsem už vypsal v líčení svých studentských let, jeho posvátná úcta k doktorovi byla bezmezná; a každá opravdová oddanost, i když jde pouze o příchylnost některého z nižších živočichů k člověku, se vyznačuje nesmírně jemným postřehem, jejž nepředčí ani sebebystřejší soudnost. A přímo tomuto páně Dickovu mozku srdce, smím-li to tak nazvat, svitl nějaký zářivý paprsek pravdy.

S hrdostí se totiž znovu uvázal ve své výsadní právo a mnohou hodinu prázdně prochodil s doktorem po zahradě sem a tam, stejně jako se s ním kdysi procházíval sem a tam po „Doktorově promenádě“ v Canterbury. Ale jakmile došlo v doktorově domě k napětí, hned tomuto promenování zasvětil všechen volný čas (a vstával dokonce časněji, aby ho prodloužil). Jestliže dříve neznal větší štěstí, než když mu doktor četl z toho zázračného díla, svého Slovníku, byl nyní doslova nešťastný, dokud doktor nevytáhl kus slovníku z kapsy a nezačal mu číst. Když jsme se s doktorem zabývali prací, vzal si teď pan Dick do zvyku provázet po zahradě paní Strongovou a pomáhat jí s ošetřováním jejích oblíbených květin nebo s pletím záhonů. Myslím, že zřídka kdy promluvil za hodinu víc než deset slov, ale jeho mlčenlivý zájem a hloubavý výraz vyvolal v srdci obou manželů okamžitou odezvu – jeden o druhém věděli, že mají pana Dicka rádi a pan Dick že oba miluje; a tak se stal něčím, čím nemohl být nikdo jiný – pojítkem mezi nimi.

Když na něho pomyslím, jak si s tou neproniknutelně moudrou tváří vykračuje vedle doktora sem a tam a s nadšením poslouchá kanonádu krkolomných slov ze slovníku; když na něho pomyslím, jak vláčí obrovské zahradnické konve za Anny, jak s rukavicemi jako neforemnými tlapami klečí u záhonu a trpělivě se piplá s nimravou prací mezi malinkatými lístečky, jak vším, co dělá, vyjadřuje lépe, než by to dokázal vyjádřit kterýkoli filosof, útlocitnou touhu být jí přítelem a jak každičkou dírečkou kropicí konve chrlí déšť porozumění, důvěřivosti a lásky; když na něho pomyslím, jak v té lepší půli své mysli, v níž každé neštěstí nacházelo odezvu, nikdy nebloudil a jak nikdy do doktorovy zahrady nepřivedl nebohého krále Karla, jak ve své vděčné službě nikdy neochabl a jak se nikdy neodchýlil od vědomí, že někde něco neklape, ani od přání to napravit – tu se za svou tehdejší vědomost, že nemá docela zdravý rozum, opravdu málem stydím, uvážím-li vrcholný výsledek, jehož jsem s rozumem svým dosáhl já.

„Nikdo jiný neví, Trote, co v tom člověku vězí, jenom já!“ říkávala teta hrdě, když jsme o tom spolu hovořili. „Dick se ještě jednou vyznamená!“

Ale dříve než tuto kapitolu uzavřu, musím se zmínit ještě o jedné jiné věci. V době, kdy v doktorově domě dosud dleli na návštěvě Wickfieldovi, jsem pozoroval, že listonoš nosí každé ráno dva tři dopisy pro Uriáše Heepa, který zůstal v Highgatu, dokud se na zpáteční cestu nevydali i ostatní, protože kancelář měla právě okurkovou sezónu; a že to jsou vesměs dopisy, adresované úředním stylem rukou pana Micawbera, který si teď osvojil vypsané kancelářské písmo. Podle těchto nepatrných známek jsem soudil, a to s potěšením, že si pan Micawber vede dobře, a zažil jsem proto značné překvapení, když jsem asi tou dobou dostal od jeho roztomilé manželky následující dopis:

Canterbury, pondělí večer

Není pochyby, že se budete divit, můj drahý pane Copperfielde, že dostáváte tento dopis. Ještě víc Vás udiví jeho obsah. A ještě víc Vás udiví moje výhrada, kterou si Vám dovoluji uložit, abyste ho totiž bezpodmínečně zachoval v tajnosti. Ale potřebuji ulevit svým citům co manželky a matky, a protože se nechci radit se svou rodinou (která je citům pana Micawbera beztak již protivná), neznám nikoho vhodnějšího, koho bych mohla požádat o radu, než svého přítele a bývalého podnájemníka.

Snad jste vypozoroval, můj drahý pane Copperfielde, že mezi mnou a panem Micawberem (kterého nikdy neopustím) vládl odjakživa duch vzájemné důvěry. Možná, že pan Micawber tu a tam vystavil nějakou směnku, aniž se dříve se mnou poradil, nebo že mě uvedl v omyl co do lhůty, kdy bude ten finanční závazek splatný. Takové případy skutečně byly. Ale celkem vzato nemíval pan Micawber před náručí lásky – tím myslím jeho choť – žádná tajemství a každý večer, když jsme ulehli k spánku, mi vypověděl všechny události dne.

Jistě si dovedete představit, můj drahý pane Copperfielde, jak palčivě bolestné musí moje city být, když Vám sdělím, že se pan Micawber od základu změnil. Je zdrželivý. Tajnůstkaří. Jeho denní život je pro druha jeho radostí i žalostí – tím opět myslím jeho choť – úplným tajemstvím, a kdybych Vás ujistila, že o něm kromě vědomí, že ho tráví od rána do večera v kanceláři, vím méně, než vím o muži na měsíci, o němž dětičky s prázdnými hlavami do omrzení brebentí nicotnou báchorku o harfě a podobných věcech, použila bych pouze běžného, otřelého výmyslu, abych vyjádřila holý fakt.

Ale to není všechno. Pan Micawber je mrzutý. Pan Micawber je přísný. Pan Micawber se odcizil našemu prvorozenému i nejstarší dcerušce, není už hrdý na svoje dvojčátka, ba hledí s chladem v oku i na neviňoučkého cizinečka, který rozmnožil řady našeho rodinného kruhu jako poslední. Finanční prostředky ke krytí našich výdajů, stlačených až na nejnutnější groš, lze od něho obdržet jen s velkou námahou, někdy dokonce i za jeho strašlivých vyhrůžek, že se sebou skoncuje (jeho vlastní slova). A jakékoli vysvětlení tohoto jednání, které mě dohání k zoufalství, neúprosně odmítá.

Těžko se to snáší. Rve to srdce. Víte, jak chabé jsou mé schopnosti, a jestliže mi s tím vědomím poradíte, jak byste myslil, že bych jich mohla u problému tak nezvyklého nejlépe využít, připojíte další přátelský počin k tolika ostatním, jimiž jste si mě již zavázal vděkem. Se srdečnými pozdravy od dětí a s úsměvem od blaženě nevědomého cizinečka jsem, drahý pane Copperfielde,

Vaše sklíčená

Ema Micawberová

Necítil jsem se dost v právu doporučit vdané ženě tak zkušené, jako byla paní Micawberová, nic jiného, než aby se snažila opět získat pana Micawbera trpělivostí a vlídností (což jsem věděl, že podnikne tak jako tak), ale její dopis mě přiměl, abych se nad panem Micawberem pořádně zamyslil.

43. Druhé ohlédnutí do minulosti

Dovolte, abych se opět jednou pozastavil nad pamětihodným obdobím svého života. Dovolte, abych postál stranou a popatřil na mlhavý průvod, v němž přede mnou vidiny oněch dnů defilují a provázejí můj vlastní stín.

Uplývají týdny, měsíce, roční doby. Připadají mi sotva delší než letní den a zimní večer. Hle, nyní tu je občina, po níž se procházím s Dorou: je v jednom květu, pláň třpytného zlata. A hned zas neviděný vřes leží v hromádkách a trsech pod sněhovou pokrývkou. V jediném okamžiku se řeka, která protéká našimi nedělními procházkami, leskle mihotá v letním slunci, čeří v zimním větru nebo válí po hladině kupy ledových ker. Rychleji, než se kdy která řeka hnala k moři, vzplane jasem, ztemní a uběhne pryč.

V domě obou drobných, ptáčkům podobných dam se nezměnila ani nitka. Hodiny tikají nad krbem, tlakoměr visí v síni. Ani hodiny, ani tlakoměr neukazují nikdy správně, ale my jim zbožně věříme.

Podle zákona jsem dospěl v muže. Dosáhl jsem důstojenství dvaceti a jednoho roku. Je to však jakési důstojenství leckomu někdy neočekávaně vnucené. Podívejme se, co jsem do té doby dokázal.

To nespoutané tajemství těsnopisu jsem zkrotil. Mám z něho slušný příjem. Pro svou zběhlost ve všem, co se k tomuto umění vztahuje, se těším velké vážnosti a ve společnosti jedenácti dalších zapisuji parlamentní debaty jakožto zpravodaj jedněch ranních novin. Večer co večer zaznamenávám předpovědi, které se nikdy neuskuteční, ujišťování a sliby, které se nikdy nesplní, výklady a vysvětlení, které nemají jiný účel než mást pojmy. Topím se po krk ve slovech. Britannie, ta nešťastná žena, leží stále přede mnou jako kuře, připravené na pekáč – skrz naskrz prošpikovaná zdeúředními pery a na rukou i na nohou svázaná zdeúředním provázkem. Vidím dost hluboko do zákulisí, abych znal hodnotu politického života. Jsem po té stránce hotový pohan a nikdo mě jaktěživo na víru neobrátí.

Můj milý Traddles se v témž oboru pokoušel o štěstí také, ale Traddlesovi podobné věci prostě neleží. Nedá si tím nezdarem svou dobrou náladu ani v nejmenším pokazit a připomíná mi, že se odjakživa považoval za trochu těžkopádného, příležitostně pracuje pro tytéž noviny co já a sbírá fakta o nezáživných thematech, jež pak rozvádějí a přikrašlují mozky vynalézavější. Má už advokátský diplom a s obdivuhodnou pílí a sebezapíráním si pracně naškudlil dalších sto liber na vklad realitnímu notáři, do jehož kanceláře dochází. Když dostal jmenování, spotřebovala se spousta notně silného portského, a uvážíme-li výši účtu, skorem bych řekl, že na tom Inner Temple musel vydělat.

Měl jsem úspěch ještě v něčem jiném. S rukou strachem roztřesenou jsem se pustil do spisování. Napsal jsem potají nějakou maličkost a poslal ji do jednoho časopisu a v tom časopise také vyšla. Od té doby jsem si troufal napsat již hezkou řádku všelijakých drobností. Teď už za ně dostávám pravidelně zaplaceno. Celkem vzato se mi daří znamenitě; když počítám své příjmy na prstech levé ruky, přejdu přes tři prsty a na čtvrtém se zastavím u prostředního kloubu.

Přestěhovali jsme se z Buckingham Streetu do pěkného malého domku velmi blízko toho, který jsem si byl prohlédnout v prvním návalu pracovní horlivosti. Ale teta (která svůj domek v Doveru velmi výhodně prodala), nehodlá u mne zůstat, nýbrž zamýšlí se odstěhovat do ještě menšího domku hned vedle. Cože to věští? Mou ženitbu? Ano!

Ano! Mám před svatbou, budu si brát Doru! Slečna Lavinie a slečna Klarissa nám daly svolení; a jestli kdo kdy viděl kanárky vzrušené, ony vzrušené jsou. Slečna Lavinie, která se z vlastního pověření ujala vrchního dozoru nad garderobou mého miláčka, ustavičně vystřihuje z hnědého balicího papíru kyrysy a rozchází se v názorech s velmi slušným mladým mužem s dlouhou štůčkou a dřevěným krejčovským loktem pod paždí. Švadlena, s ňadry stále probodenými navlečenou jehlou, je v domě na stravu i na byt a mně připadá, že ať jí, ať pije, ať spí, nikdy náprstek s prstu nesundá. Dělají z mé nejdražší krejčovskou pannu. Ustavičně pro ni posílají, aby přišla to či ono ozkoušet. Nemůžeme spolu večer šťastně posedět ani pět minut, aby na dveře nezaklepala nějaká dotěrná ženská a nevolala: „Nemohla byste, slečno Doro, laskavě zaskočit na chviličku nahoru?“

Slečna Klarissa a moje teta vymetají celý Londýn a shánějí nábytek a zařízení, které pak musím chodit s Dorou obhlížet, udělaly by lépe, kdyby bez této ceremonie naší prohlídky všechny ty věci koupily rovnou, protože když se jdeme podívat na kuchyňskou mřížku před ohniště a rošt na maso, Dora se místo toho dívá na čínskou boudičku pro Cika, která má na střeše plno zvonečků, a vezme raději tu. A když jsme ji už koupili, trvá dlouhou dobu, než si Cik na nové obydlí zvykne, protože kdykoli leze dovnitř nebo ven, vždycky všechny zvonečky rozhoupá a je na smrt vyděšený.

Přijíždí Peggotka, aby nabídla pomocnou ruku, a hned se vrhá do práce. Její pole působnosti, jak se zdá, je kdeco ustavičně znovu a znovu čistit. Drhne všechno, co se drhnout dá, až se to od nepřetržitého dření leskne jako její poctivá tvář. A v té době začínám vídat jejího osamělého bratra, jak v noci bloumá tmavými ulicemi a při chůzi pátravě hledí do bludných tváří. Nikdy na něho v takovou chvíli nepromluvím. Když se jeho vážná postava tak plouží dál a dál, vím až tuze dobře, co hledá a čeho se hrozí.

Je po poledni, jsem v Sudích dvorech – kam dosud občas zajdu, aby se neřeklo, když mám čas – a přichází za mnou Traddles. Proč se jen tváří tak důležitě? Mé jinošské denní snění se má splnit. Půjdu si s ním dát vystavit povolení k sňatku.

Na svůj obrovský význam to je listina věru nepatrná; leží na mém stole a Traddles si ji hloubavě prohlíží napůl s obdivem, napůl s posvátným úžasem. Hle, zde jsou na ní v té sladké, dávno vysněné spojitosti vedle sebe jména David Copperfield a Dora Spenlowová; a zde v rohu je otcovsky starostlivá instituce – Kolkový úřad, který má tak dobrotivý zájem o rozmanité události lidského života – a shlíží na naše spojení; a hle, tu sám arcibiskup canterburský svolává na naše hlavy tištěné požehnání a dělá to tak lacino, jak se v mezích možnosti dá vůbec očekávat.

Přesto žiji ve snu, v opojeném, blaženém, kolotavém snu. Nemohu uvěřit, že se to vůbec kdy stane, a na druhé straně zas nemohu jinak než věřit, že každý chodec, s nímž se na ulici potkám, prostě musí mít takové či onaké tušení, že popozítří mám svatbu. Když jdu složit přísežné prohlášení, biskupský justiciár mě zná a odbude se mnou všechno tak hladce, jako by mezi námi bylo nějaké zednářské dorozumění 190&. Traddles je u toho vůbec zbytečný, ale přisluhuje jako můj pomocník pro všechno.

[&190 zednářské dorozumění – narážka na kosmopolitní tajnou společnost t. zv. Svobodných zednářů, která vznikla na počátku 18. století v Anglii a měla zajistit a rozšířit moc buržoasie po světě. Její členové měli tajná dorozumívací znamení a byli povinni navzájem si bezvýhradně pomáhat.]

„Až sem přijdeš příště, milý kamaráde,“ říkám Traddlesovi, „doufám, že to bude za týmž účelem jako dnes, ale pro tebe osobně. A doufám, že to bude brzo.“

„Děkuji ti za ta pěkná přání, můj drahý Copperfielde,“ odpovídá. „Já v to doufám taky. Je věru potěšením vědět, že na mne počká, jak dlouho bude zapotřebí, a že to je opravdu nejmilejší děvče…“

„Kdy jí máš přijít naproti k dostavníku?“ ptám se.

„V sedm,“ odpovídá Traddles a dívá se na prosté staré stříbrné hodinky – tytéž hodinky, z nichž kdysi ve škole vyndal kolečko, aby si udělal vodní větrníček. „Tou dobou taky asi přijede slečna Wickfieldová, ne?“

„To je trochu brzy. Ta přijede až v půl deváté.“

„Ujišťuji tě, chlapče drahý,“ říká Traddles, „že mám skorem takovou radost, jako kdybych měl před svatbou sám, když pomyslím, že tvoje známost spěje k takovému šťastnému konci! A vaše srdečné přátelství a laskavost, projevená přáním, aby se Sofi té radostné slavnosti osobně zúčastnila, i pozváním, aby spolu se slečnou Wickfieldovou šla za družičku, si vskutku vynucuje mé nejvřelejší díky. Plně si to uvědomuji.“

Slyším ho a tisknu si s ním ruce a pak si povídáme a jdeme a obědváme a tak dál – ale nevěřím tomu. Nic není skutečné.

V očekávanou hodinu se v domě Dořiných tet objeví Sofi. Má úžasně příjemnou tvář – ne sice vysloveně krásnou, ale nadobyčej roztomilou – a je to jedno z nejvýš přívětivých, nelíčených, upřímných a půvabných stvoření, jaké jsem kdy viděl. Traddles nám ji s velkou pýchou představuje, a když mu v koutě pokoje blahopřeji k jeho vkusu, mne si ruce, podle hodin přesně celých deset minut, zatím co se mu každý jednotlivý vlas ježí, div mu nevyleze z hlavy.

Přivedl jsem Agnes od canterburského dostavníku a její radostná a krásná tvář se ocitá v našem kruhu po druhé. Agnes má v Traddlesovi velké zalíbení a je to věru nádherná podívaná je vidět, jak se spolu setkávají, a pozorovat Traddlesovu radostnou pýchu, když jejímu přátelství doporučuje a svěřuje nejmilejší děvče na světě.

A přece tomu dosud nevěřím! Prožíváme rozkošný večer a jsme na vrcholu štěstí – ale já tomu nevěřím dosud! Nemohu se vzpamatovat. Nemohu své štěstí vychutnávat současně s tím, jak je zažívám. Jsem v jakémsi omámeném a rozdrážděném citovém rozpoložení, jako bych byl před týdnem či dvěma časně ráno vstal a od té doby ještě postel neviděl. Nemohu si ujasnit, kdy bylo včera. Připadá mi, že nosím sňatkové povolení v kapse už celé měsíce.

Stejně tak i příští den, když si všichni pohromadě jdeme prohlédnout dům – náš dům – Dořin a můj – nejsem vůbec s to vidět v sobě jeho pána. Připadá mi, že tam jsem s dovolením kohosi jiného. Napolo očekávám, že co chvíli se jeho skutečný majitel vrátí domů a řekne, jak ho těší, že mě vidí. Takový krásný domeček to je! Všechno se v něm třpytí novotou, květy na kobercích vypadají, jako by je právě natrhal, a zelené lístečky na tapetách, jako by právě vyrašily; neposkvrněné mušelínové záclony jsou padlý sníh a růžově čalouněný nábytek jako by se rděl a Dořin zahradní širák s modrou stuhou – jak bych si zrovna tuhle chvíli nevzpomněl, jak jsem po ní blouznil, když jsem ji v jiném, podobném kloboučku viděl prvně! – už visí na vlastním věšáčku; pouzdro s kytarou, jež stojí na knoflíkách v koutě, je s domkem zřejmě už srostlé a ta Cikova pagoda, která je na naši domácnost příliš velká a přes kterou kdekdo klopýtá!

Další šťastný večer, navlas stejně neskutečný jako všechno ostatní, a před odchodem vklouznu tiše do známého pokoje. Ale Dora tam není. Myslím si, že to věčné zkoušení šatů patrně ještě neskončilo. Slečna Lavinie mrkne očičkem do dveří a s tajuplným výrazem mi říká, že Dora přijde hned, nebude to trvat dlouho. Nicméně jí to dlouho trvá, ale konečně přece jen slyším za dveřmi šustot a někdo klepe.

Říkám: „Dále!“, ale ten někdo klepe znovu.

Jdu otevřít s podivem, kdo to asi je, a tu se střetávám s dvojicí rozzářených očí a ruměnou tvářičkou; jsou to Dořiny oči a Dořina tvářička a slečna Lavinie ji oblékla do zítřejších šatů, kloboučku a všeho ostatního, aby se mi ukázala. Přivinu si svou drahou ženušku na srdce a slečna Lavinie slabounce vypískne, protože pomačkám Doře klobouček, a Dora se směje a pláče zároveň, když vidí, jak se mi líbí. A já tomu věřím ještě méně než kdy jindy.

„Myslíš, že jsou hezké, Doudy?“ ptá se Dora.

Hezké?! To bych myslel!

„A víš docela jistě, že mě máš strašně rád?“ ptá se Dora.

V tom námětu se skrývá tak velké nebezpečí pro klobouček, že slečna Lavinie znovu slabounce vypískne a vyprošuje si, abych přece chápal, že se Dora přišla pouze ukázat a že se jí za žádnou cenu nesmím dotýkat. A Dora tedy stojí v rozkošných rozpacích minutu či dvě, abych se jí mohl obdivovat, a potom si sundá klobouček – jak přirozeně bez něho vypadá! – a s kloboučkem v ruce vybíhá z pokoje. Za chvíli přihopká tanečním krokem zase dolů, už v obvyklých všedních šatech vyptává se Cika, jestli opravdu budu mít krásnou ženušku a jestli se na ni nehněvá, že se vdává, a potom si kleká a uprošuje ho, aby zapanáčkoval na kuchařské knize – ještě naposledy, dokud je svobodná.

Odcházím domů a věřím tomu všemu čím dál tím méně; noclehuji v bytě, který jsem si opatřil v těsném sousedství, a ráno vstávám velmi časně, abych napřed ještě zajel na highgateskou silnici pro tetu.

V životě jsem ještě tetu neviděl v takové nádheře. Má na sobě hedvábnou, levandulově fialovou robu, na hlavě bílý klobouk a vypadá prostě úžasně. Janeta ji nastrojila a čeká jen proto, aby mě viděla. Peggotka je hotova, jen odejít do kostela, kde hodlá obřadu přihlížet s kruchty. Pan Dick, který má mého miláčka vyvdat a u oltáře mi ho odevzdat, si dal nakadeřit vlasy. Traddles, který ke mně podle úmluvy přisedl u mýta, skýtá oslnivou podívanou na kombinaci barvy krémové s bleděmodrou; a jak Traddles, tak i pan Dick působí celkovým dojmem, že jsou samá rukavice.

Není pochyby, vidím to jen proto, poněvadž vím, že to tak je; ale jsem jako ztracený a zdá se mi, že nevidím nic. Také ničemu, praničemu nevěřím. Ale když projíždíme v otevřeném kočáře ulicemi, je pro mne tato fatamorganická svatba přesto natolik skutečná, že ve mně budí jakýsi užaslý soucit s nešťastníky, kteří s ní nemají nic společného, nýbrž vymetají krámy nebo kráčejí za svým denním zaměstnáním.

Celou cestu mě teta drží za ruku. Když zastavíme kousek od kostela, abychom vyložili Peggotku, která se s námi vezla na kozlíku, teta mi ruku stiskne a políbí mě.

„Dej ti Bůh požehnání, Trote! Nemohla bych tě mít raději, kdybys byl můj vlastní syn. Od rána dnes myslím na to ubohé drahé děcko, tvou matku!“

„Já taky. A na všechno, zač vděčím vám, drahá teto.“

„Mlč, dítě!“ řekne teta, s překypělou vřelostí podává ruku Traddlesovi a ten zas podá ruku panu Dickovi, ten zas podá ruku mně, já zas podám ruku Traddlesovi a vtom se ocitáme před vchodem do kostela.

V kostele je dozajista obvyklý klid, to vím, ale co do míry, jíž působí konejšivým účinkem na mne, docela možná, že to je strojní tkalcovna v plném běhu. Taková mě jímá závrať.

Ostatek je už všechno více méně nesouvislý sen.

Sen, jak přivádějí Doru; jak nás uvaděčka řadí před zábradlím u oltáře jako kaprál vojáky a jak i tu chvíli ještě s údivem přemítám, proč jsou kostelní uvaděčky 191& vždycky bez výjimky nejprotivnější satorie, jaké lze vůbec sehnat, a existuje-li snad nějaká nábožná hrůza před zkázonosnou nakažlivostí dobré nálady, která činí nezbytným stavět takové nádoby octa na cestu do nebes.

[&191 kostelní uvaděčky – vlastně otvíračky kostelních lavic, vyhrazených za poplatek určité rodině.]

Jak přichází kněz a kostelník, jak se dovnitř kolébá hrstka lodníků a jiných diváků, jak nějaký námořnický veterán za mými zády zamořuje celý kostel pronikavým pachem rumu, jak obřad hlubokým hlasem začíná a jak všichni napínáme pozornost.

Jak slečna Lavinie, která zastává úlohu jakési polovýpomocné starosvatky, se dává do pláče první a svým štkaním vzdává hold (jak to chápu já) památce Pidgerově; jak jí slečna Klarissa podává lahvičku s vonným octíčkem, jak se Agnes ujímá Dory, jak se moje teta snaží vypadat jako vtělená neoblomnost a po tvářích se jí přitom kutálejí slzy, jak se Dorinka chvěje jako list a odpovídá knězi sotva slyšitelným šepotem.

Jak si oba klekáme, jeden vedle druhého; jak se Dora chvěje stále méně a méně, ale Agnesinu ruku svírá pevně dál, jak obřad klidně a vážně pokračuje, a když je po něm, jak se všichni po sobě rozhlížíme s aprílovým střídáním slz a úsměvů; jak mé mladinké ženě selhávají v sakristii nervy a s výbuchy pláče vzlyká pro svého nebohého papá, svého drahého papá!

Jak se opět brzy vzpamatovává a všichni dokola se podepisujeme do matriky. Jak jdu na kůr pro Peggotku, aby se šla podepsat i ona, jak mě Peggotka v koutě objímá a říká mi, že viděla mou drahou maminku se vdávat; jak je po všem, a my odcházíme.

Jak si uličkou mezi lavicemi tak pyšně a rozněžněle na ruce vedu svou líbeznou ženu nejasnou mlhou sotva zřetelné směsice lidí, kazatelen, soch, lavic, křtitelnic, varhan a kostelních oken, jíž prochvívají slabounké motivy vzpomínek na kostel mých dětských let tam doma a tak dávno.

… Jak si uličkou mezi lavicemi tak pyšně a rozněžněle na ruce vedu svou líbeznou ženu nejasnou mlhou …

Jak si lidé šeptají, když je míjíme, jaký jsme to mladý párek a co je to za hezkou mladinkou nevěstu. Jak jsme všichni na zpáteční cestě kočárem a co toho napovídáme. Jak nám Sofi vypráví, že div neomdlela, když je slyšela žádat sňatkové povolení od Traddlese (jemuž jsem je svěřil), protože měla za jisté, že se mu je podaří ztratit nebo že mu je někdo ukradne z kapsy. Jak se Agnes živě směje a jak Dora lne k Agnes s takovou příchylností, že se od ní ani za nic nedá odtrhnout a stále si ji drží za ruku.

Jak sedíme u bohaté snídaně s hojností krásných a vydatných lahůdek na stole a já se na jídle a pití podílím, stejně jako by tomu bylo v každém jiném snu, a jejich chuť vůbec nevnímám; jak jím a piji, abych tak řekl, nic než lásku a manželství a nevěřím při tom v skutečnost potravy o nic víc než v skutečnost čeho jiného.

Jak s týmž snovým dojmem pronáším řeč, aniž mám nějaký pojem, co chci vlastně říci, vyjma takový, jaký lze vyvodit z plného přesvědčení, že jsem to neřekl. Jak jsme všichni družní a upřímně šťastní (ačkoliv stále ještě ve snu) a jak Cik dostává ze svatebního koláče svůj díl a potom mu je z toho nanic.

Jak před dům předjíždí pár najatých poštovských koní a jak se Dora odchází převléknout. Jak moje teta a slečna Klarissa zůstávají s námi a jak se procházíme v zahradě a jak teta, která u snídaně proslovila na adresu Dořiných tet znamenitou řeč, má sama ze sebe ukrutnou švandu, ale je zároveň na svůj výkon trochu pyšná.

Jak je Dora konečně hotova a jak se kolem ní slečna Lavinie ustavičně točí a zřejmě nerada ztrácí svou roztomilou hračku, která jí poskytovala tolik příjemného zaměstnání. Jak Dořiny objevy, při nichž s překvapením shledává, že si zapomněla celou snůšku všemožných drobnůstek, neberou konce a jak kdekdo běhá a lítá na všechny strany, aby jí je přinesl.

Jak se všichni kolem Dory tlačí, když se konečně začíná loučit, a v těch pestrých barvách a stuhách vypadají dohromady jako záhon květin. Jak moje milovaná má co dělat, aby ji květiny neudusily, jak se z nich noří a se smíchem i pláčem dohromady se vrhá do mé žárlivé náruče.

Jak se nabízím, že ponesu Cika (který má jet s námi), a jak Dora říká, že ne, toho musí nést sama, jinak by si prý myslil, že už ho nemá ráda, když je teď! vdaná paní, a z toho by mu prý puklo srdíčko. Jak odcházíme do sebe zavěšeni a Dora se zastavuje a ohlíží a říká: „Jestli jsem někdy byla na někoho protivná nebo nevděčná, zapomeňte na to!“ a propuká v pláč.

Jak mává malinkou ručkou a jak znovu odcházíme. Jak se zastavuje ještě jednou a ohlíží se a rozběhne se k Agnes a ze všech právě jí dává poslední polibky a sbohem.

Odjíždíme spolu – a já se probouzím ze sna. Konečně tomu věřím. Tady vedle mne sedí moje drahá, nejdražší manželička, kterou tak hluboce miluji!

„Jsi teď šťastný, můj hlupáčku?“ ptá se Dora. „A jistě toho nelituješ?“

Postál jsem stranou, abych popatřil, jak přede mnou vidiny oněch dnů defilují. Přešly – a já znovu nastupuji cestu svého vyprávění.

44. Naše domácnost

Podivná to byla situace i pocit, když líbánky skončily, družičky se rozjely domů a já seděl ve vlastním domku s Dorou, najednou po stránce bývalého rozkošného zaneprázdnění, totiž namlouvání, úplně nezaměstnaný, smím-li tak říci.

Jak prazvláštní mi připadalo mít Doru stále u sebe! Jak nevysvětlitelné mi bylo, že už nemusím nikam chodit, abych se s ní viděl, že už nemám důvod, abych se kvůli ní soužil, že jí už nemusím psát ani si lámat hlavu s vynalézáním příležitostí, jak se s ní setkat o samotě! Leckterý večer, když jsem zdvihl oči od psaní a spatřil ji sedět proti sobě, opřel jsem se pohodlně o lenoch křesla a rozjímal o tom, jak je podivné, že tam tak úplně samozřejmě sedíme spolu sami – nikdo že do toho už nemá co mluvit – celá romantika našeho zasnoubení že je ta tam a reziví na hromadě jako staré železo – nikomu že se už nemusíme zavděčovat než jeden druhému – pouze jeden druhému se zavděčovat, nadosmrti.

Když byla v parlamentě debata a já se zdržel dlouho do noci mimo dům a vracel se potom pěšky k domovu, jak divné mi připadalo pomyšlení, že Dora je u mne doma! Jak báječný jsem míval z počátku pocit, když tichounce přicházela dolů do pokoje, aby si se mnou popovídala, zatím co budu večeřet! Jaký úžas ve mně vzbudilo, když jsem jistojistě poznal, že si natáčí vlasy na papírky! Jak venkoncem závratná to byla podívaná, na vlastní oči ji při té proceduře vidět!

Pochybuji, že by párek mladých hrdliček byl mohl o vedení domácnosti vědět méně, než jsem věděl já a moje hezoučká Dora. To se rozumí, měli jsme služebnou. Ta nám vedla domácnost. Dodnes mám tajné podezření, že to musila být přestrojená dcera paní Cruppové, takové trápení jsme totiž s Mariannou zkusili.

Jmenovala se Modelová. Když jsme ji přijímali, vylíčili nám její povahu v tom smyslu, že její jméno ani zdaleka nevystihuje její vlastnosti. Měla písemné vysvědčení, dlouhé jako nějaká proklamace, a podle tohoto dokumentu ovládala všechny možné domácí práce, o kterých jsem kdy slyšel, a velkou spoustu věcí, o kterých jsem jaktěživ neslyšel. Byla to žena v nejlepších letech, přísné tváře a trpěla (zvláště na pažích) jakýmisi chronickými spalničkami či ohnivě rudou vyrážkou. Měla bratrance u jízdní gardy, muže s nohama tak dlouhýma, že vypadal jako odpolední stín někoho jiného. Vycházková jezdecká blůza mu byla příliš malá asi stejnou měrou, jak byl on příliš velký pro naše obydlí. Svou velikostí, pro náš domeček tak strašně neúměrnou, zmenšoval jeho rozměry víc, než bylo milo. Kromě toho zdi nebyly silné, a kdykoli trávil večer v našem domě, vždycky jsme to poznali podle toho, že jsme z kuchyně v jednom kuse slyšeli hluboké vrčení.

Náš klenot byl podle záruky abstinent a poctivec. Proto mám dobrou vůli věřit, že ji přepadl nějaký záchvat, když jsme ji našli ležet u prádelního kotle, a že schodek ve stříbrných lžičkách měl na svědomí popelář.

Ale rozvracela náš duševní klid strašlivě. Uvědomovali jsme si svou nezkušenost a nebyli jsme s to si pomoci. Byli bychom počítali s její slitovností, kdyby byla v srdci nějakou měla; ale byla to žena nelítostná a slitování neznala. Byla příčinou naší první neshody.

„Dušinko moje,“ řekl jsem jeden den Doře, „myslíš, že naše Marianna má vůbec nějaké ponětí o čase?“

„Proč, Doudy?“ zeptala se Dora a zdvihla nevinné oči od kreslení.

„Protože je pět hodin, zlatíčko, a ve čtyři jsme měli obědvat.“

Dora se podívala zamyšleně na hodiny a podotkla, že má dojem, jestli nejdou napřed.

„Právě naopak, miláčku,“ řekl jsem a podíval jsem se na své hodinky, „jdou o několik minut pozdě.“

Moje manželička si mi přišla sednout na koleno, aby mě mazlením ukonejšila, a středem po hřbetě nosu mi tužkou táhla čáru; ale toho jsem se naobědvat nemohl, i když to bylo velice příjemné.

„Nemyslíš, dušinko,“ navrhl jsem, „že bys udělala dobře, kdybys to Marianně jednou už řekla?“

„Ó ne, prosím ne! To bych nedovedla, Doudy!“ odpověděla Dora.

„Proč ne, miláčku?“ zeptal jsem se něžně.

„Ach, protože jsem taková ubohá husička,“ řekla Dora, „a ona to o mně ví!“

Tento názor mi připadal tak neslučitelný s potřebou zavést jakýkoli soustavný dozor nad Mariannou, že jsem se trochu zamračil.

„Ach, co to je za šeredné vrásky na čelíčku mého uličníčka!“ zvolala Dora, a protože mi dosud seděla na koleně, začala je vytahovat tužkou; co chvíli naslinila růžovou pusinkou špičku, aby psala černěji, a kreslila mi po čele s tak roztomile koketním výrazem strojené píle, že jsem se proti své vůli úplně rozveselil.

„To je hodné díťátko!“ řekla Dora. „A oč je hezčí, když se mu tvářička směje!“

„Ale, dušinko!“ řekl jsem.

„Ne, ne! Prosím, ne!“ zvolala Dora a políbila mě. „Nebuď přece zlý Modrovous 192&! Nebuď vážný!“

[&192 Modrovous – Postava z pohádky francouzského spisovatele Charlese Perraulta (1628-1703). Modrovous se ožení a zkouší svou ženu tak, že se vydá na cestu a svěří jí celý dům, zakáže jí však vstoupit do jednoho pokoje, od kterého jí dá zlatý klíč. Žena ve zkoušce neobstojí, Modrovous se vrátí a zabije ji. Usmrtí stejně dalších pět žen, teprve šestou její bratři zachrání a Modrovouse zabijí. Jméno má Modrovous podle barvy svého vousu. Pohádka byla napsána roku 1679 a stala se brzy velmi známá.]

„Má předrahá ženo,“ řekl jsem, „někdy být vážní musíme. Pojď! Posaď se tady na tu židli, hned vedle mne! A dej mi tu tužku! Tak! A teď! si spolu promluvíme rozumně. Víš, má drahá,“ – co to bylo za krásnou ručičku, kterou jsem držel, a jak malilinký jsem to na ní viděl snubní prstýnek! – „víš, dušinko, že to není zrovna příjemné, když člověk musí jít z domova bez oběda? Nu, co myslíš?“

„N-n-ne!“ odpověděla Dora tichounce.

„Dušinko zlatá, vždyť se celá třeseš!“

„Protože VÍM, že mě budeš hubovat,“ zvolala Dora lítostivým hlasem.

„Srdíčko moje, chci si s tebou jenom porozumovat.“

„Ach, rozumování je ještě horší než hubování!“ zvolala Dora zoufale. „Nevdávala jsem se proto, aby se se mnou rozumovalo. Jestli jsi chtěl rozumovat s takovou chudinkou malou, jako jsem já, měls mi to říci napřed, ukrutníku jeden!“

Pokoušel jsem se Doru usmířit, ale odvrátila ode mne tvář, vrtěla lokýnkami se strany na stranu a pořád jen opakovala: „Ukrut-níku, ukrut-níku!“ tak dlouho, že jsem si nevěděl rady, co vlastně počít, a ze samé nerozhodnosti jsem několikrát přešel sem tam po pokoji a zase jsem se k ní vrátil.

„Doro, moje milovaná!“

„Ne, nejsem tvoje milovaná! Protože ty musíš litovat, že sis mě vzal, nebo jinak bys se mnou nerozumoval!“ namítla Dora.

Nedůsledná malichernost jejího obvinění se mne tak dotkla, že mi dodala odvahy, abych byl vážný.

„Podívej, Doro moje jediná,“ řekl jsem, „jsi strašná dětina a mluvíš hlouposti. Jistě si pamatuješ, že jsem včera musel odejít v polovici oběda a předevčírem že se mi udělalo úplně špatně, když jsem ve spěchu musel sníst to polosyrové telecí. Dnes nebudu patrně obědvat vůbec – a jak dlouho jsme čekali na snídani, to se bojím vůbec říkat – a ani pak se voda na čaj ještě nevařila. Nechci ti nic vyčítat, má zlatá, ale tohle příjemné není.“

„Ach, ty ukrutníče ukrutný, říkat mi, že jsem protivná manželka!“ zvolala Dora.

„To ne, Doro moje zlatá! Přece sama víš, to že jsem nikdy neřekl!“

„Ale řekl jsi, že nejsem příjemná!“ zvolala Dora.

„Řekl jsem, že takové hospodaření není příjemné!“

„To je přece navlas stejné!“ zvolala Dora a zřejmě si to opravdu myslila, protože se srdcelomně rozplakala.

Znovu jsem se poprocházel po pokoji – se srdcem překypělým láskou k rozmilé ženě a zároveň zmučeným sebeobžalobnou touhou rozbít si hlavu o zeď. Posadil jsem se opět a řekl jsem:

„Nedávám ti přece žádnou vinu, Doro. Oba se ještě musíme mnoho učit. Jenom se ti snažím vysvětlit, má drahá, že si musíš – musíš, opravdu musíš,“ (v tomhle jsem rozhodně povolit nemínil) „zvyknout na Mariannu dohlížet. A stejně tak udělat občas něco samostatně nebo zastat mne.“

„To se divím, opravdu, že můžeš mluvit tak nevděčně,“ vzlykala Dora, „když přece víš, jak jsi onehdy říkal, že bys měl chuť na kousek ryby, a já hned sama běžela až bůhvíkam, abych ti ji objednala a překvapila tě! Já sama!“

„A bylo to od tebe strašně krásné, miláčku můj jediný,“ řekl jsem. „Tak mě to dojalo, že bych ti za nic na světě nebyl ani slovíčkem připomněl, proč jsi koupila celého lososa – to bylo přece pro dva víc než moc. Ani to, že stál libru a šest šilinků – což bylo víc, než si můžeme dovolit.“

„Tolik ti to chutnalo,“ vzlykala Dora. „A řekl jsi mi, že jsem tvoje myška.“

„A řeknu to zas, moje milovaná,“ odpověděl jsem, „třeba tisíckrát!“

Ale její choulostivé srdíčko jsem už zranil a Dora se tu chvíli ne a ne dát ukonejšit. Vzlykala a bědovala tak tklivě a dojemně, že jsem měl pocit, jako bych byl řekl nevím co jiného, co jí ublížilo. Ale musel jsem odejít, měl jsem nejvyšší čas. Práce mě zdržela dlouho do noci mimo dům a celý večer mě trápily tak pronikavé výčitky svědomí, že jsem z toho byl celý nešťastný. Připadal jsem si jako úkladný vrah a nemohl jsem setřást jakýsi nejasný pocit, že jsem člověk nevýslovně ničemný.

Byly už dvě či tři hodiny s půlnoci, když jsem se teprve dostal domů. Tam, v našem domě, jsem zastihl tetu, jak na mne čeká.

„Stalo se něco, teto?“ zeptal jsem se polekaně.

„Nic, Trote,“ odpověděla. „Jen si sedni, sedni si. Naše Kytinka měla trochu moc posmutnělou náladu, a tak jsem jí dělala společnost. Nic jiného.“

Opřel jsem si hlavu o ruku, a zatím co jsem tak seděl a díval se do ohně, cítil jsem větší lítost a sklíčenost, než jakou bych byl kdy pokládal za možnou tak brzy po splnění svých nejvroucnějších nadějí. A jak jsem tak seděl a uvažoval, setkal jsem se náhodou s tetinýma očima, jež spočívaly na mém obličeji. Ale úzkostlivý výraz, který se v nich zračil, se ihned vyjasnil.

„Ujišťuji vás, teto,“ řekl jsem, „z pomyšlení, že Dora je smutná, jsem byl celý večer úplně nešťastný. Ale neměl jsem v úmyslu nic jiného než si s ní docela něžně a láskyplně promluvit o našich domácích věcech.“

Teta přikývla povzbudivě hlavou.

„Musíš mít trpělivost, Trote,“ řekla.

„Ovšem. Pán Bůh ví, že nechci vymáhat nic nerozumného, teto!“

„To vím,“ řekla teta. „Ale Kytinka je opravdu moc křehký kvítek a i vítr s ní musí zacházet šetrně.“

V hloubi srdce jsem k dobré tetě za tu něhu k mé ženě cítil vděk; a vůbec jsem nepochyboval, že teta dobře ví, co cítím.

„Co myslíte, teto,“ řekl jsem, když jsem se chvíli opět díval do ohně, „nemohla byste pro dobro nás obou Doře občas trochu poradit a v lecčems ji poučit?“

„Trote,“ odpověděla teta poněkud vzrušeně, „to ne! Nic takového na mně nechtěj!“

Její hlas zněl tak velmi vážně, že jsem překvapením zdvihl oči.

„Vzpomínám na svůj minulý život, dítě,“ řekla teta, „a myslím na leckoho, koho už kryje země a s kým jsem mohla vycházet přátelštěji. Jestli jsem omyly, kterých se v manželství dopouštěli jiní lidé, soudila příkře, bylo to možná proto, že jsem měla trpké důvody soudit příkře omyly své. To ale přejdeme. Je to už hodně, hodně let, co se ze mne stala taková rozbručená, nevrlá a vrtošivá ženská. Jsem taková ještě dnes a budu taková už do smrti. Ale my dva, Trote, jsme si navzájem prokázali ledaco dobrého – v každém případě jsi aspoň prokázal dobro ty mně, můj zlatý – a v téhle pokročilé době nás nesmí rozdělit žádná roztržka.“

„Roztržka? Rozdělit? Nás!“ zvolal jsem.

„Dítě, dítě!“ řekla teta a uhladila si šaty. „Žádný prorok by nemohl předpovědět, jak brzy by nás mohla rozdělit nebo jak nešťastnou bych mohla udělat naši Kytinku, kdybych se vám do něčeho pletla. Chci, aby mě náš mazlíček měl rád a poletoval si bezstarostně jako motýlek. Vzpomeň si na svůj domov za toho druhého manželství, a nikdy ani mně, ani jí neubližuj tím, co jsi zrovna naznačil.“

Okamžitě jsem pochopil, že teta má pravdu; a rovněž jsem pochopil, jak bohatá je míra její šlechetné náklonnosti k mé drahé ženě.

„Jsou to teprve první začátky, Trote,“ pokračovala, „a Řím taky nestál za den, ba ani za rok. Volil sis sám a svobodně,“ zdálo se mi, že jí přes tvář přelétl letmý stín – „a vyvolil sis věru krásné a věru láskyplné stvoření. Bude tvou povinností a bude pro tebe i potěšením – rozumí se, že to dobře vím, nedělám ti žádné kázání – oceňovat ji (stejně jako sis ji vyvolil) podle vlastností, které má, a ne podle vlastností, které snad nemá. Ty druhé v ní musíš vypěstovat, jestli můžeš. A jestli nemůžeš, dítě,“ tu si teta zamnula nos, „tak si musíš zvyknout obejít se bez nich. Ale pamatuj, můj drahý, že vaše budoucnost je jenom ve vašich rukou. Nikdo vám nemůže pomoci; musíte si ji vybudovat sami. To je manželství, Trote, a dej vám v něm Bůh oběma hodně požehnání, vy dětičky z pohádky, zbloudilé v hlubokém lese!“

To vyslovila teta docela zvesela, a aby požehnání dotvrdila, vtiskla mi polibek.

„A teď,“ řekla, „mi rozsviť mou lucerničku a doprovod mě přes zahradu do té mé škatulky.“ Mezi našimi domky bylo totiž tím směrem spojení. „Až se vrátíš, vyřiď Kytince od Betsy Trotwoodové hezké pozdravení, Trote, a dělej co dělej, ať tě nikdy ani ve snu nenapadne dělat z Betsy strašáka, protože jestli jsem ji kdy dobře viděla v zrcadle sama, tak je dost strašidelná a příšerná už tak, jaká je od přírody.“

S těmi slovy si teta omotala hlavu šátkem, jímž si ji v takových případech byla zvyklá svazovat jako do ranečku, a já ji dovedl domů. Když už stála ve své zahradě a zdvihla tu malou lucerničku do výše, aby mi posvítila na cestu zpátky, zdálo se mi, že pohled, jímž mě pozoruje, má opět starostlivý výraz; ale příliš mě zaměstnávalo přemítání o tom, co mi teta řekla, a příliš na mne doléhalo – ve skutečnosti vlastně poprvé – přesvědčivé uvědomění, že Dora i já si opravdu musíme svou budoucnost vybudovat sami a že nám při tom nikdo nemůže pomoci, abych tetinu pohledu věnoval nějakou zvláštní pozornost.

Když jsem teď byl sám, přikradla se dolů tiše v pantoflíčkách Dora, aby mě přivítala, rozplakala se mi na rameně a řekla, že jsem byl ukrutný tyran a ona že byla ošklivá, a mám dojem, že jsem vcelku řekl vlastně asi totéž. A udobřili jsme se a dohodli, že tato naše první malá neshoda bude také naší poslední a že k jiné nesmí už mezi námi nikdy dojít, i kdybychom žili ještě sto let.

Další domácí zkouškou, kterou jsme musili projít, byl očistec se služebnými. Mariannin bratranec desertoval do našeho sklípka na uhlí; k našemu velkému překvapení ho odtamtud vytáhla patrola jeho druhů ve zbrani a spoutaného na rukou eskortovala pryč v průvodu, který znesvětil naši zahrádku před domem ostudným příkrovem hanby. To mi dodalo odvahy, abych se Marianny zbavil; a když jsem jí vyplatil mzdu, odcházela tak krotce, až mě to překvapovalo – dokud jsem později neobjevil ten schodek v čajových lžičkách a rovněž dloužky, které mým jménem bez dovolení napáchala u různých obchodníků. Po mezivládí paní Kidgerburyové – myslím, že nejstarší obyvatelky Kentish Townu 193&, která chodila posluhovat, ačkoliv byla tuze vetchá, aby stačila vykonávat to, co si pod tímto oborem lidské činnosti představovala – jsme našli další poklad.

[&192 Kentish Town – okrsek v severozápadní části Londýna, na jih od Highgatu.]

Byla to jedna z nejroztomilejších žen pod sluncem, která si zpravidla dávala velmi záležet na tom, aby cestou po kuchyňských schodech, ať už nahoru nebo dolů, i s tácem upadla, a která vpadala s čajovým příborem do pokoje skorem tak, jako se skáče do rybníka. Spousty, které tato nešťastnice natropila, si vynutily, abychom ji propustili, a po ní se u nás vystřídalo (s občasnou výpomocí paní Kidgerburyové v mezidobích) procesí neschopnic, uzavřené mladou osobou panského zjevu, která si vyšla na pouť do Greenwiche v Dořině klobouku. Po té si už nevzpomínám na nic než na to, že následovala jednotvárná řada průměrných nezdarů.

Jak se zdálo, každý, s kým jsme měli co dělat, nás šidil. Jakmile jsme vešli někam do krámu, bylo to pro obchodníka signálem, aby okamžitě vyrukoval s vadným zbožím. Když jsme koupili humra, byl jistě vodnatý. Všechno maso, které jsme dostali, se ukázalo tuhé a chléb tak tak, že vůbec měl kůrčičku. Při pátrání po pravidle, podle něhož se má péci kýta, aby se správně upekla, ani málo, ani moc, jsem si sám prostudoval kuchařku a našel v ní předpis, že přiměřená doba pečení je asi čtvrt hodiny na každou libru masa, po případě celkem ještě o jednu čtvrthodinu víc. Ale nějakou osudnou náhodou u nás toto pravidlo vždycky selhalo a nikdy se nám nepodařilo trefit na nějakou zlatou střední cestu mezi pečení krvavou a na škvarek spálenou.

Důvodně jsem se domníval, že si dosahováním těchto neúspěchů způsobujeme výdaje mnohem větší, než kdybychom docilovali vítězství za vítězstvím. Když jsem procházel nákupní knížky obchodníků, připadalo mi, že bychom celý suterén mohli mít neustále vydlážděný máslem, tak nesmírné výše dosahovala naše spotřeba tohoto druhu zboží. Nevím, zda výnos spotřební daně v té době vykazoval nějakou zvýšenou poptávku po pepři; ale jestliže naše rekordy neměly na celkový trh žádný účinek, musilo ho patrně několik rodin přestat vůbec používat. A ze všeho nejpodivuhodnější na věci bylo to, že jsme jaktěživo doma nic neměli.

Že pradlena odnese prádlo do zastavárny a pak přijde v návalu kajícné opilosti prosit za odpuštění, to se mohlo myslím kolikrát za sebou přihodit i každému jinému. Rovněž tak oheň v komíně, obecní stříkačka před domem a falešný údaj obecního písaře. Ale obávám se, že ryze individuální bylo neštěstí, že jsme přijali služebnou, která měla zálibu v žaludečních likérech a zvyšovala náš běžný účet za pivo v hostinci takovými nevysvětlitelnými položkami jako „štuc rumového punče (pí. C.)“, „panák žitné s hřebíčkovou (pí. C.)“, „dvojlot rumu s mátovou (pí. C.)“ – při čemž závorky se vždycky vztahovaly na Doru, o níž se mělo za to, jak se později při bližším vysvětlení ukázalo, že všechny ty posilující nápoje využívala sama.

Jednou z našich prvních velkých událostí v domácím životě bylo menší pohoštění Traddlese. Potkal jsem ho v městě a pozval jsem ho, aby šel odpoledne se mnou a poobědval s námi. Když pozvání ochotně přijal, poslal jsem Doře lístek s oznámením, že ho přivedu s sebou. Počasí bylo pěkné a za předmět hovoru po cestě jsme si vybrali mé rodinné štěstí. Traddles ho měl plnou hlavu a řekl, že když si v duchu představí podobný domov vlastní, v němž na něho čeká Sofi a chystá pro něho, nedovede si vzpomenout na nic, co by mu k vrcholné blaženosti ještě chybělo.

Roztomilejší manželičku na protější straně stolu jsem si asi přát nemohl, ale když jsme se posadili, jistě jsem si mohl přát, aby bylo trochu víc místa. Nevím, čím to bylo, ale třebaže jsme v rodině byli jenom dva, měli jsme ustavičně místa zoufale málo, a přesto zase ustavičně místa habaděj, aby se kdeco mohlo poztrácet. Bylo to možná tím, mám podezření, že nic u nás nemělo své pevné místo, leda Cikova pagoda, která zpravidla tarasila hlavní směr cesty. Tentokrát pagoda, pouzdro na kytaru, Dořin malířský stojan a můj psací stůl tísnily Traddlese se všech stran takovou měrou, že jsem měl vážné pochybnosti, bude-li vůbec moci používat nože a vidličky, ale Traddles se svou příznačnou bodrostí prohlašoval: „Fůra místa, Copperfielde! Ujišťuji tě, fůra místa!“

Kromě toho bych si byl přál ještě jedno, a to, aby nikdo nebyl jaktěživo Cika naučil procházet se při jídle po ubruse. Napadlo mě už dřív, není-li jeho pobyt na stole vlastně nepřístojnost, i kdyby neměl ve zvyku ťapat do slánky nebo do rozpuštěného másla. Ale tentokrát si zřejmě myslil, že ho Dora posadila na stůl výslovně proto, aby Traddlese držel v šachu a štěkal na mého starého kamaráda a dorážel na jeho talíř tak neochvějně a vytrvale, že by se dalo říci, že na sebe strhl hlavní slovo.

Ale protože jsem věděl, jak něžné má moje drahá Dora srdíčko a jak těžce by každý projev nevážnosti k svému mazlíčkovi nesla, nic jsem proti tomu nenamítal. Z podobného důvodu jsem nechal bez povšimnutí srážení talířů na podlahu, rovněž ostudný vzhled slánek a karafinek, které se válely páté přes deváté a vypadaly jako opilé, a také další blokádu Traddlese zbloudilými miskami se zeleninou a džbánky. Když jsem se zadíval na tu vařenou kýtu před sebou, kterou jsem se právě chystal nakrojit, neubránil jsem se v duchu zvědavé otázce, jak to přijde, že každý náš kus masa má vždycky takový prapodivný tvar – a nemá-li snad náš řezník smluvně zaručený výkup všech ovčích zrůd, které přicházejí na svět; ale tyto úvahy jsem si nechal pro sebe.

… Když jsem se zadíval na tu vařenou kýtu před sebou, kterou jsem se právě chystal nakrojit …

„Co to máš v té míse, zlatíčko?“ zeptal jsem se Dory.

Nemohl jsem uhádnout, proč se na mne Dora tak svůdně špulí, jako by mi chtěla dát hubičku.

„Ústřice, můj milý,“ řekla Dora ostýchavě.

„Čí to byl nápad? Tvůj?“ zeptal jsem se s radostí.

„A-ano, Doudy,“ potvrdila Dora.

„Tak si tedy nikdy neměla šťastnější!“ zvolal jsem a odložil jsem dranžírovací nůž i vidličku. „Nic na světě nemá Traddles raději!“

„A-ano, Doudy,“ řekla Dora, „a koupila jsem jich takový krásný soudeček a ten člověk říkal, že jsou znamenité! Ale – ale bojím se, že s nimi něco je. Nějak se mi nezdají.“ A Dora zavrtěla hlavou a v očích se jí zatřpytily démanty.

„Je jenom zapotřebí rozevřít obě skořápky,“ řekl jsem. „Odloupni tu horní, zlatíčko.“

„Ale když ona nechce jít,“ řekla Dora, zatím co se vší silou snažila skořápky rozevřít, a vypadala na smrt nešťastná.

„Víš co, Copperfielde,“ řekl Traddles a s bodrým výrazem nahlížel do mísy, „mně se zdá, že to je proto – jsou to jistě skvělé ústřice, ale mně se zdá, že to nejde proto – že nejsou vůbec otevřené.“

Otevřené opravdu nebyly a my neměli ústřicové nože – a i kdybychom je byli měli, nebyli bychom s nimi dovedli skořápky rozpáčit – a dívali jsme se proto na ústřice a jedli skopovou. Totiž jedli jsme z ní aspoň to, co bylo dovařené, a náladu jsme si spravovali šprýmováním. Sázím krk, že Traddles, kdybych mu to byl dovolil, by ze sebe byl udělal hotového kanibala a snědl třebas plný talíř syrového masa, jen aby dal najevo, jak znamenitě mu chutná; takovou oběť na oltáři přátelství jsem mu nemohl trpět, a vzali jsme si tedy místo toho chodu studený bůček, protože šťastnou náhodou ho kus ve spíži byl.

Dokud si chudinka moje ženuška myslila, že se budu zlobit, byla tak sklíčená, a když poznala, že se nezlobím, měla radost tak úžasnou, že se můj potlačovaný zmatek velmi brzy rozplynul a my pak trávili rozkošný večer. Zatím co jsme si s Traddlesem pochutnávali na skleničce vína, seděla Dora s rukou na lenochu mé židle a využívala každé příležitosti, aby mi pošeptala do ucha, jak je ode mne hezké, že ze sebe nedělám tyranského mrzutého dědka. Časem nám udělala čaj a vidět ji, jak si počíná skorem tak, jako by si hrála s nádobíčkem pro panenky, bylo tak líbezné, že mi jakost připraveného nápoje ani nedělala hlavu. Potom jsme si s Traddlesem zahráli dvě tři partie cribbage 194&, a když nám Dora k tomu zpívala a doprovázela se na kytaru, měl jsem dojem, jako by doba našich námluv i svatba byly jen mým sladkým snem a jako by onen večer, kdy jsem jejímu zpěvu naslouchal poprvé, dosud neuplynul.

[&194 cribbage – karetní hra pro dvě (ale i pro tři nebo čtyři) osoby.]

Když Traddles odešel a já ho vyprovodil ven, vrátil jsem se zase do pokoje a moje žena si přistrčila židli blízko k mé a posadila se vedle mne.

„Strašně mě to mrzí,“ řekla. „Nezkusil bys trošku mě učit, Doudy?“

„Nejdřív musím učit sám sebe, Doro,“ odpověděl jsem. „Jsem na tom stejně špatně jako ty, zlato moje.“

„Ach ty! Ty se přece naučíš, co chceš,“ odpověděla, „ty jsi chytrý, chytrý muž!“

„Hlouposti, myško!“ řekl jsem.

„Škoda,“ promluvila opět moje žena po delším mlčení, „že jsem nemohla aspoň na rok odjet na venek a žít pohromadě s Agnes!“

Sepjatýma rukama mi visela na rameni, bradou se o ně opírala a modrýma očima mi hleděla klidně do očí.

„Pročpak?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že mě mohla v ledačem učit, a myslím, od ní že bych se to byla naučila,“ řekla Dora.

„Dočkej času, zlato moje. Agnes se stará o otce a hospodaří mu už mnoho let, na to nezapomínej. Už jako docela malé dítě to byla ta Agnes, jak ji známe dnes,“ pravil jsem.

„Říkal bys mi tak, jak bych ráda, abys mi říkal?“ zeptala se Dora, aniž sebou hnula.

„Jakpak?“ opáčil jsem s úsměvem.

„Je to hloupé jméno,“ řekla a pohazovala chviličku lokýnkami. „Vdané dítě.“

Se smíchem jsem se svého vdaného dítěte zeptal, co si to zamanula, že chce, abych jí tak říkal. Aniž se pohnula jinak, než co mi snad moje paže, jíž jsem ji objímal, maličko přiblížila její modré oči, odpověděla:

„Já nechci, ty hlupáčku jeden, abys mi tak říkal místo »Dora«. Chci jenom, abys na mne tak myslel. Až se na mne budeš zlobit, řekni si: »Co chci, vždyť to je jenom moje vdané dítě!« Až tě někdy v něčem strašně zklamu, řekni si: »Já věděl vždycky, že z ní jakživo nebude nic jiného než vdané dítě!« Až ve mně budeš postrádat to, co bych ráda byla a co ze mne myslím nikdy být nemůže, řekni si: »Aťsi, moje vdané dítě mě miluje!« Protože tě na mou pravdu miluju!“

Nebral jsem ji vážně, protože jsem se až do tohoto okamžiku nenadál, že Dora sama to myslí vážně. Ale slova, jimiž jsem jí nyní z hloubi srdce odpověděl, zalila její láskyplnou duši takovým štěstím, že se jí tvář rozzářila smíchem ještě dříve, než jí třpytivé oči oschly. A ve chviličce byla opravdu moje vdané dítě: sedla si na podlahu vedle čínského domečku a cinkala po řadě jedním zvonečkem za druhým, aby Cika za jeho nedávné nezpůsobné chování potrestala, ale Cik si ležel klidně uvnitř, hlavu měl vystrčenou ven a jenom mžoural očima, tuze líný i na to, aby se nechal rozškádlit.

Tato Dořina žádost se mi vtiskla hluboko do srdce. Vracím se ve vzpomínkách do doby, o které právě píšu; vyvolávám si tu nevinnou bytost, kterou jsem tak vřele miloval, aby vystoupila z mlhy a stínů minulosti a ještě jednou ke mně obrátila svou něžnou tvář; a stále mohu tvrdit, že mi tyto její větičky nikdy ani na okamžik nevymizely z paměti. Možná, že jsem se jimi neřídil vždycky s nejlepším výsledkem, byl jsem mladý a nezkušený – ale nikdy jsem nebyl hluchý k nelíčené, úpěnlivé prosbě v nich obsažené.

Krátce potom mi Dora oznámila, že z ní bude báječná hospodyně. Ve shodě s tímto rozhodnutím si vyleštila psací destičky, ořezala si tužku, koupila si velikánskou účetní knihu, pečlivě sešila všechny listy kuchařské knihy, které Cik vyškubal, a s vypětím vskutku skorem zoufalým se snažila „být hodná“, jak tomu říkala. Ale číslice se ještě stále vyznačovaly stejně tvrdohlavým sklonem jako kdysi – ne a ne se shodovat. A když někdy do účetní knihy pracně zapsala dvě tři položky, Cik se jí začal batolit po stránce, vrtěl ocáskem a k nerozeznání všechno písmo rozmazal. Svůj malinký prostředníček na pravé ruce měla až na kost prosáklý inkoustem a myslím, že to byl jediný nepopiratelný výsledek jejích snah.

Když jsem byl večer doma a seděl u práce – protože teď jsem psal věru hodně a začínal být do jisté míry známý jako spisovatel – odkládal jsem někdy pero a zadíval se na své vdané dítě, jak se snaží „být hodná“. Především si přinesla tu velikánskou účetní knihu a s hlubokým vzdechem ji položila na stůl. Potom ji rozevřela na stránku, kde Cik den předtím všechno rozmazal k nepřečtení, a zavolala si Cika, aby se podíval, jakou neplechu natropil. To bývalo podnětem k pomazlení s Cikem, při němž mu někdy třebas omazala za trest čumáček inkoustem. Potom Cikovi nařídila, aby si okamžitě na stole lehl „jako lev“ – což byl jeden z jeho dovedných kousků, ačkoliv nemohu tvrdit, že by podoba bývala nějak nápadná – a měl-li zrovna poslušnou náladu, tedy vskutku poslechl. Pak si Dora vzala pero, a sotva začala psát, měla v něm chloupek. Pak si vzala jiné pero, a sotva začala psát, zjistila, že stříká po papíře. Pak si vzala jiné pero, a sotva začala psát řekla tiše: „Ach, tohle moc hlasitě skřípe, to by Doudyho rušilo!“ A pak všeho jakožto marné práce nechala a účetní knihu zase uklidila, ale napřed ještě dělala, jako by chtěla svého lva tou knihou rozplácnout.

Nebo jindy, byla-li zrovna ve zvlášť klidném a vážném rozpoložení mysli, se usadila s psacími destičkami a s košíčkem s účty a různými jinými písemnými doklady, které vypadaly spíš jako papírové natáčky na vlasy než co jiného, a pokoušela se z nich dojít k nějakému výsledku. Když je soustředěně navzájem porovnala, zapsala jednotlivé položky do destiček, zase je vymazala a spočítala si několikrát za sebou všechny prsty na levé ruce sem i tam, tam i sem, bývala nakonec tak utrápená a malomyslná a vypadala tak nešťastně, že mě pohled na tu její svěží tvářičku tak zakaboněnou – a ke všemu kvůli mně – až bolel, a tu jsem k ní tiše přistoupil a ptával se:

„Copak je, Doro?“

A Dora ke mně zdvíhala beznadějně oči a odpovídala: „Nechce mi to vycházet. Až mi z toho třeští hlava. Já s těmi číslicemi ne a ne něco pořídit!“

Tu jsem jí říkával: „Tak to tedy zkusíme spolu, Doro. Počkej, ukážu ti to.“

A hned jsem se pustil do názorného předvádění, jak si při tom počínat. Dora věnovala mému výkladu hlubokou pozornost snad pět minut, než začala pociťovat strašlivou únavu, a zpestřovala si vyučování tím, že mi natáčela vlasy na prst nebo zkoušela, jak mi to sluší, když mi ohrne špičky límce dolů. Jestliže jsem jí v tomto škádlivém hraní mlčky bránil a v lekci pokračoval, tvářila se v svém stále větším a větším zmatku z toho všeho čím dál tím zděšeněji a nešťastněji, až mi v mysli vyčítavě vytanula vzpomínka na její živelnou radostnost, když jsem jí kdysi vkročil do cesty poprvé, a na to, že teď je moje vdané dítě; a tu jsem pak tužku odložil a požádal, aby mi zahrála na kytaru.

Měl jsem opravdu hodně práce a měl jsem mnoho starostí, ale tytéž pohnutky a ohledy mě přiměly, abych si je nechával pro sebe. Ani zdaleka necítím jistotu, že to ode mne bylo počínání správné, ale jednal jsem tak pro dobro svého vdaného dítěte. Pátrám ve svém nitru a všechna jeho tajemství, pokud je znám, svěřuji tomuto papíru, aniž cokoli zamlčuji. Uvědomuji si, že pocit dávné nešťastné ztráty a nedostatku čehosi mi do jisté míry srdce tížil; ale ne tolik, aby mi ztrpčoval život. Když jsem se za krásného dne někdy vydal na procházku sám a myslil na ten letní čas, kdy se všechen vzduch mým chlapeckým okouzlením jen tetelil, tu jsem v uskutečnění svých snů mezery opravdu viděl; ale domníval jsem se, že to je vybledlá slavozář minulosti, slavozář, kterou na přítomnost nemůže přenést nic. Tu a tam jsem na chviličku opravdu míval pocit, že jsem si snad přával, aby mi žena byla rádkyní, aby měla silnější vůli a byla cílevědomější, a byla mi tak oporou a povznášela mě tím, aby měla dar a moc vyplnit prázdnotu, kterou jsem kdesi kolem sebe ustavičně cítil – ale připadalo mi, to že by bylo pro mou blaženost vyvrcholením až nepozemsky slastným, jež mi osud nikdy nepřisoudil a jež také nikdy nemůže být.

Co do let jsem byl manžel chlapec. Nepoznal jsem zušlechťující vliv žádných žalů ani zážitků než těch, jež jsem na těchto stránkách dosud zaznamenal. Jestliže jsem si někdy počínal špatně, a docela možná, že to bylo i dost často, počínal jsem si tak z mylného pojetí lásky a z nedostatku moudré soudnosti. Podávám zde nahou pravdu. Nemělo by pro mne vůbec smysl, abych ji dodatečně přikrašloval.

Tak se tedy stalo, že jsem trampoty a starosti našeho života vzal na sebe a neměl nikoho, kdo by se o ně se mnou dělil. Naše domácnost se celkem nezměnila a hospodařili jsme skorem stejně jako předtím, ale já si na ten život zvykl a těšilo mě, že teď už jen zřídka kdy vidím Doru utrápenou. Smála se a radovala svým dětinským způsobem jako dřív, vroucně mě milovala a byla ve svém obvyklém laškování šťastná.

Když byla debata v parlamentě otravná – myslím co do délky, ne co do jakosti, protože po této druhé stránce bývaly debaty zřídka jiné – a já se vrátil domů až pozdě v noci, Dora nikdy ještě nespala, a když zaslechla moje kroky, vždycky mě přišla dolů přivítat. Když mi zaměstnání, pro něž jsem se s tak velkou námahou kvalifikoval, ponechávalo večer volný a já se doma zabýval spisováním, vysedávala tiše u mne, ať bylo pozdě jak chtělo, nešpitla ani nehlesla, až jsem si často myslil, ze usnula. Ale když jsem zdvihl hlavu, obyčejně jsem spatřil, jak na mne její modré oči hledí s mlčenlivou pozorností, o které jsem zde již mluvil.

„Ach, je to utrmácený chlapeček!“ řekla Dora jednou večer, když jsem sklápěl psací pult a setkal se při tom s jejím pohledem.

„Ach, je to utrmácená holčička!“ odpověděl jsem. „To je důležitější. Po druhé musíš jít spát, dušinko. Tohle je na tebe strašně pozdě.“

„Ach ne, neposílej mě spát!“ zaprosila Dora a přistoupila ke mně. „Prosím ne, neposílej!“

„Doro?!“

S úžasem jsem poznal, že mi pláče na rameně.

„Není ti dobře, má zlatá? Nejsi šťastná?“

„Ó ano, je mi dobře a jsem hrozně šťastná!“ řekla Dora. „Ale slib mi, že mi dovolíš, abych u tebe seděla a dívala se, jak píšeš.“

„Ale jdi, co je to pro taková zářivá očička za podívanou? A o půlnoci k tomu!“ odpověděl jsem.

„Opravdu mám zářivé oči?“ zeptala se Dora se smíchem. „To mám radost, že jsou zářivé!“

„Ty ješito malá!“ řekl jsem.

Ale nebyla to ješitnost, bylo to jen nevinné potěšení z mého obdivu. Věděl jsem to velice dobře ještě dřív, než mi to pověděla sama.

„Když si myslíš, že mám krásné oči, tak mi slib, že vždycky smím zůstat vzhůru a dívat se, jak píšeš!“ řekla Dora. „Myslíš si opravdu, že jsou krásné?“

„Překrásné!“

„Tak mi dovol, abych vždycky zůstala vzhůru a dívala se, jak píšeš.“

„Bojím se, Doro, to že jim na záři nepřidá!“

„Ó ano, přidá! Proto, ty mudrci, že na mne nebudeš zapomínat, zatím co se ti hlavou tiše honí vybájené postavy. Nebudeš se zlobit, když ti řeknu něco moc a moc hloupého – hloupějšího než obyčejně?“ řekla Dora a nakukovala mi přes rameno do obličeje.

„Co to bude světoborného?“ zeptal jsem se.

„Prosím tě, dovol mi, abych ti držela pera,“ řekla Dora. „Ráda bych taky něco dělala celý ten čas, kdy jsi tak pilný. Smím ti držet pera?“

Vzpomínka na její krásnou radost, když jsem přikývl „ano“, mi vhání slzy do očí ještě dnes. Když jsem se posadil ke psaní příště, a od té doby potom už pravidelně vždycky, sedla si Dora na svoje staré místo s hromádkou zásobních per u ruky. Její pýcha na tuto pracovní součinnost se mnou i její nesmírná radost, když jsem potřeboval nové pero – velmi často jsem si tu potřebu jen vymýšlel – mě přivedly na nápad, jak působit svému vdanému dítěti potěšení ještě jinak. A předstíral jsem občas, že potřebuji jednu nebo víc stránek rukopisu opsat. Tu Dora blahem zářila. Co příprav vždycky k té důležité práci konala, co zástěrek si nauvazovala, co si z kuchyně navypůjčovala laclů, aby se nepokaňkala inkoustem, co času na to psaní spotřebovala; ty nesčetné přestávky, které prosmála s Cikem, jako kdyby tomu mohl vůbec rozumět, to přesvědčení, že by její práce nebyla úplná, kdyby se na konci nepodepsala, i ten způsob, jak mi hotový opis podávala jako školní úlohu a jak mi padla kolem krku, když jsem ji pochválil – to všechno jsou vzpomínky, jakkoli naivní možná připadají ostatním lidem, pro mne dojemné.

Brzy potom si vzala do opatrování klíče, nosila je všechny v jednom svazku v lýčené kabelčičce, zavěšené u štíhlého pasu, a cinkala jimi po celém domě. Zřídka kdy jsem však zjistil, že skříň či dveře, od nichž má klíč, jsou zamčené nebo že ty její klíče mají nějaký jiný smysl než jako hračka pro Cika – ale Dora se z toho těšila a to zase těšilo mne. Chovala pevné přesvědčení, že tímto domnělým hospodařením dociluje bůhvíčeho, a byla z toho tak veselá, jako bychom si ze žertu hráli na tatínka a na maminku a kuchařili panenkám.

Tak nám plynul život dál. Dora byla sotva něžnější ke mně než k mé tetě a často jí říkala, že bývaly doby, kdy z ní mívala strach, že je „protivná bába“. Jaktěživ jsem ještě neviděl, aby se teta někomu podvolovala důsledněji než Doře. Ucházela se o Cikovu přízeň, ačkoliv Cik zůstával zatvrzele nepřístupný; den co den poslouchala kytaru, ačkoliv se s lítostí domnívám, že v hudbě zálibu zrovna neměla; nikdy se neobořila na některou z našich neschopnic, ačkoliv pokušení na ni musilo jistě dorážet velmi silně; chodila pěšky neuvěřitelně daleko koupit jako překvapení jakoukoli maličkost, o níž zjistila, že ji Dora právě potřebuje; a kdykoli přišla zadem přes zahradu a nezastihla Doru dole v pokoji, po každé volala od paty schodů hlasem, který se vesele rozléhal celým domkem: „Kdepak je naše Kytinka?“

45. Pan Dick splňuje tetinu předpověď

Uplynul již jistý čas od té doby, kdy jsem přestal pracovat s doktorem. Protože jsem bydlel v jeho blízkosti, často jsem se s ním vídal a několikrát jsme u něho všichni byli na obědě nebo na čaji. Generálka rozbila pod doktorovou střechou stan natrvalo. Byla navlas stejná jako dřív a tíž nesmrtelní motýlkové se jí třepotali nad kloboukem.

Stejně jako některé jiné matky, jež jsem za dobu svého života poznal, i paní Marklehamová byla mnohem lačnější častého rozptýlení než její dcera. Neměla zábavy nikdy dost a jako mazaná stará vojna předstíráním, že se obětuje pro dítě, hověla ve skutečnosti choutkám vlastním. Doktorovo přání, aby se Anny rozptylovala, se proto této znamenité matce zvlášť výborně hodilo do krámu a také se o doktorově prozíravé moudrosti vyjadřovala s bezvýhradnou chválou.

Nepochybuji však, že ve skutečnosti vlastně doktorovu ránu nevědomky jen jitřila. Myslím, že z žádného jiného důvodu než z jisté vyzrálé rozpustilosti a sobeckosti, od let před odkvětem nikoliv vždy odlučitelné, vlastně doktora svým nezřízeným vychvalováním jeho záměru tíhu života její dceři ulehčit, jen utvrzovala v obavách, že je své mladé ženě koulí na noze a že spolu citově vůbec neharmonují.

„Má duše drahá,“ řekla mu jeden den, když jsem u něho zrovna byl, „jistě víte, že by to pro Anny bylo beze sporu trochu jednotvárné, kdyby neviděla nic než tyhle zdi.“

Doktor přikývl dobráckou hlavou.

„Až bude v matčiných letech,“ řekla paní Marklehamová a rozmáchla se vějířem, „pak to bude něco jiného. Mne na příklad byste mohl vsadit třebas do žaláře, a když mi k tomu dáte nóbl společnost a whistové karty, bude mi úplně jedno, jestli tam už zůstanu nadobro. Ale to víte, já nejsem Anny – a Anny není zase její matka.“

„Zajisté, zajisté,“ pravil doktor.

„Jste nejlepší člověk pod sluncem – ne, ne, promiňte prosím!“ to proto, že doktor učinil odmítavý posunek, „musím vám říci do očí, stejně jako to vždycky říkám za vašimi zády, jste nejlepší člověk pod sluncem, ale je nabíledni, že vás, pokud se týče zaneprázdnění a zálib, neuspokojuje totéž co Anny – či ano?“

„Ne“ odpověděl doktor s tesklivostí v hlase.

„Ne, jak by taky,“ odsekla Generálka. „Vezměte si na příklad ten svůj slovník. Co to je za užitečné dílo, takový slovník! Jak potřebné dílo! Význam slov! Nebýt doktora Johnsona 195& nebo někoho jiného jemu podobného, možná že jsme tuhle chvíli kulmě na vlasy říkali postel.

[&195 doktor Johnson – Dr. Samuel Johnson (1709-1784), anglický spisovatel a filolog, výrazná postava kulturního života své doby. Jeho nejdůležitějším dílem je „Slovník anglického jazyka“ (A Dictionnary of the English Language), vydaný roku 1755. Vykládá v něm význam slov a dokládá příklady.]

Ale nedá se přece čekat, že takový slovník – zvlášť když se teprve dělá – bude zajímat Anny, nebo dá?“

Doktor zavrtěl hlavou.

„A proto právě musím vaše uznalé jednání,“ řekla paní Marklehamová a poklepala doktorovi sklapnutým vějířem na rameno, „tolik schvalovat. Dokazujete tím, že nečekáte, jak mnoho starších lidí vskutku očekává, že na mladém těle bude sedět stará hlava. Bedlivě jste Annyinu povahu pozoroval a rozumíte jí. To právě shledávám tak roztomilým!“

I klidná a trpělivá tvář doktora Stronga prozrazovala jisté známky, že mu je trapné – jak se mi zdálo – když na něho prší tyto poklony.

„A proto, můj drahý doktore,“ řekla Generálka a poklepala mu několikrát láskyplně vějířem na ruku, „na mne můžete v každou hodinu a dobu, v zimě jako v létě, bezvýhradně spoléhat. Rozumějte, prosím, že jsem vám úplně k službám. Mileráda budu s Anny chodit na opery, na koncerty, na výstavy, na všechno možné – a nikdy mě nepřistihnete, že bych si stěžovala na únavu. Povinnost, můj drahý doktore, nade všecko a především!“

Slovo skutečně držela. Patřila k lidem, kteří dovedou vydržet notnou porci zábavy, a její vytrvalost po této stránce byla prostě nezdolná. Zřídka kdy vzala do ruky noviny (k nimž se den co den usazovala do nejměkčího křesla v domě a dvě hodiny v nich bádala lorňonem), aby nepřišla na něco, o čem s jistotou ví, že by to Anny ráda viděla. Nadarmo se Anny bránila, že ji už takové zábavy unavují. Matčina námitka byla vždycky stejná: „Nu, má drahá Anny, víš to jistě sama nejlíp, ale musím ti říci, milunko, že takhle doktoru Strongovi patřičnou vděčnost za jeho laskavost zrovna neprojevuješ.“

To říkala obyčejně v doktorově přítomnosti a v tom jsem spatřoval hlavní pohnutku, která Anny přiměla, aby ustoupila od námitek, pokud jaké vůbec vznesla. Zpravidla se však matce podrobila a šla, kam Generálka chtěla.

Stávalo se teď jen málokdy, že je doprovázel pan Maldon. Někdy požádaly o doprovod mou tetu a Doru a ty pozvání rády přijaly. Někdy zvaly jenom Doru. Bývaly doby, kdy bych si byl dělal starosti, kdyby s nimi měla jít, ale úvaha o tom, co se tenkrát večer událo v doktorově pracovně, způsobila v mém pocitu nedůvěry změnu. Uvěřil jsem, že doktor má pravdu, a horší podezření jsem neměl.

Teta, když jsme náhodou byli spolu sami, si někdy mnula nos a říkala, že si to nedovede v hlavě srovnat, jenom prý by ráda, aby ti dva byli šťastnější; a nemyslí, že by náš vojanský přítelíček (tak vždycky nazývala Generálku) celé věci vůbec nějak prospíval. Kromě toho projevila teta mínění, že „kdyby si náš vojanský přítelíček ty motýlky ušmikl a daroval je kominíkům na májovou slavnost, vypadalo by to aspoň, že konečně začíná dostávat rozum“.

Ale hlavní a neochvějnou naději skládala v pana Dicka. Ten člověk má zřejmě něco v hlavě, řekla, a kdyby se mu tu myšlenku podařilo aspoň jednou rafnout za pačesy – což je prý u něho vždycky největší obtíž – vyznamenal by se jistě způsobem úplně mimořádným.

Pan Dick, který neměl o této předpovědi ani zdání, nepřestal zaujímat ve vztahu k doktorovi a k paní Strongové přesně stejné místo jako dosud. Zdálo se, že se jim ani nepřibližuje, ani nevzdaluje. Zřejmě se usadil v původních základech – jako budova – a jak musím přiznat, moje víra v to, že se kdy hne, nebyla o mnoho větší, než kdyby budovou skutečně býval.

Ale jednou večer, když už jsem byl několik měsíců Dořiným manželem, strčil pan Dick hlavu do pokoje, kde jsem o samotě psal (protože Dora odešla s tetou na čaj k oběma kanárkům), a s významným zakašláním řekl:

„Bojím se, abych tě nerušil, Trotwoode, ale nemohl bych si s tebou o něčem promluvit?“

„Ale ovšem, pane Dicku,“ odpověděl jsem, „jen pojďte dál!“

„Trotwoode,“ řekl pan Dick a přitiskl si prst se strany na nos, když mi napřed potřásl rukou, „než se posadím, rád bych něco podotkl. Znáš svou tetu?“

„Trošku,“ odpověděl jsem.

„Je to nejobdivuhodnější žena na světě, prosím!“

Když si odlehčil tímto prohlášením, které z něho vyletělo jako náboj z pušky, s větší vážností než jindy se posadil a zadíval se na mne.

„A teď, chlapče,“ pravil pan Dick, „se tě tedy na něco zeptám.“

„Ptejte se, kolik je vám libo,“ odpověděl jsem.

„Za koho mě máš, prosím?“ zeptal se pan Dick a založil si ruce.

„Za drahého starého přítele,“ řekl jsem.

„Děkuju ti, Trotwoode,“ odpověděl na to pan Dick se smíchem a s ohromným potěšením se ke mně natáhl, aby mi mohl stisknout ruku. „Ale já myslel, chlapče,“ řekl zas vážně, „za koho mě máš po téhle stránce?“ a dotkl se čela.

Byl jsem na rozpacích, jak mu odpovědět, ale pomohl mi jediným slůvkem sám.

„Slabý?“ nadhodil pan Dick.

„Nu, hm,“ odpověděl jsem váhavě. „Tak trochu snad.“

„Správně!“ zvolal pan Dick, kterého má odpověď, jak se zdálo, přímo okouzlila. „Když totiž, Trotwoode, vzali nějakou tu starost z hlavy, však víš čí, a nastrkali je, však víš kam, tak se –“ Tu pan Dick mnohokrát za sebou zamlel rukama velmi rychle kolem dokola, jako by jimi točil mlýnek, pak je prudce spráskl a válel je rychle jednu po druhé, aby naznačil motanici. „Něco takového jako by se bylo se mnou tehdy stalo, hm?“

Přikývl jsem mu a on zase přikývl mně.

„Zkrátka, chlapče,“ pravil pan Dick a ztlumil hlas do šepotu, „jsem na duchu slabý.“

Chtěl jsem tento závěr poněkud zmírnit, ale pan Dick mě zarazil.

„Ano! Jsem! Ona se staví, že nejsem. Nechce o tom ani slyšet, ale já jsem! Vím to, že jsem. Nebýt toho, že se o mne přátelsky vzala, panečku, tak by mě byli někam šoupli a leta letoucí jsem už vedl bědný život. Ale já ji zaopatřím! Na peníze, které dostávám za to opisování, jsem ještě ani nesáhl. Střádám je do škatulky. Udělal jsem poslední vůli. Všechny je odkážu jí. Bude bohatá – vznešená!“

Pan Dick si vyndal kapesník a otřel si oči. Potom kapesník opět velmi pečlivě složil, zmandloval ho do hladka mezi dlaněmi, uložil si ho zase zpátky do kapsy – a zdálo se, že s kapesníkem odložil i tetu.

„No. Ty jsi vzdělaný člověk, Trotwoode,“ pravil pan Dick. „Jsi moc vzdělaný člověk. A víš, jak učený, jak velký muž je doktor. Víš taky, jakou mi odjakživa prokazoval čest. Není v té své moudrosti ani krapet pyšný. Je skromný, skromný člověk – blahovolný i k takovému chudákovi Dickovi, který je prosťáček a nemá žádné vědomosti. Poslal jsem jeho jméno nahoru k draku, když se vznášel vysoko na obloze mezi skřivany, napsané na papírku, aby k němu vyklouzalo po šňůře. Drak je celý šťastný uvítal a obloha se jím až rozjasnila, prosím!“

Udělal jsem mu velkou radost, když jsem z vřelého srdce řekl, že si doktor vskutku naši největší úctu a nejhlubší vážnost zasluhuje.

„A ta jeho krásná žena je učiněná hvězda,“ pravil pan Dick. „Zářivá hvězda! Viděl jsem ji zářit, prosím! Ale,“ a přitáhl si židli blíž ke mně a položil mi ruku na koleno – „mraky, prosím – mraky!“

Na starostlivý výraz, který se mu jevil v tváři, jsem odpověděl tím, že jsem se zatvářil stejně starostlivě a potřásl hlavou.

„Jaké mraky?“ řekl pan Dick.

Díval se mi do tváře tak hloubavě a s takovou dychtivostí porozumět, že jsem si dal velice záležet, abych mu odpovídal zvolna a zřetelně, jak bych se asi byl snažil něco vysvětlit malému dítěti.

„Je mezi nimi nějaké nešťastné nedorozumění,“ odpověděl jsem. „Nějaká nešťastná příčina roztržky. Tajemství. Je to možná neodlučitelné od nerovnosti v jejich věku. Mohlo to vzniknout skorem z ničeho.“

Pan Dick, který každou mou větu na potvrzenou odděloval zamyšleným přikývnutím, přestal kývat hlavou, když jsem domluvil, a seděl přemítavě s očima upřenýma na můj obličej a s rukou na mém koleně.

„Nehněvá se na ni doktor, Trotwoode?“ zeptal se po chvíli.

„Ne. Zbožňuje ji.“

„Pak to tedy mám, chlapče!“ zvolal pan Dick.

Náhlý výbuch nadšení, s nímž mě pleskl do kolena a opřel se pak zády o lenoch židle s obočím tak vysoko zdviženým, že výš je už prostě zdvihnout nemohl, ve mně vzbudil domněnku, že mu rozum bloudí víc než jindy. Stejně náhle však opět zvážněl, naklonil se jako předtím kupředu a pravil – když nejdřív ještě úctyplně vytáhl kapesník, jako by skutečně představoval tetu:

„Nejobdivuhodnější žena na světě, Trotwoode. Proč už ta neudělala něco, aby tu věc nějak napravila?“

„Je to věc tuze choulostivá a těžká, aby do ní mohla zasáhnout,“ odpověděl jsem.

„Vzdělaný člověk,“ pravil pan Dick a dotkl se mě prstem. „Proč v tom něco neudělá ten?“

„Z téhož důvodu,“ odpověděl jsem.

„Pak to tedy mám, chlapče!“ zvolal pan Dick. A postavil se přede mne s tváří ještě jásavější než předtím a do nekonečna kýval hlavou a tloukl se do prsou, až si mohl člověk málem myslit, že si z těla vykýval a vytloukl skorem všechen dech.

„Pomatený ubožák, prosím,“ pravil pan Dick, „prosťáček, slaboduchý člověk – zde přítomný, vidíš,“ a znovu se udeřil, „možná dokáže, co obdivuhodní lidé možná nedokážou! Já je svedu dohromady, chlapče. Zkusím to. Mně nic zazlívat nebudou. Proti mně nic namítat nebudou. Co udělám já, na to nic nedají, i když to bude špatně. Jsem jenom pan Dick. Kdo vůbec na pana Dicka něco dá? Dick je nikdo! Pfú!“ A odfoukl si pohrdavě, jako by odfukoval sebe.

Bylo štěstí, že se svým tajemstvím dospěl až takhle daleko, protože jsme právě zaslechli, jak u zahradní branky zastavil povoz, který přivezl tetu a Doru domů.

„Nikomu ani muk, chlapče!“ pokračoval šeptem. „Nech všechnu vinu na Dickovi – na prostoduchém Dickovi – na pomateném Dickovi. Už dlouhou dobu, prosím, si myslím, že to mám na dosah, a teď to mám doopravdy. Po tom, co jsi mi řekl, jistojistě vím, že to mám! Výborně!“

Pan Dick už o té věci nehlesl ani slůvkem, ale celou příští půlhodinu si (k velkému zneklidnění tetiny mysli) počínal jak učiněný živý telegraf, aby mi důrazně vštípil vědomí, jak posvátné je to tajemství.

Překvapovalo mě, když jsem pak o celé věci dva tři týdny nic neslyšel, ačkoliv mě výsledek jeho snažení věru silně zajímal, neboť jsem v závěru, k němuž pan Dick došel, rozpoznával podivný záblesk zdravého úsudku – o zdravém citu vůbec nemluvě, protože tím se pan Dick vyznačoval stále. Nakonec ve mně zvítězila domněnka, že pan Dick v tom těkavém a neurovnaném myšlenkovém stavu buď na svůj úmysl zapomněl, nebo se ho vzdal.

Jednou večer, když Dora neměla zrovna náladu jít se mnou ven, ač bylo krásně, vyšli jsme si s tetou procházkou k doktorovu domku. Byl podzim, kdy se nekonaly žádné debaty, jež by otravovaly podvečerní vzduch, a pamatuji se, jak listí, když jsme po něm šlapali, vonělo jako naše blunderstoneská zahrada a jak mi připadalo, že mě se sténáním větru zároveň ovívá i ten starý pocit běd a smutku.

Než jsme došli k doktorovu domku, začalo se už smrákat. Paní Strongová odcházela právě ze zahrady, kde dosud meškal pan Dick, oháněl se nožem a pomáhal zahradníkovi přiřezávat nějaké kolíky do špičky. Doktor má prý zrovna s někým v pracovně nějaké jednání, ale návštěva jistě co nevidět odejde, řekla nám paní Strongová a žádala nás, abychom počkali a popovídali si s ním. Šli jsme s ní tedy do salonu a usadili se u tmavnoucího okna. Při návštěvě takových starých přátel a sousedů, jako jsme byli my, se nikdy netrvalo na obřadnostech.

Seděli jsme tak sotva několik minut, když vtom paní Marklehamová, které se obyčejně podařilo přivést se něčím do vzruchu, vpadla s novinami v ruce do pokoje jako velká voda a celá bez dechu vyhrkla: „Pro pána krále, Anny, proč jsi mi neřekla, že v pracovně někdo je?“

„Drahá mamá,“ odpověděla Anny klidně, „jak jsem mohla vědět, že tě to zajímá?“

„Jestli mě to zajímá!“ řekla paní Marklehamová a klesla na pohovku. „Nepamatuju takové leknutí, co jsem živa!“

„Ty jsi tedy v pracovně byla, mamá?“ zeptala se Anny.

„To jsem tedy v pracovně BYLA, milunko!“ opakovala Generálka s důrazem. „To jsem tedy byla! A přistihla jsem to roztomilé dobrotisko – jen se vmyslete v mé pocity, slečno Trotwoodová a Davide – právě jak dělá poslední vůli.“

Její dcera se kvapně otočila od okna.

„Právě, má drahá Anny,“ opakovala paní Marklehamová a rozprostřela si při tom noviny po klíně jako ubrus a rozplácla na ně ruce, „jak dělá svou poslední vůli a závěť! Ach, ta prozíravost a láska té duše drahé! Ale musím vám vyprávět, jak to bylo. Skutečně, už jen ze spravedlnosti k tomu zlatíčkovi – protože míň se o něm říci nedá! – musím vám vyprávět, jak to bylo. Vy možná víte, slečno Trotwoodová, že tady v domě se jaktěživo nezapálí jediná svíčka, dokud člověku doslova nevylézají oči z důlků, jak je napíná, aby v novinách něco přečetl. A že taky v celém domě není jediná židle, kde by si člověk mohl noviny přečíst – aspoň čemu já říkám přečíst! – kromě jediné lenošky v pracovně. To zavedlo mé kroky k pracovně, kde jsem viděla svítit. Otevřela jsem dveře. Náš doktor tam měl společnost dvou lepších pánů, na první pohled odborníků v právech, a všichni tři stáli u stolu a zlatíčko doktor měl pero v ruce. »Toto tedy prostě vyjadřuje,« řekl doktor – Anny, milunko drahá, dávej dobrý pozor na každé slovo – »toto tedy prostě vyjadřuje, pánové, mou důvěru, kterou chovám k paní Strongové, a zanechává všechno bezvýhradně jí, že?« Jeden z těch pánů odborníků opakoval: »A zanechává všechno bezvýhradně jí.« Jak jsem to slyšela, v návalu přirozeného mateřského citu jsem řekla: »Dobrý Bože, promiňte, prosím!«, vyklopýtala jsem přes práh a odešla zadní chodbičkou, co je špižírna.“

Paní Strongová otevřela skleněné dveře, vyšla na verandu, podepřela se o sloup a zůstala tam tak stát.

„A není to osvěžení, slečno Trotwoodová, není, Davide,“ řekla paní Marklehamová, zatím co bezděčně provázela dceru očima, „když člověk vidí u muže v takovém věku, jako je doktor Strong, ještě tolik duševní síly, aby udělal něco podobného? To jen dokazuje, jakou jsem měla pravdu. Však jsem Anny hned řekla, když mě doktor Strong poctil tou velmi lichotivou návštěvou a učinil ji předmětem svého vyznání a nabídnutí, však jsem jí hned řekla: »Pokud se týče vhodného zaopatření pro tebe, má drahá, tak podle mého názoru není ani sebemenší pochyby, že doktor Strong udělá víc, než k čemu se zavazuje.«“

Vtom zazněl zvonek a slyšeli jsme zvuk kroků, jak návštěvníci odcházejí ven.

„Není pochyby, už je po všem,“ řekla Generálka, když chvíli špicovala uši. „Ta duše drahá podepsala, zapečetila a pořídila a má teď už mysl klidnou. A to plným právem. Jaká to mysl! Anny, milunko moje, jdu si do pracovny přečíst noviny, protože bez nových zpráv jsem chudák jako bezruká. Slečno Trotwoodová, Davide, pojďte si prosím popovídat s doktorem.“

Uvědomoval jsem si sice, když jsme ji provázeli do pracovny, že v tmavém koutě pokoje stojí pan Dick a zavírá zahradnický nůž a že si teta – co mírný projev osobní antipatie k našemu vojanskému přítelíčkovi – po cestě zuřivě mne nos, ale kdo vstoupil do pracovny první, nebo jak to, že se paní Marklehamová tak mžikem uvelebila v oblíbené lenošce, nebo jak se stalo, že jsem se s tetou opozdil a zůstal stát u dveří (leda že snad teta měla bystřejší postřeh než já a zadržela mě), to jsem už dávno zapomněl, pokud jsem to vůbec kdy věděl. Vím však tolik, že jsme spatřili doktora, dřív než spatřil on nás, sedět u stolu mezi tlustými folianty, v nichž nacházel potěšení, s hlavou klidně podepřenou o ruku. Že jsme v témž okamžiku spatřili do pokoje tiše vklouznout paní Strongovou, celou bledou, rozechvělou a zavěšenou do pana Dicka, který ji podpíral. Že pan Dick položil druhou ruku na rameno doktorovi a následkem toho že doktor s nepřítomným výrazem v očích vzhlédl. Že při prvním hnutí doktorovy hlavy padla jeho žena manželovi k nohám a vkleče, na jednom koleni a s rukama úpěnlivě vztaženýma, upřela na jeho obličej ten pamětihodný pohled, který jsem co živ ani na okamžik nezapomněl. Že paní Marklehamová, když to spatřila, upustila noviny a vytřeštila oči spíš jako klounová hlavice, určená pro loď nazvanou Úžas, než jako co jiného, nač si právě dovedu vzpomenout.

… padla jeho žena manželovi k nohám a vkleče, na jednom koleni a s rukama úpěnlivě vztaženýma …

Něžnou jemnost doktorova chování i překvapení, tu důstojnost, jež prozařovala prosebným postojem jeho ženy, přátelský zájem páně Dickův i hlubokou opravdovost, s níž si moje teta pro sebe šeptla: „Ten a blázen?!“ (slova, z nichž sálala vítězná radost nad tím, jakých běd ho uchránila) – to všechno vidím a slyším, spíš než si pamatuji, když tu nyní o tom píši.

„Doktore!“ řekl pan Dick. „Copak tady neklape? Podívejte se!“

„Anny!“ zvolal doktor. „Ne u mých nohou, má drahá!“

„Ano, tam!“ řekla. „Žádám a snažně prosím, aby nikdo neodcházel z pokoje! Ach, můj manželi a otče, prolom to dlouhé mlčení! Ať oba zvíme, co nás rozdělilo!“

Vtom paní Marklehamová, jíž se zatím schopnost řeči opět vrátila a která zřejmě překypovala rodinnou pýchou i mateřským rozhořčením, zvolala: „Anny, okamžitě vstaň a nepřiváděj tímhle svým ponižováním celou rodinu do hanby, ledaže bys mě chtěla vidět na místě přijít o rozum!“

„Mamá!“ odpověděla jí Anny. „Neplýtvej na mne slovy, protože moje naléhavá prosba platí mému manželu a v tom ani ty nic neznamenáš.“

„Nic!“ zvolala paní Marklehamová. „Já a nic?! To dítě se minulo s rozumem. Podejte mi někdo sklenici vody, prosím!“

Sledoval jsem příliš napjatě doktora a jeho ženu, abych věnoval nějakou pozornost této žádosti, která neudělala sebemenší dojem ani na nikoho jiného, a proto paní Marklehamová pouze lapala po dechu, poulila oči a ovívala se vějířem.

„Anny!“ řekl doktor a něžně se jí chopil. „Moje drahá! Jestliže náš manželský život s postupem doby doznal nějaké nevyhnutelné změny, vina neleží na tobě. Je to vina moje a jedině moje. Moje láska, obdiv a úcta k tobě se nezměnily ani v nejmenším. Chci tě vidět šťastnou. Hluboce tě miluji a ctím. Prosím, Anny, vstaň!“

Ale Anny nevstávala. Chviličku se na doktora dívala a potom se k němu sklonila ještě blíž, položila mu na koleno svou paži, na tu klesla hlavou a řekla:

„Mám-li zde nějakého přítele, který může místo mne nebo místo mého manžela v této věci něco říci, mám-li zde nějakého přítele, který může slovy vyjevit kterékoli z podezření, jež mi kdy srdce našeptávalo, mám-li zde nějakého přítele, který ctí mého manžela nebo který by dbal o mne a má vědomost o něčem, ať je to cokoliv, co by mohlo přispět k našemu dorozumění – pak toho přítele úpěnlivě prosím, aby promluvil!“

Rozhostilo se hluboké ticho. Po chviličce trapného váhání jsem ticho prolomil já.

„Paní Strongová,“ řekl jsem, „vskutku mám vědomost o něčem, co jsem na naléhavou žádost doktora Stronga měl chovat v tajnosti a co jsem až do dnešního večera také v tajnosti uchoval. Soudím však, že nadešla chvíle, kdy by se jakékoli další utajování té věci rovnalo mylnému chápání jemnocitu i věrnosti danému slovu a kdy mě vaše prosba zbavuje slibu, který si ode mne doktor Strong důtklivě vyžádal.“

Otočila obličej na chviličku ke mně a hned jsem věděl, že jednám správně. Nebyl bych jeho úpěnlivé prosbě odolal, i kdyby ujištění, jež mi podával, bývalo méně přesvědčivé.

„Náš budoucí soulad,“ řekla, „leží možná ve vašich rukou. Svěřuji vám ho s důvěrou, že mi nic nezamlčíte. Vím předem, že mi ani vy, ani kdokoli jiný nemůže říci nic, co by ukázalo šlechetné srdce mého manžela v jiném světle. Jakkoli silně se mne snad budou vaše slova dotýkat, nic nedbejte svého zdání a neberte na mne ohledy. Napřed jemu a potom Bohu se zodpovím sama.“

Tato naléhavá prosba byla tak hluboce vážná, že jsem si už od doktora ani nevyžádal svolení, nýbrž pouze s jedinou odchylkou od ryzí pravdy – že jsem totiž neomalenou hrubost Uriáše Heepa trochu mírnil – jsem prostými slovy vylíčil, co se v témž pokoji odehrálo tenkrát večer. Jak paní Marklehamová po celou dobu mého vyprávění třeštila oči a jak mě co chvíli krátkými vřískavými výkřiky přerušovala, to se vymyká veškerému popisu.

Když jsem dovyprávěl, zůstala Anny krátkou chvíli mlčky klečet s hlavou sklopenou, jak jsem už popsal. Potom vzala doktora za ruku (seděl dosud v téže posici, jako když jsme vešli do pokoje), přitiskla si ji na prsa a políbila mu ji. Pan Dick jí jemně pomohl na nohy, a když potom začala mluvit už stála, podpírala se o pana Dicka a shlížela na manžela – a neodvrátila od něho oči ani na okamžik.

„Všechno, co se od našeho sňatku v mé duši dělo,“ řekla tlumeným, pokorným, něžným hlasem, „před tebou obnažím. Když vím, co vím nyní, nemohu žít a jednu jedinou myšlenku přitom tajit.“

„Nikoliv, Anny!“ pravil doktor mírně, „nikdy jsem o tobě nezapochyboval, dítě moje! Není zapotřebí, ne, opravdu není zapotřebí, má drahá.“

„Je krajně zapotřebí,“ odpověděla týmž tónem, „abych celé své srdce odhalila duši nic než šlechetné a pravdivé, kterou jsem, Bůh je mi svědkem, rok za rokem a den za dnem milovala a ctila stále víc a víc!“

„Na mou pravdu,“ přerušila ji paní Marklehamová, „jestli mi ještě zbyl aspoň kousíček soudnosti…“

(„Jakože ne, ty popleto kazisvětská,“ poznamenala teta hněvivým šepotem.)

„… pak se mi musí dovolit podotknout, že naprosto neexistuje nutnost zabíhat do takových podrobností.“

„To nemůže posoudit nikdo jiný než můj manžel, mamá,“ prohlásila Anny, aniž odvrátila oči od jeho tváře, „a ten mě vyslechne. Řeknu-li něco, co ti způsobí bolest, mamá, odpusť mi. Já snáším bolest často a už dost dlouho.“

„Na mou věru!“ zasípala paní Marklehamová.

„Když jsem byla ještě velmi mladá,“ řekla Anny, „docela malé dítě, tu všechny mé první poznatky, ať kteréhokoli druhu, měly nerozlučný vztah k trpělivému příteli a učiteli, který byl přítelem mého nebožtíka otce a který mi byl vždycky drahý. Nemohu si vzpomenout na nic, co znám, abych si nevzpomněla na něho. Vyzbrojil mou mysl prvními poklady a všem vtiskl pečeť svého charakteru. Myslím, že by mi nikdy nebývaly tak prospěšné, jak prospěšné mi byly, kdybych je byla přijímala z rukou kohokoli jiného.“

„Matka, v té nevidí nic!“ zvolala paní Marklehamová.

„To ne, mamá,“ řekla Anny, „ale v něm vidím to, co pro mne byl. To je moje povinnost. Když jsem dospívala, zaujímal stále totéž místo. Byla jsem pyšná, že má o mne zájem, a moje oddanost k němu byla hluboká, něžná a vděčná. Vzhlížela jsem k němu, těžko dovedu vyjádřit jak – jako k otci, jako k vůdci, jako k člověku, jehož pochvala byla něco docela jiného než všechny ostatní pochvaly, jako k člověku, jemuž jsem mohla věřit a se svěřovat, i kdybych byla nedůvěřovala celému světu. Ty víš, mamá, jaká jsem byla mladá a nezkušená, když jsi mi ho z čista jasna představila jako nápadníka.“

„Tuhle skutečnost jsem kdekomu tady vypravovala nejmíň padesátkrát!“ řekla paní Marklehamová.

(„Tak, pro smilování Boží, drž jazyk za zuby a už si to nech pro sebe!“ zahučela teta.)

„Byla to velká změna,“ řekla Anny, dosud stále týmž tónem a s týmž výrazem jako předtím, „totiž tak velká ztráta, jak mi to zprvu připadalo, že jsem byla celá rozčilená a nešťastná. Byla jsem sotva odrostlé dítě, a když se s rolí, v níž jsem ho tak dlouho viděla a k němu vzhlížela, udála tak velká změna, myslím, že mi to bylo líto. Ale nic z něho už nemohlo učinit opět to, čím mi býval předtím; byla jsem však i pyšná, že mi přikládá takovou čest – a vzali jsme se.“

„U svátého Alfaga v Canterbury,“ poznamenala paní Marklehamová.

(„Čert aby tu ženskou vzal,“ řekla teta, „ona ne a ne mlčet!“)

„Nikdy jsem nepomyslila,“ pokračovala Anny a tvář jí zrůžověla, „na to, jaké hmotné výhody mi toto manželství přinese. V mém mladém srdci, plném pocty a úcty, nebylo pro žádné takové nízké zřetele místo. Odpusť mi, mamá, když řeknu, že jsi to byla ty, kdo mi první nasadil do hlavy myšlenku, že kdekdo může křivdit mně a křivdit jemu takovým krutým podezřením.“

„Já!“ zvolala paní Marklehamová.

(„Cha! Ty, to se rozumí!“ poznamenala teta. „A už to tím vějířem neodmáváš, můj vojanský přítelíčku!“)

„To byla první žalost v mém novém životě,“ řekla Anny. „To byla prapříčina všech nešťastných chvil, jaké jsem kdy potom zažila. Poslední dobou bylo těch chvil víc, než mohu spočítat; ale nikoliv – můj šlechetný manželi! – z důvodu, který předpokládáš. Neboť v mém srdci není jediné myšlenky, jediné vzpomínky ani jediné naděje, kterou by jakákoli moc mohla oddělit od tebe!“

Pozdvihla oči, sepjala ruce a vypadala tak krásná a pravdivá, zdálo se mi, jako zosobněná čistá duše. Doktor se na ni od této chvíle díval stejně upřeně jako ona na něho.

„Nelze mou mamá vinit,“ pokračovala Anny, „že na tobě snad někdy něco vymáhala pro sebe, a nelze ji dojista v žádném směru vinit ani ze špatných úmyslů – ale když jsem viděla, jaké množství neodbytných požadavků se na tebe mým jménem vznáší a tobě vnucuje, jak tě mým jménem bezohledně vydírají a odírají, jak jsi šlechetný a jak pana Wickfielda, kterému tvé blaho leželo vždycky tolik na srdci, tyto zjevy pohoršují, tu na mne dopadl první záblesk pocitu, jako bych byla terčem podlého podezření, že moje láska je koupená – a prodaná tobě, ze všech lidí na světě právě tobě – dopadl na mne jako nezasloužená potupa, na níž jsem tě já nutila se podílet. Nemohu vůbec vypovědět, co to bylo – mamá si to nedovede představit, co to bylo – vláčet tuhle hrůzu a tíhu ustavičně v hlavě, a přesto v hloubi srdce vědět, že můj svatební den byl korunou vší lásky a cti mého života!“

„Pěkná ukázka díků, jakých se člověk dočká,“ zvolala paní Marklehamová v slzách, „když se stará o děti! To jsem Tatar!“

(„Ukrutná škoda, že nejsi, ukrutná – a že nejsi ve své rodné zemi k tomu!“ poznamenala teta.)

„To se stalo v době, kdy mamá měla tak velkou starost o mého bratrance Maldona. Mívala jsem ho ráda,“ hovořila Anny tiše, ale bez jakékoli váhavosti, „velmi ráda. Jako děti jsme do sebe byli zamilovaní. Kdyby se okolnosti nebyly vyvinuly jinak, byla bych si, kdo ví, možná časem namluvila, že ho miluji opravdu, a byla bych si ho možná vzala a byla nejbědnějším tvorem na světě. Nemůže být a není větší nerovnosti v manželství než rozdílnost povah a cílů.“

Uvažoval jsem nad těmi slovy – i když jsem zároveň dychtivě sledoval další hovor – jako by měla nějaký zvláštní význam nebo nějaký neznámý výklad, který se marně snažím vytušit. „Nemůže být a není větší nerovnosti v manželství než rozdílnost povah a cílů“ – „není větší nerovnosti v manželství než rozdílnost povah a cílů“…

„Není mezi námi nic společného,“ řekla Anny. „Už dávno jsem se přesvědčila, že mezi námi není nic společného. Kdybych nebyla svému manželovi vděčná za nic víc – místo abych mu byla vděčná za tolik – pak bych musila být vděčná za to, že mě zachránil před krokem, k němuž mě mohlo první mylné hnutí neukázněného srdce svést.“

Stála před doktorem úplně bez hnutí a hovořila s vroucí opravdovostí, která mě přímo uchvacovala. A přesto zněl její hlas stejně klidně jako předtím.

„Když čekal, až se stane předmětem tvé velkodušné štědrosti kterou jsi ho potom kvůli mně tak hojnou měrou zahrnoval, a když jsem se já cítila tak nešťastná v rouchu prodejnosti, do něhož mě násilím oblékli, myslila jsem si, že by se pro něho slušelo lépe, kdyby si probíjel cestu životem vlastní silou. Myslila jsem si, že být na jeho místě já, snažila bych se to dokázat i za cenu obětí snad sebetěžších. Ale nesmýšlela jsem o něm nijak hůř až do toho večera, kdy odjížděl do Indie. Ten večer jsem poznala, že má falešné a nevděčné srdce. A tu jsem si uvědomila, že pátravý pohled, jímž mě pan Wickfield pozoruje, má dvojí význam. Poprvé jsem postřehla temný mrak podezření, který zastínil můj život.“

„Podezření, Anny?“ pravil doktor. „Ne, ne, ne!“

„Vím, drahý manželi, v tvé mysli ne!“ odpověděla na to Anny. „A když jsem tehdy večer přišla za tebou, abych celé to břemeno hanby a žalu složila s beder, a uvědomila si, že ti musím říci, jak jeden z mých pokrevných příbuzných, jemuž jsi z lásky ke mně prokazoval dobrodiní, pod tvou vlastní střechou pronesl vůči mně slova, která neměl nikdy vypustit z úst, i kdybych opravdu byla bývala tou slabošskou a prodejnou bídnicí, za jakou mě považoval – celou duší jsem se zhrozila poskvrny, kterou obsahovalo už jen samo vylíčení té příhody. Všechna slova o tom mi odumřela na rtech a od té doby až do přítomného okamžiku s nich také nikdy nesklouzla.“

Paní Marklehamová krátce zasténala, opřela se v lenošce zády a schovala se za vějíř, jako by už nikdy nechtěla vyjít na světlo boží.

„Nikdy jsem s ním už potom nepromluvila ani slůvko, leda v tvé přítomnosti, a i tehdy jen tolik, co bylo nutné, abych se vyhnula tomuto vysvětlování. Od té doby, co ode mne vyrozuměl, jaké je jeho postavení zde, uplynuly roky. Laskavosti, jež jsi mu potají prokazoval, abys mu v životě pomohl výš, a jež jsi mi potom prozrazoval jako překvapení, které mi udělá radost, vlastně jenom zhoršovaly žalost a tíhu mého tajemství, jak jistě pochopíš.“

Klesla jemně doktorovi k nohám, i když se jí v tom pokoušel všemožně zabránit, se slzami zalitou tváří se mu zadívala do obličeje a pravila:

„Ne, ještě na mne nemluv! Dovol, abych ti ještě něco řekla! Ať už jsem jednala správně nebo chybně, myslím, že kdyby se to mělo opakovat, zachovala bych se navlas stejně. Nikdy si nemůžeš představit, co to bylo, milovat tě se všemi těmi dávnými vzpomínkami a přitom s vědomím, že se nejenom najde někdo tak bezcitný, aby se domníval, že jsem věrnost svého srdce zašantročila, ale že mě i obklopuje zdání, které tu domněnku jistě potvrzuje. Byla jsem velmi mladá a neměla jsem nikoho, s kým se poradit. V názorech na všechno, co se týkalo tebe, jsme se s mamá na hony rozcházely. Ale jestliže jsem se uzavírala do sebe, abych utajila pohanu, kterou jsem utrpěla, činila jsem tak jen proto, že jsem tě tolik ctila a že jsem si tolik přála, abys ty ctil mne!“

„Anny, srdce moje ryzí!“ pravil doktor. „Děvče moje drahé!“

„Ještě něco! Už jenom několik slov! Myslívala jsem si, kolik je těch, s kterými ses mohl oženit a které by nebyly na tvou hlavu uvalily takové břímě ani starosti a byly by z tvého domova vytvořily domov důstojnější. Mívala jsem úzkostlivé pochybnosti, zda bych možná nebyla učinila lépe, kdybych byla raději zůstala tvou žákyní a skorem tvým dítětem. Mívala jsem strach, že se tolik nehodím k tvému vědění a moudrosti! A jestliže mě to všechno nutilo (jakože ano), abych se do sebe uzavřela a nevypověděla ti to, činila jsem tak i v tomto případě jen proto, že jsem tě tolik ctila a doufala, že snad jednoho dne získám i úctu tvou.“

„Ten den vzešel už dávno a dávno – a září, co jsme spolu, Anny,“ pravil doktor, „a může skončit jen jedinou předlouhou nocí, má drahá.“

„Ještě slovo! Později jsem se rozhodla – pevně rozhodla a stroze si uložila – nést celou tíhu vědomí, jak nehodný je člověk, kterému jsi prokázal tolik dobrého. A teď poslední slovo, můj nejdražší a nejlepší příteli! Pravá příčina změny, kterou jsem na tobě poslední dobou pozorovala s takovou bolestí a lítostí a kterou jsem někdy přičítala svým starým obavám – a jindy zase nesmělým dohadům, pravdě bližším – se mi dnes večer vysvětlila; a čirou náhodou jsem dnes také poznala celou velikost tvé šlechetné víry ve mne i přes všechno mylné domnění, které jsi v té věci měl. Nemohu sice doufat, že mě kdy jakákoli míra lásky a oddanosti, jíž bych ti mohla splácet, učiní tvé převzácné důvěry hodnější, ale s vědomím všeho toho, co jsem dnes seznala, mohu pozdvihnout oči k tvé drahé tváři, kterou hluboce ctím jako tvář otcovu, kterou miluji jako tvář manželovu a která mi v dětství byla posvátná jako tvář přítele, a slavnostně prohlásit, že jsem se vůči tobě nikdy ani sebemenší myšlenkou neprohřešila a že jsem v lásce a věrnosti, kterou ti jsem povinována, nikdy nezakolísovala!“

Ovinula paže kolem doktorovy šíje a doktor k ní sklonil hlavu, až mu šediny přepadly na její tmavohnědé kadeře.

„Ach, přiviň mě na srdce, můj manželi! Nikdy mě od sebe neodvrhuj! Nemysli na nerovnost mezi námi a ani o ní nemluv, protože kromě mých četných nedostatků mezi námi žádné není. S každým dalším rokem jsem to poznávala lépe a lépe, stejně jako jsem si tě stále víc a víc vážila. Ach, přitiskni mě na srdce, můj manželi, protože moje láska kotví na skále a přetrvá věky!“

V tichu, které nyní zavládlo, vykročila teta vážně a bez nejmenšího spěchu k panu Dickovi, objala ho a vtiskla mu hlučný polibek. A se zřetelem na jeho dobrou pověst bylo vskutku velké štěstí, že tak učinila, protože bych na to vzal jed, že jsem ho v tom okamžiku přistihl, jak se právě chystá tancovat na jedné noze, aby nějakým vhodným způsobem vyjádřil svou radost.

„Jste velice pozoruhodný člověk, Dicku!“ řekla teta s výrazem bezvýhradné pochvaly. „A víckrát ať mi už nepředstíráte, že jste něco jiného, protože já vím své!“

S těmito slovy ho teta zatahala za rukáv, kývla na mne a všichni tři jsme se tiše vytratili z pokoje a opustili dům.

„Buď jak buď, tohle našeho vojanského přítelíčka odrovnalo!“ řekla teta cestou domů. „I kdyby nebylo nic víc, proč mít radost, už jen pro tohle by se mi spalo líp!“

„Mám obavu, že ji to úplně žalem zmohlo,“ řekl pan Dick velmi soucitně.

„Cože! Viděl jste už někdy žalem zmoženého krokodila?“ zeptala se teta.

„Myslím, že jsem krokodila nikdy neviděl,“ odpověděl pan Dick mírně.

„Jaktěživo nemuselo k ničemu takovému dojít, nebýt té staré dračice,“ řekla teta se silným důrazem. „Bylo by nadmíru záhodno, aby některé matky nechávaly své dcery po svatbě na pokoji a nebyly mateřskou láskou tak posedlé. Myslí si, jak se zdá, že jejich jedinou odměnou za přivedení mladé nešťastnice na svět – Bůh mou duši chraň, jako kdyby o to prosila a stála nebo se sama na svět drala! – může být jen neomezené právo trápením ji ze světa zase vyhnat. Nač myslíš, Trote?“

Myslil jsem právě na všechno, co se mluvilo. Hlavou mi ještě znělo několik vět a úryvků, které jsem slyšel. „Nemůže být a není větší nerovnosti v manželství než rozdílnost povah a cílů“ – „první mylné hnutí neukázněného srdce“ – „moje láska kotví na skále“. Ale to už jsme byli doma; pod nohama nám leželo pošlapané listí a vzduchem se nesl podzimní vítr.

46. Novina

Mohu-li věřit své paměti, na data ne dost spolehlivé, musil jsem být ženatý už asi rok nebo tak nějak, když jsem se jednou večer vracel z osamělé procházky a v zamyšlení nad knihou, kterou jsem právě psal – neboť můj úspěch stoupal úměrně s mou vytrvalou pílí a já v té době pracoval na prvním románovém díle – jsem šel kolem domu paní Steerforthové. Za dobu, po kterou jsem v té končině bydlil, jsem kolem něho přešel už častokrát, třebaže pouze tehdy, když jsem si nemohl vybrat cestu jinou. Leč občas se přihodilo, že jsem jinou cestu snadno volit nemohl, nechtěl-li jsem udělat velkou okliku, a proto jsem mimo něj celkem vzato procházel dost často.

Kdykoli jsem dům zrychleným krokem míjel, nikdy jsem mu nevěnoval víc než jen letmý pohled. Byl stále stejně ponurý a mrtvý. Žádný z parádních pokojů neměl okna do ulice a úzká starodávná okénka v tlustých rámech, tak jak tak nikdy veselá, nyní však neprodyšně uzavřená a s žaluziemi věčně staženými, vypadala věru neutěšeně. Přes dlážděný dvorek vedla krytá cesta ke vchodu, jehož se nikdy nepoužívalo, a jedno kulaté schodištní okno, podivně v nesouladu se všemi ostatními a jediné nezastřené okenicí, mělo týž nepoužívaný pustý vzhled. Nepamatuji se, že bych kdy byl v celém domě spatřil světlo. Být náhodným chodcem, byl bych si pravděpodobně pomyslil, že v něm leží mrtvola nějakého bezdětného člověka. Kdybych byl měl to štěstí a nic o tom domě nevěděl a kdybych ho byl v té neměnné nehybnosti často vídal, byl bych myslím mnoha důmyslnými dohady jistě popustil uzdu své fantasii.

Takto jsem na něj však myslil co možná nejméně. Jenže má mysl nedovedla kolem něho přejít a zanechat ho za sebou tak lehce, jak to dokázalo mé tělo, a dům mi obyčejně vybavil v hlavě celý řetěz úvah. Když se přede mnou vynořil toho večera, o němž mluvím, tu mě dům, opředený dětskými vzpomínkami i pozdějšími sny a přeludy nedozrálých nadějí, rozervanými stíny nejasně viděných i chápaných zklamání a směsicí skutečnosti a obrazotvornosti příznačnou pro činnost, jíž se moje myšlenky právě horlivě zabývaly, upoutal podmanivěji než jindy. Jak jsem tak kráčel dál, upadl jsem do hlubokého přemítání, když vtom mě vylekal hlas vedle mne.

Ke všemu to byl hlas ženy. Netrvalo mi dlouho, než jsem v ní poznal mladou panskou paní Steerforthové, tu, která kdysi nosívala v čepečku modré stužky. Ty však od té doby vyvlekla – myslím patrně proto, aby se přizpůsobila změněnému rázu domu – a měla na sobě pouze dvě tři bezútěšné mašličky střízlivě hnědé barvy.

„Dovolte, pane, nezašel byste laskavě dovnitř a nepromluvil si se slečnou Dartlovou?“

„Slečna Dartlová vás pro mne poslala?“ zeptal jsem se.

„Dnes zrovna ne, pane, ale to nevadí. Slečna Dartlová vás včera nebo předevčírem viděla jít kolem a uložila mi, abych si sedla s prací na schody, a až vás uvidím jít zase kolem, abych vás požádala, jestli byste nezašel dovnitř a nepromluvil si s ní.“

Obrátil jsem se a cestou jsem se své průvodkyně zeptal, jak se daří paní Steerforthové. Řekla mi, že se její paní nevede zrovna valně a že většinu času tráví ve svém pokoji.

Když jsme došli k domu, ukázala mi do zahrady a nechala mě, abych se slečně Dartlové ohlásil sám. Slečna Dartlová seděla na lavičce na konci jakési terasy s vyhlídkou na velké město. Byl chmurný podvečer se sinavě osvětlenou oblohou, a když jsem v dálce spatřil mračný obzor, z něhož do ponurého jasu tu a tam vyčníval nějaký větší obrys, napadlo mě, že to není nevhodný protějšek paměti té vášnivé ženy.

Uviděla mě, jak k ní přicházím, a na okamžik vstala, aby mě přivítala. Tu chvíli mi připadala ještě bezbarvější a hubenější, než když jsem ji viděl minule, a její blýskavé oči se mi zdály ještě palčivější a její jizva ještě zřetelnější.

Naše setkání nevyznělo srdečně. Posledně jsme se rozešli ve hněvu a nyní z ní čišelo jakési pohrdání, jež se nijak nepokoušela zastírat.

„Prý si se mnou přejete mluvit, slečno Dartlová,“ řekl jsem. Neuposlechl jsem jejího pokynu, jímž mě zvala, abych se posadil, a s rukou na opěradle lavičky jsem zůstal stát vedle ní.

„Budete-li tak laskav,“ řekla. „To děvče se už, prosím, našlo?“

„Ne.“

„Vždyť přece utekla!“

Zatím co se na mne dívala, viděl jsem, jak jí tenké rty jen jen hrají, jako by se nemohly dočkat, až budou moci dívku zasypat výčitkami.

„Utekla?“ opakoval jsem.

„Ano. Utekla mu,“ řekla se smíchem. „A jestli se nenašla, tak se možná už nenajde vůbec. Třeba je mrtvá!“

Zpupnou ukrutnost, s níž čelila mému pohledu, jsem dosud neviděl vyjádřenou v žádné jiné tváři, kterou jsem kdy v životě spatřil.

„Přát jí smrt,“ řekl jsem, „je možná nejlaskavější přání, jímž ji může některá jiná žena obmyslit. Jsem rád, že vás čas tolik obměkčil, slečno Dartlová.“

Neuznala za vhodné na to odpovědět, jenom se opět pohrdavě zasmála a vyhrkla na mne:

„Přátelé té výtečné a těžce ukřivděné mladé dámy jsou vašimi přáteli. Jste jejich zastáncem a hájíte jejich práva. Chcete vědět, co je o ní známo?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

S ošklivým úsměvem vstala, popošla několik kroků k živému cesmínovému plotu, který nedaleko odděloval trávník od zeleninové zahrádky, a silnějším hlasem zavolala: „Pojďte sem!“ – jako by volala na nějaké nečisté zvíře.

„Tady u nás, pane Copperfielde, se ovšem zdržíte všech prudkých projevů obhajoby nebo mstivosti, že?“ řekla a podívala se na mne přes rameno s týmž výrazem jako předtím.

Přikývl jsem slabě, aniž jsem chápal, co má vlastně na mysli, a slečna Dartlová znovu zvolala: „Pojďte sem!“, zamířila zase zpátky a za ní se objevil úctyhodný pan Littimer, jenž se mi s nezmenšenou úctyhodností uklonil a zaujal místo za jejími zády. Výraz zla – vítězoslávy, která do sebe ku podivu měla přece jen cosi žensky svůdného – s nímž se rozložila na lavičce mezi námi a zahleděla se na mne, byl výraz hodný ukrutné princezny z pohádky.

„Nuže,“ řekla pánovitě, aniž se na něho podívala, a přitiskla si prsty na starou jizvu, která se tepavě chvěla – tentokrát patrně spíš radostí než bolestí – „povězte panu Copperfieldovi, jak to bylo s tím útěkem!“

„Pan James a já, madame…“

„Neoslovujte mne!“ přerušila ho a svraštila čelo.

„Mne, prosím, taky ne,“ řekl jsem.

Pan Littimer, kterého to vůbec nepřivedlo z rovnováhy, dal lehkou úklonou najevo, že všechno, co vyhovuje nejlépe nám, vyhovuje nejlépe i jemu, a začal znovu:

„Pan James a já jsme byli s tou mladou ženou za hranicemi celou dobu, co pod ochranou pana Jamese odešla z Yarmouthu. Zjezdili jsme mnoho měst a viděli jsme hodně cizích krajů. Byli jsme ve Francii, ve Švýcarech, v Itálii – zkrátka skorem všude.“

Díval se na opěradlo lavičky, jako by hovořil k němu, a jemně na ně poťukával prsty, jako by na bezhlasém pianě vybrnkával akordy.

„Pan James k té mladé ženě vskutku neobyčejně lnul a delší čas byl usedlejší, než jsem ho kdy znal od té doby, co jsem vstoupil do jeho služeb. Ta mladá žena byla velice učenlivá, rychle si osvojila cizí jazyky a nikdo by nebyl řekl, že to je táž prostá venkovanka. Ať jsme přišli kam chtěli, všude jsem pozoroval, že se těší značnému obdivu.“

Slečna Dartlová si přitiskla ruku pod srdce. Viděl jsem, jak se po ní Littimer kradmo podíval a sotva znatelně pousmál.

„Opravdu velmi značnému obdivu se ta mladá žena těšila. Jednak ty šaty a tolik vzduchu a slunce, jednak ty okolky, co se s ní dělaly, a jedno k druhému to a ono – její půvaby vskutku poutaly všeobecnou pozornost.“

Nakrátko se odmlčel. Slečna Dartlová těkala neklidně očima po vzdáleném obzoru a kousala se do spodního rtu, aby zarazila nepokojné chvění úst.

Littimer sundal ruce s opěradla, složil je do sebe, přenesl váhu těla na jednu nohu a s očima sklopenýma a s úctyhodnou hlavou nachýlenou trochu ke straně pokračoval:

„Nějakou dobu ta mladá žena takhle žila, ale tu a tam mívala skleslou náladu, až myslím začala pana Jamese nudit, jak se své skleslosti a vrtošivosti pořád oddávala, a pak to už mezi nimi tak nehrálo. Pan James začal znovu propadat bývalému neklidu. Čím byl neklidnější, tím hůř bylo s ní; a co se týče mne, tu musím přiznat, že jsem mezi těmi dvěma zažil věru velmi svízelné chvíle. Ale jednou se věci urovnaly tak, po druhé se spravily onak a to se opakovalo pořád a pořád; jsem si jist, že jejich shoda přetrvala celkem vzato delší čas, než by kdo byl čekal.“

Tu slečna Dartlová odtrhla zrak od dálky a podívala se na mne znovu s týmž výrazem jako předtím. Pan Littimer si zastřel rukou ústa, krátce a úctyhodně si odkašlal, přešlápl na druhou nohu a pokračoval:

„Když už dohromady padla hezká řádka slov a výčitek, pan James se jednou ráno v okolí Neapole, kde jsme měli vilu (ta mladá žena měla totiž náramně ráda moře), konečně sebral a pod záminkou, že se za nějaký den vrátí, mi dal na starost, abych jí šetrně pověděl, že pro celkové blaho všech, kterých se to týká,“ – tu Littimer přerušil řeč odkašláním – „nadobro odchází. Musím ale přiznat, že se pan James zachoval věru neobyčejně čestně, protože navrhoval, aby se ta mladá žena provdala za velice ctihodného člověka, který se vůbec nerozpakoval zamhouřit nad její minulostí oči a byl přinejmenším stejně dobrý jako každý jiný muž, na jakého si mohla ta mladá žena za normálních poměrů myslet, protože pocházela z velmi nízké rodiny.“

Znovu přešlápl s nohy na nohu a olízl si rty. Byl jsem přesvědčen, že ten ničema mluví o sobě, a odraz téhož přesvědčení jsem viděl i ve tváři slečny Dartlové.

„Měl jsem na starosti sdělit jí i tohle. Byl jsem hotov udělat cokoli, abych pana Jamese vysvobodil z nesnází a pomohl obnovit shodu mezi ním a jeho milující matkou, která pro něho tolik vytrpěla. Proto jsem se taky toho úkolu podjal. Když jsem té mladé ženě oznámil, že pan James nadobro odešel, a ona se z toho vzpamatovala, rozzuřila se nad všechno očekávání. Přímo šílela a nemohlo ji udržet nic než násilí, protože když se už nemohla dostat k noži nebo skočit do moře, byla by si roztloukla hlavu o mramorovou podlahu.“

Slečna Dartlová, opřená na lavičce nazad a s tváří zjasněnou nadšeným zápalem, vypadala, jako by se slovy, jež ten člověk pronesl, málem kochala.

„Ale když jsem dospěl k druhému vzkazu, jímž mě pan James pověřil,“ řekl pan Littimer a zamnul si rozpačitě ruce, „ke vzkazu, o němž jistě každý mohl předpokládat, že ho ta mladá žena přinejmenším ocení jako šlechetný úmysl, tu se ukázala v pravém světle. Ostudnější osobu jsem v životě ještě neviděl. Chovala se tak hanebně, že to až překvapovalo. Neprojevila o nic víc vděčnosti ani citu, o nic víc trpělivosti ani rozumu než pařez nebo kámen. Kdybych si nebyl dal pozor, jsem si jist, že by byla prolila mou krev.“

„Tím u mne jenom stoupá v ceně,“ řekl jsem rozhořčeně.

Pan Littimer nachýlil maličko hlavu, jako by chtěl říci: „Opravdu pane? Jste vy ještě mládě!“, a pokračoval ve vyprávění:

„Zkrátka nezbývalo než na nějaký čas odstranit z její blízkosti všechno, čím by mohla sobě nebo někomu jinému ublížit a zavřít ji na zámek. Přes to všechno se jednou v noci dostala ven. Vylámala z okna mříž, kterou jsem vlastnoručně přitloukl hřebíky, sešplhla po révě, co se pod ním pjala, a od té doby, pokud vím, ji už nikdo neviděl ani o ní neslyšel.“

„Je možná mrtvá,“ řekla slečna Dartlová s úsměvem, asi jako by jím byla mrtvolu zničeného děvčete odkopla.

„Třeba se utopila, slečno,“ odpověděl pan Littimer a využil tak příležitosti, aby mohl někoho přímo oslovit. „To je docela možné. Nebo jí třeba pomohli rybáři nebo rybářky a jejich děti. Protože jí hověla sprostá společnost, velice často se s nimi na břehu bavila a vysedávala u jejich lodí, slečno Dartlová. Sám jsem ji viděl trávit tak celé dny, když pan James byl někdy pryč. Pana Jamese ani dost málo nepotěšilo, když se jednou dověděl, jak dětem vyprávěla, že sama je rybářská dcerka a že kdysi dávno doma pobíhala po břehu stejně jako ony.“

Ach, Emilko! Ty nešťastná krasavice! Ach, ten obrázek, který mi vytanul před očima! – jak sedí na dalekém břehu uprostřed dětí podobných jí, dokud byla stejně nevinná, a jak poslouchá dětské hlásky, jež jí mohly říkat „maminko“, kdyby se byla provdala za chudého muže, i mocný hlas moře s jeho věčným: „Nikdy víc!“

„Když bylo jasné, že se nedá nic dělat, slečno Dartlová…“

„Neřekla jsem vám, abyste mě neoslovoval?“ ohradila se slečna Dartlová stroze a s pohrdáním.

„Sama jste mě oslovila, slečno,“ odpověděl Littimer. „Prosím za prominutí. Ale mou povinností je poslouchat.“

„Konejte tedy svou povinnost,“ opáčila. „Dopovězte to a jděte!“

„Když bylo jasné,“ řekl Littimer nesmírně úctyhodně a poslušně se uklonil, „že ji nenajdeme, odjel jsem za panem Jamesem na místo, kam jsem mu měl podle úmluvy psát, a oznámil jsem mu, co se stalo. Došlo proto mezi námi k jisté výměně názorů a já cítil, že moje čest vyžaduje, abych od něho odešel. Hodně jsem dovedl od pana Jamese snést, a taky snášel, ale tentokrát mě urazil příliš těžce. Zranil mě. Protože jsem věděl o neblahé roztržce mezi ním a jeho matkou a domyslil si, jak úzkostlivě se o něho asi strachuje, dovolil jsem si vrátit se do Anglie a vypovědět jí…“

„Za peníze, které jsem mu dala,“ poznamenala slečna Dartlová ke mně.

„Zcela správně, madame – a vypověděl jí, co mi je o věci známo. Pokud vím,“ řekl pan Littimer po krátkém rozmýšlení, „nic jsem nevynechal. Pro přítomnou dobu jsem bez zaměstnání a uvítal bych, kdyby se mi naskytlo nějaké slušné místo.“

Slečna Dartlová se po mně podívala, jako by se ptala, nemám-li snad něco, nač bych se rád zeptal. A protože mě vskutku něco napadlo, řekl jsem v odpověď:

„Rád bych od toho – individua tady“ – nedokázal jsem se přinutit, abych použil nějakého mírnějšího výrazu – „věděl, jestli ti dva zadrželi dopis, který jí z domova poslala rodina, nebo jestli myslí, že ho Emilka dostala.“

Littimera to nevyrušilo z klidu a s očima upřenýma do země a se špičkami všech prstů pravé ruky lehce opřenými o špičky všech prstů levé ruky mlčel.

Slečna Dartlová se po něm pohrdavě ohlédla.

„Prosím o prominutí, slečno,“ řekl, když se probral ze zamyšlení, „ale jakkoli se podřizuji vám, mám určité společenské postavení, ačkoliv jsem sluha. Pan Copperfield a vy, slečno, jste dva různí lidé. Jestliže si ode mne pan Copperfield přeje něco vědět, dovoluji si panu Copperfieldovi připomenout, že se mě může zeptat přímo. Musím dbát své cti.“

Po kratičkém vnitřním boji jsem se na něho podíval a řekl jsem: „Slyšel jste mou otázku. Chcete-li, považujte ji za položenou přímo vám. Jakou odpověď mi dáte?“

„Moje odpověď, pane,“ odvětil a střídavě ty jemné prstíčky od sebe odlepoval a zase je k sobě tiskl, „musí být do jisté míry omezená, protože zradit důvěru pana Jamese vůči jeho matce a zradit ji vůči vám jsou dvě věci docela odlišné. Podle mého názoru není pravděpodobné, že by pan James napomáhal doručování dopisů, které by tu skleslost a nepříjemnou náladu patrně ještě zhoršily; ale dál než sem, pane, bych ve své odpovědi nerad zacházel.“

„To je všechno?“ zeptala se mě slečna Dartlová.

Naznačil jsem, že už nemám, co bych řekl. „Leda snad,“ dodal jsem, když jsem ho viděl odcházet, „že rozumím, jakou úlohu v té ničemné hře tenhle člověk sehrál, a že bych mu doporučoval, aby se na veřejnosti tuze neukazoval, protože tomu počestnému muži, který jí byl od malička otcem, všechno vypovím.“

Jakmile jsem začal mluvit, Littimer se zastavil a s obvyklým klidným chováním mou reč vyslechl.

„Děkuji vám, pane. Ale jistě mě omluvíte, pane, jestliže vám řeknu, že v naší zemi neexistují ani otroci, ani otrokáři a že se občanům nedovoluje brát zákon do vlastních rukou. Pakliže to už někdo udělá, mívá z toho myslím škodu spíš sám než ostatní lidé. Musím proto prohlásit, že nemám nejmenší strach chodit, kam a kudy se mi zlíbí, pane!“

S těmi slovy se zdvořile uklonil a s další úklonou slečně Dartlové zmizel v oblouku v cesmínové stěně, jímž předtím přišel. Slečna Dartlová a já jsme se na chviličku mlčky na sebe dívali, ona s postojem a chováním přesně stejným jako ve chvíli, kdy toho člověka volala.

„Kromě toho ještě říká,“ pravila a spodní ret se jí zvolna ohrnul, „že se jeho pán, jak slyšel povídat, plaví podél španělských břehů, a až je obepluje, že se vydá na další plavbu a bude svým mořeplaveckým choutkám hovět, dokud ho neznudí. Ale to vás vůbec nezajímá. Mezi oběma těmi pyšnými tvory, matkou a synem, zeje hlubší propast než kdy předtím a na její překlenutí je pramalá naděje, protože v nitru jsou jeden jako druhý a čas jejich umíněnost a pánovitost jen utvrzuje. Ani tohle vás nezajímá, ale je to úvod k tomu, co vám chci říci. Ta ďáblice, z které děláte anděla, totiž ta sprostá holka, kterou vytáhl z pobřežního bahna,“ – tu na mne pronikavě upřela své černé oči a hněvivě vztyčila ukazovák – „je možná na živu – věřím totiž, že leckterá chamraď má tuhý život. Pakliže na živu je, jistě si budete přát, aby se ta převzácná perla našla a aby o ni bylo postaráno. My si to přejeme rovněž – aby se nemohlo v žádném případě stát, že by jí znovu padl do drápů. Po té stránce máme jeden zájem společný, a proto také jsem já, která bych jí udělala všechno nejhorší, co jen je taková sprostá bídnice s to pocítit, pro vás poslala, abyste si vyposlechl, co jste právě slyšel.“

Ze změny výrazu v její tváři jsem vytušil, že za mými zády někdo přichází. Byla to paní Steerforthová; podala mi ruku chladněji než za starých dob a s bývalou majestátností v chování ještě vystupňovanou, ale jak jsem přesto vycítil – a to s dojetím – zároveň s nevyhladitelnou vzpomínkou na to, ze jsem kdysi jejího syna zbožňoval. Změnila se velmi nápadně. Ztepilou postavu nenesla už ani zdaleka tak zpříma, v hezké tváři měla hluboké vrásky a vlasy jí zatím skorem úplně zbělely. Ale když se posadila na lavičku, byla to ještě stále krásná paní; a jak dobře jsem znal ty jasné oči s povzneseným pohledem, které mi ve škole bývaly světlem i ve snu!

„Pověděla jsi panu Copperfieldovi všechno, Roso?“

„Ano.“

„A slyšel Littimera na vlastní uši?“

„Ano. Řekla jsem mu, proč si to přeješ.“

„To jsi hodná. – S vaším bývalým přítelem, pane,“ pravila paní Steerforthová ke mně, „jsem vyměnila několik dopisů, ale smysl pro povinnost a závazky vůči rodině se mi u něho vzkřísit nepodařilo. Nejde mi proto v té věci o nic jiného, než o čem se vám zmínila Rosa. Může-li opatření, jež třebas uleví srdci onoho slušného muže, kterého jste mi sem přivedl (a kterého mi je líto – více říci nemohu), mého syna uchránit, aby znovu neupadl do osidel lstivého nepřítele, bude dobře!“

„Chápu, madame,“ řekl jsem uctivě. „Není nebezpečí, ujišťuji vás, že bych vašim pohnutkám přikládal nějaký překroucený smysl. Protože však tu hluboce postiženou rodinu znám už od dětství, musím říci, a to i vám, že se utápíte v strašlivém omylu, jestliže se domníváte, že dívka, která utrpěla tak kruté příkoří, nebyla hanebně svedena a že by nezemřela sterou smrtí raději, než aby dnes z rukou vašeho syna přijala třeba jen sklenici vody!“

„Nu, Roso, nu,“ řekla paní Steerforthová, když se slečna Dartlová chystala vmísit do řeči, „na tom nesejde. Nech toho být. Slyšela jsem, pane, že jste se oženil, ano?“

Odpověděl jsem, že jsem již jistou dobu ženatý.

„A daří se vám dobře? Vedu tichý život a dovídám se jen málo, ale jak jsem slyšela, začínáte být slavný.“

„Až doposud jsem měl velké štěstí,“ řekl jsem, „a jistá chvála se k mému jménu pojí.“

„Vy nemáte matku?“ zeptala se méně chladným hlasem.

„Ne.“

„To je škoda,“ odpověděla. „Byla by na vás hrdá. Dobrou noc!“

Přijal jsem ruku, kterou mi s důstojným a nepřístupným výrazem podala, a ta spočinula v mé dlani tak klidně, jako by v srdci paní Steerforthové vládl mír. Zdálo se, že její pýcha dovede utlumit i jeho tep a zastřít její tvář poklidným závojem, skrze nějž hleděla přímo před sebe do dálky.

Když jsem po terase od nich odcházel, nemohl jsem nezpozorovat, jak upřeně obě zírají na dálný výhled a jak se obzor kalí a kolem nich svírá. Tu a tam bylo ve vzdáleném městě vidět zákmit ojedinělé časné lucerny a na východní straně oblohy dosud otálelo sinavé světlo. Ale z větší části mezilehlé široké doliny stoupala mlha jako moře, mísila se s šerem a dělala dojem, jako by se vzdouvající vody chystaly obě ženy pohltit. Mám důvod si to pamatovat a s hrůzou na to vzpomínat, neboť než jsem obě ty ženy spatřil znovu, bouřlivé moře se jim vskutku vzdulo až k nohám.

Když jsem uvažoval o tom, co jsem se takto dověděl, uznal jsem, že je správné, aby se o tom dověděl pan Peggotty. Druhý den večer jsem ho tedy šel do Londýna vyhledat. Bloudil dosud ustavičně s místa na místo s jediným cílem na očích: najít svou neteř. Ale zdržoval se víc v Londýně než kde jinde a často a často jsem ho nyní zahlédl putovat v hloubi noci po ulicích a pátrat mezi hrstkou těch, kdo se v takových nevčasných hodinách potloukají venku, po tom, co se hrozil objevit.

Nad malým hokynářstvím na Hungerford Marketu si držel byt, o němž jsem měl příležitost se zmínit už víc než jednou a z něhož se kdysi vydal na svou milosrdnou pouť poprvé. Tam jsem také zaměřil kroky. Když jsem se po něm ptal, dověděl jsem se od lidí v domě, že dosud neodešel a že ho zastihnu nahoře v jeho pokoji.

Seděl u okna, v němž si pěstoval nějaké květiny, a četl. Pokoj byl velmi spořádaný a úpravný. Na první pohled jsem poznal, že ho udržuje stále připravený k jejímu pobytu a že nikdy neodchází bez pomyšlení na možnost, že si ji třebas přivede domů. Moje zaklepání na dveře neslyšel a pozdvihl zrak, teprve když jsem mu položil ruku na rameno.

„Mladý pan Davy! Děkuju vám, pane! Upřímně vám za tuhle návštěvu děkuju! Posaďte se! Pěkně vás vítám, pane!“

„Nečekejte mnoho, pane Peggotty!“ řekl jsem a posadil jsem se na židli, kterou mi přistrčil. „Ale nějakou zprávu mám.“

„O Emilce!“

Zneklidněným pohybem si zakryl rukou ústa a zbledl, když se mi zahleděl upřeně do očí.

„Stopu, kde je, nám to sice nedá, ale s ním už není.“

Zůstal sedět, pozorně se na mne díval a bez jediného hlesu vyposlechl všechno, co jsem mu mohl povědět. Dodnes si dobře pamatuji, jakým dojmem důstojnosti, ba krásy na mne zapůsobila trpělivá vážnost jeho tváře, když volným pohybem odvrátil pohled ode mne a s čelem opřeným o ruku se díval do země. Ničím mě nepřerušil a po celou dobu zachoval naprostý klid. Zdálo se, že přes celé vyprávění sleduje pouze její postavu a všechny ostatní osoby nechává míjet, jako by byly vzduch.

Když jsem domluvil, zakryl si obličej a mlčel dál. Díval jsem se chvíli z okna a prohlížel jsem si květiny v něm.

„Co o tom všem jako soudíte, mladý pane Davy?“ zeptal se konečně.

„Myslím, že je na živu,“ odpověděl jsem.

„Nevím, nevím. Co jestli byl ten první otřes moc silný a ona v té rozervanosti srdce –! To modré moře, o kterém mluvívala! Co jestli ho měla tolik let plnou hlavu proto, že v něm měla jednou najít hrob!“

To řekl přemítavě, tichým a úzkostlivým hlasem, a přešel přes pokojík.

„A přesto, mladý pane Davy,“ dodal, „jsem cítil takovou jistotu, že je na živu – v bdění i ve spánku jsem tak určitě věděl, že ji svatosvatě najdu – tak mě ta víra poháněla a posilovala – že nevěřím, že bych se byl mýlil. Ne! Emilka žije!“

Opřel se rukou pevně o stůl a stáhl svou sluncem osmahlou tvář do rozhodného výrazu.

„Moje neteř, pane, žije!“ řekl pevně. „Nevím, odkud se ten hlas bere nebo jak to přijde, ale něco mi říká, že Emilka žije!“

Při těch slovech vypadal skorem jako člověk navštívený zjevením shůry. Vyčkal jsem chviličku, až bude s to věnovat mi rozptýlenou pozornost, a pak jsem mu nadhodil několik opatření, jež by bylo moudré učinit, jak mě večer předtím napadlo.

„Nuže, příteli drahý…“ začal jsem.

„Děkuju vám, děkuju vám, laskavý pane,“ řekl a sevřel mi ruku do obou dlaní.

„Jestli se vydá do Londýna, a to je pravděpodobné – protože kde jinde by se mohla lépe ztratit než v tomhle obrovském městě a co jiného by si přála než se vrátit a schovat, když nejde domů –?“

„A ta domů nepůjde,“ přerušil mě a zavrtěl truchlivě hlavou. „Kdyby byla odešla o své vůli, možná že by domů šla; ale takhle, pane, ne!“

„A jestli sem přijde,“ pokračoval jsem, „pak tady je myslím jedna osoba, která by ji mohla vypátrat spíš než kdo jiný ve světě. Pamatujete se – vyslechněte má slova s klidnou rozvahou – myslete na svůj velký cíl! – pamatujete se na Martu?“

„Od nás z Yarmouthu?“

Jinou odpověď než výraz jeho tváře jsem nepotřeboval.

„Víte, že je v Londýně?“

„Zahlédl jsem ji kolikrát na ulici,“ odpověděl a otřásl se.

„Nevíte ale,“ řekl jsem, „že jí Emilka s Hamovým přispěním šlechetně pomohla dlouho před tím, než sama utekla z domova. Nevíte ani to, že když jsme se my dva jednou večer potkali a v tom lokále tam, na druhé straně ulice, spolu hovořili, že nás Marta u dveří poslouchala.“

„Mladý pane Davy!“ odpověděl s úžasem. „Ten večer, co tak hustě sněžilo?“

„Ten večer. Od té doby jsem ji neviděl. Když jsem se s vámi rozloučil, vrátil jsem se, abych si s ní promluvil, ale byla už pryč. Nechtěl jsem s vámi o ní tenkrát mluvit a ani teď se o ní nezmiňuji rád, ale právě ona je ta osoba, o které mluvím a s kterou bychom si myslím měli pohovořit. Rozumíte mi?“

„Až moc dobře, pane,“ odpověděl. Ztišili jsme hlas skorem až do šepotu a pokračovali jsme tím tónem v hovoru dál.

„Říkáte, že jste ji viděl. Myslíte, že byste ji našel? Já sám bych mohl jenom doufat, že se s ní srazím čirou náhodou.“

„Myslím, mladý pane Davy, že vím, kde ji hledat.“

„Je tma. Když už jsme spolu, co kdybychom si vyšli ven a zkusili ji najít hned dnes?“

Projevil souhlas a začal se chystat na cestu se mnou. Viděl jsem, aniž jsem se prozradil, že jeho počínání pozoruji, jak pečlivě uklízí pokojík, nachystává svíčku a potřeby k zapálení a urovnává postel i jak nakonec ze zásuvky vytáhl jedny z jejích šatů (pamatuji se, že jsem je na ní viděl), pěkně složené spolu s nějakými jinými kusy oděvu, a jak je i s kloboukem připravil na židli. Neřekl o těch šatech ani slova a já rovněž ne. Není pochyby, že tam na ni tak čekaly už mnohý a mnohý večer.

„Bývaly časy, mladý pane Davy,“ pravil, když jsme scházeli se schodů, „kdy jsem to děvče, tuhletu Martu, považoval skorem za bláto pod Emilčinýma nohama. Bůh mi odpusť, níčko smýšlím jinak!“

Po cestě – dílem proto, abych ho zaměstnal hovorem, a dílem z opravdového zájmu – jsem se ho zeptal na Hama. Odpověděl mi skorem týmiž slovy jako minule, že Ham je pořád stejný a „tráví život, jako by mu na něm níčko vůbec nezáleželo, ale ani slůvkem si nepostěžuje a kdekdo ho má rád“.

Zeptal jsem se ho, jakého je podle jeho názoru Ham smýšlení, pokud se týče příčiny jejich neštěstí, a domnívá-li se snad, že nebezpečného? Co na příklad myslí, že by Ham udělal, kdyby se někdy se Steerforthem náhodou setkal?

„Ani nevím, pane,“ odpověděl. „Přemýšlel jsem o tom už, ale dělej co dělej, ne a ne to vymutýrovat.“

Připomněl jsem mu to ráno po Emilčině útěku, kdy jsme se všichni tři procházeli po břehu. „Pamatujete se,“ řekl jsem, „jak se tak nějak rozdivočele díval do dálky na moře a mluvil o »konci toho všeho«?“

„Jakpak by ne!“ odpověděl.

„Co tím podle vašeho myslel?“

„Mladý pane Davy,“ řekl na to, „tuhle otázku jsem si položil snad už tisíckrát, ale odpověď jsem ještě nenašel. A jedno je divné – že i když je takový mírný, asi bych se cítil nesvůj, kdybych mu to měl zkusit připomenout. V životě mi neřekl slovo, aby nebylo patřičně uctivé, jak se sluší, a nevypadá to, že by níčko začal mluvit jinak; ale jeho mysl dávno není stojatá mělčina, kde mu ty myšlenky leží. Je to hloubka, pane, a já do ní nevidím.“

„Máte pravdu,“ řekl jsem, „a to mi leckdy dělalo starosti.“

„Ba, mně taky, mladý pane Davy,“ odpověděl mi. „Ba větší než ta jeho krkolomná odvaha, to mi věřte, i když to obojí patří k tomu, jak se změnil. Nevím, jestli by vůbec kdy dovedl na někoho vztáhnout ruku, ale doufám, že se ty dva podaří udržet od sebe.“

Prošli jsme branou Temple Bar 196& do vnitřního města. Nemluvili jsme už, a jak šel vedle mne a opět se cele věnoval jedinému cíli svého oddaného života, kráčel v onom mlčenlivém soustředění všech smyslů, jež by z něho bylo učinilo osamělou postavu i uprostřed davu. Došli jsme už skorem k Blackfriarskému mostu, když pootočil hlavu a ukázal na osamělou ženskou postavu, která pospíchala po protější straně ulice. Ihned jsem poznal, že to je osoba, kterou hledáme.

[&196 Temple Bar – stará městská brána v londýnské City.]

Přešli jsme na druhou stranu a už jsme ji doháněli, když tu mě napadlo, že by možná projevila soucitnější ženský zájem o pohřešovanou dívku, kdybychom si s ní promluvili na místě klidnějším, od ruchu chodců odlehlém, a někde, kde bychom nebyli tolik na očích. Proto jsem svému společníkovi navrhl, abychom ji ještě neoslovovali, ale šli za ní; při té radě jsem se řídil i neurčitým přáním vědět, kam dívka jde.

Poněvadž s tím pan Peggotty souhlasil, šli jsme zpovzdáli za ní; neztráceli jsme ji s očí, ale dávali jsme si záležet, abychom se jí tuze nepřiblížili, protože se často ohlížela. Jednou se zastavila, aby si poslechla muzikanty, a tu jsme se zastavili také.

Ušla už hezký kus cesty. A stále jsme šli za ní. Z toho, jak sledovala jistý směr, bylo zřejmé, že jde za nějakým určitým cílem; tato záměrnost, jakož i to, že se držela živých ulic, a myslím i zvláštní kouzlo takového kradmého a tajemného stopování kohokoliv vůbec, mě přiměly, abych při původním úmyslu setrval. Konečně zabočila do tiché tmavé uličky, v níž po hluku a po chodcích nebylo památky, a já řekl: „Teď ji můžeme oslovit.“ Přidali jsme do kroku a pustili se za ní.

47. Marta

To jsme byli už ve Westminsteru 197&. Obrátili jsme se, abychom ji sledovali, když jsme ji spatřili přicházet proti nám, a Westminsterské opatství bylo místo, kde vyšla ze světel a hluku hlavních ulic. Když se pak vymanila ze dvou proudů chodců, jež mířily jeden k mostu a druhý od něho, kráčela tak rychle, že jsme se při náskoku, který před námi beztak měla, už když odbočila, octli v úzké pobřežní uličce u Millbanku 198&, než jsme ji dohonili. V tu chvíli přešla na druhou stranu, jako by chtěla uniknout krokům, které zaslechla tak blízko za sebou, a bez jediného ohlédnutí pokračovala v cestě ještě rychleji.

[&197Westminster – londýnská čtvrt na západ od City, původně samostatné město. Stojí zde budovy parlamentu, královský Buckinghamský palác, Westminsterské opatství a jiné význačné budovy.]

[&198 Millbank – název ulice na temžském nábřeží ve Westminsteru, pod budovami parlamentu.]

Záblesk řeky v tmavé bráně, do níž bylo na noc zataženo několik povozů, jako by mi zarazil kroky. Beze slova jsem dotykem ruky upozornil svého druha a oba jsme zanechali úmyslu přejít přes ulici za ní a sledovali ji dál po naší straně, kde jsme se co možná tiše snažili jít ve stínu domů, ale v největší blízkosti za ní.

Tehdy na konci té nízko položené uličky stála – a v době kdy toto píši, dosud stojí – malá polorozpadlá dřevěná stavba, pravděpodobně vysloužilá přívoznická bouda. Stojí přesně na místě, kde ulička končí a odkud pak už vede jen cesta mezi řadou domů a řekou. Jakmile došla dívka až sem a spatřila vodu, zarazila se, jako by byla dospěla k cíli, ale vzápětí zamířila volným krokem po samém krajíčku řeky a hleděla upřeně do vody.

Celou cestu městem jsem se domníval, že jde do nějakého domu, ba jaksi nejasně jsem doufal, není-li snad ten dům v nějaké spojitosti se ztraceným děvčetem. Ale jediný šerý záblesk řeky, který jsem zahlédl v bráně, mi vnukl tušení, že dívčina cesta dál nevede.

Byla to tehdy končina neutěšená, tak tísnivá, smutná a v noci osamělá, jako snad žádné jiné místo v Londýně. Na zádumčivé, pusté cestě u velké holé věznice nebylo ani přístaviště, ani domy. Líná strouha ukládala své bahno pod vězeňskou zdí. Celá bažinatá půda kolem se ježila trsy hrubých travin a bujného plevele. Na jedné straně se rozpadávaly mršiny domů, neblaze započatých a nikdy nedostavěných. Na druhé straně tarasily volnou zem rezavé zrůdy železných parních kotlů, kol, klikových hřídelů, rour, topenišť, kolesových lopatek, kotev, potápěcích zvonů, křídel větrných mlýnů a nevím jakých prapodivných věcí, které tam nahromadil nějaký spekulant; válely se v prachu a špíně, a jak se za deštivého počasí vlastní vahou zaryly do hlíny, vypadaly, jako by se v ní marně snažily schovat. Dunění rozličných továren na poříčí a zář jejich pecí s večerem zmohutněly a rušily všechno mimo hustý a neúnavný dým, který se valil z jejich komínů. Mezi starými dřevěnými pilotami, na nichž ulpíval hnusný sliz jako zelené vlasy a na nichž se nad čarou vysokého přílivu třepotaly cáry loňských vyhlášek, které nabízely odměnu za zjištění totožnosti utopenců, se klikatily kluzké výmoly a pěšiny a vedly bahnem a marastem k čáře odlivu. Vyprávělo se, že právě někde v těch místech je jedna z jam, vykopaných za velkého londýnského moru 199& k pohřbívání mrtvých, a zdálo se, jako by svým otravným vlivem opravdu celé okolí zamořovala. Ostatně ta končina vypadala, jako by ji až do toho příšerného stavu byly časem rozežraly splašky, přeteklé ze strouhy.

[&199 velký londýnský mor – Za středověku byl mor v Anglii velmi častý a hubil desetitisíce lidí. Poslední mor, tak zvaný velký londýnský mor, postihl Londýn a východní Anglii v letech 1664-1665.]

Dívka, kterou jsme sledovali, sestoupila až na samý okraj vody, a jako by sama patřila k odpadkům, jež řeka vyvrhla a ponechala hnilobě a rozpadu, sirá a mlčenlivá stála uprostřed této noční scény a dívala se do vody.

V bahně na břehu vězelo několik vytažených člunů a lodic a ty nám umožnily, abychom se k ní nepozorovaně přiblížili až na vzdálenost několika málo kroků. Potom jsem dal panu Peggottymu znamení, aby zůstal, kde je, a vystoupil jsem z jejich stínu, abych Martu oslovil. Neblížil jsem se k její osamělé postavě bez rozechvění, neboť tento ponurý cíl jejích rozhodných kroků i to, jak tam stála, propastným stínem železného mostu skorem pohlcená, a hleděla na tetelivý odraz světel v mocném proudu, ve mně budilo hrůzu.

Myslím, že hovořila sama k sobě. Pamatuji se, že ačkoliv hleděla upřeně do vody, zamotávala si ruce do šátku, který se jí svezl s ramenou, a to pohyby těkavými a zmatenými podobnými spíš počínání osoby náměsíčné než v bdělém stavu. Vím, a nikdy na to nezapomenu, že v jejím rozčileném chování bylo něco, co mě ujistilo o jednom jediném: že nepopadnu-li ji pevně za ruku, pohltí ji před mýma očima hloubka.

… ačkoliv hleděla upřeně do vody, zamotávala si ruce do šátku, který se jí svezl s ramenou …

V témž okamžiku jsem řekl: „Marto!“

Zděšeně vykřikla a začala se se mnou rvát s takovou silou, že pochybuji, zda bych ji byl zmohl sám. Ale chopila se jí ruka silnější než moje, a když dívka zdvihla poděšené oči a spatřila, čí ruka to je, učinila už jen jediný pokus se vymanit a zhroutila se na zem mezi nás. Odnesli jsme ji od vody na místo, kde bylo několik suchých kamenů, a zatím co plakala a sténala, položili jsme ji na ně. Po chvíli se mezi kameny posadila a oběma rukama si sevřela nešťastnou hlavu.

„Ach, ta řeka!“ volala vášnivě. „Ach, ta řeka!“

„Ale, ale!“ řekl jsem. „Uklidněte se!“

Opakovala však táž slova dál a vykřikovala: „Ach, ta řeka!“ ustavičně znovu a znovu.

„Vím, že je jako já!“ zvolala. „Vím, že k ní patřím. Vím, že je pravou společnicí takových, jako jsem já! Plyne sem z venkova, kde kdysi byla bez poskvrny – a plouží se tesknými ulicemi pošpiněná a zbídačená – a odplývá, jako můj život, k ohromnému, věčně neklidnému moři – a já cítím, že musím jít s ní!“

V životě jsem ještě nepoznal, co je zoufalství, až ze zvuku těchto slov.

„Nemohu se od ní odtrhnout. Nemohu na ni zapomenout. Pronásleduje mě ve dne v noci. To je to jediné na celém světě, k čemu se hodím nebo co se hodí ke mně. Ach, ta strašlivá řeka!“

Hlavou mi bleskla myšlenka, že bych z obličeje svého druha, jak na ni nyní mlčky a bez hnutí hleděl, mohl vyčíst celou historii jeho neteře, i kdybych z ní pranic neznal.

Na žádném obraze ani ve skutečnosti jsem dosud neviděl směs hrůzy a soucitu tak výmluvně vyjádřenou. Třásl se, jako by se měl co chvíli zhroutit, a jeho ruka – za kterou jsem ho vzal, protože mě jeho vzezření poplašilo – byla mrtvolně studená.

„Přišlo na ni blouznění,“ pošeptal jsem mu. „Za chviličku bude mluvit jinak.“

Nevím, co by mi byl odpověděl. Pohnul trochu ústy a zřejmě si myslil, že něco řekl, ale zatím na ni pouze napřaženou rukou ukázal.

Vtom ji přepadl nový záchvat pláče a tu si opět skryla obličej mezi kamení a choulila se před námi, zhroucený obraz ponížení a zkázy. Protože jsem věděl, že bychom hovorem s ní sotva něco dokázali, dokud se z toho stavu neprobere, odvážil jsem se pana Peggottyho zadržet, když se ji chystal pozdvihnout, a mlčky jsme nad ní stáli a čekali, až se trochu uklidní.

„Marto,“ řekl jsem potom, když jsem se k ní sklonil, a pomohl jsem jí vstát – zřejmě chtěla vstát, jako by hodlala odejít, ale byla tuze slabá, a opřela se proto o člun – „víte, kdo to je, kdo je tady se mnou?“

„Ano,“ odpověděla mdle.

„Víte, že jsme vás dnes večer velký kus cesty sledovali?“

Zavrtěla hlavou. Nedívala se ani na něho, ani na mne, ale stála zkroušeně před námi, v jedné ruce držela, zřejmě jako by si to ani neuvědomovala, klobouk a šátek a druhou, zaťatou v pěst, si tiskla k čelu.

„Jste už dost uklidněná,“ řekl jsem, „abyste mohla mluvit o věci, která vás tolik zajímala – kéž vám to Bůh nikdy nezapomene – tu noc, co tolik sněžilo?“

Znovu se rozvzlykala a mumlala přitom jakási přerývaná slova díků za to, že jsem ji tehdy neodehnal ode dveří.

„Na svou obhajobu nechci pronést ani slovo,“ řekla po nějaké chvíli. „Jsem špatná, jsem ztracená. Nemám už ani jiskřičku naděje. Ale jestli ke mně necítíte tuze velkou hořkost, pane, abyste to udělal, povězte mu,“ a ucouvla od pana Peggottyho, „že jsem jeho neštěstí nezavinila.“

„To vám také nikdo nepřipisoval,“ odpověděl jsem se stejnou vážností, jak vážně mluvila ona.

„Jestli se neklamu, byl jste to vy,“ řekla zlomeným hlasem, „kdo přišel do kuchyně tehdy večer, co ke mně byla tak milosrdná; co ke mně byla tak vlídná, neodtahovala se ode mne jako všichni ostatní a tak šlechetně mi poskytla pomoc! Byl jste to vy, pane?“

„Ano, byl,“ odpověděl jsem.

„Mít na svědomí nějakou křivdu vůči ní, byla bych do řeky skočila už dávno,“ řekla a podívala se s děsivým výrazem na vodu. „Nebýt po té stránce úplně bez viny, nebyla bych se ani jedinkou zimní noc udržela, abych do ní neskočila.“

„Co ji přimělo k útěku, to je známo až tuze dobře,“ řekl jsem. „Jak pevně věříme – ne, jak víme, jste v té věci úplně bez viny.“

„Ach, už jen k vůli ní jsem mohla být o mnoho lepší, jen mít lepší srdce,“ zvolala dívka s lítostí krajně zoufalou, „protože ke mně byla vždycky hodná! Nikdy mi neřekla jediné zlé ani křivé slovo. Je pravděpodobné, že bych kdy byla chtěla udělat z ní to, co jsem sama, když tak dobře vím, co jsem? Když jsem ztratila všechno, co dělá život krásným, nejhorší ze všeho pomyšlení pro mne bylo, že my dvě jsme od sebe odloučeny na věky!“

Pan Peggotty, který stál se sklopenýma očima a jednou rukou se opíral o palubní zábradlí člunu, si volnou rukou zakryl obličej.

„A když jsem se od lidí od nás z města dověděla, co se přihodilo před tou sněživou nocí,“ vzlykala Marta, „tu nejtrpčí ze všech mých myšlenek bylo to, že si lidé vzpomenou, jak jsme spolu kdysi chodívaly, a řeknou, že to já ji zkazila! Zatím co, ví Bůh, bych byla třeba umřela, jen abych jí vrátila její dobré jméno!“

Protože už dávno všemu sebeovládání odvykla, zněla palčivá bolest jejích sebevýčitek a zármutku vskutku strašlivě.

„Umřít, to by nebývalo mnoho – co mám říci? – já bych byla žila!“ křičela. „Byla bych žila na těchhle bídných ulicích – až do stáří – a toulala se tmou jako vyvrhel – a dívala se, jak se nad strašidelnými řadami domů rozednívá, a vzpomínala, jak mi kdysi totéž slunce svítívalo do pokojíka a probouzelo mě – i to bych byla udělala, abych ji zachránila!“

Tu se zhroutila na kameny, vzala si do každé ruky několik oblázků a drtila je v pěsti, jako by je chtěla rozemlít. Svíjela se a zmítala sebou na všechny možné strany. Křečovitě napínala paže, zakládala si je před obličejem, jako by chtěla ochránit oči i před tou trochou světla, které vůbec bylo, a věšela hlavu, jako by ji tížilo břímě nesnesitelných vzpomínek.

„Co si kdy počnu?“ řekla v tom zápase se zoufalstvím. „Jak mohu žít dál, to co jsem, sirá kletba sama sobě, živoucí hanba pro každého, komu přijdu nablízko?“ Znenadání se obrátila k mému společníkovi. „Udupejte mě, zabijte mě! Dokud byla vaší pýchou, byl byste si myslil, že jsem jí ublížila, kdybych se o ni byla na ulici i jen otřela. Nemůžete mi uvěřit – proč byste mi věřil? – jediné slůvko, které vypustím z úst. Ještě dnes byste to cítil jako palčivou hanbu, kdybychom si my dvě spolu vyměnily pár slov. Nestěžuji si. Neříkám, že ona a já jsme stejné. Vím, že mezi námi je velký, obrovský rozdíl. S vědomím vší vlastní viny a bídnosti říkám jen tolik, že jsem jí z duše vděčná a že ji miluju. Ach, nemyslete, že ve mně nadobro odumřela všechna schopnost někoho milovat. Odkopněte mě, jako mě odvrhuje svět! Zabijte mě pro to, co jsem, a pro to, že jsem ji kdy znala, ale tohle si o mně nemyslete!“

Zatím co tak úpěnlivě prosila, díval se na ni zaníceným, roztržitým pohledem; a když domluvila, pomohl jí něžně na nohy.

„Marto,“ pravil pan Peggotty, „Bůh uchovej, abych tě nějak soudil. Bůh uchovej, abych ze všech lidí na světě právě já tě nějak soudil, děvče milé! Jestli mi takový úmysl podkládáš, pak nevíš, jak jsem se s během času změnil. No!“ odmlčel se na okamžik a pak pokračoval. „Nechápeš, jak to přijde, že tady ten pán a já jsme s tebou chtěli mluvit. Nechápeš, co máme na mysli. Tak poslouchej!“

Úplně ji svým vlivem ovládl. Stála před ním zdráhavé, jako by se bála setkat s jeho pohledem, ale její vášnivý žal se zcela utišil a oněměl.

„Jestli jsi tu noc, co byla ta metelice,“ pravil pan Peggotty, „něco zaslechla, co jsme tuhle s mladým panem Davym mluvili, tak víš, že jsem byl – bůhvíkde daleko – hledat svou milenou neteř. Svou milenou neteř,“ opakoval pevným hlasem, „protože mi je dnes dražší, Marto, než jak drahá mi byla kdy dřív.“

Zastřela si rukama obličej, ale jinak zachovala klid.

„Slyšel jsem ji vypravovat,“ pravil pan Peggotty, „že jsi moc brzo přišla o rodiče a neměla ani žádnou přátelskou duši, která by se tě na jejich místě drsně po námořnicku ujala. Dovedeš si možná domyslet, že kdybys nějakého takového přítele byla měla, s lety by ses jistě dostala k tomu, abys ho měla ráda, a že pro mě moje neteř byla skorem jako dcera.“

Jak tak před ním mlčky stála a třásla se, přehodil jí starostlivě přes ramena šátek, který k tomu cíli zdvihl se země.

„Proto taky vím,“ pravil, „že jako by se mnou šla až na samý kraj světa, kdyby se zas jednou se mnou setkala, zrovna tak by až na samý kraj světa utekla, jen aby se setkání se mnou vyhnula. Protože i když nemá nejmenší příčinu o mé lásce pochybovat a taky o ní nepochybuje – nepochybuje,“ opakoval s klidnou důvěrou v pravdivost svých slov, „je tady stud a ten se mezi nás staví.“

V každičkém slově jeho prostého, působivého vyjadřování jsem poznával nový důkaz toho, že tento námět všech námětů promyslil se všech stránek, které se naskýtaly.

„Jak počítáme,“ pokračoval, „tuhle mladý pan Davy a já, podobá se pravdě, že ta osamělá pouť toho chuďátka opuštěného jednoho krásného dne skončí v Londýně. Věříme – mladý pan Davy, já, i my všichni vůbec – že na všem, co ji postihlo, máš právě tak málo viny jako čisté nenarozené. Říkala jsi, jak k tobě byla milá a šlechetná. Bůh jí žehnej, já věděl, že taková byla. Věděl jsem, že taková byla ke všem a vždycky. Jsi jí vděčná a miluješ ji. Pomoz nám, co můžeš, abychom ji našli, a kéž ti to Bůh odplatí!“

Kvapně se na něho podívala – a to poprvé vůbec – jako by o jeho slovech pochybovala.

„Vy byste mi důvěřoval?“ zeptala se užaslým šepotem.

„Plně a rád!“ pravil pan Peggotty.

„Mám se k ní přihlásit, jestli ji někdy najdu? Mám ji u sebe ubytovat, jestli budu mít nějaký byt, o který bych se s ní mohla podělit? A mám potom bez jejího vědomí zajít k vám a přivést vás k ní?“ ptala se spěšně.

Oba jsme odpověděli společně: „Ano.“

Zdvihla oči a slavnostně prohlásila, že se tomu úkolu oddá se vší vroucí horlivostí a opravdovostí a že nikdy ve svém úsilí neochabne, dokud bude zbývat i jen jiskřička naděje. Pakliže se svému slibu zpronevěří, nechť ji cíl, který od nynějška v životě má a který ji poutá k něčemu, v čem není zbla špatnosti, tím okamžikem, kdy z jejího života zmizí, zanechá ještě opuštěnější a zoufalejší, je-li to možné, než byla dnes večer na pokraji řeky; a nechť jí osud na věky odřekne veškerou pomoc ruky lidské jako Boží!

Nezvýšila hlas nad slabounký šepot a nemluvila ani k nám, nýbrž říkala to noční obloze; potom zůstala stát, tichá jako hrob, a hleděla do temna vody.

Pokládali jsme chvíli za vhodnou, abychom jí pověděli všechno, co víme, a já jí to dopodrobna vyložil. Poslouchala velmi pozorně a s tváří, která se sice často měnila, ale která si při všech různých výrazech podržela stále touž rozhodnost. Chvílemi se jí do očí draly slzy, ale potlačila je. Zdála se duchem úplně proměněná a klidnější už prostě být nemohla.

Když jsem jí všechno vypověděl, zeptala se, kam nám má podat zprávu, kdyby bylo zapotřebí. Pod matnou pouliční lampou jsem napsal obě naše adresy na list papíru, který jsem vytrhl ze svého zápisníku a který si schovala za ubohými ňadry. Zeptal jsem se jí, kde bydlí ona. Chviličku mlčela a potom řekla, že nikdy nebydlí dlouho na jednom místě a že bude lépe, když to nebudeme vědět.

Když mi pan Peggotty šeptem připomněl, co už napadlo i mne samého, vytáhl jsem tobolku; nepodařilo se mi ji však přemluvit, aby nějaké peníze přijala, ani se mi nepodařilo vynutit na ní slib, že je přijme někdy jindy. Vysvětlil jsem jí, že pana Peggottyho nelze na příslušníka jeho stavu pokládat za chudého a že se ani on, ani já nemůžeme smířit s představou, že by se zabývala tímto pátráním a spoléhala při tom jedině na vlastní peněžní prostředky. Trvala však neochvějně na svém. Po této stránce byl jeho vliv na ni stejně bez účinku jako můj. Upřímně mu poděkovala, ale zůstala neoblomná.

„Možná, že seženu nějakou práci,“ řekla. „Zkusím to.“

„Přijměte tedy aspoň nějakou pomoc,“ odpověděl jsem, „než to zkusíte.“

„To, co jsem slíbila, bych za peníze dělat nemohla,“ odpověděla. „Nemohla bych je přijmout, ani kdybych umírala hlady. Dát mi peníze by znamenalo, že mi berete svou důvěru, že mi berete cíl, který jste mi dali, že mi berete to jedno jediné jisté, co mě zachraňuje před řekou.“

„Ve jménu nejvyššího Soudce,“ řekl jsem, „před nímž vy i my všichni musíme v Jeho den hrůzy stanout, pusťte tuto strašlivou myšlenku z hlavy! Jen chtít, a všichni můžeme udělat něco dobrého.“

Třásla se, ret se jí chvěl a tvář měla ještě bledší, když odpovídala:

„Možná, že vašim srdcím vnukl, aby zachránila ničemného tvora a obrátila ho na cestu pokání. Bojím si to myslet, zdá se to tuze smělé. Vzejde-li ode mne snad něco dobrého, začnu možná doufat – protože až dosud nepošlo z mého konání nic než zlo. Poprvé za dlouhý čas mám i při svém bídném životě něčí důvěru – projevenou úkolem, který jste mi dali a o který se mám pokusit. Víc nevím a víc ani nemohu říci.“

Opět potlačila slzy, které jí vyhrkly, vztáhla třaslavou ruku, dotkla se pana Peggottyho, jako by v sobě měl nějakou hojivou sílu, a vykročila po pusté cestě pryč od nás. Byla nemocná, pravděpodobně už dlouhou dobu. Při této příležitosti, kdy jsem ji mohl pozorovat blíž, jsem si povšiml, že je sešlá a vyzáblá a že její zapadlé oči prozrazují strádání a utrpení.

Šli jsme v malé vzdálenosti za ní, protože nás cesta vedla stejným směrem, až jsme se opět octli v osvětlených a zalidněných ulicích. Měl jsem v Martin slavnostní slib tak pevnou důvěru, že jsem na tom místě panu Peggottymu nadhodil k úvaze, nebude-li to hned na začátku vypadat jako projev nedůvěry, půjdeme-li za ní ještě dál. Protože byl téhož názoru a spoléhal na ni stejně jako já, nechali jsme ji, aby si šla svou cestou, a sami jsme se dali také svou, totiž k Highgatu. Doprovodil mě notný kus, a když jsme se se zbožným přáním, aby se tento další pokus setkal s úspěchem, spolu loučili, zíral z pana Peggottyho nový a starostlivý soucit, který jsem si bez obtíží ihned vyložil.

Tloukla půlnoc, než jsem došel domů. Byl jsem právě u naší zahradní branky, kde jsem se zastavil a napjatě čekal na hluboký hlas svatopavelského zvonu, jehož zvuk, jak se mi zdálo, ke mně dolehl mezi množstvím ostatních hodin, které odbíjely, když vtom jsem se značným překvapením spatřil, že dveře tetina domku jsou dokořán a slabé světlo v předsíňce vrhá jasný pruh ven přes cestu.

V domnění, že tetu možná zase popadl záchvat jejího dávného strachu a že třebas někde pozoruje, jak se v dálce šíří nějaký domnělý požár, zamířil jsem k ní, abych si s ní pohovořil. Vskutku velmi mě překvapilo, když jsem u ní na zahrádce spatřil stát nějakého muže.

Měl v ruce sklenici a láhev a právě pil. Zarazil jsem se a zůstal stát pod hustými stromy před zahrádkou, protože nyní už svítil měsíc, i když se skrýval za mrakem; a poznal jsem muže, kterého jsem kdysi pokládal za páně Dickův přelud a kterého jsem pak s tetou jednou potkal na ulici v městě.

Nejenom pil, ale také jedl a zdálo se, že jí s hladovou lačností. Rovněž se zdálo, že v něm domek budí zvědavost, jako by ho viděl poprvé. Když se sehnul, aby postavil láhev na zem, podíval se nahoru k oknům a potom se rozhlížel – třebaže kradmo a s netrpělivým výrazem, jako by se nemohl dočkat, aby už byl pryč.

Světlo v chodbě se na okamžik zatemnilo a vyšla teta. Byla rozčilená a vysázela mu na dlaň nějaké peníze. Slyšel jsem je cinkat.

„Co mi je tohle platné?“ zeptal se muž.

„Víc nemohu postrádat,“ odpověděla teta.

„Potom tedy nemohu odejít,“ řekl. „Tumáš! Můžeš si to vzít zpátky.“

„Ty zloduchu,“ ohradila se teta velmi vzrušeně, „jak mě můžeš tak využívat? Ale proč se vlastně ptám? Víš, jaký jsem slaboch, proto! Abych se tvých návštěv jednou provždy zbavila, stačí, abych tě ponechala tvému zaslouženému osudu, nemyslíš?“

„A proč mě tedy mému zaslouženému osudu neponecháš?“ řekl.

„Proč! To se mě ptáš ty?“ odpověděla teta. „Co ty musíš mít za srdce!“

Rozmrzele postával, cinkal penězi a vrtěl hlavou, až konečně řekl:

„Víc mi tedy dát nehodláš?“

„Víc ti dát nemohu,“ odpověděla teta. „Přece víš, že jsem přišla o peníze a že jsem chudší, než jsem bývala. Už jsem ti to řekla. Když jsi peníze dostal, proč mě týráš tím, že mě nutíš, abych se na tebe ještě dále dívala a viděla, co se z tebe stalo?“

„No, zchátral jsem dost, jestli myslíš to,“ řekl. „Vedu život nočního ptáka.“

„Obral jsi mě o větší díl všeho, co jsem kdy měla,“ řekla teta. „Léta a léta jsi mi zatvrzoval srdce proti celému světu. Zachoval ses ke mně proradně, nevděčně a krutě. Jdi a kaj se za to! Nepřidávej nové rány k dlouhé, předlouhé řadě ran, které jsi mi už zasadil!“

„Hmm!“ odpověděl. „To je všechno moc pěkné! – Nu dobrá! Musím si myslím prozatím poradit, jak umím.“

Zřejmě se neubránil, aby v něm tetiny rozhořčené slzy nevzbudily pocit zahanbení, a zamířil schlíple ze zahrady. Udělal jsem dva tři rychlé kroky, jako bych byl právě přišel, potkal jsem se s ním u branky a prošel jsem jí v okamžiku, kdy on vycházel. Když jsme se míjeli, pronikavě jsme se na sebe podívali, a to nijak přívětivě.

„Teto,“ řekl jsem kvapně, „ten člověk vás zase znepokojoval? Dovolte, abych si s ním promluvil. Kdo to je?“

„Pojď dovnitř, dítě,“ odpověděla teta a vzala mě za paži, „a deset minut na mne nemluv.“

Usadili jsme se v jejím malém obývacím pokoji. Teta se uchýlila za kulatý zelený vějíř z bývalých dob, přišroubovaný tentokrát na opěradla křesla, a seděla tak asi čtvrt hodiny a chvílemi si utírala oči. Potom se vynořila a posadila se vedle mne.

„Trote,“ řekla teta klidně, „to je můj muž.“

„Váš muž, teto? Myslel jsem, že už dávno umřel!“

„Pro mne umřel,“ odpověděla teta, „ale jinak žije.“

Seděl jsem úžasem oněmělý.

„Betsy Trotwoodová na to zrovna nevypadá, že by se oddala něžné náruživosti,“ řekla teta klidně, „ale byly doby, Trote, kdy v toho člověka bez výhrady věřila. Kdy ho milovala, Trote, skutečně a opravdově. Kdy nebylo důkazu oddanosti a náklonnosti, který by mu nepodala. Oplatil jí tím, že ji připravil o majetek a že jí málem zlomil srdce. Proto takové city jednou provždycky uložila do hrobu a zaházela ho hlínou a srovnala se zemí.“

„Má drahá, hodná teto!“

„Rozešla jsem se s ním,“ pokračovala teta a jako obyčejně si položila ruku na hřbet mé ruky, „velkodušně. Po tak dlouhé době snad už smím říci, Trote, že jsem se s ním rozešla velkodušně. Jednal se mnou tak krutě, že jsem mohla dosáhnout rozvodu za podmínek pro mne příznivých, ale neudělala jsem to. Co jsem mu dala, to brzo rozházel, klesal pořád hloub a hloub, znova se myslím oženil, vedl život dobrodruha, hazardního hráče a podvodníka. Co z něho je teď, to jsi viděl. Ale když jsem si ho brala, byl to krásný muž,“ řekla teta s ozvěnou bývalé pýchy a obdivu v hlase, „a považovala jsem ho – byla jsem blázen! – za člověka naveskrz čestného!“

Stiskla mi ruku a zavrtěla hlavou.

„Dnes už pro mne neznamená nic, Trote, je mi míň než nic. Ale než bych ho nechala za všechna jeho provinění pykat (a tomu by se nevyhnul, kdyby se u nás potloukal), dávám mu víc peněz, než si mohu dovolit, když se tady občas ukáže, jen aby zase odjel. Byla jsem blázen, když jsem si ho vzala, a dodnes jsem v tomhle tak nenapravitelný blázen, že kvůli tomu, zač jsem ho kdysi považovala, nechci dopustit, aby i na tenhle stín mé pošetilé faty morgany dopadla tvrdá ruka. Protože jestli někdy některá žena milovala opravdově, Trote, pak jsem to byla já.“

Teta zakončila hovor o té věci hlubokým povzdechem a přihladila si šaty.

„To bychom měli, můj milý,“ řekla. „Teď znáš začátek, prostředek i konec a všechno o tom vůbec. Nebudeme už spolu o té věci nikdy mluvit a ani ty o ní samo sebou nebudeš mluvit s nikým jiným. To je moje mrzutá babská historie, Trote, a my dva si ji necháme pro sebe!“

48. Domácí

Pracoval jsem pilně na své knize – i když jsem při tom dbal, aby mi nepřekážela v přesném plnění novinářských povinností – a kniha vyšla a měla velký úspěch. Chvála, která mi zněla do uší, mě neomráčila, třebaže jsem ji prociťoval velmi živě a smýšlel, jak vůbec nepochybuji, o svém výtvoru lépe než kdo jiný na světě. Při svém studiu lidské povahy jsem odjakživa pozoroval, že se člověk, který má jakýkoli dobrý důvod v sebe věřit, nikdy nevypíná před jinými lidmi ve snaze je přimět, aby v něho věřili i oni. Proto jsem už jen z pouhé sebeúcty zachovával skromnost, a čím víc chvály se mi dostávalo, tím víc jsem se snažil si ji zasloužit.

Není mým úmyslem v tomto příběhu, ačkoliv ve všech ostatních podstatných bodech představuje vypsání mých pamětí, podrobně sledovat historii svých románů. Ty mluví samy za sebe a já je ponechávám samy sobě. Pokud se tu o nich namátkou zmiňuji, pak jedině jako o úseku svého životního vzestupu.

Protože jsem tou dobou už měl jistý podklad k víře, že příroda a náhoda ze mne udělaly spisovatele, s důvěrou jsem se svému povolání oddal. Bez takové záruky bych toho byl dozajista nechal a upjal své schopnosti na nějaké jiné úsilí. Byl bych se snažil vyzkoumat, co ze mne příroda a náhoda udělaly doopravdy, a být právě tím a ničím jiným.

Psal jsem do novin i jinam a psaní se mi tak vyplácelo, že když jsem dosáhl tohoto nového úspěchu, usoudil jsem, že mám dobré právo ukázat těm úmorným debatám záda. A tak jsem jednoho krásného večera zapsal melodii parlamentní dudácké tahačky naposledy a od té chvíle jsem ji už víckrát neslyšel – ačkoliv tu starou hučivou odrhovačku – bez valných změn (leda snad, že bývá delší) – dodnes rozeznávám v novinách pořád, jak je zasedací období dlouhé.

Píšu teď o době, kdy jsem byl myslím už asi tak půl druhého roku ženatý. Po několika rozličných pokusech jsme uznali, že se nám vedení domácnosti nevede, a vzdali jsme se ho. Domácnost se vedla sama a my do ní uvedli lokajíčka. Hlavním posláním tohoto námezdného mládenečka bylo hádat se s kuchařkou a po té stránce byl učiněný Whittington 200&, jenže bez kočky i sebemenší čáky, že se také stane londýnským primátorem.

[&200 Whittington Richard – bohatý londýnský kupec a starosta Londýna v první čtvrtině patnáctého století, finančník králů Jindřicha IV. a Jindřicha V. Později, v šestnáctém století, vznikla legenda, v níž je Whittington líčen jako chudý sirotek, kuchtík u bohatého londýnského kupce. Pro svou hubatost hodně zkouší. Svůj jediný majetek – kočku – pošle se zbožím svého pána do zámoří. Tam koupí kočku za obrovskou částku peněz král Barbarie, strašně sužované krysami a myšmi. Whittington se tak stane velkým boháčem a později londýnským starostou.]

Jak ho dnes vidím, žil v neustálém krupobití pokliček. Celý jeho život byla jedna rvačka. Vřískával o pomoc v nejnevhodnějších chvílích – jako na příklad, když jsme měli nějakou menší společnost na oběd nebo večer návštěvu několika přátel – a prchal o překot z kuchyně v dešti železných projektilů za ním metaných. Byli bychom se ho rádi zbavili, ale velmi silně k nám lnul a ne a ne odejít. Byl to mládeneček plačtivý a stačilo mu možnost rozchodu s ním jen naznačit, aby se pustil do nářku tak žalostného, že jsme si ho nechat prostě musili. Matku už neměl, a pokud jsem mohl zjistit, ani žádnou jinou osobu z přízně vyjma sestru, která utekla do Ameriky v tu ránu, jak jsme ji starostí o něho zbavili; a tak nám zůstal na krku jako hrůzostrašný podvržený spratek. Své nešťastné postavení si citlivě uvědomoval a ustavičně si rukávem kazajky utíral oči nebo se shýbal, aby se vysmrkal do samého cípku malinkého kapesníčku, který za nic na světě nevytáhl nikdy z kapsy celý, nýbrž vždycky ho používal úsporně a pokradmu.

Tento nešťastný mládenec, jehož jsme v neblahou hodinu přijali za roční plat šesti liber a deseti šilinků, byl pro mne zdrojem neustálých starostí. Sledoval jsem jeho růst – a rostl jako z vody – a hleděl jsem s trapnými obavami vstříc době, kdy se začne holit, ba i času, kdy už bude holohlavý nebo šedovlasý. Nikde jsem neviděl naději, že se ho někdy zbavím, a když jsem sám sebe v duchu přenesl do budoucnosti, myslíval jsem si, jak nepohodlným břemenem se stane, až z něho bude stařec.

Jaktěživ jsem nic nečekal méně než způsob, jímž mě ten nešťastník sám z té svízelné situace vytáhl. Ukradl Dořiny hodinky, které, jako všechen ostatní náš osobní majetek, neměly žádné určité vyhrazené místo; a když je obrátil v peníze, utrácel výtěžek (byl odjakživa mládeneček slaboduchý) tak, že se neustále vozil na střeše dostavníku z Londýna do Uxbridge 201& a zpátky. Pokud se pamatuji, dopravili ho do policejní věznice v Bow Streetu 202&, právě když dokončil patnáctou jízdu, a našli u něho všeho všudy čtyři šilinky a šest pencí a obehranou flétnu, na kterou nedovedl foukat.

[&201 Uxbridge – západní předměstí Londýna.]

[&202 policejní věznice v Bow Streetu – V Bow Streetu v centru Londýna je nejdůležitější londýnský policejní soud a věznice.]

Toto překvapení a jeho následky by pro mne bývaly mnohem méně nepříjemné, kdyby se mládeneček nebyl kál. Kál se však opravdu hluboce, a to prapodivným způsobem – nikoliv najednou, nýbrž na pokračování. Na příklad: Den nato, když jsem musel jít k soudu proti němu vypovídat, učinil jistá odhalení stran koše, který jsme měli ve sklepě a který jsme považovali za plný vína, ale v němž nebylo nic než láhve a zátky. Domnívali jsme se, že tím ulevil svému srdci a pověděl na kuchařku, co o ní věděl nejhoršího, ale o den dva později pocítil nové výčitky a prozradil, že kuchařka má holčičku, která si den co den časně ráno odnáší náš chléb, a rovněž to, že jeho samého svedla, aby mlékaře zásoboval naším uhlím. Za další dva tři dny mi úřední místa oznámila, že se jeho přičiněním přišlo na objev celých kusů hovězí svíčkové ve škopku na pomyje a prostěradel v pytli na staré hadry. Krátce nato zabrousil se svými odhaleními zcela novým směrem a přiznal se k vědomosti o tom, že se k nám zamýšlí vloupat pikolík, který nám donáší pivo a kterého potom okamžitě také sebrali. Můj stud nad tím, že jsem obětí tolika podvádění, nabyl takové síly, že bych mu byl dal nevím jakou částku, jen aby držel jazyk za zuby, nebo že bych byl nabídl slušný peníz jako úplatek, jen aby ho nechali uprchnout. Celou věc jen ještě zhoršovala ta okolnost, že mládeneček o tom neměl ani tušení, ale právě naopak se domníval, že každým tím novým odhalením činí vůči mně pokání, ba dokonce že na mou hlavu kupí závazky vděčnosti.

Nakonec jsem prchal sám, kdykoli jsem viděl, že se k domu blíží policejní posel s nějakou novou zprávou, a žil jsem na zapřenou, dokud nedošlo k soudnímu přelíčení a mládence neodsoudili k deportaci. Ale ani pak nedal pokoj, nýbrž psal nám ustavičně dopisy a tolik toužil vidět Doru, dříve než ho odvezou, že ho Dora šla opravdu navštívit a omdlela, když se viděla uvnitř za mřížemi. Zkrátka, neměl jsem v životě ani chviličku klidu, dokud ho nevyhostili a neudělali pastýřem (jak jsem se později dověděl) kdesi „někde nahoře“; o zeměpisné poloze toho místa nemám však ani tušení.

To všechno mě vedlo k rozličným vážným úvahám a ukázalo mi naše chyby s nové stránky – a neubránil jsem se, abych se o tom Doře přes všechnu něžnou lásku k ní jednou večer nezmínil.

„Dušinko,“ řekl jsem, „velice bolestně nesu pomyšlení, že se náš nedostatek soustavnosti a špatné vedení domácnosti dotýkají nejen nás (čemuž jsme už přivykli), ale i jiných lidí.“

„Dlouhou dobu jsi mlčel a teď se budeš zase vadit!“ řekla Dora.

„Ale kde, miláčku, to jistě ne! Dovol, abych ti vysvětlil, co mám na mysli.“

„Mně se zdá, že to nechci vědět,“ řekla Dora.

„Ale já chci, abys to věděla, dušinko. Postav Cika na zem.“

Dora mi přistrčila Cikův čumáček k nosu a řekla „bu-bu!“, aby mi rozehnala vážnou náladu; když se jí to však nepovedlo, poručila, aby zalezl do pagody, a seděla a dívala se na mne s ručkama složenýma a s roztomilou, úžasně odevzdanou tvářičkou.

„Věc se má tak, moje zlatá,“ začal jsem, „že v nás vězí nějaká nákaza. Každého kolem sebe nakazíme.“

Byl bych možná pokračoval tímto obrazným způsobem, kdyby mě Dořin výraz nebyl upozornil, že se jí může hlava rozskočit samým hádáním, hodlám-li proti tomuto našemu neblahému zdravotnímu stavu navrhnout nějaké nové očkování nebo jiný léčebný prostředek. Proto jsem se zarazil a vyjadřoval se dále srozumitelněji.

„Nejde jenom o to, panenko moje,“ řekl jsem, „že se připravujeme o peníze a pohodlí a někdy i o dobrou náladu, když se neučíme být opatrnější; ale bereme na sebe taky vážnou odpovědnost za to, že zkazíme každého, kdo k nám vstoupí do služby nebo s kým se octneme v jakémkoli obchodním spojení. Začínám se obávat, že chyba není tak docela jen na jedné straně, ale že se všichni ti lidé ukazují jako špatní, protože my sami se neukazujeme zrovna dobří.“

„Ach, to je ale obvinění!“ zvolala Dora a vykulila oči. „Říkat, že jsi mě kdy viděl krást zlaté hodinky! No ne!“

„Má nejdražší,“ ohradil jsem se, „neříkej takové zpozdilé nesmysly! Kdo se tady třeba i jen slůvkem zmínil o zlatých hodinkách?“

„Ty,“ odpověděla Dora, „však víš, že ty. Řekl jsi, že jsem se neukázala dobrá a srovnával jsi mě s ním,“

„S kým?“ zeptal jsem se.

„S naším sluhou,“ vzlykala Dora. „Ach, ty ukrutníku, srovnávat svou milující ženu s deportovaným sluhou! Proč jsi mi neřekl, jaké máš o mně mínění, dřív než jsme se vzali? Proč jsi mi neřekl už tenkrát, že pevně věříš, ty člověče bez srdce, že jsem horší než deportovaný sluha? Ach, mít takové hrozné mínění o mně! Ach božínku!“

„Ale Doro, zlato moje,“ odpověděl jsem jí a pokusil se zlehounka odtáhnout kapesník, který si tiskla na oči, „tohle je od tebe nejenom úplně směšné, ale i úplně nesprávné. Především to není vůbec pravda.“

„Vždycky jsi říkal, že je prolhaný,“ vzlykala Dora. „A teď tvrdíš totéž o mně! Ach, co si počnu! Co si jen počnu!“

„Holčičko milovaná,“ zakřikl jsem ji, „opravdu tě musím snažně prosit, abys byla rozumná a popřála sluchu tomu, co jsem už řekl a co říkám dál. Doro moje zlatá, jestli se nenaučíme plnit svou povinnost vůči těm, které zaměstnáváme, ani oni se nikdy nenaučí plnit své povinnosti vůči nám. Obávám se, že poskytujeme lidem příležitosti k špatnostem, příležitosti, které by se nikdy poskytovat neměly. I kdybychom byli v celém domácím životě tak liknaví, jak jsme, zcela úmyslně – což nejsme – ba i kdybychom si v tom libovali a shledávali ten stav příjemným – což jistě neděláme – jsem přesvědčen, že bychom neměli nejmenší právo v takovém počínání pokračovat. Vysloveně lidi kazíme. Musíme o tom přemýšlet. Nedá mi, abych o tom nepřemýšlel, Doro. Nejsem s to zapudit tu myšlenku z hlavy a někdy mi dělá velké starosti. No, dušinko, a to je všechno. Co říkáš? Nebuď přece bláhová!“

Dlouhou chvíli mi Dora bránila, abych jí stáhl kapesníček s očí. Seděla a vzlykala a brumlala si pod ním, že když si dělám starosti, proč jsem se vlastně vůbec ženil. Proč jsem jí prý neřekl, třeba i poslední den před tím, než jsme spolu šli do kostela, že vím, že budu mít starosti, proto že raději ženění nechám? Když ji nesnáším, proč ji prý nepošlu zpátky k tetám do Putney nebo k Julii Millsové do Indie? Julie by ji viděla ráda a neříkala by jí deportovaný sluha. Julie jí jaktěživa nic takového neřekla. Zkrátka, Dora byla tak sklíčená a skličovala i mne tímto svým rozpoložením tolik, že jsem cítil, že nemá vůbec smysl, abych jakýkoli podobný pokus opakoval, i kdybych při něm postupoval sebešetrněji, a že tedy musím nastoupit jinou cestu.

Jaká jiná cesta mi zbývala? Snad „utvářet jejího ducha“? To byl běžný slovní obrat, který měl pěkný a slibný zvuk, a rozhodl jsem se tedy, že budu utvářet Dořina ducha.

Pustil jsem se do toho ihned. Když se Dora chovala krajně dětinsky a já bych se byl neskonale raději její náladě přizpůsobil, snažil jsem se být vážný – a rozladil jsem ji a sebe také. Vyprávěl jsem jí o námětech, které mi zaměstnávaly mysl, a předčítal jsem jí ze Shakespeara – a unavoval jsem ji, div jsem ji neumořil. Naučil jsem se podávat jí, docela jako mimochodem, drobty užitečných vědomostí a logických závěrů – a jakmile jsem vypustil nějakou moudrost z úst, lekla se jí, jako bych jí byl pod nohy hodil žabku. Ať už moje snaha utvářet ducha mé drobné ženy vyzněla sebenahodileji a sebepřirozeněji, přece mi neušlo, že po každé pudově vycítila, co mám za lubem, a propadla mučivým obavám. Obzvlášť mi bylo jasné, že Shakespeara pokládá za strašlivého tvora. Utváření pokračovalo velmi pomalu.

Zapřáhl jsem do svého úsilí Traddlese, aniž o tom věděl – a kdykoli k nám přišel na návštěvu, zasypával jsem ho osvětovou kanonádou, aby se tak Dora povzdělala z druhé ruky. Množství užitečných moudrostí, jimiž jsem tímto způsobem Traddlese častoval, bylo nezměrné a vskutku nejlepší jakosti, ale na Doru nemělo jiný účinek, než že jí zkazilo náladu a vždycky ji znepokojilo strachem, že vzápětí přijde na řadu ona. Octl jsem se v postavení kantora, záludného čihaře, který neustále líčí na Doru jako pavouk na mušku a k jejímu neskonalému zděšení se na ni ze své skrýše neustále vrhá.

Nicméně jsem, se zrakem upřeným přes toto přechodné období až ke dnům, kdy mezi mnou a Dorou zavládne dokonalé porozumění a kdy budu s „utvářením jejího ducha“ ke své úplné spokojenosti hotov, ve svém úsilí nepolevoval a vytrval při něm dokonce celé měsíce. Když jsem však nakonec shledal, že jsem vůbec nic nedokázal, ačkoli jsem celou tu dobu byl učiněný dikobraz či ježek, jak jsem odhodlaností celý jen jen sršel, tu mě začalo napadat, nemá-li snad Dora ducha už „utvořeného“.

Po delším přemýšlení se mi to zdálo tak pravděpodobné, že jsem upustil od dosavadní cesty, která kdysi vypadala v theorii slibněji než později v praxi, a rozhodl jsem se, že se nadále se svým vdaným dítětem spokojím tak, jak je, a že se ji nižádným způsobem nebudu pokoušet změnit v něco jiného. Mít patent na rozum a moudrost jen sám a vidět svého miláčka ustavičně utlačeného mě už dokonale omrzelo, a tak jsem jí jednoho dne koupil hezké náušnice a obojek pro Cika a přišel jsem domů s úmyslem být co nejmilejší.

Doru dárečky úžasně těšily a radostně mě zlíbala; ale přesto mezi námi ležel stín, i když sebelehčí, a já se rozhodl, že mezi námi zůstat nesmí. Musí-li už někde takový stín ležet, pak ho pro budoucnost skryji ve svém srdci.

Posadil jsem se vedle své ženy na pohovku a zavěsil jsem jí náušnice do oušek; a potom jsem jí řekl, že se bojím, že jsme si v poslední době nebyli tak dobrými kamarády, jako jsme bývali, a že chyba je na mé straně. Skutečně jsem to upřímně cítil a skutečně to bylo pravda.

„Už je to tak, sluníčko moje,“ řekl jsem, „pokoušel jsem se být moudrý, Doro.“

„A udělat moudrou taky mne,“ dodala Dora plaše. „Nemám pravdu, Doudy?“

Na roztomilou otázku zdviženého obočí jsem přikývl a pootevřené rty jsem políbil.

„Není to vůbec nic platné,“ řekla Dora a zavrtěla hlavou, až jí náušničky znovu zacinkaly. „Přece víš, jaká jsem maličká a jak jsem chtěla, abys mi hned od začátku říkal. Jestli to nedokážeš, pak se bojím, že se ti nebudu líbit nikdy. Nemyslíš si někdy, víš to jistě, že by bylo bývalo lepší nedělat –“

„Nedělat co, moje zlatá?“ Neboť se nijak nesnažila pokračovat v řeči.

„Nic!“ řekla Dora.

„Nic?“ opakoval jsem.

Padla mi kolem krku a smála se a říkala si svým oblíbeným přízviskem „oslík“ a zabořila si na mém rameně obličej do takové houště lokýnek, že mi dalo notnou práci, než jsem je odhrnul a podíval se na něj.

„Jestli nemyslím, že by bylo bývalo lepší nedělat raději nic než zkoušet utvářet ducha své ženušky?“ řekl jsem a zasmál jsem se sám sobě. „To je ta otázka? Ano, opravdu si to myslím.“

„To jsi tedy zkoušel?“ zvolala Dora. „Ach, ty hanebníku!“

„Ale už to víckrát zkoušet nebudu,“ řekl jsem. „Protože ji vroucně miluju takovou, jaká je.“

„Žádná pohádka – opravdu?“ zeptala se Dora a přivinula se ke mně těsněji.

„Proč bych se měl snažit,“ řekl jsem, „předělávat něco, co mi je už tak dlouho nade všechno drahé? Nikdy nemůžeš být milejší, sladká moje Doro, než když budeš přirozená a svá; a nebudeme už zkoušet žádné ješitné experimenty, ale vrátíme se zase k starému způsobu života a budeme šťastní.“

„A budeme šťastní!“ opakovala Dora. „Ano! Celý boží den! A nebude ti vadit, jestli to někdy bude u nás v něčem kapinku kulhat?“

„Ne, ne,“ řekl jsem. „Musíme brát věci tak, jak jsou.“

„A víckrát mi už nebudeš říkat, že jiné lidi kazíme,“ lichotila se Dora, „viď, že ne? Protože to je tak strašně protivné, víš! Nebo budeš?“

„Ne, ne,“ slíbil jsem.

„Že je lepší, když jsem hloupá, než když jsem nesvá, viď?“ zeptala se Dora.

„Přirozeně svá Dora je lepší než co jiného na světě.“

„Na světě! Ach, Doudy, svět, to je velký kus!“

Zavrtěla hlavou, zdvihla rozradostněné jasné oči k mým, políbila mě, jásavě se rozesmála a vyskočila, aby Cikovi navlékla nový obojek.

Tak skončil můj poslední pokus nějak Doru předělat. Když jsem se o to pokoušel, byl jsem nešťastný; moje osamocená moudrost byla pro mne nesnesitelná; nedovedl jsem ji uvést v soulad s Dořinou někdejší prosbou, abych v ní viděl své vdané dítě. Rozhodl jsem se, že se budu sám ze všech sil nenápadně přičiňovat, abych domácí poměry zlepšil, ale věděl jsem předem, že moje největší úsilí vydá za strašně málo, nezvrhnu-li se zase v pavouka a nebudu ustavičně na číhané!

A stín, o němž jsem se zmínil, který nadále už neměl ležet mezi námi, nýbrž měl tížit jen a jen mé srdce – jak to dopadlo s ním?

Starý truchlivý pocit prolínal celé mé bytí. Změnil-li se vůbec nějak, pak jen zesílil; byl však i nadále stejně neujasněný jako odjakživa a doléhal na mne jako úryvek tklivé melodie, která tiše zní nocí. Vroucně jsem svou ženu miloval a byl jsem šťastný; ale štěstí, jaké jsem si kdysi nejasně do budoucna kreslil, nebylo ono štěstí, které jsem prožíval nyní, a stále mi cosi chybělo.

Abych splnil slib, jímž jsem se sám sobě zavázal, že totiž na těchto stránkách zobrazím celé své srdce, znovu je bedlivě zkoumám a vynáším jeho tajnosti na světlo. To, co jsem pohřešoval, považoval jsem dosud – považoval vždycky – za něco, co si vysnila moje mladistvá fantasie, co se nedá uskutečnit, co nyní s jistou přirozenou bolestí, jakou cítí všichni lidé, opravdu neuskutečnitelným shledávám. Ale to, že by pro mne bylo lépe, kdyby mi žena mohla víc pomáhat a podílela se se mnou na mnoha myšlenkách, pro něž nemám druha, a to obojí že mohlo být, to jsem věděl.

Mezi těmito dvěma neslučitelnými závěry – jednak že to, co cítím, je všeobecné a nevyhnutelné, jednak že to je ryze osobní a mohlo by být jiné – jsem se podivně potácel, aniž jsem si jejich protichůdnost jasně uvědomoval. Když jsem myslil na vzletné sny mládí, které nelze uskutečnit, myslil jsem i na ono krásnější životní období, jež předchází mužný věk a z něhož jsem už vyrostl. A tu mi ty spokojené dny, které jsem prožil s Agnes ve starém milém domě, vyvstaly před očima jako odumřelé stíny, jež na jiném světě možná ožijí, ale jež nelze už nikdy vzkřísit na zemi.

Někdy mě při přemýšlení napadla otázka, co by se bylo mohlo stát nebo co by se bylo stalo, kdybychom se s Dorou nebyli vůbec poznali. Dora však byla tak nedílnou částí mého života, že to byl blouznivý nápad ze všech nejnicotnější a brzo mi uprchl z dosahu i dohledu jako babí léto, odváté větrem.

Nikdy jsem ji nepřestal milovat. To, co líčím, dřímalo a napůl se probouzelo a zase usínalo v nejhlubším koutku mého srdce. Navenek to na mně nebylo vůbec znát a nevím, že by to mělo nějaký účinek na cokoli, co jsem říkal nebo dělal. Nesl jsem tíhu všech našich drobných starostí a všech svých plánů; Dora držela pera; a oba jsme měli pocit, že podíl každého z nás je přiměřený a odpovídá věci. Měla mě ze srdce ráda a byla na mne pyšná, a kdykoli se Agnes ve svých dopisech Doře několika vážnými slovy zmínila o hrdosti a zájmu, s nimiž mí staří přátelé přijímají zprávy o mé rostoucí pověsti a čtou mou knihu, jako by mě slyšeli její obsah vyprávět, Dora mi je s radostnými slzami v jasných očích předčítala a prohlašovala, že jsem její milovaný, milý, chytrý a slavný klučíček.

„První mylné hnutí neukázněného srdce.“ Tato slova paní Strongové se mi v té době ustavičně vracela na mysl, ba téměř stále mi v mysli tkvěla. Často jsem se s nimi probouzel v noci – pamatuji se, že jsem je dokonce ve snech čítal napsaná na zdích domů. Neboť tou dobou jsem už věděl, že mé srdce, když se zamilovalo do Dory, bylo neukázněné; a že být ukázněné, nikdy nemohlo po naší svatbě cítit to, co ve svých tajených zážitcích cítilo.

„Nemůže být větší nerovnosti v manželství než rozdílnost cílů a povah.“ Na ta slova jsem rovněž vzpomínal. Snažil jsem se Doru přizpůsobit sobě a shledal jsem, že to je neproveditelné. Nezbývalo mi tedy než přizpůsobit sebe Doře, sdílet s ní, co mohu, a být šťastný; nést na vlastních bedrech, co musím, a přesto být šťastný. To byla kázeň, kterou jsem se snažil vštípit svému srdci, když jsem začal přemýšlet. Způsobila, že můj druhý rok manželství byl mnohem šťastnější než první, a co lepšího, že Dořin život byl jedno sluníčko.

Ale když ten rok pokročil, nebyla Dora zrovna při zdraví. Doufal jsem, že hebčí ruce než moje pomohou utvářet její povahu a že úsměv děťátka na jejích prsou třebas změní mé vdané dítě v ženu. Nemělo to však být. Dušička se na prahu své maličké schránky kratičce zatřepetala, a aniž si byla vůbec vědoma věznění, rozepjala křídla.

„Až budu zase moci běhat, jako jsem běhávala, tetičko,“ řekla Dora, „pořádně Cika proženu. Je čím dál pomalejší a línější.“

„Bojím se, má drahá,“ pravila teta, která vedle ní tiše pracovala, „že Cik je na tom hůř, než tak. Jeho nemoc je stáří, Doro.“

„Myslíte, že je starý?“ zeptala se Dora užasle. „Ach, to je divné pomyšlení, Cik a stárnout!“

„To je nemoc, moje maličká, které podléháme všichni, když nám přibývají léta,“ řekla teta zvesela. „Necítím, že by mě držela míň, než mě držívala, to tě ujišťuji.“

„Ale Cik,“ řekla Dora a zadívala se na něj soucitně, „i můj malý Cik! Ach, chuďátko!“

„Řekla bych, že si tady pobude ještě hezkou chvíli, Kytinko,“ řekla teta a pohladila po tvářičce Doru, která se vyklonila přes bok pohovky, aby se podívala na Cika, jenž odpověděl tím, že se stavěl na zadní nohy a s nezdarem podnikal rozličné dýchavičné pokusy mermomocí se vyškrábat nahoru. „Musí letos na zimu dostat do boudičky kus teplého flanelu a vůbec se nebudu divit, jestli z ní na jaře nevyleze svěží jako jarní kytička. Vypečený pejsánek!“ zvolala teta. „I kdyby měl život tuhý jako kočka a nakonec mu šlo o krk už doopravdy, myslím, že by na mne štěkal ještě s posledním dechem!“

Dora mu totiž pomohla na pohovku, kde se na tetu rozběsnil opravdu tak divoce, že se ani neudržel na nohou a samým štěkáním se svalil stranou. Čím déle se na něho teta dívala, tím víc na ni láteřil, neboť teta začala poslední dobou nosit brýle a Cik je z nějaké nevysvětlitelné příčiny považoval za osobní urážku.

Po dlouhém domlouvání ho Dora přiměla, aby si vedle ní lehl, a když se utišil docela, protahovala si jedno jeho dlouhé ucho mezi prsty ruky a při tom zamyšleně opakovala: „I můj malý Cik! Ach, chuďátko!“

„Copak, plíce má dobré,“ řekla teta vesele, „a svou nechuť taky nedává najevo nijak slabě. Není pochyby, že má před sebou ještě hezkou řádku let. Ale jestli chceš psa, s kterým bys mohla běhat o závod, Kytinko, tak na to žil Cik tuze blahobytně a já ti dám jiného.“

„Děkuji vám, tetičko,“ řekla Dora tichounce. „Ale prosím vás, to raději ne!“

„Ne?“ podivila se teta a sundala si brýle s očí.

„Nemohla bych mít jiného psa než Cika,“ řekla Dora. „Bylo by to k Cikovi strašně bezohledné! Taky bych se s žádným jiným psem nedovedla tak skamarádit jako s Cikem, protože ten by mě určitě neznal ještě jako svobodnou ani by nebyl štěkal na Doudyho, když k nám přišel ponejprv. Bojím se, tetičko, že bych žádného jiného psa nemohla mít tak ráda jako Cika!“

„To se rozumí!“ řekla teta a znovu ji pohladila po tvářičce. „Máš pravdu!“

„Nezlobíte se na mne, tetičko,“ řekla Dora, „že ne?“

„Ale kde, ty dušinko citlivá!“ zvolala teta a láskyplně se k ní sklonila. „Myslet si, že by mě to mohlo zlobit!“

„Ne, to ne, já si to doopravdy nemyslela,“ odpověděla Dora, „ale jsem maličko unavená a z toho jsem asi na chviličku zhloupla – však víte, vždycky jsem takový hloupý oslík, ale z toho jsem zhloupla ještě víc –“ a začala mluvit o Cikovi. „Znal mě a byl se mnou při všem, co jsem zažila, viď, Ciku? A já bych ho nedokázala odstrčit jenom proto, že je trochu jiný – viď, že ne, Ciku?“

Cik se přitulil k své paní ještě blíž a líně jí olizoval ruku.

„Ty nejsi ještě tak starý, Ciku, abys paničku opustil, viď?“ řekla Dora. „Ještě nějakou chvíli spolu snad budeme!“

Má hezká Dora! Když příští neděli sešla dolů k obědu a měla takovou radost, že zase vidí milého Traddlese (který u nás každou neděli býval na oběd), myslili jsme, že za pár dní „bude zase běhat, jako běhávala dřív“. Ale řekli, abychom ještě několik dní počkali, a potom, abychom počkali ještě několik dní, a Dora pořád ani neběhala, ani nechodila. Vypadala velmi hezky a byla velmi veselá, ale nožičky, které bývaly tak čilé, když tančívaly kolem Cika, byly mdlé a nehybné.

Začal jsem ji každé ráno snášet dolů a večer zase vynášet nahoru. Vždycky se mne při tom držela kolem krku a smála se, jako kdybych to dělal o sázku. Cik štěkal a poskakoval kolem nás a potom se rozběhl napřed a nahoře na schodech se celý udýchaný otáčel, aby viděl, jdeme-li za ním. Teta, nejlepší a nejveselejší ošetřovatelka pod sluncem, se plahočila za námi, učiněná hora šálů a polštářů v pohybu. Pan Dick by byl svůj úřad světlonoše nepostoupil nikomu na světě. Traddles stával často dole u schodů, přihlížel a přijímal šprýmovné vzkazy od Dory nejmilejšímu děvčeti na světě. Celou proceduru jsme obraceli v docela veselý průvod a nejveselejší z nás bývalo moje vdané dítě.

Ale někdy, když jsem ji nesl v náruči nahoru a cítil, jak je opět trochu lehčí, mě přepadl pocit nekonečně pusté nicoty, jako bych se blížil k nějaké dosud neznámé oblasti věčného ledu, která ve mně zmrazuje život. Odpíral jsem vzít ten pocit na vědomí tím, že bych mu dal jméno nebo ho u sebe rozbíral, až jednou večer, když mě přepadl zvlášť silně a teta při odchodu od ní zavolala na rozloučenou: „Dobrou noc, Kytinko,“ jsem si sedl ke svému stolu sám a rozplakal se při myšlence, jak osudně, ach, to jméno zní a jak květ v plném rozpuku na haluzi stromu uvadá!

49. Zaplétám se do tajemství

Jednou ráno jsem dostal následující dopis, datovaný v Canterbury a adresovaný do Sudích dvorů, který jsem přečetl s jistým překvapením:

{„Vážený pane!

Okolnosti vymykající se sféře mé osobní moci jsou již po značně dlouhou dobu příčinou zpřetrhání oněch důvěrných styků jež mi – při omezených možnostech, ruchem úředních povinností mi ponechaných ke vzpomínání na jevy a děje minulosti zbarvené duhovými odstíny paměti – vždy skýtaly, jakož i nadále vždycky skýtati budou radostné potěšení nikterak všedního charakteru. Tato skutečnost, vážený pane, a spolu s ní i význačné postavení, k němuž Vás povzneslo Vaše nadání, mi zabraňují, abych se osmělil domáhat se práva oslovit druha svého mládí důvěrným pojmenováním „Copperfielde!“ Postačuje mi vědomí, že jméno, jež si pokládám za čest shora slovně uvést, bude s pocity osobní úcty k Vám, blížící se takměř lásce, v našem rodinném archivu (narážím na sbírku písemností, týkajících se našich bývalých podnájemníků, již paní Micawberová uchovala) provždy chováno jako klenot.

Nesluší se na člověka, nacházejícího se v důsledku vlastních osobních omylů i nahodilé shody nepříznivých okolností v postavení ztroskotavší archy (smí-li si dovolit použít podobenství tak ryze mořeplaveckého), jenž se v této chvíli chápe pera k písemnému sdělení Vám – nesluší se, opakuji, na člověka v takových poměrech, by používal mluvy komplimentární ni blahopřejné. To ponechává rukám schopnějším a čistším.

Pakliže Vám Vaše důležitější zaneprázdnění vůbec dovolí, abyste toto neumělé písmo dosledoval až sem – k čemuž podle vyskytnuvších se okolností dojít může a také nemusí – zcela přirozeně položíte si otázku, jakýže důvod mě k sestavení tohoto písemného sdělení přiměl. Dovolte, abych prohlásil, že rozumnou povahu této otázky plně uznávám, a následovnému vysvětlujícímu rozvinutí předeslal, že to není důvod rázu peněžního.

Neodvolávaje se blíže na jakoukolivěk dřímající moc vládnout bleskem či vrhat sžíhavé plameny pomsty kterýmkoli směrem, mé osobě po případě propůjčenou, smím si snad dovolit mimochodem podotknout, že se mé nejskvělejší vidiny navždy rozplynuly vniveč – že můj klid je rozkotán a moje schopnost se radovat zničena – že již nemám srdce na pravém místě – a že již nekráčím před svým spolubližním zpříma. Zhoubná sněť rozežírá květ. Pohár hořkosti přetéká. Červ hlodá a brzy svou oběť zdolá. Čím dříve tím lépe. Leč nebudu odbíhat.

Octnuv se v duševním rozpoložení obzvláště bolestném, vymykajícím se i dosahu konejšivého vlivu paní Micawberové, třebaže vykonávaného v trojjediné úloze ženy, choti a matky, pojal jsem úmysl na krátkou dobu utéci sám před sebou a věnovat tuto lhůtu osmačtyřiceti hodin opětné návštěvě naší metropole a zhlédnutí některých dějišť uplynulých šťastných chvil. Kromě k jiným přístavům domácího pokoje a duševního klidu zamíří mé kroky samovolně i k věznici Královského soudního dvora 203&. Uvedu-li, že se pozítří přesně v sedm hodin večer (Deo volente 204&) budu nalézat na vnější straně jižní zdi tohoto ústavu, určeného k věznění podle civilního práva, je účelu tohoto mého listovního sdělení dosaženo.

Necítím se oprávněn svého bývalého přítele pana Copperfielda ani svého bývalého přítele pana Tomáše Traddlese z Inner Templu, je-li tento pán dosud na živu a v dostupné blízkosti, obtěžovat prosbou, aby se ráčili se mnou setkat a (pokud to lze) obnovili naše bývalé styky z dávných dob. Omezuji se pouze na stručné podotknutí, že v hodinu a na místě, jež jsem uvedl, bude lze najít ty zhroucené trosky, jež dosud

zůstávají

ze zřícené věže,

Wilkinse Micawbera.

P. S. K shora uvedenému je snad záhodno připojiti ještě dodatek, že paní Micawberová není s mými úmysly důvěrně obeznámena.“}

[&203 Královský soudní dvůr – King’s Bench Prison, stará věznice v Southwarku. Podobně jako v blízké věznici Marshalsea (Maršálské vězení), tak dobře nám známé z Dickensovy „Malé Dorritky“, byli zde vězněni četní dlužníci.]

[&204 Deo volente – (lat.) Dá-li Bůh.]

Pročetl jsem si dopis několikrát. I když jsem vzal patřičný zřetel jak na páně Micawberův nabubřelý sloh, tak na mimořádný požitek, s nímž si při všech možných i nemožných příležitostech sedá ke psaní sáhodlouhých dopisů, přesto jsem věřil, že to vyhýbavě rozvláčné sdělení v sobě skrývá něco důležitého. Odložil jsem dopis, abych si ho rozmyslil; znovu jsem ho vzal do ruky, abych si ho přečetl ještě jednou; a zaměstnával jsem se tak ještě, když vtom mě uprostřed největší bezradnosti navštívil Traddles.

„Hochu milý,“ řekl jsem, „jaktěživ jsem neměl takovou radost, že tě vidím. Přicházíš jako na zavolanou, abys mi svým střízlivým úsudkem pomohl právě v nejvhodnější chvíli. Dostal jsem prapodivný dopis, Traddlesi. Od pana Micawbera.“

„No ne!“ zvolal Traddles. „Co neříkáš? A já zase dostal dopis od paní Micawberové!“

S těmi slovy Traddles, od chůze rozehřátý a s vlasy spojeným účinkem procházky i rozčilení naježenými, jako by před sebou viděl nějaké veselé strašidlo, vytáhl svůj dopis a vyměnil si ho za můj. Pozoroval jsem ho, dokud nedočetl asi doprostřed, povytáhl jsem obočí jako on, když řekl: „Vládnout bleskem či vrhat sžíhavé plameny pomsty! Proboha, Copperfielde!“ – a potom jsem se pustil do pozorného čtení dopisu paní Micawberové.

Zněl takto:

„Můj uctivý pozdrav panu Tomáši Traddlesovi, a pamatuje-li se dosud na osobu, která před časem měla štěstí dobře se s ním znát, smím ho poprosit, aby mi věnoval několik chvilek svého volného času? Ujišťuji pana T. T., že bych ho v jeho laskavosti neobtěžovala, kdybych byla v každém jiném postavení než na pokraji zoufalství.

Příčinou toho, že se na pana Traddlese s touto nešťastnou prosbou obracím a že se dovolávám jeho nejvyšší shovívavosti, je – ačkoliv mi řeč o tom drásá srdce – odcizení pana Micawbera (dříve tak domáckého) své ženě a dětem. Pan T. si nemůže učinit ani přibližně jasnou představu o tom, jak se chování pana Micawbera změnilo, o jeho divokosti, o jeho zuřivosti. Ta se časem vystupňovala tak, až dnes budí dojem duševní úchylky. Ujišťuji pana Traddlese, že sotva mine jediný den, aby se nedostavil nějaký záchvat. Pan T. na mně jistě nebude žádat, abych mu vylíčila své pocity, když mu oznámím, že jsem si již zvykla poslouchat páně Micawberovo tvrzení, že se zaprodal ďáblu. Tajnůstkářství a nesdílnost jsou již dlouho jeho hlavními povahovými rysy a již dlouho nastoupily na místo jeho dřívější bezvýhradné důvěry. Sebemenší popud, třebas i jen otázka, zda by měl k obědu raději to či ono, bývá příčinou, že projeví přání dát se rozvést. Včera večer odpověděl na dětinské žadonění o dvě pence na »citrónové špalky« – oblíbená místní cukrátka – tím, že se proti našim dvojčátkům rozpřáhl nožem na ústřice!

Snažně pana Traddlese prosím, aby se mnou měl strpení, že zabíhám do těchto podrobností. Bez nich by si však pan T. jistě stěží dovedl utvořit i jen sebechabější představu o mé srdceryvné situaci.

Smím se nyní odvážit toho, že se panu T. svěřím s účelem svého dopisu? Dovolí mi nyní, abych spoléhala na jeho přátelskou laskavost? Jistě ano, protože znám jeho srdce!

Bystré oko lásky se nedá lehko ošálit, zvláště ne oko ženy. Pan Micawber se chystá jet do Londýna. Dnes ráno před snídaní psal adresu na kartičku, kterou přivěsil na malou hnědou brašnu ze šťastnějších dob, a třebaže si pečlivě zakrýval ruku, ostříží pohled úzkostlivé manželky přece jen zahlédl jasně písmena d, ý, n. Konečná stanice dostavníku ve West Endu je Zlatý Kříž. Odvažuji se pana T. vroucně a úpěnlivě prosit, aby na mého pobloudilého manžela čekal a rozumně mu domluvil? Odvažuji se pana T. požádat, aby se pokusil mezi panem Micawberem a jeho utrýzněnou rodinou prostředkovat? Ach, nikoli, neboť to by bylo příliš!

Pamatuje-li se pan Copperfield dosud na osobu, která slávou neslyne, ujme se pan T. úkolu vyřídit mu moji neztenčenou úctu a touž prosbu? V každém případě však jistě bude tak laskav a bude toto sdělení považovat za přísně důvěrné a za nic na světě se o něm ani sebemenší narážkou nezmíní před panem Micawberem. Kdyby na ně pan T. hodlal snad odpovědět (což nemohu než považovat za nejvýš nepravděpodobné), pak bude dopis, adresovaný M. E., poste restante Canterbury, co do možných trapných následků méně nebezpečný než dopis adresovaný přímo té, která se s nevýslovným žalem podpisuje jakožto

panu Tomáši Traddlesovi v úctě oddaná

přítelkyně a prosebnice

Emma Micawberová.“

„Co si o tom psaní myslíš?“ řekl Traddles, když jsem si dopis dvakrát přečetl, a podíval se na mne.

„A co si myslíš ty o tom druhém?“ řekl jsem. Neboť si se svraštělým čelem dopis dosud pročítal.

„Myslím, Copperfielde, že oba dohromady říkají víc,“ odpověděl Traddles, „než pan a paní Micawberová v dopisech obyčejně říkávají – jenže nevím co. Nemám pochyby, že je oba psali v dobré víře a bez jakéhokoli vzájemného dorozumění. Chuděra,“ řekl s myšlenkou na dopis paní Micawberové, jak jsme tak stáli vedle sebe a oba dopisy porovnávali, „rozhodně to bude lidumilnost, když jí odepíšeme a slíbíme, že se neopomineme s panem Micawberem sejít.“

Souhlasil jsem s jeho návrhem tím ochotněji, že jsem si nyní vyčítal, jak jsem její minulý dopis bral poněkud na lehkou váhu. Jak jsem na patřičném místě už uvedl, zavdal mi tehdy sice podnět k usilovnému přemýšlení, ale můj soustředěný zájem o vlastní věci, moje znalost Micawberovy rodiny i to, že jsem o ní už nic víc neslyšel, vedly ponenáhlu k tomu, že jsem celou záležitost pustil z hlavy. Myslil jsem na Micawberovy často, ale hlavně tak, že jsem zvědavě přemítal, jaké „peněžní závazky“ na sebe v Canterbury asi berou, a vzpomínal, jak zdrželivě se ke mně začal chovat pan Micawber, když se stal písařem u Uriáše Heepa.

Ale přesto jsem nyní jménem nás obou napsal paní Micawberové utěšlivý dopis a oba jsme ho podepsali. Když jsme ho šli do města hodit na poštu, vedli jsme s Traddlesem dlouhou poradu a pouštěli se do četných dohadů, jež zde nemusím probírat. Odpoledne jsme přibrali na poradu tetu, ale jediný určitý závěr všeho byl, že neopomineme schůzku s panem Micawberem velmi přesně dodržet.

Ačkoliv jsme se na udaném místě objevili čtvrt hodiny před stanoveným časem, spatřili jsme pana Micawbera už čekat. Stál s rukama založenýma poblíž zdi a čelem k ní a s tesklivým výrazem pozoroval bodce mříží na jejím hřbetě, jako by to byly prokřížené větve stromů, jejichž stín chráníval jeho mladá léta.

Když jsme ho oslovili, ukázalo se jeho chování poněkud rozpačitější a poněkud méně salonní než za dávných dob. Pro tento zájezd odložil černý juristický úbor a vzal si havelok a přiléhavé nohavice jako za stara, ale bývalé vystupování přece jen docela neměl. Jak jsme s ním rozprávěli, ponenáhlu se do něho sice stále víc a víc dostával, ale zdálo se, že i ten monokl mu visí méně nonšalantně a že jeho límec od košile, třebaže dosud týchž velkolepých rozměrů jako dříve, je trochu zplihlý.

„Pánové,“ řekl pan Micawber po úvodních pozdraveních, „jste praví přátelé, jaké člověk pozná teprve v nouzi. Dovolte mi, abych vznesl dotaz, v jakém zdravotním stavu se nachází paní Copperfieldová in esse a paní Traddlesová in posse 205& – předpokládám totiž, že můj přítel pan Traddles s předmětem své lásky ve svazek pro dobré i zlé dosud nevstoupil.“

[&205 in esse… paní Traddlesová in posse – (lat.) in esse… in posse t. j. skutečná … možná.]

Poděkovali jsme mu za jeho zdvořilý dotaz a patřičně jsme na něj odpověděli. Potom obrátil naši pozornost ke zdi a už začínal: „Ujišťuji vás, pánové,“ když jsem si dovolil vyslovit s touto obřadnou formou oslovení nesouhlas a požádat ho, aby s námi mluvil jako dříve.

„Můj drahý Copperfielde,“ odpověděl mi se stiskem ruky, „vaše srdečnost mě hluboce dojímá. Takové přijetí rozpadlých trosek chrámu kdysi zvaného člověkem – smím-li si dovolit tak se vyjádřit – svědčí o srdci, jež je ctí celému našemu lidskému pokolení. Právě jsem hodlal podotknout, že znovu patřím na poklidné místo, v němž mi uprchlo několik nejšťastnějších chvilek celého života.“

„Nejšťastnějších jistě přičiněním paní Micawberové,“ řekl jsem. „Daří se jí dobře, doufám, že?“

„Děkuji,“ odpověděl pan Micawber, jehož tvář se při mé otázce zachmuřila, „ale za mnoho to nestojí. A zde,“ řekl pan Micawber a pokývl smutně hlavou, „je Královské vězení dlužníků. Místo, kde se poprvé v dlouhém koloběhu let drtivý tlak peněžních závazků neprojevoval každodenním pokřikem dotěrných hlasů, odmítajících opustit chodbu, kde na dveřích nebylo klepadlo, k jehož použití by se mohl kterýkoli věřitel uchýlit, kde se předvolání nemusela doručovat osobně a kde se inkarcerační příkazy 206& odevzdávaly pouze ve vrátnici!

[&206 inkarcerační příkazy – (z lat.) příkazy k uvěznění.]

Pánové,“ řekl pan Micawber, „když se stín těchto železných mříží na hřebeni cihlové stavby rýsoval na hrubém písku promenády, viděl jsem své děti proplétat se bludištěm spletitého vzoru a vyhýbat se černým čarám. Znával jsem zde každičký kámen. Jestliže dávám najevo slabost, jistě mě budete umět omluvit.“

„Od té doby jsme všichni v životě pokročili, pane Micawbere,“ řekl jsem.

„Když jsem býval obyvatelem tohoto útulku, pane Copperfielde,“ odpověděl pan Micawber zatrpkle, „mohl jsem se svému bližnímu podívat do očí, a jestliže mě urazil, mohl jsem mu dát jednu po hlavě. Ale můj bližní a já dnes už v takovém kapitálním poměru nestojíme.“

Pan Micawber se zkormouceně odvrátil od budovy, přijal s jedné strany nabízené rámě moje a s druhé nabízené rámě Traddlesovo a takto mezi námi odcházel.

„Na cestě ke hrobu míjí člověk rozličné mezníky,“ poznamenal pan Micawber a dojatě se ohlédl přes rameno, „které by, nebýt to přání bezbožné, byl nejraděj i nikdy nepřešel. Takovým mezníkem v mém pohnutém životě je Královské vězení dlužníků.“

„Ale, ale, máte nějakou špatnou náladu, pane Micawbere,“ řekl Traddles.

„To mám, pane,“ potvrdil pan Micawber.

„Ne proto, jak doufám,“ řekl Traddles, „že jste pojal nechuť k právům – víte přece, že sám jsem taky právník.“

Pan Micawber neodpověděl ani slovem.

„Jak se vede našemu příteli Heepovi, pane Micawbere?“ řekl jsem po chvíli mlčení.

„Můj drahý Copperfielde,“ odpověděl pan Micawber, nenadále silně rozčilený, a zbledl přitom, „jestliže se na mého zaměstnavatele ptáte jako na přítele svého, je mi to líto, a jestliže se na něho ptáte jako na přítele mého, musím se tomu hořce usmát. Ať se na mého zaměstnavatele ptáte ve smyslu tom či onom, prosím, aniž vás míním urazit, abych směl svou odpověď omezit na to, že ať je jeho zdravotní stav jakýkoli, zjevem to je prohnaný lišák, ne-li sám ďábel. Dovolíte mi laskavě, abych co osoba soukromá odmítl hovořit dále o předmětu, který mě v mém postavení právnickém dohnal až na samý kraj zoufalství.“

Vyslovil jsem politování, že jsem se nevědomky dotkl námětu, který ho tolik rozrušuje. „Smím se zeptat,“ řekl jsem, „aniž se vystavím nebezpečí, že se téže chyby dopustím znovu, jak se vede mým starým přátelům, panu a slečně Wickfieldovým?“

„Slečna Wickfieldová,“ pravil pan Micawber a tentokrát zrudl, „je – dnes stejně jako vždycky – učiněný vzor a jasný příklad. Je to, můj drahý Copperfielde, jediný zářivý bod v tomto bídném životě. Moje úcta k té mladé dámě, můj obdiv k jejímu charakteru, má oddanost k ní pro její lásku a věrnost a dobrotu neznají mezí! – Vezměte mě někam za roh,“ řekl pan Micawber, „protože, přisámbohu, v tomhle duševním rozpoložení to je nad mé síly!“

Dostrkali jsme ho do úzké ulice, kde potom vytáhl kapesník a opřel se zády o zeď. Díval-li jsem se na něho tak vážně jako Traddles, jistě nemohl naši společnost pokládat za povzbudivou.

„Je už mým osudem,“ pravil pan Micawber a nelíčené přitom plakal, ačkoliv i při pláči měl ve tváři stopu někdejšího výrazu, jako by pokládal své počínání za něco salonně uhlazeného, „je už mým osudem, pánové, že se u mne všechny krásnější lidské city obracejí ve výčitky. Můj hold slečně Wickfieldové je mračnem šípů v mou hruď. Snad byste mě měli nejraději nechat jít, abych bloudil světem jako tulák. Tak na mně aspoň červ výčitek dokoná své dílo dvakrát dřív.“

Nevěnovali jsme jeho výzvě pozornost a zůstali jsme u něho, dokud kapesník zase nezastrčil; a když si pak ještě popotáhl límec a s kloboukem nápadně na stranu posunutým si začal pobzukovat písničku, aby oklamal kdekoho v okolí, kdo by ho snad byl pozoroval, řekl jsem mu – neboť jsem nevěděl, co všechno by nám mohlo ujít, necháme-li ho už teď odejít – že by mi způsobilo velké potěšení, kdybych ho mohl představit tetě, a pojede-li se mnou do Highgatu, že tam bude mít postel k disposici.

„Namícháte nám sklenici svého výtečného punče, pane Micawbere,“ řekl jsem, „a v příjemnějších vzpomínkách zapomenete na to, co vám dělá těžkou hlavu.“

„Nebo kdyby vám spíš ulevilo to, že byste se s něčím svěřil přátelům, pak to povíte nám, pane Micawbere,“ řekl Traddles prozíravě.

„Pánové, dělejte si se mnou co chcete!“ odpověděl pan Micawber. „Jsem třtina na hladině širé hlubiny, tříska živlů – prosím za prominutí, měl jsem říci hříčka živlů, které mnou zmítají na všechny strany.“

Vykročili jsme tedy dál a vedli se všichni pod paždí jako předtím; dostavník jsme stihli právě ve chvíli, kdy se chystal vyjet, a do Highgatu jsme dojeli, aniž jsme cestou zažili nějakou nemilou příhodu. Byl jsem v duchu velice neklidný a velice nejistý, co nejlépe říci nebo udělat – a totéž se zřejmě dělo i s Traddlesem. Pan Micawber se většinu času nořil do těžkých chmur. Chvílemi se pokusil trochu se vzpružit a začal si pobzukovat refrén nějaké písničky; ale směšnost klobouku, výstředně sešoupnutého ke straně, a košilového límce, povytaženého špičkami až k očím, činila každé jeho opětovné propadnutí hluboké zádumčivosti ještě nápadnějším.

Protože Doře nebylo dobře, zamířili jsme raději do tetina domku než k nám. Když jsme pro tetu vzkázali, sešla dolů a přivítala pana Micawbera s blahovolnou srdečností. Pan Micawber jí políbil ruku, poodešel stranou k oknu, a když vytáhl kapesník, v duchu sám se sebou bojoval.

Pan Dick byl doma. Byl svou povahou tak úžasně soucitný s každým, kdo se zdál zkrušený, a vycítil všechny lidi toho druhu tak bystře, že panu Micawberovi v pěti minutách potřásl rukou alespoň desetkrát. Tato vřelost, projevovaná úplně cizím člověkem, dojímala pana Micawbera v jeho zármutku tak nevýslovně, že se při každém novém potřesení rukou zmohl pouze na slova: „Můj vzácný pane, vaše laskavost mě přemáhá!“ To působilo panu Dickovi takové potěšení, že opakoval stisk znovu a s ještě větší vervou než předtím.

„Přátelská vlídnost tohoto pána,“ pravil pan Micawber k tetě, „dovolíte-li, madame, abych vybral slovní obrat ze slovníku našich drsnějších národních sportů – mě odrovnává. Člověku, který zápolí se složitým břemenem duševní rozpolcenosti a starostí, rve takové přijetí srdce, o tom vás ujišťuji.“

„Můj přítel pan Dick,“ odpověděla teta pyšně, „není obyčejný člověk.“

„O tom jsem přesvědčen,“ pravil pan Micawber. „Můj vzácný pane!“ – protože pan Dick mu už zase potřásal rukou – „vaše srdečnost mě hluboce dojímá!“

„Jak se vynacházíte?“ řekl pan Dick se starostlivým výrazem.

„Tak všelijak, můj vzácný pane,“ odpověděl pan Micawber s povzdechem.

„Nesmíte ztrácet odvahu,“ řekl pan Dick, „a musíte se tady cítit co možná jako doma.“

Tato přátelská slova pana Micawbera úplně přemohla, a když znovu pocítil páně Dickovu ruku ve své, pravil: „Osud mi dopřál najít v mnohotvárném panoramatu života člověčenstva tu a tam oasu, ale dosud nikdy jsem ještě nenašel oasu tak svěží a tak zelenou jako dnes!“

Jindy by mě to všechno bylo bavilo; ale tu chvíli jsem cítil, že jsme vesměs jaksi nucení a nesví, a pozoroval jsem páně Micawberovo ustavičné kolísání mezi zřejmým odhodláním něco prozradit a mezi opačným odhodláním neprozrazovat nic tak úzkostlivě, že jsem z toho měl úplnou horečku. Traddles, který seděl na krajíčku židle s očima vypoulenýma a s vlasy naježenými ještě vzpurněji než jindy, civěl střídavě do země a na pana Micawbera, aniž se pokusil přičinit k hovoru jediné slůvko. Teta – ačkoliv jsem viděl, že na svého nového hosta soustřeďuje nejbystřejší pozornost – projevovala víc chladné rozvahy a rozumu než my dva, neboť s ním udržovala hovor a nutila ho tak mluvit, ať se mu už chtělo nebo nechtělo.

„Jste pradávný přítel mého synovce, pane Micawbere,“ řekla teta. „Škoda, že jsem neměla potěšení setkat se s vámi už dřív.“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber, „moje škoda, že jsem neměl tu čest už před delším časem poznat vás. Nebýval jsem vždycky taková troska, na jakou patříte nyní.“

„Doufám, že se paní Micawberové i celé vaší rodině vede dobře, pane,“ řekla teta.

Pan Micawber nachýlil maličko hlavu. „Vede se jim tak dobře, madame,“ pravil po chvíli mlčení zoufale, „jak mohou vyobcovaní a vyvržení doufat, že se jim kdy povede.“

„Pro smilování boží, pane!“ vykřikla teta zprudka, jak už to měla ve zvyku. „Co to povídáte?“

„Obživa mé rodiny, madame,“ odpověděl pan Micawber, „visí na vlásku. Můj zaměstnavatel…“

Tu pan Micawber jako pro zlost uťal řeč a pustil se do loupání citronů, které mu z mého návodu zatím nachystali spolu se všemi přísadami, jichž používal k přípravě punče.

„Váš zaměstnavatel, víme?“ pravil pan Dick a jemně mu ťukl do ruky, aby ho upozornil, že chtěl něco říci.

„Jsem vám velice zavázán, můj vzácný pane,“ odpověděl pan Micawber, „že mě upomínáte.“ Znovu si potřásli rukou. „Můj zaměstnavatel, madame – pan Heep – byl kdysi tak laskav a připomněl mi, že kdybych nepobíral peněžní odměny vyplývající z mého zaměstnání u něho, budu se pravděpodobně živit jako potulný kejklíř, který polyká meče a požírá zhoubný živel. Přese všechno, co by mohlo podle mého mínění tento názor vyvrátit, je dosud pravděpodobné, že moje děti budou nuceny hledat obživu mrzačením těla jako hadí lidé, zatím co je paní Micawberová bude k těmto protipřirozeným cvikům pobádat doprovodem na kolovrátek.“

Planým, ale výmluvným mávnutím nože pan Micawber naznačil, že uskutečnění takovýchto produkcí lze očekávat, až jeho už nebude, a potom se s výrazem beznaděje znovu pustil do loupání citronů.

Teta si opřela loket o kulatý stolek, který obyčejně mívala vedle sebe, a pozorně si pana Micawbera měřila. Přes všechen odpor, s nímž jsem pohlížel na myšlenku vylákat z něho lstí jakékoliv odhalení, které nehodlal učinit dobrovolně, bych se do něho byl právě tuto chvíli pustil, kdybych nebyl pozoroval podivné úkony, jimiž se zabýval a z nichž mimo jiné nejpozoruhodnější bylo to, že hodil citronovou kůru do kotlíku, cukr do misky s kratiknotem 207&, rum nalil do prázdného džbánu a docela samozřejmě se pokoušel nalévat vřelou vodu ze svícnu.

[&207 kratiknot – starý nástroj na zhášení svíček ustřižením knotu.]

Viděl jsem, že se blíží krize, a také se dostavila. Hlučně shrnul všechny přípravy i náčiní dohromady, vstal s židle, vytáhl kapesník a propukl v pláč.

„Můj drahý Copperfielde,“ pravil pan Micawber do kapesníku, „toto je práce, která ze všech nejvíc vyžaduje především duševní klid a sebeúctu. Nemohu ji vykonat. Úplně vyloučeno.“

„O co jde, pane Micawbere?“ řekl jsem. „Mluvte, prosím, bez obalu. Jste mezi přáteli.“

„Mezi přáteli, pane!“ opakoval pan Micawber a všechno, co v sobě zadržoval, se z něho začalo hrnout. „Dobrý Bože, jsem přece v takovém duševním rozpoložení právě proto, že jsem mezi přáteli! O co jde, pánové? O co nejde? Jde o padoušství! Jde o podlost! Jde o lež, podvod, pikle! A jméno celé té hromady ohavností je – HEEP!“

Teta spráskla ruce a všichni jsme polekaně vyskočili, jako když do nás uhodí.

„Boj je u konce!“ prohlásil pan Micawber, mával při řeči divoce kapesníkem a chvílemi vyrážel oběma rukama od těla, úplně jako by s nadlidským vypětím sil plaval. „Takhle už déle žít nebudu. Jsem bídný ubožák, odtržený od všeho, co dělá život snesitelným. Ve službách toho pekelného zlosyna jsem byl věčně jako v zakletí. Vraťte mi mou ženu, vraťte mi mé děti, postavte na místo bídného slabocha, který dnes chodí v botách, jež mám na nohou, zase Micawbera a nakažte mi, abych zítra polykal meče, a já to udělám s chutí!“

Jaktěživ jsem ještě neviděl člověka tak rozpáleného. Snažil jsem se ho uklidnit, abychom se dostali k nějakému rozumnému hovoru, ale rozpaloval se čím dál tím víc a nechtěl slyšet ani slovo.

„Nikomu na světě nepodám ruku,“ pokračoval pan Micawber a při řeči lapal po dechu, supěl a zalykal se takovou měrou, že se podobal člověku, který zápolí s ledovou vodou, „dokud – neroztrhám na cucky – toho – ch – hnusného – plaza – HEEPA! Od nikoho nepřijmu pohostinství – dokud – ch – nedonutím Vesuv 208& – aby ve své lávě pohřbil – toho – ch – prokletého lotra – HEEPA! Občerstvení – ch – pod touto střechou – a zvlášť punč – by mi – ch – svíralo hrdlo – dokud dřív – nesevřu hrdlo – ch – toho – bezmezného podvodníka a lháře – HEEPA – až mu vymáčknu – oči z důlků! Nebudu – ch – nikoho znát – a – ch – nepromluvím slovo – a – ch – nesložím hlavu – pod žádnou střechu – dokud – na samou padrť – ch – nerozdrtím – toho svrchovaného – a – ch – nevyrovnatelného pokrytce – a – ch – křivopřísežníka – HEEPA!“

[&208 Vesuv – činná sopka v jihozápadní Itálii, blízko Neapole.]

Měl jsem opravdu strach, že pana Micawbera na místě sklátí smrt. To, jak namáhavě si těmi přerývanými větami klestil cestu, a kdykoli poznal, že se už ocitá blízko jména Heep, jak se k tomu slovu probíjel, jak se na ně v mátožném polovědomí vrhal a jak je ze sebe vyrážel silou jen o málo méně než zázračnou, budilo hrůzu; ale když se nyní celý zchvácený zhroutil na židli a rozhlížel se po nás s obličejem zbarveným všemi možnými odstíny, které tam neměly co dělat, zatím co se mu jednou křečí za druhou stahovalo hrdlo a nekonečná řada zalykavých vzlyků v něm klokotala a vřela, jako by se pěnila až do čela, tu měl vzhled člověka v posledním tažení. Byl bych se ho ujal, ale pohybem ruky mě odmítl a nedal si říci.

„Ne, Copperfielde! – Žádné vysvětlení – ch – dokud – slečna Wickfieldová – ch – odškodnění za bezpráví – spáchané tím stoprocentním lotrem – HEEPEM!“ (Jsem si úplně jist, že by ze sebe nebyl vypravil ani tři slova, nebýt úžasné síly, které mu dodávalo toto jméno, když cítil, že k němu v řeči spěje.) „Posvátné tajemství – ch – před celým světem – ch – bez výjimky – ode dneška za týden – ch – ráno u snídaně – ch – za účasti všech – také tety – ch – a nesmírně vlídného pána – podávané v hostinci v Canterbury – ch – kde – paní Micawberová a já – sborem Staré zlaté časy – a – ch – odhalím toho – lotrovského vyvrhela – HEEPA! Víc nic neřeknu – ch – ani se nedám přemluvit – ihned odcházím – nejsem schopen – ch – snášet společnost – po stopě – zkáze zasvěceného a propadlého zrádce – HEEPA!“

S tímto posledním opakováním kouzelného slova, které mu udržovalo duši aspoň na jazyku a při němž tentokrát všechno své dřívější úsilí překonal, se pan Micawber vyřítil z domu a zanechal nás ve stavu rozčilení, nadějí a podivu – ve stavu, který nás uvrhl do rozpoložení sotva lepšího, než v jakém byl sám. Ale i za těch okolností byla jeho vášnivá záliba v psaní dopisů příliš silná, aby jí odolal, neboť mi, zatím co naše rozčilení, naděje i podiv byly dosud na vrcholu, z nejbližší hospůdky, kde se zastavil, aby ji napsal, doručili následující epištolu:

„Přísně tajné a důvěrné!

Vážený pane!

Prosím o dovolení, abych Vaším prostřednictvím směl Vaší vzácné tetě vyslovit omluvu za své nedávné rozčilení. Výbuch doutnající sopky, dlouho potlačovaný, byl výsledkem vnitřního zápasu, jejž si lze snáze představit než jej popsat.

Kojím se nadějí, že jsem sdostatek srozumitelně vyslovil pozvání na snídani ode dneška za týden v domě veřejného pohostinství v Canterbury, kde jsme já a paní Micawberová měli kdysi čest připojit svůj hlas k Vašemu při zpěvu vyhlášené písně nesmrtelného celního revisora 209&, odchovaného na druhém břehu Tweedu.

Až splním svou povinnost a akt zadostučinění dokonám, což jedině mi umožní pohlédnout spolubližnímu opět do očí, už mne nebude. Budu si žádat pouze uložení na onom místě obecného klidu, kde

– v své cele těsné každý uložen 210&, hle, předkové tu naši provždy spí –

s prostým nápisem

Wilkins Micawber.“

[&209 nesmrtelný celní revisor, odchovaný na druhém břehu Tweedu – Pan Micawber má na mysli největšího skotského básníka Roberta Burnse (1759-1796), kterému bylo ke konci života z milosti uděleno podřadné místo celního revisora v Dumfriesu. Řeka Tweed dělí Anglii od Skotska.]

[&210 v své cele každý uložen… verše ze známé básně „Elegie napsaná na venkovském hřbitově“ (Elegy Written in a Country Church-Yard), kterou napsal význačný předchůdce romantismu v anglické poesii Thomas Gray (1716-1771).]

50. Sen pana Peggottyho dochází splnění

Od onoho večera, kdy jsme na břehu řeky mluvili s Martou, uplynulo už několik měsíců. Neviděl jsem ji od té doby, ale ona se několikrát přihlásila panu Peggottymu. Její horlivá snaha pomoci zůstávala dosud bez výsledku; a ani z toho, co mi vypravoval pan Peggotty, jsem nemohl soudit, že se i jen na chviličku podařilo zachytit jakoukoli stopu Emilčina osudu. Začínal jsem, přiznávám, propadat beznaději, že ji vůbec nenajdeme, a ponenáhlu víc a víc podléhat názoru, že už nežije.

Jeho přesvědčení zůstávalo beze změny. Pokud vím – a domnívám se, že jsem mu do toho poctivého srdce viděl až na dno – nikdy už ve své vážné jistotě, že ji najde, znovu nezakolísal. Jeho trpělivost ani na okamžik neochabovala. A třebaže jsem se chvěl strachem, jaká muka by mu mohla jeho pevná víra jednoho dne způsobit, kdyby se rázem sesula v trosky, přesto v ní bylo cosi tak zbožného, cosi tak dojímavě přesvědčivého, co dotvrzovalo, v jak přečistých hlubinách jeho šlechetné povahy její kotva tkví, že úcta a vážnost, v níž jsem ho měl, každým dnem ještě vzrůstala.

Jeho důvěřivost nebyla lenivá pohodlnost, která jen doufá a nic víc. Po celý svůj život byl pan Peggotty mužem rázného činu a věděl, že ve všem, v čem se mu nedostává cizí pomoci, musí jak poctivě vykonat svůj úkol, tak pomoci si sám. Věděl jsem, že se jednou v noci z obavy, zda snad nějakou náhodou světlo za oknem jeho staré lodi nechybí, sebral a šel pěšky do Yarmouthu. Věděl jsem, že po přečtení jakési zprávy v novinách, která se mohla hodit na Emilku, popadl hůl a vydal se na cestu šedesát osmdesát mil dlouhou. Když ode mne vyslechl historii, k níž mi dopomohla slečna Dartlová, vypravil se po moři do Neapole a zpátky. Všechny cesty konal za drsných podmínek, protože se neochvějně držel cíle ušetřit peníze pro Emilku, až ji najde. Celou tu dlouhou dobu usilovného pátrání jsem ho nikdy neslyšel, aby si postěžoval; nikdy jsem ho neslyšel zanaříkat na únavu ani na ztrátu odvahy.

Dora se s ním od naší svatby vídala dost často a docela si ho zamilovala. Ještě nyní v duchu před sebou vidím jeho postavu, jak s hrubou čepicí v ruce stojí u jejího lehátka a jak mu modré oči mého vdaného dítěte s plachým obdivem vzhlížejí do tváře. Leckterý večer, když si za soumraku přišel se mnou popovídat a my dva se spolu pomalu procházeli po zahradě sem a tam, jsem ho přemluvil, aby si vykouřil svou dýmku; a tehdy mi obraz jeho opuštěného domova i útulné ovzduší, jímž v mých dětských očích dýchával navečer, když v krbu hořel oheň a kolem lodi se s kvílením proháněl vítr, vyvstával v duchu nejživěji.

Jednou večer, právě v takovou hodinu, mi řekl, že když včera v noci vyšel na ulici, zastihl nedaleko svého bytu Martu a že ho žádala, aby v žádném případě neodcházel z Londýna, dokud si s ní ještě jednou nepromluví.

„Řekla vám proč?“ zeptal jsem se.

„Ptal jsem se jí, mladý pane Davy,“ odpověděl, „ale ona vždycky řekne jenom pár slov, a tak ze mne dostala jen ten slib a hned odešla.“

„Řekla vám, kdy byste mohl asi čekat, že se zase ukáže?“ vyptával jsem se dál.

„Ne, mladý pane Davy,“ odpověděl a zamyšleně si přejel rukou po tváři. „Taky jsem se na to ptal, ale ona řekla, to že je víc, než mi může povědět.“

Už dávno jsem ho přestal povzbuzovat v nadějích, které visely na tak slabounké nitce, a proto jsem k této zprávě nepoznamenal nic jiného, než že ji podle mého uvidí brzy. Pokud ve mně vzbudila nějaké dohady, nechal jsem si je pro sebe; byly ostatně pramálo nadějné.

Jednou večer, asi čtrnáct dní po tom, jsem se procházel sám po zahradě. Pamatuji se na ten večer dobře. Byl to druhý večer týdenní lhůty stanovené panem Micawberem. Celý den pršelo a vzduch čišel vlhkostí. Stromy halila houšť listí, skleslého pod tíhou vody, ale déšť už ustal, ačkoliv obloha byla ještě zatažená, a důvěřiví ptáci radostně švitořili. A jak jsem se tak procházel po zahradě a kolem mne se začínal snášet soumrak, jejich hlásky ponenáhlu utichly a rozhostilo se ono zvláštní ticho, jaké patří k večeru na venkově, kdy i nejslabší stromky jsou v úplném klidu až na krůpěje, které jim chvílemi skápnou s větví.

Po jedné straně našeho domku se táhlo úzké zelené loubí, porostlé břečťanem, a jím jsem měl ze zahrady, kde jsem se procházel, průhled na ulici před domem. Jak jsem tak uvažoval o rozličných věcech, stočil jsem náhodou do toho loubí pohled a vzadu jsem spatřil postavu, oblečenou v prostém plášti. Nakláněla se dychtivě směrem ke mně a kývala na mne.

„Marto!“ řekl jsem cestou k ní.

„Můžete jít se mnou?“ zeptala se vzrušeným šepotem. „Byla jsem u něho, ale on není doma. Napsala jsem mu, kam má přijít, a sama jsem mu to nechala na stole. Říkali, že se vrátí domů brzy. Mám pro něho zprávy. Můžete jít hned?“

Odpověděl jsem tím, že jsem okamžitě vyšel z branky. Učinila rukou prudký pohyb, jako by mě prosila, abych měl trpělivost a mlčel, a zamířila k Londýnu, odkud zřejmě přispěchala pěšky, jak prozrazoval její úbor.

Zeptal jsem se jí, je-li naším cílem opravdu Londýn. Když to stejně prudkým pohybem jako předtím potvrdila, zastavil jsem prázdný nájemný kočár, který jel kolem, a nasedli jsme do něho. Na mou otázku, kam má kočí jet, odpověděla: „Někam blízko Golden Squaru! – a rychle!“ – a potom se schoulila do koutka, jednou rozechvělou rukou si zakryla obličej a druhou učinila opět stejný pohyb jako prve, jako by nemohla snést mluvené slovo.

Nyní již velmi vzrušený a protichůdnými záblesky naděje a strachu zmatený jsem na ni pohlédl, dáli mi nějaké vysvětlení. Když jsem však viděl, jak silně touží zachovat ticho, a cítil, že po tom vlastně v takové chvíli stejně samozřejmě toužím i já, už jsem se nepokusil mlčení prolomit. Pokračovali jsme tedy v jízdě, aniž jsme promluvili slovo. Chvílemi se podívala z okna, jako by jí připadalo, že jedeme tuze pomalu, ačkoliv ve skutečnosti jsme jeli rychle, ale jinak zůstávala sedět stejně jako na počátku.

Vystoupili jsme u jednoho z vjezdů na náměstí, které označila, a tam jsem nařídil kočímu s povozem čekat, protože jsem nevěděl, nebudeme-li ho možná ještě potřebovat. Položila mi ruku na paži a vedla mě spěšně do jedné z pochmurných ulic, jichž je víc v této končině, kde domy bývaly kdysi krásná obydlí, osídlená jednotlivými rodinami, ale potom začaly upadat a po dlouhé době také upadly až na ubohé baráky, pronajímané po jednotlivých místnostech. Když do otevřených dveří jednoho z těchto domů vstoupila a pustila se mé paže, pokynula mi, abych ji následoval po společném schodišti, které vypadalo jako přítok ulice.

Dům se nájemníky jen hemžil. Zatím co jsme vystupovali, dveře světnic se otvíraly a v nich se ukazovaly hlavy; a na schodech jsme míjeli další lidi, kteří šli dolů. Když jsem se, dřív než jsme vešli, rozhlédl po domě zvenčí, spatřil jsem nad květináči v oknech lelkovat ženy a děti a zdálo se, že jsme podnítili jejich zvědavost, neboť to byli hlavně ti zevlouni, kdo vykukoval ze dveří. Široké deštěné schodiště mělo mohutné sloupkové zábradlí z nějakého tmavého dřeva a nade dveřmi byly římsy, zdobené řezbami ovoce a květů, a pod okny široká sedátka. Ale všechny tyto známky bývalé nádhery vypadaly uboze sešlé a špinavé; hniloba, plíseň a stáří nahlodaly podlahu, která byla na mnoha místech zpuchřelá, ba i nohám nebezpečná. Všiml jsem si několika pokusů dodat tomuto chátrajícímu tělu novou krev tím, že starou vzácnou tesařskou práci tu a tam přiopravili obyčejným měkkým prknem; to se však podobalo manželství zchudlého starého šlechtice s plebejskou chudačkou a obě strany tohoto nerovného svazku se od sebe odtahovaly. Několik zadních oken na schodišti zastřeli nebo úplně zabednili a v těch, která zbývala, nebyl skorem ani kousek skla; jejich zborcenými rámy, jimiž jako by špatný vzduch neustále proudil dovnitř a nikdy ven, jsem jinými okny beze skla viděl do jiných domů v podobném stavu a s pocitem závrati spatřil dole bídný dvorek, který byl společným smetištěm celého domu.

Stoupali jsme až do nejhořejšího patra domu. Cestou se mi několikrát zdálo, že jsem v šerém světle zahlédl sukně nějaké ženy, která jde před námi nahoru. Otočili jsme se právě k poslednímu odstavci schodů, který nás ještě dělil od podkroví, a vtom jsme zahlédli onu postavu naplno, když se u jedněch dveří na okamžik zastavila. Vzápětí stiskla kliku a vešla.

„Co to?“ řekla Marta šeptem. „Vešla do mého pokoje! A já ji neznám!“

Ale znal jsem ji já. K svému úžasu jsem v ní poznal slečnu Dartlovou.

Několika málo slovy jsem podal své průvodkyni vysvětlení v tom smyslu, že to je dáma, s kterou jsem se už kdysi setkal; a sotva jsem domluvil, zaslechli jsme z pokoje její hlas, ačkoliv s místa, kde jsme stáli, jsme nerozeznali, co říká. S udivenou tváří opakovala Marta týž pohyb jako dříve a vedla mě tiše po schodech nahoru a potom malými zadními dveřmi, jež zřejmě neměly vůbec zámek a jež otevřela tím, že do nich prostě strčila, do prázdného podkrovního pokojíka s nízkým šikmým stropem, o málo lepšího než komora. Z té vedly do pokoje, který předtím označila za svůj, malé dveře, tu chvíli právě pootevřené. Tam jsme se zastavili, od stoupání celí udýchaní, a Marta mi lehce zakryla rukou ústa. Z druhého pokoje jsem viděl jedině to, že je slušně velký, že v něm stojí postel a že na stěnách visí několik obyčejných obrázků lodí. Slečnu Dartlovou ani osobu, na kterou jsme ji slyšeli před chvilkou mluvit, jsem neviděl a jistě ji nemohla vidět ani moje společnice, protože výhodnější postavení jsem měl já.

Chviličku vládlo hluboké ticho. Marta mi jednou rukou zakrývala ústa a druhou si přidržovala k uchu a naslouchala.

„Na tom mi málo záleží, že není doma,“ řekla Rosa Dartlová povýšeně. „Nic o ní nevím. Přišla jsem se podívat na vás.“

„Na mne?“ ozval se mírný hlas.

Při jeho zvuku mi celým tělem projel mráz. Byl to totiž hlas Emilčin!

„Ano,“ odpověděla slečna Dartlová, „přišla jsem si prohlédnout vás. Cože? Vy se za tu tvář, která toho tolik natropila, nestydíte?“

Rozhodná a nesmiřitelná nenávist v jejím hlase, jeho mrazivě bezcitná příkrost i krocená zloba mi ji ukázaly, jako bych ji na vlastní oči viděl stát před sebou ve světle. Viděl jsem ty blýskavé černé oči i postavu sžíranou vášnivým hněvem; a viděl jsem tu jizvu, která jí bílou stopou přetínala rty, při řeči se chvět a tepem nalévat.

„Přišla jsem se podívat,“ řekla, „jaký má James Steerforth vkus – na děvče, které s ním uteklo a je předmětem klevet nejnižší chátry rodného městečka; na drzou, zpupnou, protřelou společnici lidí, jako je James Steerforth. Chci vědět, jak taková holka vypadá.“

Bylo slyšet šustot, jako by se nešťastná dívka, kterou slečna Dartlová zahrnovala těmito úštěpky, byla rozběhla ke dveřím a jako by jí mluvčí byla zastoupila cestu. Po něm nastalo krátké ticho.

Když slečna Dartlová opět promluvila, cedila slova zaťatými zuby a dupala při tom na podlahu.

„Zůstanete tady,“ řekla, „nebo vás vykřičím na celý dům a na celou ulici! Jestli se pokusíte uklouznout mně, zadržím vás, i kdyby to muselo být za vlasy, a vzbouřím proti vám celý dům!“

Zděšený šepot byla jediná odpověď, kterou můj sluch zachytil. Nastalo opět ticho. Nevěděl jsem, co mám dělat. Ačkoliv jsem měl sto chutí tu rozmluvu ukončit, cítil jsem, že nemám právo se jim ukázat, že jedině pan Peggotty k ní smí vstoupit a objevit ji. Copak nepřijde vůbec? pomyslil jsem si nedočkavě.

„Tak,“ řekla Rosa Dartlová s pohrdavým smíchem, „konečně ji vidím! Byl vlastně ubožák, dát se nachytat touhle cudnou lžiskromností a sklopenou hlavičkou!“

„Ach, pro Boha živého, mějte se mnou slitování!“ zvolala Emilka. „Ať jste kdo jste, znáte mou žalostnou historii, a pro Boha živého, mějte se mnou slitování, jestli chcete dojít slitování sama!“

„Jestli chci dojít slitování sama!“ odsekla druhá žena zuřivě. „Co si myslíte, že máme společného my dvě?“

„Nic, než že jsem žena jako vy,“ řekla Emilka a propukla v slzy.

„Tohle,“ řekla Rosa Dartlová, „je osobování tak nestydaté a projevené tvorem tak bezectným, že kdybych k vám v nitru chovala jakékoliv jiné city než opovržení a hnus, muselo by je to umrtvit. Žena jako já! Děláte ženám pěknou čest, jen co je pravda!“

„Zasluhuji si to všechno,“ řekla Emilka, „ale je to strašlivé! Drahá, drahá paní, považte, co jsem vytrpěla a jak hluboký je můj pád! Ach, Marto, vrať se! Ach, domove, domove!“

Slečna Dartlová se posadila na židli, na kterou bylo našimi dveřmi vidět, a dívala se do země, jako by se Emilka choulila na podlaze před ní. Protože seděla mezi mnou a světlem, viděl jsem nyní její zvlněný ret i kruté oči, s lačnou škodolibostí upřené na jedno místo.

„Poslouchejte, co vám řeknu,“ pravila, „a schovejte si tu zchytralou přetvářku pro své lehkověrné hlupce! Čekáte snad, že svými slzami pohnete mne? O nic víc, než byste mě okouzlila svými úsměvy, vy děvko prodejná!“

„Ach, mějte se mnou přece trochu smilování!“ zvolala Emilka. „Ukažte mi trochu soucitu, nebo jinak v šílenství umřu!“

„To by nebylo zrovna valné pokání za vaše zločiny,“ řekla Rosa Dartlová. „Víte, co jste udělala? Pomyslíte vůbec někdy na domov, který jste rozvrátila?“

„Ach, je vůbec noc nebo den, kdy bych na něj nemyslela?“ zvolala Emilka – a vtom jsem ji právě zahlédl klečet na zemi, hlavu dozadu zvrácenou, bledou tvář upřenou vzhůru, ruce křečovitě sepjaté a vztažené a vlasy po ramenou rozpuštěné. „Uplynula snad kdy jediná minuta, abych ho ať v bdění nebo ve spánku neměla před očima právě takový, jaký býval v ten nenávratný čas, než jsem se k němu na věky věků obrátila zády? Ach, domove, domove! Ach drahý, předrahý strýčku, kdybys byl mohl kdy vědět, jaká muka mi bude tvá láska působit, až se spustím dobra, jistě bys mi ji nebyl dával najevo tak vytrvale, ať jsi ji cítil sebevíc, ale býval by ses na mne rozhněval, přinejmenším jednou v životě, abych tak měla aspoň nějakou útěchu! Nemám žádnou, pražádnou, ani jedinou útěchu na zemi, protože všichni doma mě vždycky měli rádi!“ A s úpěnlivým úsilím zachytit se jejích sukní padla na tvář před panovačnou postavou na židli.

Rosa Dartlová zůstala sedět a shlížela na ni nepohnutě jako bronzová socha. Tiskla rty pevně k sobě, jako by věděla, že se musí vší mocí ovládat – píši jen to, co upřímně věřím – jinak že by neodolala, aby tu krásnou bytost neodkopla. Viděl jsem ji zřetelně a zdálo se, že se do tohoto výrazu soustředila všechna síla její tváře i povahy. – Což pan Peggotty vůbec nepřijde?

„Jaká uboze ješitná dovede být taková lidská veš!“ řekla, když ovládla bouřlivé vzdouvání ňader natolik, aby se mohla odvážit slova.

„Váš domov! Snad si nepředstavujete, že mu věnuji jedinou myšlenku nebo že se domnívám, že byste mohla tomu mrzkému brlohu nějak ublížit, aby se to nedalo penězi zaplatit, a to doboha? Váš domov! Patřila jste prostě ke zboží své rodiny a prodávali a kupovali vás jako každý jiný prodejný artikl, s jakým vaše rodina obchodovala.“

„Ach, to neříkejte!“ zvolala Emilka. „O mně si mluvte, co chcete, ale nezahrnujte mou potupou a hanbou lidi, kteří jsou stejně úctyhodní jako vy, víc než jsem je už zneuctila já! Protože jste dáma, mějte aspoň trochu úcty k nim, když už nemáte slitování pro mne!“

„Mluvím,“ řekla Rosa Dartlová, aniž se uráčila věnovat této úpěnlivé prosbě sebemenší pozornost, a přitáhla si sukni, aby ji uchránila před poskvrnou Emilčina doteku, „mluvím o jeho domově – kde bydlím i já. Hle,“ řekla, ukázala s pohrdavým smíchem napřaženou rukou a upřela oči na pokořenou dívku na zemi, „zde je důstojná příčina roztržky mezi vznešenou matkou a vznešeným synem, příčina zármutku v domě, kde by ji nebyli přijali ani jako kuchyňskou ficku, příčina hněvu, lítosti a výčitek! Tahle nectná špína, sebraná u vody a dobrá k tomu, aby ji člověk na hodinku vyznamenal pozorností a potom ji odhodil tam, odkud vzešla!“

„Ne, ne!“ zvolala Emilka a sepjala ruce. „Když mi vkročil do cesty – kéž ten den pro mne nikdy nevzešel, a on mě potkal, až jak mě nesou ke hrobu! – byla jsem vychovaná stejně počestně jako vy nebo každá jiná dáma a měla jsem se stát ženou člověka tak řádného, že za řádnějšího se nikdy provdat nemůžete ani vy, ani žádná jiná dáma na světě. Jestli bydlíte v jeho rodině a znáte ho, pak snad znáte i moc, jakou může mít na slabé, marnivé děvče. Neomlouvám se, ale dobře vím a taky on dobře ví – nebo aspoň bude vědět, až nadejde hodina jeho smrti a svědomí mu nedá pro to pokoj – že užil vší své moci k tomu, aby mě oklamal, a že já mu věřila, důvěřovala mu a milovala ho!“

Rosa Dartlová vylítla se židle, uskočila nazad a v skoku se po Emilce ohnala s výrazem tak záštiplným, tak zamračeným a vášnivou zlobou znetvořeným, že jsem se div mezi ně nevrhl. Rána, nemířená a nazdařbůh vedená, vyšla naprázdno. A jak tam nyní stála, lapala po dechu, dívala se na Emilku s největším hnusem, jaký byla s to vyjádřit, a od hlavy až k patě se třásla vztekem a pohrdáním, zdálo se mi, že jsem takovou podívanou v životě neviděl a druhou takovou že už také do smrti neuvidím.

„Vy že jste ho milovala? Vy?“ křičela s rukou zaťatou v pěst a roztřesenou, jako by jí chyběla jedině dýka, aby předmět své zloby probodla.

Emilka ucouvla z mého zorného pole. Nebylo slyšet žádnou odpověď.

„A to říkáte svými nectnými rty mně?“ dodala. „Proč nedávají takové kreatury mrskat? Kdybych měla moc to poručit, dala bych z té holky vymrskat duši!“

A nemám pochyby, že by to byla udělala. Já bych jí nebyl věřil, že by nepoužila dokonce i katovského skřipce, dokud měla ten divý výraz.

Zvolna, strašlivě zvolna přešla v smích a ukázala rukou na Emilku, jako by ji před bohy i lidmi stavěla na pranýř hanby.

„Ta a láska!“ řekla. „Taková mrcha! A bude mi povídat, že o ni vůbec kdy stál! Ha, ha! Dovedou tihle kramáři v hrdlo lhát!“

Její výsměch byl horší než její netajený vztek. Mnohem raději bych se byl smířil s tím, být terčem jejího vzteku než terčem jejího výsměchu. Ale povolila-li vzteku a pustila ho s řetězu, stalo se tak pouze na okamžik. Ihned ho zase spoutala a dusila v sobě, ať jí v nitru lomcoval sebevíc.

„Přišla jsem, vy čistá studánko lásky,“ pravila, „abych se podívala – jak jsem vám řekla hned na začátku – jak takový tvor jako vy vlastně vypadá. Byla jsem zvědavá. Už to vím. A přišla jsem vám také říci, že uděláte nejlépe, když si do toho svého domova co nejrychleji pospíšíte a schováte hlavu mezi těmi znamenitými lidmi, kteří vás očekávají a kterým budou vaše peníze útěchou. Až se rozkutálejí, můžete věřit a důvěřovat a milovat zase nanovo! Pokládala jsem vás za polámanou hračku, která svou chvíli vydržela, za bezcennou cetku, která ztratila lesk, a proto odhozenou. Ale když shledávám, že jste ryzí zlato, učiněná dáma a oklamaná nevinnost se svěžím srdcem, plným lásky a důvěřivosti – na to přece vypadáte a taky se to úplně shoduje s vaším příběhem – pak vám musím říci ještě něco jiného. Dávejte pozor, protože co říkám, to taky udělám. Slyšíte mě, luzná vílo? Co říkám, to taky hodlám udělat!“

Na okamžik u ní nabyl opět vrchu vztek; ale pouze jí kmitl tváří jako křečovité škubnutí a zanechal v ní úsměv.

„Schovejte se,“ pokračovala, „když už ne doma, tedy jinde. Ale ať je to někde mimo můj dosah, v nějakém pokoutním životě – nebo ještě lépe v nějaké pokoutní smrti. Divím se, když vám to vaše milující srdce nechce puknout, že jste ještě nenašla způsob, jak byste mu dopomohla ke klidu. Kolikrát jsem už o podobných prostředcích slyšela. Mám dojem, že není těžké je najít.“

Tu ji přerušil tichý pláč, vycházející od Emilky. Ustala v řeči a naslouchala, jako by to byla hudba.

„Jsem možná divně založená,“ pokračovala Rosa Dartlová, „ale nemohu volně dýchat ve vzduchu, který dýcháte vy. Dělá se mi z něho špatně. Proto si ho provětrám, proto si ho od vás očistím. Jestliže zítra budete bydlet ještě tady, dám vaši historii i firmu rozhlásit veřejně na schodišti. V tomto domě bydlí slušné ženy, jak jsem slyšela, a bylo by škoda, kdyby taková světluška jako vy žila mezi nimi na zapřenou. Jestliže si, až odtud odejdete, tady v městě vyhledáte nějaký útulek pod jakoukoli jinou firmou než svou pravou (k té se můžete směle hlásit bez obavy, že vás budu znepokojovat), dočkáte se téže úsluhy, jakmile se o vašem úkrytu doslechnu. Po té stránce hledím budoucnosti vstříc s důvěrou, neboť mi pomáhá pán, který před nedávnem pokládal za čest ucházet se o vaši ruku.“

Což pan Peggotty nepřijde, vůbec nepřijde? Jak dlouho to mám ještě snášet? Jak dlouho to ještě snesu?

„Ach, Bože, Bože!“ zvolala zbědovaná Emilka hlasem, který by byl, jak mi připadalo, dojal i srdce nejkamennější, ale úsměv Rosy Dartlové zůstával neoblomný. „Co, ach, co mám dělat!“

„Dělat?“ opakovala po ní Rosa. „Žít blaze v zahloubání do sebe. Zasvětit život vzpomínkám na útlocit Jamese Steerfortha – chtěl vás přece provdat za svého sluhu, nemám pravdu? – nebo třebas pocitu vděčnosti k tomu bezúhonnému a zasloužilému člověku, který by vás byl od něho přijal darem. Nebo jestliže vám tyto hrdé vzpomínky spolu s vědomím vlastních ctností a čestného postavení, k jakému vás vynesly v očích všech tvorů, kteří mají lidskou podobu, k životu nestačí, pak se za toho dobrého muže vdejte a hledejte štěstí v jeho blahovolnosti. A jestliže vám nevyhoví ani tohle, pak hledejte smrt! Je dost cest a žump pro takovou smrt a zoufalství – najděte si nějakou a vzneste se do nebe!“

Zaslechl jsem vzdálené kroky na schodech. Poznal jsem je s jistotou. Byly to kroky jeho, díky Bohu!

Když to dořekla, popošla zvolna s místa přede dveřmi a zmizela mi s očí.

„Ale pamatujte si,“ dodala pomalu a tvrdě, když už otvírala druhé dveře a byla na odchodu, „že mě důvody, které mám, i všechna nenávist, kterou k vám chovám, utvrzují v rozhodnutí štvát vás jako psance, jestliže se nadobro neodklidíte z dosahu mé moci nebo tu svou hezkou škrabošku neodhodíte. To jsem vám musela ještě říci. A co říkám, to taky hodlám splnit!“

Kroky na schodišti se blížily – blíž a blíž – minuly ji, když scházela dolů – vřítily se do pokoje!

„Strýčku!“

Po tomto slově se ozval strašlivý výkřik. Počkal jsem okamžik, a když jsem pak nahlédl do pokoje, spatřil jsem ho držet v náručí její nevnímavou postavu. Chviličku jí hleděl upřeně do obličeje, potom se shýbl a políbil ji – ach, jak něžně! – a zastřel jej šátkem.

… a když jsem pak nahlédl do pokoje, spatřil jsem ho držet v náručí její nevnímavou postavu …

„Mladý pane Davy,“ řekl tichým, třaslavým hlasem, když jí zakryl tvář, „vzdávám díky Otci nebeskému, že se mi sen vyplnil! Vzdávám mu z celého srdce díky, že mě po svých vlastních cestách dovedl k mé znejmilejší!“

S těmi slovy ji vzal na lokty; a s tou zastřenou tváří, ležící mu na prsou a obrácenou proti tváři jeho, ji bezvládnou a bezvědomou snášel se schodů.

51. Počátek pouti ještě delší

Nazítří bylo dosud časně zrána a já se právě procházel po naší zahradě s tetou (která se teď málokdy dostala na vzduch jinak, protože skoro všechen čas trávila ošetřováním mé drahé Dory), když mi ohlásili, že si se mnou přeje mluvit pan Peggotty. Jakmile jsem zamířil k brance, vstoupil do zahrady, vykročil mi na půl cesty naproti a smekl, jak měl vždycky ve zvyku, když spatřil mou tetu, k níž choval hlubokou úctu. Vyprávěl jsem jí zrovna o všem, co se předešlého večera událo. Neřekla ani slovo, ale se srdečným výrazem k němu přistoupila, podala mu ruku a popleskala ho po rameni. Učinila to tak výmluvně, že nepotřebovala říci jediné slovo. Pan Peggotty jí rozuměl stejně dobře, jako by jich byla řekla tisíc.

„Půjdu teď dovnitř, Trote,“ pravila teta, „a pomohu Kytince, každou chvíli bude už vstávat.“

„Doufám, že ne kvůli tomu, madame, že jsem přišel?“ řekl pan Peggotty. „Jestli nemám dneska ráno rozum jeden cumel“ – čímž pan Peggotty chtěl říci, nemá-li rozum jeden chumel – „tak to kvůli mně chcete odejít?“

„Máte si co povídat, dobrý příteli,“ odpověděla teta, „a beze mne vám to půjde líp.“

„Když dovolíte, madame,“ odpověděl pan Peggotty, „bral bych to od vás jako laskavost, jestli vám moje klábosení nevadí, kdybyste u nás zůstala.“

„Jistě?“ řekla teta s dobromyslnou stručností. „Pak tedy věru zůstanu!“

S těmi slovy se do pana Peggottyho zavěsila a vedla ho k zarostlému altánku, který stál na konci zahrady, a tam se pak posadila na lavičku a já vedle ní. Bylo dost místa, aby si mohl sednout i pan Peggotty, ale ten zůstal raději stát a podepřel se rukou o malý zahradní stolek. Jak tak stál a díval se do čepice tu krátkou chvíli, než začal mluvit, nemohl jsem si nepovšimnout, jakou moc a sílu charakteru jeho svalnatá ruka vyjadřuje a jak dobrým a věrným je druhem jeho poctivému čelu a ocelově šedým vlasům.

„Včera večír jsem si to své drahé dítě,“ začal pan Peggotty a pozdvihl oči k nám, „odvedl k sobě do bytu, kde jsem na ni takovou dobu čekal a všechno pro ni chystal. Kolik hodin mě pořádně nepoznávala, a když mě nakonec poznala, padla přede mnou na kolena, a skoro jako by odříkávala modlitby, mi jako vypověděla, jak se to všechno vlastně mělo. Věřte mi nebo ne, ale když jsem slyšel ten její hlas, co jsem ho doma slýchával tak čtveračit, a viděl ji poníženou, skoro jakoby sraženou v prach, co do něho svou požehnanou rukou psával náš Spasitel 211&, tu jsem přes všechnu vděčnost cítil, jak mi srdce drásá palčivá bolest!“

[&211 Prach, do něhož psával náš Spasitel – narážka na evangelium sv. Jana (8, 6–8), kde se vypráví, jak farizeové přivedli k Ježíši cizoložnici a tázali se ho, mají-li ji kamenovat, což prý přikazuje zákon Mojžíšův. Ježíš se sklonil, psal prstem na zemi a pravil: „Kdo jest z vás bez hříchu, nejprv hoď na ni kamenem.“]

Přejel si rukama přes obličej, aniž se nějak pokusil skrývat proč, a potom si odkašlal.

„Ale necítil jsem to dlouho, protože jsem ji přece našel. Stačilo, abych si jen pomyslel, že jsem ji našel, a už to zmizelo. Věru, ani nevím, proč o tom tady teď vlastně vůbec mluvím. Je to sotva minoutka, co jsem si umiňoval, že o sobě neřeknu ani slovíčko, ale přišlo mi to na mysl tak nějak samo sebou, že jsem se nechal strhnout, dřív než jsem si to uvědomil.“

„Jste duše, která se dovede zapírat,“ řekla teta, „odplata vás nemine.“

Pan Peggotty, kterému po obličeji pohrával stín listí, se tetě s překvapením malinko uklonil, jako by jí za takové dobré mínění děkoval, a potom znovu navázal nit hovoru, kterou přetrhl.

„Když moje Emilka,“ řekl a na okamžik zpřísněl hněvem, „utekla z domu, kde ji věznil ten špinavý had, co ho mladý pan Davy viděl – a jeho povídačka je pravdivá, Bůh ho zatrať! – utekla v noci. Byla tmavá noc, nebe samá hvězda. Emilka byla jako smyslů zbavená. Běžela po mořském břehu v domnění, že tam je naše stará loď, a volala na nás, abychom se obrátili a nedívali, protože poběží kolem nás. Slyšela sama sebe volat, jako kdyby to byl někdo cizí, a ostré hrany těch kamenů a balvanů jí rozdíraly nohy, ale necítila to o nic víc, než jako by sama byla kámen. Běžela pořád dál a dál a před očima jí blýskaly plameny a v uších jí hřmělo. A z ničeho nic – tak aspoň myslela, rozumíte? – se rozbřeskl den, deštivý a větrný den, a ona ležela pod hromadou kamení na břehu a nějaká žena na ni mluvila a jazykem té země se jí ptala, cože prý hrozného se jí to stalo?“

Všechno, co vyprávěl, viděl před sebou. Zatím co mluvil, míjelo mu to před očima tak živě, že všechno, co mi líčil slovy, podával v té hluboké opravdovosti zřetelněji, než zde dovedu vyjádřit. I dnes, když o tom píši po tak dlouhé době, dovedu stěží uvěřit, že jsem ty výjevy neviděl na vlastní oči – tak úžasně věrným dojmem se mi vtiskly do mysli.

„Když Emilčiny oči – měla víčka jako olověná – viděly tu ženu líp,“ pokračoval pan Peggotty, „tak poznala, že to je jedna z těch, co si s nimi na břehu často povídala. Protože i když v noci běžela pořád dál a dál (jak jsem už řekl), často se předtím dílem pěšky a dílem v člunech nebo v kočárech toulávala hezký kus cesty a znala celý ten kraj při břehu na míle daleko. Ta žena, teprve novomanželka, neměla ještě děti, ale byla v naději, že se brzo prvního dočká. A kéž nebe vyslyší moje modlitby a dá, aby jí to dítě bylo po celý život ke štěstí a k útěše a ke cti! Aby ji v jejím stáří milovalo a ctilo, aby jí dosloužilo až do poslední hodinky a bylo jí andělem na zemi i na nebi!“

„Amen!“ řekla teta.

„Bývávala krapet plachá a zaražená,“ pravil pan Peggotty, „a když si Emilka povídala s dětmi, sedávala z počátku se svým předením, nebo co náhodou právě dělala, kousek stranou. Ale Emilka si jí všimla a šla k ní a navázala s ní řeč, a protože ta mladá žena měla taky ráda děti, obě se brzy spřátelily. A spřátelily se tak, že když Emilka v tu stranu zabloudila, vždycky od ní dostávala květiny. A tahle žena se jí právě teď vyptávala, co hrozného se jí to prý stalo. Emilka jí to pověděla a ta žena – si ji vzala k sobě domů. Namoutě že ano. Vzala si ji k sobě domů,“ řekl pan Peggotty a zakryl si obličej.

Tento laskavý skutek ho dojal víc, než jsem ho kdy viděl něčím dojatého od toho večera, kdy Emilka odešla. Teta i já jsme se snažili ho nevyrušit.

„Jak si dovedete představit, byl to jen malý baráček,“ pokračoval hned zas dál, „ale přece v něm našla pro Emilku místo – manžel se právě plavil někde po moři – a držela to v tajnosti a přemluvila i všechny sousedy, co měla (moc jich nablízku zrovna nebylo), aby to drželi v tajnosti taky. Emilka dostala prudkou horečku, a co mi je nejdivnější – možná, že študovaným lidem to tak divné nepřipadá – řeč té země jí docela vypadla z hlavy a ona dovedla mluvit jenom svým rodným jazykem, kterému nikdo nerozuměl. Vzpomíná si, jako by se jí to bylo zdálo ve snu, jak tam ležela, pořád jen mluvila rodnou řečí, pořád i myslela, že naše stará loď je hned za vedlejším výběžkem v zátoce, a prosila a zapřísahala je, aby tam poslali a vyřídili, že umírá, a aby jí přinesli vzkaz, že jí odpouštíme, i kdyby to bylo jenom jedno slůvko. Málem celou tu dobu měla dojem – hned že ten, co jsem o něm právě mluvil, na ni číhá pod oknem, a hned zas, že ten, co ji do toho všeho přivedl, je ve světnici s ní – a pořád na tu dobrou mladou ženu volala, aby jim ji nevydávala, i když přitom věděla, že jí ta žena nemůže rozumět, a hrozila se toho, že si ji jistě odvedou. A ještě pořád měla před očima taky ty plameny a v uších jí to hřmělo a nebyl žádný dnešek, ani žádný včerejšek, ani ještě žádný zítřek; ale všechno, co se jí kdy v životě stalo nebo co se kdy mohlo stát, i všechno, co se nikdy nestalo a nikdy ani stát nemohlo, se na ni páté přes deváté hrnulo a nic z toho nebylo jasné ani příjemné, a přece si zpívala a smála se tomu! Jak dlouho tohle trvalo, to nevím, ale potom na ni přišel spánek a z toho spánku, mnohokrát silnějšího než ona, zeslábla tolik, že byla jako malinké robě.“

Tu ustal, jako by se chtěl z hrůz vlastního líčení zotavit. Chvilinku mlčel a potom ve vyprávění pokračoval:

„Bylo hezké odpoledne, když se probudila, a takové ticho, že nebylo slyšet nic, než jak to modré moře bez přílivu šplouchá o břeh. Nejprv myslela, že je doma a že je nedělní ráno; ale listí révy, které viděla za oknem, a ty hory vzadu domov nebyly a ten dojem jí vyvracely. Potom přišla dovnitř ta její přítelkyně posedět u ní u postele a tu si Emilka uvědomila, že naše stará loď už není za sousedním výběžkem v zátoce, ale že je daleko a daleko, a uvědomila si, kde je a proč – a rozplakala se na prsou té hodné mladé ženy, kde doufám, že teď leží její maličké a rozveseluje ji svýma hezkýma očkama!“

Nemohl o té dobré Emilčině přítelkyni mluvit, aby neproléval slzy. Marná byla všechna jeho snaha. Zatím co se pokoušel svolávat na její hlavu požehnání, přemohlo ho dojetí znovu.

„To udělalo mé Emilce dobře,“ navázal opět vyprávění po takovém citovém výlevu, že jsem na něj nemohl patřit, aby nestrhl i mne – a pokud jde o tetu, ta plakala z celého srdce – „to udělalo Emilce dobře a od té chvíle se začala sbírat. Ale řeč té země jí vypadla úplně z hlavy a musela se dorozumívat ukazováním. A tak jí plynul čas – den ze dne, pomalu, ale jistě jí bylo líp a snažila se naučit jména každodenních věcí – jména, která jí připadala, že je jaktěživa ještě neslyšela – až přišel jeden večer, kdy seděla zrovna u okna a dívala se na malou holčičku, jak si hraje na břehu. A to dítě k ní z čista jasna natáhlo ruku a řeklo, co by po anglicku znamenalo: »Rybářská dcerko, tumáš mušli!« – abyste totiž rozuměli, ze začátku jí tam říkávali »krásná paní«, jak je v té zemi všeobecně zvykem, a ona je učila, aby jí místo toho říkali »rybářská dcerka«. A to dítě z ničeho nic řekne: »Rybářská dcerko, tumáš mušli!« A vtom vám jí Emilka najednou porozumí – a odpoví a dá se do pláče a celá paměť se jí vrátí!

Když se Emilka pozdravila,“ pokračoval pan Peggotty po dalším krátkém odmlčení, „rozhodla se od toho mladého dobrého stvoření odejít a nějak se dostat do Anglie. Muž té ženy se zatím už vrátil domů a ti dva spolu ji potom posadili na malou obchodní loď, která měla namířeno do Livorna 212& a odtamtud do Francie.

[&212 Livorno – velké přístavní město na západním pobřeží Itálie.]

Emilka měla něco málo peněz, ale bylo to míň než málo, kolik se od ní uvolili vzít za to všechno, co pro ni udělali. Skorem mě to těší, i když byli tak chudí. Co udělali, mají uloženo tam, kde to nezničí mol ani rez a kam se neproláme ani zloděj, ani lupič. Takový skutek, mladý pane Davy, přetrvá všeckny poklady světa!

Emilka se dostala do Francie a v jednom hostinci v přístavě se dala najmout k obsluhování cestujících dam. A tam, tam se jednoho dne ukáže ten had! – Ať mi jaktěživ nechodí na oči! Nevím, co bych mu možná udělal! – Jakmile ho viděla, i když on neviděl ji, znovu ji přepadl všechen strach a neklid a utekla už jen před tím vzduchem, co dýchal on. Odplula do Anglie a vystoupila na břeh v Doveru.

Nevím,“ řekl pan Peggotty, „kdy ji vlastně začala opouštět odvaha, ale celou cestu do Anglie myslela na to, že se vrátí do mileného domova. Sotva byla v Anglii, hned k němu zamířila. Ale strach, že jí neodpustíme, strach, že si na ni lidé budou ukazovat prstem, strach, že někdo z nás je kvůli ní možná už pod drnem, strach z mnoha jiného ji od cesty domů odvracel skoro jako násilím. »Strýčku, strýčku,« povídá mi, »strach, že nejsem hodna udělat to, co moje rozervané a zkrvavené srdce tolik toužilo udělat, byl strach ze všech nejděsivější. Obracela jsem se k domovu zády, zatím co jsem se z hloubi duše modlila, abych se směla v noci doplazit na náš starý práh, políbit ho, položit na něj tu svou hříšnou tvář a ráno aby mě tam našli mrtvou!«

Přišla,“ řekl pan Peggotty a ztišil hlas do bázlivého šepotu, „do Londýna. Emilka – která v něm od narození ještě nikdy nebyla – sama – bez groše – mladá – tak hezká – přišla do Londýna. Skorem tu minoutku, co sem vkročila, tak nesmírně opuštěná, potkala (jak myslela) přátelskou duši – slušnou ženu, která s ní mluvila o šití, co se mu vyučila, o tom, že jí najde spoustu práce, že si ji vezme na noc k sobě a že se druhý den potají vyptá na mne i na celou rodinu. A když moje dítě,“ řekl nahlas a s vděčností, která ho rozechvívala od hlavy až k patě, „stálo jednou nohou nad propastí hlubší, než dovedu říct nebo i jen pomyslet – Marta, věrná svému slibu, ji zachránila!“

Nebyl jsem s to potlačit výkřik radosti.

„Mladý pane Davy,“ řekl a sevřel mi v té své železné dlani ruku, „to vy jste se mi o ní zmínil první. Děkuju vám, pane! Vzala to poctivě. Z vlastní trpké zkušenosti věděla, kde hlídat a co dělat. A udělala to. A nade vším bděl Bůh! Bledá a uspěchaná našla Emilku, zrovna když spala. Povídá jí: »Uteč před věcí horší, než je smrt, a pojď se mnou!« Lidé v domě ji chtěli zadržet, ale to by byli spíš zadrželi moře. »Jděte mi z cesty,« povídá Marta, »jsem duch, který ji volá od jejího otevřeného hrobu!« Řekla Emilce, že se mnou mluvila a že ví, jak ji miluju, a že jí odpouštím. Ve spěchu na ni naházela šaty a celou rozechvělou a mátožnou si ji odváděla a podpírala. Na to, co ti lidé tam říkali, dala právě tolik, jako by vůbec neměla uši. Vedla mezi nimi mé dítě, všímala si jenom jí a taky ji z té černé propasti zkázy uprostřed hluboké noci bez úhony vyvedla!

Opatrovala Emilku,“ řekl pan Peggotty, když pustil mou ruku a položil si dlaň na rozbouřená prsa, „opatrovala mou Emilku, která až dlouho do druhého dne ležela úplně vyčerpaná a chvílemi blouznila. Potom šla hledat mne a potom šla hledat vás, mladý pane Davy. Emilce neřekla, proč vlastně jde pryč, aby snad neztratila odvahu a aby ji nenapadlo někam se schovat. Jak se ta zlá dáma dověděla, kde Emilka je, to nemám potuchy. Jestli je ten, co jsem o něm už tolik mluvil, náhodou viděl tam jít nebo jestli se to (a to se podle mého podobá pravdě nejspíš) dověděl od té ženské, tím si ani moc hlavu nelámu. Svou neteř jsem našel.

Emilka a já,“ hovořil pan Peggotty, „jsme byli celou noc spolu. Je toho (na tu dobu) málo, co mi Emilka mezi tím srdcelomným pláčem řekla; a je toho ještě míň, co jsem vyčetl z její drahé tváře, která u mého krbu vyspěla ve tvář ženy. Ale celou dlouhou noc se mě oběma rukama držela kolem krku a její hlava mi ležela tady a oba máme plnou jistotu, že můžeme jeden na druhého spoléhat až do posledního dechu.“

Domluvil a jeho ruka, jež spočívala na stolku úplně klidně, prozrazovala odhodlanost, která by snad byla zdolala i lva.

„To mě osvítil jasný paprsek shůry, Trote,“ řekla teta, zatím co si osušovala oči, „když jsem se rozhodla jít za kmotru tvé sestře Betsy Trotwoodové, která mě tolik zklamala; ale kromě tohohle by mi sotva co mohlo udělat větší radost než být kmotřičkou robátku té hodné mladé ženy!“

Pan Peggotty přikývl na znamení, že chápe tetiny city, ale netroufal si přičinit k předmětu tetiny chvály ani sebemenší poznámku slovy. Všichni jsme zachovávali mlčení a obírali se každý vlastními myšlenkami (teta si utírala oči a hned usedavě vzlykala, hned se zase smála a spílala si, jaký že je blázen), až jsem nakonec promluvil já.

„Co se týče budoucnosti, dobrý příteli,“ řekl jsem panu Peggottymu, „už jste se rozhodl nadobro? Asi se vás nemusím vůbec ptát.“

„Nadobro, mladý pane Davy,“ potvrdil mi, „a pověděl jsem to taky Emilce. Jsou širé země – daleko odtud. Náš budoucí život leží za mořem.“

„Chtějí se spolu odtud vystěhovat, teto,“ řekl jsem.

„Ba, ba!“ přitakal pan Peggotty s úsměvem plným naděje. „V Austrálii nemůže mému miláčkovi nikdo nic předhazovat. Tam začneme nový život!“

Zeptal jsem se ho, zda si snad už určil nějakou dobu pro odjezd.

„Dneska časně ráno jsem byl v přístavě, pane,“ odpověděl mi, „abych se na ty lodě vyptal. Asi tak za šest neděl nebo za dva měsíce ode dneška jedna vypluje – dneska ráno jsem ji viděl – byl jsem až na palubě – a po té pojedeme.“

„Jen vy dva?“ zeptal jsem se.

„Baže, mladý pane Davy!“ přisvědčil. „Moje sestra, víte, má tak ráda vás i vaši rodinu a je tak zvyklá myslet jen na svůj kraj, že by to sotva bylo poctivé, nechat ji jet s námi. A vedle toho tady má na starost někoho, mladý pane Davy, na koho nesmíme zapomínat.“

„Chudák Ham!“ řekl jsem.

„Moje dobrá sestra mu obstarává domov, madame, víme, a on na ní lpí,“ vysvětloval pan Peggotty, aby teta lépe porozuměla. „S tou se posadí a povídá si s ní docela klidně, když je vidět, že by před jiným nedokázal vůbec ústa otevřít. Chudák,“ pravil pan Peggotty a potřásl hlavou, „nezbylo mu toho v životě tolik, aby se mohl obejít i bez toho mála, co ještě má.“

„A co paní Gummidgeová?“ řekl jsem.

„No, to vám povídám, paní Gummidgeová mi dala nějakou špekulaci!“ odpověděl pan Peggotty s výrazem nerozhodnosti, který se mu však při řeči ponenáhlu z tváře vytratil. „To víte, jak se paní Gummidgeová pustí do mutýrování o tom svém starém, tak není, jak by se řeklo, zrovna milá společnice. Jen tak mezi námi, mladý pane Davy – a mezi vámi taky, madame – když paní Gummidgeová začne cabit“ – náš starý venkovský výraz pro pláč – „tak obyčejně připadá těm, co neznali jejího starého, spíš jako morous. Nu, ale já jejího starého znal,“ řekl pan Peggotty, „a znal jsem i jeho dobré stránky, a proto jí rozumím; ale s jinými, víte, to tak docela není – přirozeně, taky nemůže být!“

Teta i já jsme mlčky přikývli.

„Tím pádem,“ pravil pan Peggotty, „by sestra mohla – neříkám, že by musela, ale mohla by – v paní Gummidgeové vidět člověka, který jí je sem tam krapet na obtíž. Nemám proto v oumyslu zakotvit paní Gummidgeovou u nich, ale najdu jí bejvání, kde si může cuckotit pro sebe.“ (Bejvání znamená v tamním nářečí domov a cuckotit znamená skromně hospodařit.) „K tomu oučelu,“ pravil pan Peggotty, „jí hodlám přiřknout vejminek, než odjedu, dost pěkný, aby mohla žít docela slušně. Je to tvor, aby věrnějšího pohledal. Nikdo nemůže na naší dobré staré kmotře chtít, to se rozumí, aby se ve svém věku, a když je tak opuštěná a ztracená, tloukla lodí po moři a štrapicírovala se v lesích a divočinách nové a daleké země. Tak se tedy hodlám postarat o tu.“

Nezapomínal na nikoho. Myslil na potřeby a tužby všech, jenom na svoje ne.

„Emilka,“ pokračoval, „zůstane u mne – potřebuje, chudinečka malá, klid a odpočinek jako sůl – až do té doby, než se vydáme na cestu. Spíchne nějaký ten hadřík, co s sebou musíme mít, a když bude zase u svého strýce, který je sice drsný chlap, ale miluje ji, doufám, že jí to její trápení začne připadat dávno pryč, víc, než vlastně je.“

Teta přikývla na znamení, že s ním tuto naději sdílí, a způsobila tím panu Peggottymu velkou radost.

„Je tady ještě jedna věc, mladý pane Davy,“ řekl pan Peggotty a sáhl si do náprsní tašky, vážně z ní vytáhl papírový balíček, který jsem už kdysi viděl, a na stolku ho rozbalil. „Jsou tady ještě tyhle librové bankocetle – padesátka a desítka. K těm chci přidat ještě peníze, co s nimi odešla od něho. Vyptal jsem se jí, kolik toho bylo (ale neřekl jsem jí proč), a sečetl jsem všechno dohromady. Nemám ale školy. Byl byste od té dobroty a podíval se, jestli to mám dobře?“

S výrazem, jako by se za svůj nedostatek vzdělání omlouval, mi podal kousek papíru a pozoroval mě, zatím co jsem součet zkoumal. Byl úplně správný.

„Děkuju vám, pane,“ řekl, když si ode mne lístek opět vzal. „Jestli proti tomu nic nemáte, mladý pane Davy, tak poslední před tím, než odjedu, dám tyhle peníze do obálky s jeho atresou a tu dám do druhé obálky s atresou na jeho matku. Napíšu jí, jen tak párma slovy, právě jako to říkám vám, co jsou ty peníze zač, že jsem pryč a že mi je už nikdo nemůže vrátit.“

Řekl jsem mu, že to podle mého domnění bude čin zcela správný – že to podle mého pevného přesvědčení bude správné, poněvadž to za správné považuje on.

„Řekl jsem, že tady je už jenom jedna další věc,“ pokračoval s vážným úsměvem, když balíček zase složil a zastrčil do kapsy, „ale ony to jsou věci dvě. Když jsem dnes ráno odcházel z domu, neměl jsem docela jistotu, jestli se dokážu vypravit a jen tak sám Hamovi šetrně oznámit, co se tak požehnaně událo. Tak jsem tedy, když jsem už byl venku, napsal našim psaní a hned podal na poště, a v něm jsem jim vypsal všechno, co a jak se zběhlo, a že k nim zítra přijedu, abych vyřídil rozličné maličkosti, které je třeba obstarat a které mi dělají hlavu, a abych se pravděpodobně rozloučil s Yarmouthem nadobro.“

„A chtěl byste, abych jel s vámi?“ zeptal jsem se, protože jsem viděl, že si něco nechal pro sebe.

„Kdybyste mi mohl takovou velkou laskavost prokázat, mladý pane Davy,“ odpověděl, „vím, že by je pohled na vás krapet povyrazil.“

Protože Dorinka byla v dobré náladě a velmi si přála, abych jel – jak jsem poznal, když jsem se s ní o tom radil – ochotně jsem slíbil, že ho podle jeho přání doprovodím. Z toho vyplynulo, že jsme druhý den ráno seděli na yarmouthském dostavníku a zase jednou ujížděli starým krajem.

Když jsme večer kráčeli známou ulicí – pan Peggotty mi přes všechny moje námitky nesl brašnu – nahlédl jsem do krámu firmy Omer a Joram a spatřil tam svého starého přítele, pana Omera, jak si pokuřuje z dýmky. Nechtělo se mi být svědkem prvního setkání pana Peggottyho se sestrou a s Hamem, a proto jsem si vybral pana Omera za záminku, abych se mohl trochu pozdržet.

„Jakpak se po tak dlouhé době vede panu Omerovi?“ zeptal jsem se, když jsem vcházel.

Rozehnal rukou kouř z dýmky, aby mě lépe viděl, a vzápětí mě s velkým potěšením poznal.

„Měl bych vstát, pane, abych takové návštěvě vzdal čest,“ odpověděl, „jenže nohy mi nechtějí sloužit a naši mě vozí. Ale až na ty nohy a dech, musím bohudíky přiznat, jsem zdravý jako rybička.“

Blahopřál jsem mu, jak spokojeně vypadá a jakou má dobrou náladu, a teprve nyní jsem si všiml, že jeho křeslo jezdí po kolečkách.

„To je patent, co?“ zeptal se, pohlédl týmž směrem jako já a loktem přeleštil opěradlo. „Běhá to lehce jako pírko a rejduje to šikovně jako poštovní kočár. Jářku, moje malá Minnie – moje vnučka, víte, dcerka od Minnie – ta se do toho svou dětskou silou zezadu opře, postrčí to a už jedeme jedna radost a vesele, že to svět neviděl! A něco vám povím – na pobafčení z dýmky to je židle přímo jedinečná!“

V životě jsem ještě neviděl takového starého dobráka, který by se dovedl se vším tak vyrovnat a najít v tom i potěšení, jako byl pan Omer. Celý jen zářil, jako by to jeho křeslo, záducha i ochrnuté nohy byly jen rozličné články důmyslného vynálezu k zvýšení požitku z dýmky.

„Mohu vás ujistit,“ pravil pan Omer, „že v té židli poznávám svět víc, než jsem ho kdy poznával bez ní. Překvapilo by vás, kolik lidí se tady za den stavuje na kus řeči! Věru by vás to překvapilo! Co jsem začal sedat tady v té židli, je toho v novinách dvakrát víc, než v nich bývalo dřív. A co se týče jiného počtení, jejda, jakou hromadu já spořádám toho! To právě cítím tak silně, víte? Kdyby to bývaly oči, co bych si byl počal? Kdyby to bývaly uši, co bych si byl počal? Ale když to jsou nohy, co pro mne znamená to? Vždyť mi ty nohy jen darmo ukracovaly dech, dokud jsem po nich běhal. Ale teď, když se mi zachce ven na ulici nebo na břeh, stačí mi zavolat Dicka, Joramova nejmladšího učedníka, a už si jedu ve vlastní ekvipáži jako londýnský primátor!“

A tu se rozesmál, div se nezadusil.

„Božínku,“ řekl pan Omer a chopil se opět dýmky, „člověk přece musí brát tlusté s libovým, jak to přijde. V životě vezdejším se s tímhle musí už smířit. Joramovi jde obchod náramně. Je-di-neč-ně!“

„To velice rád slyším,“ poznamenal jsem.

„Já věděl, že budete rád,“ řekl pan Omer. „A Joram a Minnie vrkají jako milenci. Co víc může jeden chtít? Co jsou jeho nohy proti tomu?“

Jeho vrcholné pohrdání vlastníma nohama, jak si tak seděl a pokuřoval, bylo jedním z nejroztomilejších podivínství, s nimiž jsem se kdy v životě setkal.

„A zatím co jsem se já pustil do čtení všeho možného, pustil jste se vy do psaní všeho možného, že pane?“ řekl pan Omer a s obdivem si mě prohlížel. „Co to je za krásu, ta kniha, co jste napsal! Ty výrazy! Čtu ji slovo od slova – slovo od slova. A jestli se mi neklíží oči? Ani trochu!“

Se smíchem jsem mu projevil své potěšení, ale musím přiznat, že mi toto spojení představ připadalo významné.

„Přijměte mé čestné slovo, pane,“ řekl pan Omer, „že když si tu knihu položím před sebe na stůl a prohlížím si ji z vnějšku – komplet ve třech jednotlivých samostatných svazcích, jeden, dva, tři – nafouknu se jako páv, když si pomyslím, že jsem kdysi měl čest být s vaší rodinou ve spojení. A pámbu ví, je to už hezky dlouhá doba, co? Že? Tamhle v Blunderstonu. Hezká osůbka, uložená spolu s druhou osobou. A vy sám jste tehdy byl taky docela malá osůbka. Božínku, božínku!“

Změnil jsem předmět hovoru tím, že jsem začal o Emilce. Napřed jsem ho ujistil, že jsem nikdy nezapomněl, jaký o ni vždycky jevil zájem a jak laskavě se k ní vždycky choval, a potom jsem mu zhruba vylíčil, jak se s Martinou pomocí zase shledala se strýcem, protože jsem věděl, že to toho starého dobráka potěší. Poslouchal nejvýš pozorně, a když jsem domluvil, řekl dojatě:

„To mě nesmírně těší, pane! To je nejlepší novina, jakou jsem slyšel za notně dlouhý čas. Božínku, božínku, božínku! A co se teď udělá pro tu mladou nešťastnici, pro Martu?“

„To jste zavadil o věc, na kterou bez ustání myslím už od včerejška,“ řekl jsem, „ale o které vám ještě nemohu říci nic určitého, pane Omere. Pan Peggotty se o tom vůbec nezmínil a já se ostýchám o tom začít. Vím, že na to nezapomněl. Nezapomíná na nic, co je nesobecké a dobré.“

„Abyste totiž věděl,“ pravil pan Omer a navázal řeč tam, kde přestal, „jestli se pro ni něco udělá, ať to už je to nebo ono, nerad bych zůstal mimo. Počítejte s mým příspěvkem do každé výše, kterou byste považoval za přiměřenou, a dejte mi vědět. Nikdy jsem si o tom děvčeti nemyslel, že je skrz naskrz špatné, a jsem rád, když vidím, že opravdu není. A moje dcera Minnie bude taky ráda. Mladé ženy bývají v leckterých věcech nedůsledné – její matka bývala zrovna taková jako ona – ale srdce mají měkké a laskavé. To je všechno jenom na oko, co Minnie říká o Martě. Proč považuje za nutné něco hrát, to se vám nepokusím vysvětlovat. Ale všechno je to jenom na oko, na mou duši. Po straně by pro ni udělala, co může nejlepšího. Počítejte tedy s mým příspěvkem do každé výše, kterou byste považoval za přiměřenou – budete tak hodný, že? – a napište mi pár řádek, kam ho mám poslat. Božínku,“ řekl pan Omer, „když se už člověk blíží k té chvíli života, kde se oba konce života setkávají, a když se vidí, ať je už sebezdravější, jak ho po druhé v životě vozí tak říkajíc v dětském trakářku, může se jen ze srdce radovat, když má možnost udělat někomu dobro. Sám ho potřebuje co nejvíc. A tím nemyslím jen a jen sebe,“ řekl pan Omer, „protože jak se na to dívám já, pane, tak to jde ustavičně s kopce s námi se všemi, ať už jsme ve věku tom nebo tom, protože čas se nezastaví ani na jedinou vteřinku. Konejme proto pořád dobro a radujme se z toho ze srdce! Nemám pravdu?“

Vyklepal popel z dýmky a uložil si ji na poličku na opěradle křesla, výslovně tam k tomu účelu připravenou.

„Jako ten Emilčin bratranec, ten, co se za něho měla vdát,“ řekl pan Omer a chabě si zamnul ruce, „hodnějšího mládence aby v Yarmouthu pohledal! Občas ke mně večer zaskočí a popovídá si nebo mi čte, někdy i celou hodinu. Tomu já říkám konat dobro! Celý jeho život je samá dobročinnost.“

„Právě se na něho jdu podívat,“ řekl jsem.

„Jistě?“ pravil pan Omer. „Vyřiďte mu, že jsem při zdraví a že mu posílám pozdravení. Minnie s Joramem jsou na bále. Kdyby byli doma, dělali by si z vaší návštěvy stejně velkou čest jako já. Minnie, víte, nechce skorem vůbec nikam chodit, »kvůli tatímu«, jak říká. Tak jsem se tedy dnes zapřísáhl, jestli nepůjde, že v šest zalezu do postele. A proto,“ pan Omer se nad úspěchem své lsti smál, až se třáslo břicho i křeslo, „je s Joramem na bále.“

Stiskl jsem mu ruku a popřál mu dobrou noc.

„Ještě vteřinku, pane,“ řekl pan Omer. „Kdybyste odešel a neviděl moje slončátko, přišel byste o nejlepší podívanou tady. Něco takového hned neuvidíte! Minnie!“

Odkudsi z patra odpověděl libozvučný hlásek: „Už jdu, dědečku!“ a ve chvilce vběhla do krámu roztomilá holčička s dlouhými vlnitými vlásky jako len.

„Tohle je moje slončátko, pane,“ řekl pan Omer a přivinul dítě něžně k sobě. „Siamská ráce, pane. No, slončátko!“

Slončátko otevřelo dveře do pokojíka za krámem, takže jsem mohl vidět, že ho v poslední době přeměnili na ložnici pro pana Omera, kterého bylo těžko dopravovat do poschodí; potom schovalo své hezké čílko za páně Omerovo křeslo a rozcuchalo si dlouhé vlásky, jak se sklonilo hlavou k opěradlu.

„Víte, pane, že slon trká,“ řekl pan Omer a zamrkal na mne, „když se do něčeho pouští. Duc, slončátko! Ráz – dva – tři!“

Na tento povel slončátko otočilo křeslo i pana Omera v něm s hbitostí u tak malého tvorečka skorem zázračnou a rozběhlo se s ním jako o překot do pokojíka, aniž zavadilo o rám dveří; panu Omerovi působila tato produkce zřejmě nevýslovnou radost a za jízdy se na mne vítězně ohlédl, jako by to byla koruna všeho jeho celoživotního snažení.

Prošel jsem se trochu po městě a potom jsem zamířil k Hamovu domku. Peggotka tam nyní bydlila nastálo a svůj domek pronajala páně Barkisovu nástupci ve formanské živnosti, který jí za klientelu, za vůz i za koně skvěle zaplatil. Myslím, že týž pomalý valášek, s nímž jezdíval pan Barkis, ještě stále sloužil.

Zastihl jsem je v útulné kuchyni ve společnosti paní Gummidgeové, pro kterou si do staré lodi došel sám pan Peggotty. Pochybuji, že by ji někdo jiný byl dovedl pohnout k tomu, aby svou stráž opustila. Bylo zřejmé, že jim už všechno pověděl. Peggotka i paní Gummidgeová si tiskly zástěru na oči a Ham si právě vyšel „trochu se projít po břehu“. Ale ve chviličce se zase vrátil a měl velkou radost, že mě vidí; a já doufám, že jim všem moje přítomnost mezi nimi jen posloužila. Jakž takž vesele jsme rozprávěli o tom, jak pan Peggotty v nové vlasti zbohatne a jaké divy nám bude v dopisech líčit. Emilčino jméno nikdy nevyslovil, ale nepřímo o ní padla zmínka víc než jednou. Nejklidnější z celé společnosti byl Ham.

Ale Peggotka, když mi svítila na cestu do pokojíčka, kde na stole ležela pro mne nachystaná krokodilí knížka, mi řekla, že je pořád stejný. Podle ní (to mi pověděla s pláčem) mu to prý zlomilo srdce, ačkoli kypí stejně odvahou jako dobrotou a pracuje pilněji a lépe než kterýkoli lodní tesař v kterékoli loděnici v celém kraji. Bývají prý občas večer chvíle, řekla, kdy se rozpovídá o starých časech v domku z lodi, a tu se někdy zmíní o Emilce jako o dítěti. Ale jako o ženě se o ní nezmíní nikdy.

Vyčetl jsem mu z tváře, jak se mi zdálo, že by si se mnou rád promluvil o samotě. Proto jsem se rozhodl, že ho příští večer, až se bude vracet z práce domů, jakoby náhodou potkám. A jen jsem se na tom ustanovil, už jsem spal. Tu noc, poprvé ze všech těch mnoha nocí, svíčka v okně chyběla, pan Peggotty se houpal na své staré rohoži ve staré lodi a kolem hlavy mu vítr hučel svou starou písničku.

Celý příští den se zabýval jednak prodejem svého rybářského člunu a náčiní, jednak tím, že balil ty domácí drobnosti, které mohl podle svého názoru v budoucnosti potřebovat, a odeslal je po formanovi do Londýna, kdežto ostatní věci nechal ležet nebo jimi podaroval paní Gummidgeovou. Ta s ním byla celý den. Pocítil jsem teskné přání tu starou loď ještě jednou vidět, dřív než ji zavřou na zámek, a proto jsem si s nimi umluvil, že je tam přijdu večer navštívit. Ale zařídil jsem to tak, abych se napřed sešel s Hamem.

Protože jsem věděl, kde pracuje, bylo docela snadné zkřížit mu cestu. Potkal jsem se s ním na odlehlém místě písčitého břehu, kudy musel přejít, jak jsem věděl, a vrátil jsem se s ním, aby měl dost času si se mnou promluvit, jestliže si to opravdu přeje. Nevyložil jsem si výraz jeho tváře mylně. Ušli jsme spolu sotva kousek cesty, když řekl, aniž se na mne podíval:

„Viděl jste ji, mladý pane Davy?“

„Jenom chviličku, a to byla v mdlobách,“ odpověděl jsem tiše.

Ušli jsme zase kousek, než Ham řekl:

„Myslíte, že ji ještě uvidíte, mladý pane Davy?“

„Bylo by to pro ni možná tuže bolestné,“ řekl jsem.

„Taky mě to napadlo,“ odpověděl. „Baže bylo, pane, baže bylo!“

„Ale, Hame,“ řekl jsem mírně, „jestli něco máte, co bych jí mohl vaším jménem napsat pro případ, že bych jí to nemohl vyřídit ústně, nebo jestli něco máte, co byste jí chtěl mým prostřednictvím sdělit, pokládal bych to za posvátné poslání.“

„To vím, to vím. Děkuju vám, pane, moc vám děkuju! Myslím, že něco mám, co bych jí chtěl vzkázat nebo napsat.“

„Co to je?“

Opět jsme kráčeli kousek cesty mlčky a potom Ham promluvil :

„Ne to, že jí odpouštím. To nemá takovou váhu. Spíš to, že ji prosím, aby ona odpustila mně, že jsem jí svou lásku tak vnucoval. Sem tam mě napadá, pane, že ke mně měla tolik přátelské důvěry, že nebýt toho slibu, kterým se mi zavázala si mě vzít, tak by mi byla pověděla, jaký boj v srdci vede, byla by se se mnou poradila a já ji mohl zachránit.“

Stiskl jsem mu ruku. „To je všechno?“

„Měl bych ještě něco,“ odpověděl, „jestli to totiž dovedu říct, mladý pane Davy.“

Šli jsme dál, delší kus, než jsme ušli doposud, a teprve pak opět promluvil. Když se chvílemi odmlčoval v přestávkách, které tu naznačím pomlčkami, to neplakal. Pouze se soustřeďoval, aby se vyjádřil co možná zřetelně.

„Miloval jsem ji – a miluju její památku – tuze vroucně – abych byl s to podněcovat v ní myšlenku, že sám jsem šťastný. Mohl bych být šťastný jenom tehdy – kdybych na ni zapomněl – a bojím se, že bych asi sotva snesl, kdyby jí někdo měl říct, že jsem na ni zapomněl. Ale kdybyste si vy, mladý pane Davy, takový vysoce učený pán, dovedl něco vymyslet, co byste jí řekl, aby to v ní mohlo vzbudit víru, že necítím žádnou těžkou křivdu, že ji ještě pořád miluju a pro ni truchlím, to nebo ono, co by v ní mohlo vzbudit víru, že nejsem sice životem omrzelý, ale přesto doufám, že ji spatřím bez hany tam, kde hříšní přestávají páchat zlo a znavení docházejí odpočinku – to nebo ono, co by jejímu utrápenému srdci ulevilo, a přece v ní nevzbudilo myšlenku, že se třebas jednou ožením nebo že by pro mne některá jiná mohla někdy být tím, čím mi byla ona – pak bych vás prosil, abyste jí to řekl – a dodal, že se za ni modlím – za ni, která mi je tak drahá.“

Znovu jsem mu stiskl tu mužnou ruku a řekl jsem mu, že si kladu za úkol splnit toto jeho přání, jak nejlépe dovedu.

„Děkuju vám, pane,“ odpověděl. „Bylo od vás moc laskavé, že jste za mnou přišel. Bylo od vás moc laskavé, že jste ho na cestě sem doprovodil. Vím docela určitě, mladý pane Davy, i když moje teta přijede do Londýna, než vyplujou, a oni se všichni ještě jednou sejdou, že já ho už v životě asi víckrát neuvidím. Cítím to v krvi. Sice o tom nemluvím, ale tak to bude a tak je to taky lepší. Až s ním budete poslední chvíli – opravdu tu nejposlednější – budete tak dobrý a vyřídíte mu nejvřelejší úctu a díky od sirotka, kterému byl odjakživa víc než otcem?“

I to jsem mu upřímně slíbil.

„Ještě jednou vám děkuju, pane,“ řekl a potřásl mi srdečně rukou. „Vím, kam jdete. Sbohem!“

S letmým mávnutím rukou jakoby na vysvětlenou, že by do té staré lodi už vkročit nemohl, se ode mne odvrátil. Když jsem se díval za jeho postavou, jak v měsíčním světle kráčí přes pustou pláň, viděl jsem ho otočit tvář k pruhu stříbřité záře na moři a s pohledem na ni jít a jít, dokud se mi v dálce neproměnil v stín.

Dveře k domku ze staré lodi byly dokořán, když jsem přicházel, a já vstoupil dovnitř a spatřil, že v něm ze všeho nábytku zbývá pouze jedna ze starých truhlic, na níž s košíkem na koleně sedí paní Gummidgeová a dívá se na pana Peggottyho. Ten se podpíral loktem o holou krbovou římsu a hleděl upřeně na hromádku dohasínajících oharků na ohništi, ale když jsem vešel, zdvihl s důvěrou hlavu a mluvil docela vesele.

„Přišel jste se s lodí rozloučit, jak jste slíbil, mladý pane Davy, viďte?“ řekl a zdvihl svíčku do výšky. „Holá jak se patří, co?“

„Využil jste času věru pořádně,“ řekl jsem.

„No, zrovna jsme nelenošili, pane. Paní Gummidgeová pracovala jako – věru nevím, jako co paní Gummidgeová nepracovala,“ řekl pan Peggotty a díval se na ni v rozpacích, jakého dost pochvalného přirovnání by použil.

Paní Gummidgeová se opírala o svůj košík a nic k tomu nepoznamenala.

„Tohle tady je zrovna ta truhlička, co jste na ní sedával vedle Emilky!“ řekl pan Peggotty šeptem. „Odvezu si ji s sebou, poslední ze všeho. A tuhle je vaše bývalá komůrka, mladý pane Davy, vidíte? Níčko skorem tak smutná, až se srdce svírá!“

Vítr, třebaže ne silný, zněl vskutku ponuře a kroužil kolem prázdného domku s tlumeným kvílením, z něhož čišel hluboký smutek. Všechno bylo pryč, i to malé zrcátko v lasturovém rámečku. Vzpomněl jsem si, jak jsem tam lehával, zatím co se doma právě dála ta první velká změna. Vzpomněl jsem si na modrooké dítě, které mi učarovalo. Vzpomněl jsem si na Steerfortha – a přepadl mě bláhový, děsivý pocit, že je někde nablízku a že ho mohu za každým rohem potkat.

„Bude asi trvat dlouho,“ řekl pan Peggotty tichým hlasem, „než tahle loď najde nového obyvatele. Není tady níčko v oblibě, že jako přináší neštěstí!“

„Patří někomu tady v okolí?“ zeptal jsem se.

„Jednomu ráhnaři nahoře v městě,“ řekl pan Peggotty. „Dnes mu půjdu odevzdat klíč.“

Nahlédli jsme do druhé komůrky a potom jsme se vrátili k paní Gummidgeové, která dosud seděla na truhlici. Pan Peggotty postavil světlo na krbovou římsu a požádal paní Gummidgeovou, aby vstala, aby mohl truhlici vynést ze dveří, dřív než zhasí svíčku.

„Danieli,“ řekla paní Gummidgeová, z ničeho nic nechala košík košíkem a pověsila se panu Peggottymu na paži, „můj drahý Danieli, poslední slova na rozloučenou, která v tomhle domě říkám, jsou, že mě nesmíte nechat tady. Upusťte od myšlenky, že byste mě nechal tady, Danieli! Ach, tady mě přece nechat nesmíte!“

Pan Peggotty, kterého to zarazilo, se podíval s paní Gummidgeové na mne a se mne na paní Gummidgeovou, jako by se byl probudil ze sna.

„Nenechávejte mě tady, nejdražší Danieli, nenechávejte!“ volala paní Gummidgeová úpěnlivě. „Vezměte mě s sebou, Danieli, vezměte mě s sebou a s Emilkou! Budu vám sloužit, poctivě a věrně. Jestli jsou v těch končinách, kam jedete, otroci, tak se vám celá šťastná uvážu jako otrokyně, ale jenom mě nenechávejte tady, Danieli, srdce moje hodné, zlaté!“

„Vy duše dobrá,“ řekl pan Peggotty a zavrtěl hlavou, „nemáte vůbec ponětí, co to je za dlouhou cestu a jaký je tam krušný život!“

„Ano, mám, Danieli! Dovedu si to představit!“ zvolala paní Gummidgeová. „Ale moje poslední slova pod touhle střechou jsou, že když mě nevezmete s sebou, tak půjdu na obec a umřu. Umím kopat, Danieli. Umím pracovat. Umím snášet těžký život. Umím teď už být laskavá a trpělivá – víc než si myslíte, Danieli, jen kdybyste to se mnou zkusil! Těch vašich peněz, které jste mi vymínil, bych se nedotkla, ani kdybych umírala hlady, Danieli Peggotty – ale s vámi a s Emilkou, jen když mě vezmete s sebou, půjdu třeba až na konec světa! Vím, jak to je – vím, že si myslíte, že jsem sama v sobě opuštěná a ztracená, ale moji milí, to už dávno není pravda! Neseděla jsem tady takovou dobu a nehlídala a nemyslela na vaše trápení, aby z toho pro mne nepošlo něco dobrého! Mladý pane Davy, přimluvte se za mne u něho! Znám povahu jeho i Emilčinu, znám taky jejich soužení a můžu je sem tam utěšit a do skonání pro ně pracovat! Danieli, můj drahý Danieli, nechte mě jet s vámi!“

A paní Gummidgeová ho vzala za ruku a v nelíčeném výbuchu oddanosti a vděku, které si po pravdě zasluhoval, mu ji s nelíčeným dojetím a něhou políbila.

Vynesli jsme truhlici ven, zhasili svíčku, zamkli zvenčí dveře a nechali jsme starou loď, pevně zavřenou, za sebou jako tmavou skvrnu v mračné noci. Druhý den, když jsme se na střeše dostavníku vraceli do Londýna, seděla paní Gummidgeová i se svým košíkem na zadním sedadle a byla celá šťastná.

52. Jsem svědkem výbuchu

Když do vypršení lhůty, panem Micawberem tak tajemně stanovené, chybělo už jen čtyřiadvacet hodin, měl jsem s tetou poradu o tom, jak si máme v té věci počínat, protože teta se silně vzpírala myšlence, že by nechala Doru doma samotnou. Ach, jak snadno jsem teď nosil Doru po schodech nahoru i dolů!

Přes výslovnou žádost pana Micawbera, aby se schůzky zúčastnila i teta, klonili jsme se k názoru, že má zůstat doma a dát se zastupovat panem Dickem a mnou. Zkrátka, k tomuto postupu jsme se nakonec také rozhodli, když tu nám Dora znovu spletla rozpočet prohlášením, že by nikdy neodpustila sobě a nikdy že by neodpustila ani svému darebovi, kdyby teta pod jakoukoli záminkou zůstala doma.

„Nebudu s vámi mluvit,“ řekla Dora a hrozila tetě kudrlinkami. „Budu protivná! Budu Cika celý den navádět, aby na vás štěkal. Jestli nepojedete, nebudu už vůbec pochybovat, že jste opravdu mrzutá, hádavá bábinka!“

„Pš, pš, pš, Kytinko!“ rozesmála se teta. „Však ty víš, že se beze mne neobejdeš!“

„Ale ano, obejdu,“ řekla Dora. „Nejste mi přece vůbec nic platná. Celý boží den nevyběhnete kvůli mně po schodech nahoru a dolů. Nikdy si u mne nesednete a nevyprávíte mi o tom, jak Doudy měl boty nadranc a byl od hlavy až k patě samý prach – ach, chudinka jeden, takový drobeček! Nikdy mi neuděláte nic pro radost, viďte, teti drahá?“ Dora si honem pospíšila a políbila tetu a řekla: „Ó ano, ano! To já jen žertem!“ – aby se snad teta nedomnívala, že to myslí doopravdy.

„Ale, teti,“ řekla Dora mazlivě, „teď poslouchejte! Musíte jet. Budu vás tak dlouho trápit, až v té věci prosadím svou. Jestli vás ten můj dareba nepřiměje, abyste jela, tak mu osladím život, že bude koukat. Budu ukrutně protivná – a Cik taky! Jestli nepojedete, budete nadosmrti litovat, že jste nebyla raději hodná a neposlechla mě a nejela. Ostatně,“ řekla Dora, odhrnula si vlasy nazad a podívala se tázavě na tetu i na mne, „proč vlastně nechcete jet oba? Tak nemocná přece nejsem. Nebo ano?“

„Jdi, to je otázka!“ zvolala teta.

„To je nápad!“ řekl jsem.

„Ano! Já vím, že jsem hloupý blázínek!“ řekla Dora, pomalu svezla pohled s jednoho z nás na druhého a potom se na pohovce nadzdvihla a nastrčila nám svou roztomilou hubičku k políbení. „Tak dobrá, musíte tedy jet oba, jinak vám nebudu věřit; a potom budu plakat!“

Z tetina obličeje jsem poznal, že začíná povolovat, a když to zpozorovala i Dora, opět se rozveselila.

„Až se vrátíte, budete mít tolik co vypravovat, že vám potrvá aspoň týden, než mi to vysvětlíte tak, abych to pochopila!“ řekla Dora. „Protože já vím, že to nebudu chápat strašně dlouho, jestli v tom jde o něco ouředního. A něco ouředního v tom zaručeně je! A jestli v tom ještě ke všemu bude nějaké sčítání, tak nevím, kdy si to vůbec srovnám v hlavě, a můj dareba se bude celou dobu tvářit ukrutně nešťastně. No vidíte! Tak pojedete, že? Vždyť budete pryč jenom jednu noc, a zatím co budete pryč, stačí mě ohlídat Cik. Než odjedete, Doudy mě odnese nahoru, a dokud se nevrátíte, tak sem dolů nesejdu; a dám vám s sebou pro Agnes psaní a ukrutně jí v něm vyhubuji, že se na nás ještě jaktěživa nepřijela podívat!“ Bez jakéhokoli dalšího radění jsme se shodli na tom, že pojedeme oba a že Dora je malá podvodnice, která dělá, že jí je moc špatně, protože má ráda, když se s ní každý mazlí. Měla velkou radost a byla velmi veselá; a my čtyři, to jest teta, pan Dick, Traddles a já, jsme téhož dne večer odjeli doverským poštovním dostavníkem do Canterbury.

V hostinci, kde jsme měli pana Micawbera na jeho žádost očekávat a kam jsme se s jistými potížemi dostali až o půlnoci, na mne čekal dopis, v němž nám pan Micawber oznamoval, že se zítra ráno dostaví přesně o půl desáté. V tu nekřesťanskou hodinu a chladem celí roztřesení jsme se potom rozličnými dusnými chodbami, které čpěly, jako by je po celá staletí máčeli v láku z polévky a stájového pachu, odebrali každý do svého pokoje.

Časně ráno jsem se šel potoulat po známých milých ulicích, prosycených klidem, a zase jednou jsem se nořil do stínů ctihodných portálů a kostelů. Kolem věží katedrály kroužily vrány a ty věže, které přehlížely mnohou a mnohou nezměněnou míli žírného kraje i jeho líbezných toků, prořezávaly jasný ranní vzduch, jako by na zemi něco takového, jako je změna, vůbec neexistovalo. Když se však rozezněly zvony, vyprávěly mi tesklivě, že se mění všechno. Vyprávěly mi o svém stáří a o mládí mé sličné Dory; a o těch mnoha, kteří nikdy nezestárli, kteří žili, milovali a umírali, zatím co ohlas zvonů dunivě rozechvíval zrezivělé brnění Černého prince 213&, jež visí uvnitř, a kteří se, jako nepatrná zrníčka prachu na hlubině Času, rozplynuli ve vzduchu jako kruhy na vodě.

[&213 Černý princ – Black Prince; tak byl nazýván Edward, princ waleský (1330-1376), syn anglického krále Edwarda III., proslulý vojenský dobrodruh.]

Od rohu ulice jsem se díval na starý známý dům, ale nešel jsem k němu blíž, neboť jsem se bál, abych snad tím, že by mě někdo zpozoroval, nevědomky nějak nepoškodil plán, který jsem sem přišel podpořit. Časné slunce dopadalo se strany na jeho štíty a mřížkovaná okna a zalévalo je zlatem; a několik paprsků jeho bývalého poklidu jako by mi bylo proniklo až k srdci.

Vyšel jsem si za město, a když jsem se asi hodinku toulal po kraji, zase jsem se vrátil hlavní třídou, která se zatím probrala ze spánku uplynulé noci. Mezi těmi, kdo se měli v krámech k světu, jsem spatřil i svého dávného nepřítele řezníka, který se zatím zmohl na holínky a nemluvně a také na vlastní živnost. Choval právě děcko a vypadal na docela dobráckého člena lidské společnosti.

Jakmile jsme se posadili k snídani, všichni jsme propadli silné nedočkavosti a netrpělivosti. Čím víc se ručička na hodinách blížila k půl desáté, tím víc náš neklid z čekání na pana Micawbera sílil. Nakonec jsme už ani nepředstírali, že věnujeme pozornost jídlu, které bylo pro všechny mimo pana Dicka hned od počátku beztak jen pouhou formalitou, a teta přecházela po pokoji sem a tam, Traddles seděl na pohovce a s očima upřenýma na strop se tvářil, že čte noviny, kdežto já vyhlížel z okna, abych příchod pana Micawbera včas ohlásil. A nemusil jsem ani hlídat dlouho, protože s prvním úderem půlhodiny se vynořil v ulici.

„Už jde,“ řekl jsem, „a není ve své právnické parádě!“

Teta si zavázala stuhy od klobouku (přišla v něm k snídani) a přehodila si přes ramena šátek, jako by byla hotova projednat cokoli, k čemu je zapotřebí rozhodnosti a nesmlouvavosti. Traddles si s odhodlaným výrazem zapjal kabát. Pana Dicka tyto zlověstné úkazy znepokojily, ale protože považoval za nezbytné nezůstat pozadu, narazil si oběma rukama klobouk na uši tak rázně, jak jen bylo v jeho silách, ale hned ho zase sundal, aby mohl pana Micawbera přivítat.

„Dobré jitro, paní a pánové,“ pravil pan Micawber. „Můj vzácný pane,“ obrátil se k panu Dickovi, který mu zuřivě potřásal rukou, „jste nesmírně laskav.“

„Snídal jste už?“ zeptal se pan Dick. „Dejte si kotletku!“

„Ani za nic na světě, můj vzácný pane!“ zvolal pan Micawber a zarazil pana Dicka, který zamířil ke zvonku, „apetit a já, pane Dicksone, jsme si už dávno cizí.“

Pan Dickson měl ze svého nového jména takovou radost a zřejmě považoval to, že mu je pan Micawber udělil, za takovou laskavost, že mu znovu potřásl rukou a trochu dětinsky se rozesmál.

„Dicku,“ řekla teta, „pozor!“

Pan Dick se s uzarděním vzpamatoval.

„A teď, pane,“ řekla teta panu Micawberovi a navlékala si přitom rukavice, „jsme připraveni na Vesuv i na všechno ostatní, co a kdy bude libo vám.“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber, „pevně doufám, že budete svědkem výbuchu co nevidět. Pane Traddlesi, mýlím se snad, že mám vaše svolení, abych zde podotkl, že jsme spolu byli ve styku?“

„Je tomu vskutku tak, Copperfielde,“ řekl Traddles, na něhož jsem se s překvapením podíval. „Pan Micawber mě vyhledal stran toho, co má v úmyslu, a já mu podle svého nejlepšího vědomí a svědomí poradil.“

„Pakliže se neklamu, pane Traddlesi,“ pokračoval pan Micawber, „to, co mám v úmyslu, je odhalení závažného rázu.“

„Krajně závažného,“ řekl Traddles.

„Za takových okolností, paní a pánové,“ pravil pan Micawber, „mi snad prokážete tu úsluhu, že se pro krátkou chvíli podřídíte vedení tvora, jenž, ať již je sebevíc nehoden, aby se na něho pohlíželo v jakémkoli jiném světle než jako na bludnou duši, vyvrženou na periferii člověčenstva, zůstává přesto vaším spolubližním, třebaže ho vlastní přehmaty a kumulativní 214& síla shody okolností vytlačily z jeho původní podoby.“

[&214 kumulativní – (z lat.) hromadný.]

„Máme ve vás plnou důvěru, pane Micawbere,“ řekl jsem, „a učiníme, co si budete přát.“

„Pane Copperfielde,“ odpověděl mi pan Micawber, „v stávající kritické chvíli neplýtváte svou důvěrou nadarmo. Prosil bych, abyste mi laskavě povolili časový náskok přesných pěti minut podle hodin a potom abych směl přítomnou společnost, která se bude ptát po slečně Wickfieldové, přijmout v kanceláři firmy Wickfield a Heep, jejímž jsem námezdným zaměstnancem.“

Teta a já jsme se podívali na Traddlese a ten přikývl na souhlas.

„Pro tu chvíli,“ pravil pan Micawber, „nemám, co bych více řekl.“

S těmi slovy se k mému nevýslovnému překvapení jedinou poklonou, která platila nám všem dohromady, odporoučel a byl ten tam; v chování byl nesmírně zdrželivý a ve tváři nesmírně bledý.

Když jsem tázavým pohledem hledal u Traddlese vysvětlení, pouze se usmál a zavrtěl hlavou (s vlasy na vršíčku naježenými jako bodliny); Vytáhl jsem tedy hodinky a jako poslední možnost jsem odpočítával těch pět minut. Teta držela v ruce hodinky svoje a počítala také. Když určený čas uplynul, nabídl jí Traddles rámě a všichni společně jsme zamířili ke starému domu, aniž jsme po cestě promluvili jediné slovo.

Pana Micawbera jsme zastihli u jeho stolu v kulaté kanceláři v přízemí věžičky, horlivě zabraného do psaní, ať už opravdově nebo předstíraně. Za vestu si zastrčil dlouhé kancelářské pravítko, ale neukryl je dost dobře, aby mu stopa, ne-li víc, tohoto náčiní nevyčuhovala za záňadří jako nějaká nová móda v jabotech 215&.

[&215 novinka v jabotech – Jabot (zčeštělé žabó) je francouzské označení pro krajkovou náprsenku, v starší době jen mužskou.]

Protože jsem měl dojem, že se ode mne očekává, abych já promluvil první, řekl jsem hlasitě:

„Jak se vede, pane Micawbere?“

„Děkuji, pane Copperfielde,“ pravil pan Micawber vážně. „Doufám, že jste zdráv.“

„Je slečna Wickfieldová doma?“ zeptal jsem se.

„Pan Wickfield je nemocen a leží, pane, má záchvat hostce,“ odpověděl mi, „ale nepochybuji, že slečna Wickfieldová uvítá staré přátele s radostí. Račte prosím dál, pane.“

Šel před námi, zavedl nás do jídelny – do prvního pokoje, do něhož jsem v tom domě kdysi vkročil – rozhodil dokořán dveře bývalé pracovny pana Wickfielda a zvučným hlasem pronesl:

„Slečna Trotwoodová, pan David Copperfield, pan Tomáš Traddles a pan Dickson!“

Neviděl jsem Uriáše Heepa od té doby, co jsem ho udeřil. Naše návštěva ho zřejmě překvapila – o nic méně proto, řekl bych, že překvapila i nás. Nesvraštil obočí, poněvadž dohromady vlastně žádné neměl, ale zamračil se tak silně, že ta malá očka bezmála zavřel, při čemž chvatný pohyb jeho chrupavčité ruky, kterou pozdvihl k bradě, prozrazoval jakési leknutí nebo úžas. To však trvalo jen ten okamžik, co jsme procházeli dveřmi, když jsem ho zahlédl přes tetino rameno. Vzápětí byl už zase samá úlisnost a pokorná sprostnost jako vždycky předtím.

„Nu, na mou věru,“ řekl. „To je vskutku neočekávané potěšení! Spatřit, tak říkajíc, všechny přátele ze stínu Svatého Pavla najednou pohromadě, to je potěcha věru nečekaná! Doufám, pane Copperfielde, že jste zdráv a – smím-li se sprostně tak vyjádřit – přátelsky nakloněn vůči těm, kdo jsou odjakživa vašimi přáteli, ať o to stojíte nebo ne. Doufám, že paní Copperfieldová se zotavuje, pane. Ujišťuji vás, že nás zprávy, které jsme poslední dobou o jejím zdravotním stavu dostávali, silně znepokojovaly.“

Styděl jsem se, že mu dovoluji, aby mi stiskl ruku, ale prozatím jsem nevěděl, co jiného mám udělat.

„Od té doby, co jsem zde byl sprostný písař a držel vám poníka, slečno Trotwoodová, hodně se u nás v kanceláři změnilo, že?“ řekl Uriáš se svým nejhnusnějším úsměvem. „Ale já se nezměnil, slečno Trotwoodová!“

„Nu, pane,“ odpověděla teta, „abych vám řekla pravdu, myslím, že skorem navlas plníte očekávání těch, kteří vás znali za mlada – jestli z toho máte nějaké uspokojení.“

„Děkuji vám, slečno Trotwoodová,“ řekl Uriáš s tím nemotorným zakroucením, „za vaše dobré mínění! Micawbere, dejte návštěvu ohlásit slečně Agnes – a matce. Matka nebude radostí vědět kudy kam, až přítomnou společnost uvidí!“ řekl Uriáš a rozestavoval pro nás židle.

„Vy nemáte práci, pane Heepe?“ zeptal se Traddles, jehož pohled se náhodou střetl s pohledem těch lstivých rudých očí, když si nás pátravě prohlížely a zároveň nám uhýbaly.

„Ne, pane Traddles,“ odpověděl Uriáš, usadil se opět do svého šéfovského křesla a kostnaté ruce, přiložené dlaní na dlaň, si tiskl mezi kostnatými koleny. „Ne tolik, kolik bych si přál. Ale to víte, advokáty, žraloky a pijavky není jen tak lehko uspokojit! Ne že bychom tady já a Micawber neměli většinu času plné ruce práce, když pan Wickfield je sotva způsobilý vykonávat jakékoli zaměstnání, pane. Ale to se rozumí, pracovat pro něho je nejen naše povinnost, ale i radost. Vy se, pane Traddles, s panem Wickfieldem myslím blíž neznáte, že? Pokud vím, měl jsem sám čest spatřit vás teprve jednou.“

„Ne, já se s panem Wickfieldem blíž neznám,“ odpověděl Traddles; „jinak bych vám byl možná vykonal návštěvu už dávno, pane Heepe.“

V přízvuku této odpovědi bylo něco, co Uriáše přimělo, aby se s velmi hrozivým a podezíravým výrazem podíval na mluvčího ještě jednou. Když však viděl jenom Traddlese a jeho dobrácký obličej, prostomyslné chování a vlasy jako špendlíky, pustil to z hlavy a s trhavým pohybem celého těla, ale krku obzvlášť, odpověděl:

„To je škoda, pane Traddles. Byl byste pro něho měl stejný obdiv, jako máme všichni. Pro jeho drobné slabůstky byste si ho byl zamiloval tím víc. Ale pakliže chcete slyšet mého pana kolegu chválit výmluvněji, musím vás odkázat na Copperfielda. Rodina pana Wickfielda je jeho koníček, který znamenitě ovládá – pokud jste ho ještě neslyšel.“

Příchod Agnes, kterou právě přivedl pan Micawber, mi zabránil, abych tuto poklonu odmítl (kdybych se pro to byl vůbec rozhodl). Připadalo mi, že Agnes není docela tak klidná jako obvykle, a očividně ji poslední dobou trápily starosti a únava. Ale její vážná srdečnost a klidná krása zářily proto leskem tím ušlechtilejším.

Viděl jsem, jak ji Uriáš hlídá, zatím co se s ní zdravíme, a připomínal mi ohyzdného a vzpurného démona, který hlídá dobrého ducha. Mezitím si pan Micawber a Traddles vyměnili jakési letmé znamení a Traddles odešel z pokoje, aniž si toho všiml někdo jiný než já.

„Nečekejte, Micawbere,“ řekl Uriáš.

Pan Micawber, s rukou na pravítku za ňadry, stál vzpřímeně u dveří a s pozorností nejvýš neklamnou hleděl upřeně na jednoho ze svých spolubližních – a tímto bližním byl jeho zaměstnavatel.

„Na co čekáte, Micawbere?“ zeptal se Uriáš. „Neslyšel jste mě, když jsem vám řekl, abyste nečekal?“

„Slyšel!“ odpověděl neochvějný pan Micawber.

„Proč tedy čekáte?“ řekl Uriáš.

„Protože – zkrátka, protože chci!“ vyhrkl pan Micawber výbojně.

Uriášovi zmizela z tváří všechna červeň a místo ní se mu po obličeji rozestřela sinavá bledost, stále ještě slabě zbarvená prolínajícím ruměncem. Hleděl napjatě na pana Micawbera a celá tvář mu každičkým rysem jen supěla.

„Jste ztřeštěný darmošlap, jak ví celý svět,“ řekl s nuceným úsměvem, „a já se obávám, že mě donutíte, abych se vás zbavil. Zmizte! Hned si spolu promluvíme!“

„Jestliže po této zemi šlape nějaký gauner,“ řekl pan Micawber, jenž znenadání opět s krajní prudkostí vybuchl, „s kterým jsem už mluvil víc než dost, pak se ten gauner jmenuje – HEEP!“

Uriáš uskočil, jako by byl dostal ránu nebo žihadlo, pomalu se po nás rozhlédl s nejzlobnějším a nejjedovatějším výrazem, jaký byl jeho obličej s to vyjádřit, a ztlumeným hlasem řekl:

„Ahá! To je ouklad! Domluvili jste se, že se tady sejdete! Vy si s mým písařem nahráváte, Copperfielde, viďte? Pak si tedy dejte dobrý pozor. Nic s tím nesvedete. My dva, vy a já, si přece navzájem rozumíme. Nemáme se zrovna v lásce. Byl jste odjakživa náramně pyšné štěně, hned od první chvíle, co jste sem vkročil, a závidíte mi, že jsem se vyšinul, co? Na mne jste se svými intrikami krátký, dovedu vám zkazit rozpočet intrikami svými. Micawbere, už ať jste venku! Hned si spolu promluvíme!“

„Pane Micawbere,“ řekl jsem, „s tímhle člověkem zde se náhle udála změna po více stránkách než jen v té podivuhodnosti, že v jedné maličkosti mluvil dokonce pravdu, a to mi skýtá jistotu, že se octl v úzkých. Naložte s ním, jak zasluhuje!“

„Jste mi čistá společnost, jen co je pravda,“ řekl Uriáš týmž ztlumeným hlasem a stíral si svou dlouhou, hubenou rukou slizký pot, který mu vyvstal na čele, „když si podplatíte mého písaře, cháma, který patří mezi splašky lidské společností – jako jste patřil i vy, Copperfielde, však víte, než se nad vámi někdo ustrnul – aby mě svým prolhaným jazykem očerňoval! Slečno Trotwoodová, radím vám, skoncujte to, nebo jinak skoncuji já s vaším manželem rychleji, než vám bude milo! Neznám vaši historii ze spisů nadarmo, důstojná matrono! Slečno Wickfieldová, jestli máte svého otce jen trochu ráda, uděláte líp, když se s touhle klikou nespřáhnete. Jestli ano, tak ho zničím! Hm – a teď to zkuste! Některé z vás mám v železné hrsti. Rozmyslete si to dvakrát, než vás rozdrtí. Micawbere, rozmyslete si to dvakrát, jestli nechcete být na padrť. Doporučuju vám, abyste se vzdálil, a hned si spolu promluvíme, dokud máte ještě čas couvnout, blázne jeden! Kde je matka?“ zeptal se, když si zřejmě všiml, nenadále a s leknutím, že Traddles není v pokoji, a zatáhl za šňůru zvonku. „Pěkné kousky vidí člověk ve svém domě provádět!“

„Paní Heepová je zde, pane,“ řekl Traddles, který se s vzácnou matkou vzácného syna právě tu chvíli vrátil. „Byl jsem tak smělý a představil jsem se jí sám.“

„Co jste zač, abyste se sám představoval?“ odsekl Uriáš. „A co tady vůbec chcete?“

„Jsem zástupcem a přítelem pana Wickfielda, pane,“ řekl Traddles klidným tónem právnické profese. „A mám v kapse jeho plnou moc, která mě pověřuje jednat ve všem za něho.“

„Ten starý osel už od samého pití až zdětinštěl,“ řekl Uriáš a zohyzdněl ještě víc než předtím, „a dostal jste ji z něho podvodem!“

„Vím, že někdo z něho něco podvodem dostal,“ odpověděl Traddles klidně, „a vy to víte také, pane Heepe. Tento bod, dovolíte-li, ponecháme panu Micawberovi.“

„Uriášku –!“ začala paní Heepová s úzkostlivým posunkem.

„Ty mlč, máti,“ odpověděl, „čím míň slov, tím míň škody.“

„Ale Uriášku –“

„Budeš už mlčet, máti, a necháš mluvit mne?“

Ačkoliv jsem už odedávna věděl, že jeho lokajská podlízavost je falešná a všechny jeho zástěrky jen samá podlost a jalovost, přesto jsem neměl dostatečnou představu o míře, jíž jeho pokrytectví dosahuje, dokud jsem ho nyní nespatřil bez masky. Náhlost, s jakou ji odhodil, když postřehl, že mu není už nic platná, zloba, nestoudnost a nenávist, jež nepokrytě projevoval, škodolibý úsměv, jímž se ještě tuto chvíli radoval ze zla, které napáchal – při čemž jím celou tu dobu zároveň i lomcovalo zoufalství, že je s rozumem v koncích, jak to narafičit, aby na nás vyzrál – to všechno, třebaže to plně odpovídalo zkušenostem, které jsem s ním měl, překvapilo zprvu i mne, jenž jsem ho znal už tak dlouho a ošklivil si ho tak od srdce.

Nemluvím vůbec o pohledu, který mi věnoval, když tam tak stál a jednoho po druhém si nás prohlížel; věděl jsem totiž odjakživa, že mě nenávidí, a měl jsem také živě v paměti ty stopy své ruky na jeho tváři. Když se však jeho pohled svezl na Agnes a já viděl, jak běsní vztekem z vědomí, že mu moc nad ní klouže z ruky, i jak prozrazuje ohavné vášně, nyní zklamané, které ho vedly k tomu, aby usiloval o bytost, jejíž skvělé vlastnosti by nikdy nedovedl ocenit ani o ně stát, zhrozil jsem se už jen pouhého pomyšlení, že musila strávit byť i jen hodinku života s takovým člověkem na očích.

Když si chviličku pomnul spodní část obličeje a chviličku si nás těma zlýma očima přes své kostlivé prsty poprohlížel, napůl plačtivě a napůl urážlivě oslovil ještě jednou mne.

„Pokládáte to za omluvitelné, Copperfielde, vy, který si na svou čest a všechno podobné tolik potrpíte, pokládáte to za omluvitelné, co, takhle mi s mým písařem slídit po domě a poslouchat za dveřmi? Kdybych si tak byl počínal já, ani bych se nedivil, protože já ze sebe gentlemana nedělám (ačkoliv jsem se nikdy nepotloukal po ulicích jako vy, jak mi řekl Micawber), ale že si tak počínáte vy? – A taky se vůbec nebojíte takhle jednat? Nenapadlo vás vůbec pomyslet na to, co vám oplátkou za to udělám já, nebo že budete mít na krku oplétačky pro strojení úkladů a podobně? No dobrá, uvidíme! Vy, pane Tentononc, jste chtěl nějaký bod ponechat panu Micawberovi. Váš mluvčí je tamhle. Proč ho nemáte k tomu, aby spustil? Vidím, že umí svou úlohu nazpaměť!“

Protože poznal, že jeho slova nemají účinek ani na mne, ani na nikoho jiného z nás, posadil se s rukama v kapsách na kraj svého stolu, jedním tím vybočeným chodidlem si ovinul nohu druhou a zarytě čekal, co asi přijde dál.

Pan Micawber, jehož zuřivost jsem až dosud krotil jen s největší obtíží a který mu co chvíli skákal do řeči první slabikou slova G A U-ner!, aniž se zmohl na druhou, vyrazil nyní kupředu, vytrhl ze záňadří pravítko (zřejmě jako zbraň obrannou) a vytáhl z kapsy listinu archového formátu, složenou do tvaru velkého dopisu. Když papír s někdejším širokým gestem rozložil a přelétl očima obsah, jako by se s jistým uměleckým požitkem kochal jeho slohovými obraty, pustil se do čtení toho, co následuje:

„Vážená slečno Trotwoodová a pánové –“

„Pán Bůh s ním a zlý pryč!“ zvolala teta přidušeně. „Ten nepřestane psát dopisy na celé stohy, i kdyby na každý byla oprátka!“

Pan Micawber ji neslyšel a pokračoval.

„Jestliže předstupuji před vás, abych odhalil pravděpodobně největšího padoucha, jakého kdy země nosila,“ tu pan Micawber napřáhl pravítko a jako strašidelným kyjem jím ukázal na Uriáše Heepa, aniž pozdvihl od listu oči, „nedožaduji se ohledů pro sebe. Jsa už od kolébky obětí peněžních závazků, jimž jsem nebyl nikdy s to dostát, byl jsem odjakživa terčem a hříčkou ponižujících poměrů. Mými průvodci na životní dráze, ať už jednotlivě nebo společně, byly hanba, bída, zoufalství a šílenství.“

Rozkoši, s níž pan Micawber líčil sám sebe jako oběť těchto hrozných ran, se snad vyrovnal jedině důraz, s nímž svůj dopis předčítal, a jakýsi hold, který svému skládání vzdával pokývnutím hlavy, kdykoli se domníval, že některá věta je vskutku pádná a výstižná.

„Donucen kumulovaným náporem hanby, bídy, zoufalství a šílenství, nastoupil jsem do kanceláře – nebo jak by se vyjádřil náš živý galský soused 216&, do bureau – firmy, nominálně provozované pod jménem Wickfield a – HEEP, již však ve skutečnosti zcela ovládal pouze sám – HEEP. Pouze – HEEP a jedině – HEEP je hybnou silou tohoto aparátu. HEEP a jedině – HEEP je padělatel a podvodník!“

[&216 galský soused – tj. Francouzi, kteří jsou galského původu a vyznačují se živou letorou.]

Uriáš, při těchto slovech v tváři spíš modrý než bílý, hmátl po listině, jako by ji chtěl roztrhat. Ale pan Micawber, s obratností přímo zázračnou nebo náhodou přímo zázračnou, zasáhl vystřelenou pravici pravítkem do kotníku a ochromil mu ji. Svěsila se v zápěstí, jako by byla zlomená. Rána třeskla, jako by byla dopadla na dřevo.

„Spral vás ďas!“ řekl Uriáš a bolestí se zkroutil docela jinak než jindy. „Tohle mi splatíte!“

„Jen pojďte blíž, vy – vy – vy heepovská hromado ohavností,“ lapal po dechu pan Micawber, „a jestli máte hlavu lidskou, tak vám ji rozbiju! Jen pojďte, jen pojďte!“

Myslím, že jsem v životě neviděl nic směšnějšího – uvědomoval jsem si to i v tu chvíli – než to, jak pan Micawber s pravítkem jako palašem skákal ustavičně do střehu a volal: „Jen pojďte!“ a jak jsme ho s Traddlesem zatlačovali zpátky do kouta, odkud se mu vždycky podařilo vyrazit k novému výpadu, sotva jsme ho tam zahnali.

Jeho sok si chvíli mnul poraněné klouby a potom si něco pro sebe brumlal, stáhl si pomalu šátek s krku a ruku si ovázal; nakonec si ji druhou rukou obemkl, sedl si zase na stůl a s nasupeným obličejem se díval do země.

Když pan Micawber sdostatek zchladl, pokračoval ve čtení dopisu:

„Peněžité požitky, se zřetelem k nimž jsem vstoupil – k HEEPovi,“ před tím slovem se vždycky zarazil a pak je vyhrkl s úžasnou prudkostí, „do námezdných služeb, nebyly kromě bagatelní částky dvaceti dvou šilinků a šesti pencí týdně nijak pevně vymezeny. Všechen další příjem měl záviset na hodnotě mého pracovního úsilí; jinými a srozumitelnějšími slovy, na nízkosti mé povahy, na vypočítavosti mých pohnutek, na chudobě mé rodiny, na všeobecné morální (nebo spíše nemorální) podobnosti mezi mnou a – HEEPem. Musím snad podotýkat, že pro mne brzy vyvstala nutnost dožadovat se od – HEEPa – peněžitých záloh na životní potřeby paní Micawberové a naší postižené, leč rostoucí rodiny? Musím podotýkat, že – HEEP tuto nutnost předvídal? Že tyto zálohy byly zajišťovány směnkami a jinými podobnými recepisy, běžnými v zákonné soustavě naší země? A že jsem se takto úplně zapletl do sítě, kterou na mé polapení zosnoval?“

Páně Micawberovo potěšení, jež při líčení této neblahé situace čerpal ze svých stylistických vloh, zřejmě zcela vyvažovalo všechny bolesti i úzkosti, které mu mohl způsobit skutečný stav věcí. Pokračoval ve čtení:

„Tehdy mě – H E E P – začal vyznamenávat právě takovou mírou důvěry, kolik jí bylo zapotřebí k provádění jeho ďábelského záměru. Tehdy jsem se také začal – smím-li se tak shakespearovsky vyjádřit – tratit, vadnout a chřadnout. Seznal jsem, že se mých služeb neustále vyžaduje a používá k falšování věcí kancelářských a ke klamání osoby, kterou budu nazývat pan W. Že pan W. je všemožně a soustavně podváděn, udržován v nevědomosti a šálen, že však ten lotr – H E E P – přesto ustavičně projevuje bezmeznou vděčnost a bezmezné přátelství k tomuto hrubě podváděnému pánovi. To bylo věru zlé; ale jak praví ten filosofický Dán 217& s onou všeobecnou platností, jež jest tak markantním rysem majestátního klenotu alžbětinské éry 218&, »horší ještě osud skrývá!«“

[&217 filosofický Dán – Hamlet, princ dánský, ústřední postava stejnojmenné Shakespearovy tragédie.]

[&218 alžbětinská éra – doba panování anglické královny Alžběty (1558 až 1603). Byla to éra velkého rozkvětu anglické kultury, zejména dramatu.]

Toto šťastné zakončení věty citátem okouzlovalo pana Micawbera takovou měrou, že dopřál sobě i nám ještě jeden přednes této věty pod záminkou, že ztratil místo, kde četl.

„Není mým úmyslem,“ pokračoval potom ve čtení, „podat v úzkém rámci tohoto listu zevrubný výčet (ač jinde je k disposici) všech jednotlivých nezákonných praktik podřadnějšího rázu, jež se dotýkaly osoby, kterou jsem označil jménem pan W., a na nichž mám svým mlčenlivým souhlasem spoluvinu. Když jsem dobojoval svůj niterný boj, zda mít nějaký plat či nemít, mít na pekaře či nemít, mít existenci či nemít, předsevzal jsem si, že využiji příležitostí, které se mi naskytují, a objevím a odhalím nezákonné činy závažnějšího rázu, jež ku příkrému bezpráví a škodě onoho pána napáchal – HEEP. Podněcován vnitřně tichým mementem 219& svědomí a zevně mementem neméně působivým a naléhavým – jež v stručnosti nazvu slečnou W. – podjal jsem se nikoli nepracného úkolu tajného pátrání, jež podle mých nejlepších vědomostí, informací a znalostí zabralo do dnešního dne dobu delší dvanácti kalendářních měsíců.“

[&219 memento – (z lat.) napomenutí, výstraha.]

Tuto pasáž četl, jako by to byl výňatek z textu zákona, a zvuk vlastních slov zřejmě posílil jeho samolibou důstojnost.

„Vznáším proti – HEEPovi obžalobu,“ četl dále, podíval se na něho a pro případ potřeby si povytáhl pravítko pod levým paždím do příhodnější polohy, „v následujících bodech.“

Myslím, že jsme všichni zatajili dech. Vím však, že Uriáš jistě.

„Za prvé,“ pravil pan Micawber. „Když duševní schopnosti pana W. i jeho paměť pro úřední záležitosti ochably a nabyly zmatených forem z příčin, jež pro mne zde není nutno ani účelno rozvádět, tu – HEEP – veškeré úřední jednání zúmyslně zauzloval a komplikoval. Kdykoli byl pan W. nejméně způsobilý nějaké jednání vést – HEEP si vždycky pospíšil, aby ho k vyřizování té věci donutil. Za takovýchto okolností vylákal na panu W. podpisy na různé důležité listiny tím, že mu je předkládal jako listiny jiné, nedůležité. Takto vymámil na panu W. plnou moc vybrat jedno určité peněžní depositum, znějící na částku dvanácti tisíc šesti set čtrnácti liber, dvou šilinků a devíti pencí, a použil těchto peněz k úhradě fingovaných obchodních výloh a mank, které byly buď již dávno uhrazeny, nebo nikdy doopravdy neexistovaly. Tomuto svému postupu propůjčil veskrze zdání, že k němu z nečestných úmyslů dal popud sám pan W. a že jej také sám pan W. svým nečestným činem dovršil. A toho pak od té doby využíval, aby ho týral a utiskoval.“

„Tohle mi dokážete, vy Copperfield!“ řekl Uriáš a potřásl výhružně hlavou. „Všeho do času!“

„Pane Traddlesi,“ řekl pan Micawber a zvedl oči od dopisu, „zeptejte se, prosím – HEEPa, kdo po něm bydlil v jeho domě.“

„Tenhle blázen sám – a bydlí tam ještě pořád,“ odpověděl Uriáš opovržlivě.

„Zeptejte se prosím – HEEPa – zdali si v tom domě nevedl nějaké poznámky,“ řekl pan Micawber.

Všiml jsem si, jak se Uriášova vyzáblá ruka, jíž se poškrabával na bradě, mimoděk zastavila.

„Nebo se ho zeptejte,“ pokračoval pan Micawber, „zdali tam někdy spálil nějaký zápisník. Když vám řekne, že ano, a zeptá se vás, kde je popel z něho, odkažte ho na Wilkinse Micawbera. A od toho uslyší něco, co mu rozhodně nepůjde k duhu!“

Vítězné gesto, s nímž pan Micawber tato slova pronesl, silně poplašilo Heepovu matku, a ta velmi rozčileně zvolala:

„Uriášku, Uriášku! Pokoř se sprostně a domluv se, dítě moje!“

„Budeš už zticha, matko?“ okřikl ji. „Jsi vyděšená a nevíš, co mluvíš, ani co chceš. Sprostně se pokořit!“ odsekl nenávistně a podíval se na mne. „Pokořil jsem některé z nich už hezky dávno, ať jsem sám byl sprostný nevím jak!“

Pan Micawber si salonním pohybem zabořil bradu do nákrčníku a hned zas pokračoval v čtení své skladby.

„Za druhé: Podle mých nejlepších vědomostí, informací a znalostí – HEEP…“

„Ale tohle přece nestačí,“ zabručel Uriáš s úlevou. „Matko, buď zticha!“

„Vynasnažíme se tedy ve chviličce předložit něco, co stačit bude, pane, a co vám dá co proto nadobro,“ odpověděl pan Micawber.

„Za druhé: Podle mých nejlepších vědomostí, informací a znalostí – HEEP při různých příležitostech padělal podpis pana W. u rozličných záznamů, v knihách a na dokumentech a dopustil se toho jmenovitě v jednom případě, mnou osobně prokazatelném. To jest, způsobem následovným, totiž takto…“

I nadále čerpal pan Micawber z tohoto formálního hromadění slov požitek, který, jak musím přiznat, nebyl vůbec příznačný pouze pro něho, jakkoli směšně se v tomto jeho případě vyjímal. Pozoroval jsem to za svého života u mnoha lidí. Připadá mi, že to je všeobecné pravidlo. Při skládání soudní přísahy působí na příklad svědkům zřejmě náramné potěšení, když dospějí k řadě několika pěkných slov za sebou, která mají jeden a týž význam, jako že něco zcela a naprosto odmítají, odsuzují, zavrhují a tak dále; chutná šťavnatost starých formulí, jimiž se uvalovala klatba, spočívá na téže zásadě. Mluvíme o tyranii slov, ale sami je také rádi tyranisujeme – libujeme si, máme-li pro významné chvíle k volné disposici velký, nadbytečný početní stav slov, a domníváme se, že to vypadá důležitě a že to pěkně zní. Stejně jako nám při veřejných slavnostech celkem nezáleží na tom, jaký význam mají naše uniformy, jen když jsou pěkné a je jich dost, tak i význam a nutná potřeba našich slov jsou hlediska podružná, jen když jich je blýskavá řada. A jako se lidé dostávají do svízelných situací, když se tuze vychloubají služebnictvem, nebo jako otroci, když jejich počet tuze stoupne, povstávají proti svým pánům, tak bych mohl, myslím, uvést i národ, který se do mnoha těžkých nesnází už dostal a do těžších se ještě dostane proto, že si vydržuje tuze velký voj slov.

Pan Micawber četl dál a div že nemlaskal rozkoší:

„To jest, způsobem následovným, totiž takto: Jelikož pan W. je neduživý a jelikož tudíž leží v mezích pravděpodobnosti, že by jeho úmrtí mohlo vést k jistým odhalením a k zhroucení – HEEPovy moci nad rodinou W. – jak já, níže podepsaný Wilkins Micawber usuzuji – ledaže by bylo možno na lásku jeho dcery k otci vykonávat potají vliv v tom směru, aby jakékoli vyšetřování společnických poměrů firmy nikdy nedopustila, řečený – HEEP považoval za účelné a vhodné mít po ruce dlužní úpis, údajně od pana W., na shora zmíněnou částku dvanácti tisíc šesti set čtrnácti liber, dvou šilinků a devíti pencí i s patřičnými úroky, podle slovního znění zapůjčenou – HEEPem panu W. proto, aby pana W. uchránil před zneuctěním, třebaže mu ve skutečnosti žádnou takovou částku nikdy nezapůjčil a třebaže tato částka byla už dávno znovu deponována. Podpisy k tomuto dokumentu přičiněné, to jest údajně vlastnoruční podpis pana W. a ověřující podpis Wilkinse Micawbera, jsou padělky – HEEPovy. Mám ve svém držení jeho zápisník a v něm několik podobných, jeho rukou psaných padělků podpisu pana W., tu a tam sice ohněm porušených, přesto však pro každého čitelných. Žádný takový dokument jsem nikdy svým podpisem neověřoval. A mám ve svém držení přímo i řečený dokument.“

Uriáš Heep sebou trhl, vytáhl z kapsy svazek klíčů a odemkl jednu ze zásuvek; vtom si však náhle uvědomil, co vlastně dělá, a otočil se zase k nám, aniž se do ní podíval.

„A mám ve svém držení,“ opakoval pan Micawber poslední větu a rozhlédl se kolem, jako by četl text nějakého kázání, „přímo i řečený dokument – to jest, měl jsem ho ještě dnes časně ráno, když jsem toto psal, ale zatím jsem ho již odevzdal panu Traddlesovi.“

„Ano, tak jest,“ přisvědčil Traddles.

„Uriášku, Uriášku,“ zvolala matka, „pokoř se sprostně a domluv se! Vím, pánové, že se můj syn sprostně pokoří, jen když mu dáte čas na rozmyšlenou. Pane Copperfield, jistě přece víte, že Uriášek býval vždycky moc sprostně pokorný!“

Bylo zvláštní pozorovat, jak matka na tom starém triku dosud lpí, ačkoliv syn od něho jako od zbytečnosti už upustil.

„Matko,“ řekl a zaťal netrpělivě zuby do šátku, jímž měl ovázanou ruku, „raději abys popadla nabitou pistoli a vpálila mi kouli do hlavy!“

„Ale já tě miluju, Uriášku,“ zvolala paní Heepová. A vůbec nepochybuji, že ho milovala, ani že syn miloval ji, ať se to zdá sebedivnější – ačkoliv, to se rozumí, byli párek stejnorodý. „A nemohu snést, když tě slyším, jak pána dráždíš a ještě víc tím své postavení zhoršuješ. Když mi nahoře povídal, že všechno vyšlo na světlo, hned jsem pánovi řekla, že za tvou sprostnou pokoru ručím a že všechno napravíš. Ach, podívejte se, jak sprostná jsem já, pánové, a na něj nic nedejte!“

„Je tady přece Copperfield, matko,“ odsekl Uriáš vztekle a ukázal svým vyzáblým prstem na mou osobu, na niž se soustřeďovala všechna jeho nenávist, protože mě považoval za hlavního strůjce celého odhalení; já ho však z jeho omylu nevyvedl. „Tady Copperfield by ti dal sto liber, abys řekla míň, než kolik jsi už vyzvonila!“

„Já za to nemohu, Uriášku,“ zvolala matka. „Nemohu vidět, jak se řítíš do nebezpečí tím, že se chováš tak zpupně. Líp, když budeš sprostně pokorný, jako jsi býval vždycky.“

Chviličku mlčel, hryzal si šátek a potom mi se zavilým výrazem řekl:

„Co víc můžete ještě proti mně uvést? Jestli něco máte, tak ven s tím. Proč se na mne tak díváte?“

Pan Micawber se hned zase pustil do čtení dopisu – rád, že se může vrátit k slovesnému výtvoru, nad nímž cítil tak velké uspokojení.

„Za třetí a za poslední. Jsem nyní schopen prokázat pomocí – HEEPových zfalšovaných knih a – HEEPových pravdivých záznamů, počínaje jeho částečně zničeným zápisníkem (jemuž jsem ovšem nebyl s to porozumět v době, kdy jsme se ujali držby našeho nynějšího obydlí a paní Micawberová jej náhodou objevila v schránce či truhlici, určené k vysýpání popela z uhlí, vyhořelého v našem rodinném krbu), že – HEEP všechny slabosti a chyby pana W., ba i jeho ctnosti, otcovskou lásku a smysl pro čest, celá dlouhá léta podněcoval a k svým nekalým záměrům jich využíval. Že chamtivý, proradný a hrabivý – HEEP za účelem vlastního finančního obohacení celá dlouhá léta pana W. každým myslitelným způsobem podváděl a olupoval. Že hned po osobním zisku – HEEPovým stěžejním cílem bylo pana W. a slečnu W. si úplně podrobit (o jeho skrytějších úmyslech stran osoby posledně jmenované pomlčím). Že jeho posledním činem, dokonaným teprve před několika měsíci, bylo donucení pana W., aby vyhotovil cessi 220&, jíž mu postupuje svůj společnický podíl ve firmě, a dokonce i smlouvu, jíž mu prodává všechen nábytek v domě, a to za úhradu v podobě určité renty, kterou mu – HEEP bude hotově, pravidelně a nezkráceně vyplácet vždy v zákonný kvartální platební den v každém následujícím roce.

[&220 cesse – (z lat.) postoupení (zvláště majetku).]

Že tyto nástrahy – započavší znepokojivými a falšovanými výkazy o majetku, jehož svěřenským správcem se pan W. stává v době, kdy pan W. zabředl do nepředložených a nerozumných spekulací a neměl třebas právě po ruce peníze, za něž byl mravně i před zákonem odpovědný, a pokračující předstíranými výpůjčkami peněz na horentní úrok, peněz, jež ve skutečnosti pocházely od – HEEPa a jež – HEEP pod zástěrkou takovýchto spekulací či jinak zpronevěřil či zatajil přímo panu W. samému, jakož i jsoucí ustavičně provázeny pestrou řadou bezohledných šikan a sofistik 221& – houstly poznenáhlu v takovou síť, až z ní nešťastný pan W. nakonec neviděl východiska.

[&221 sofistika – vědomé dokazování nepravdy všelijakým kličkováním.]

Ztroskotav, jak se domníval, po stránce jak poměrů hmotných, tak i po stránce všech ostatních vyhlídek a cti, viděl jedinou oporu v tomto netvoru v lidské podobě,“ na této frázi, jakožto na novém slovním obratu, si dal pan Micawber velmi záležet, „který docílil jeho zničení, učiniv se pro něho nepostradatelným. To vše se zaručuji dokázat. Ba možno, že ještě víc!“

Pošeptal jsem několik slov Agnes, která vedle mne plakala napůl radostí a napůl zármutkem, a mezi námi se rozlehl šum, jako by pan Micawber byl skončil. Ten však neskonale vážně prohodil „Promiňte, prosím,“ a se smíšenými pocity nejhlubší skleslosti i zas vrcholného požitku přistoupil k přednesu závěrečných pasáží dopisu:

„Tím uzavírám. Zbývá mi už pouze, abych vznesená obvinění ještě prokázal a potom abych i se svou osudem pronásledovanou rodinou zmizel s této scény, na níž jsme zjevně pouze na překážku. To se vyřídí brzy. Lze důvodně předpokládat, že naše robě, jsouc nejkřehčím členem našeho rodinného kruhu, zesne slabostí a vysílením první a hned po něm že dojde řada na naše dvojčata. Staň se vůle Páně! Pokud se týče mne, pouť do Canterbury mi věru dodala; a uvěznění podle civilního práva a bída to brzy dovrší. Pevně doufám, že lopota a nebezpečenství mého pátrání – jehož sebenepatrnější výsledky jsem, poután namáhavým zaměstnáním a drcen tíživými předtuchami nedostatku, zvolna skládal dohromady za jitřního rozbřesku, v mlhavý podvečer i ve stínu noci pod bdělým zrakem tvora, jehož je zbytečno zvát démonem zla – spolu s úsilím chudobného otce rodiny hotový výsledek tohoto pátrání nakonec správně uplatnit, jednou mou pohřební hranici zchladí jako sprška několika krůpějí vonné rosy. Nic víc si nežádám. Budiž o mně pouze, a spravedlivě, řečeno jako o onom chrabrém a vynikajícím námořním hrdinovi, s nímž se nikterak nehodlám srovnávat, že to, co jsem učinil, učinil jsem, pohrdaje veškerými zištnými a sobeckými zájmy, jedině a pouze

pro Anglii, pro vlast a krásu. 222&

Zůstávaje vždycky Váš, atd. atd.,

Wilkins Micawber.“

[&222 „pro Anglii, pro vlast a krásu“ – „For England, Home and Beauty“, slova známého lidového popěvku o osudu chrabrého námořníka, který padne v boji.]

S hlubokým dojetím, ale přesto s labužnickým potěšením pan Micawber dopis složil a s úklonou ho podal tetě jako věc, kterou si možná ráda uschová.

Jak jsem si všiml hned při první návštěvě před dávnými lety, v pokoji stála železná pokladna. V zámku trčel klíč. Uriášovi zřejmě kmitlo hlavou náhlé podezření; pohlédl na pana Micawbera, přistoupil k ní a s řinkotem rozhodil dveře dokořán. Byla prázdná.

„Kde jsou knihy?“ zvolal s hrozivým výrazem. „Nějaký zloděj nám ukradl knihy!“

Pan Micawber si poklepal pravítkem na prsa. „Já je vzal, když jsem si od vás dnes ráno jako obyčejně – ale o něco dřív – vyzdvihl klíče a otevřel ji.“

„Neznepokojujte se,“ řekl Traddles. „Přešly zatím do mých rukou a na základě plné moci, o které jsem už mluvil, se o ně postarám.“

„Tak vy tedy přechováváte kradené věci?“ zvolal Uriáš.

„Za takovýchto okolností,“ odpověděl Traddles, „ano.“

Jaký byl můj úžas, když jsem spatřil tetu, která až dosud úplně klidně a pozorně poslouchala, vrhnout se na Uriáše Heepa a popadnout ho oběma rukama za límec!

„Víte, co chci já?“ zvolala teta.

„Svěrací kazajku,“ řekl.

„Ne! Svůj majetek!“ odpověděla teta. „Agnes, moje milá, dokud jsem myslela, že jeho ztrátu opravdu zavinil tvůj otec, ani slůvkem bych nebyla naznačila – a nenaznačila jsem to, moje milá, ani Trotovi, jak dobře ví – že jsem správu svých peněz svěřila jemu. Teď ale vím, že vinu na tom má tady ten člověk, a chci je zpátky! Trote, pojď a vezmi mu je!“

Zda se snad teta pro tu chvíli domnívala, že Heep schovává její jmění v šátku na krku, to věru nevím, ale jistě mu ho rvala, jako by si to myslela. Vrhl jsem se honem mezi ně a ujistil jsem ji, že se všichni postaráme, aby jí co nejplněji nahradil všechno, co si nepoctivě přisvojil. Toto ujištění a krátká úvaha ji opět uklidnily; ale její počínání ji vůbec nepřivedlo z rovnováhy (ačkoliv o jejím klobouku to tvrdit nemohu) a klidně se zase posadila.

Posledních několik minut naléhala paní Heepová s křikem na syna, aby se sprostně pokořil, a jednomu po druhém se nám všem vrhala k nohám a na kolenou slibovala hory doly. Její syn ji posadil do svého křesla, postavil se zarytě vedle ní, uchopil ji, i když nijak hrubě, za rameno a se vzteklým pohledem mi řekl:

„Co chcete, aby se udělalo?“

„Povím vám, co se musí udělat,“ odpověděl Traddles.

„Copak ten Copperfield nemá jazyk?“ zavrčel Uriáš. „Dal bych vám za to nevím co, kdybyste mi mohli bez lhaní říci, že mu ho někdo vyřízl!“

„Můj Uriášek se chce pokořit!“ zvolala jeho matka. „Na jeho řeči nic nedejte, dobrotiví pánové!“

„Musí se udělat tohle,“ prohlásil Traddles. „Za prvé mi musíte odevzdat postupní listinu, o které jsme tu slyšeli, a to hned teď, tady na místě.“

„Co když ji nemám?“ přerušil ho Heep.

„Ale vy ji máte,“ řekl Traddles, „a proto, víte, nebudeme žádné »co když« předpokládat.“ A chtěj nechtěj musím přiznat, že jsem v tu chvíli poprvé vskutku spravedlivě ocenil jasnou hlavu a zdravou, trpělivou, praktickou rozvahu svého starého spolužáka. „Potom,“ pokračoval Traddles, „se musíte připravit na to, že vydáte všechno, co jste ve své hrabivosti uchvátil, a že všechno až do posledního groše nahradíte. Všechny knihy a písemnosti společnické praxe musí zůstat v našich rukou; stejně tak i všechny knihy a písemnosti vaše, jakož i všechny peněžní účty a cenné papíry obojího druhu. Zkrátka všechno, co tady je.“

„Musí? O tom nic nevím,“ řekl Uriáš. „Musíte mi dát čas, abych si to rozmyslel.“

„Zajisté,“ odpověděl Traddles, „ale prozatím, a dokud se všechno nevyřídí k naší spokojenosti, podržíme všechny ty věci v rukou; a žádáme vás – zkrátka, donutíme vás – abyste zůstal ve svém pokoji a s nikým se nestýkal.“

„To neudělám!“ řekl Uriáš s kletbou.

„Maidstonská věznice skýtá jistě vazbu bezpečnější,“ prohlásil Traddles, „a třebaže zákonná cesta bude snad zdlouhavější, než se domůžeme práva, a třebaže nám snad nedopomůže k právu tak plně, jak můžete učinit vy sám, není vůbec pochyby o tom, že zákon vás potrestá. Božínku, víte to přece stejně dobře jako já! Copperfielde, nezašel bys na radnici a nepřivedl dva strážníky?“

Tu paní Heepové znovu povolily nervy. Padla před Agnes na kolena a s pláčem ji prosila, aby se za ně přimluvila; vykřikovala, že Uriáš je velice sprostný a pokorný, že všechno je pravda, kdyby neudělal, co chceme, že to udělá sama, a křičela ještě mnohem víc na touž notu, strachy o svého miláčka napůl šílená. Klást si otázku, co by byl Uriáš snad učinil, kdyby byl měl trochu odvahy, by bylo stejné jako se ptát, co by udělal nějaký voříškovský bastard, kdyby měl smělost tygra. Uriáš Heep byl skrz naskrz sketa a prozrazoval svou zbabělou povahu sveřepostí a pokorností, stejně jak ji ve svém podlém životě projevoval odjakživa.

„Stůjte!“ zavrčel na mne a přejel si rukou přes rozpálený obličej. „Matko, přestaň s tím kraválem! No dobrá! Tak jim tedy tu postupní listinu dej! Doběhni pro ni!“

„Buďte tak laskav, pane Dicku,“ řekl Traddles, „a pomozte jí.“

Pan Dick, hrdý na svůj úkol, který plně pochopil, ji doprovázel asi tak, jako by ovčácký pes provázel ovci. Ale paní Heepová mu nedala mnoho práce, protože se vrátila nejenom s postupní listinou, ale i s celou schránkou, v níž listina byla a v níž jsme našli i vkladní knížku a několik jiných dokladů, které nám později platně posloužily.

„Dobře,“ řekl Traddles, když paní Heepová schránku přinesla. „A teď se, pane Heepe, můžete vzdálit a přemýšlet; a mějte laskavě na paměti především to, co vám zde jménem všech přítomných připomínám – že můžete udělat jenom jedno, totiž to, co jsem vám už vysvětlil, a že to musíte udělat bez prodlení.“

S rukou na bradě se Uriáš přešoural přes pokoj, aniž zdvihl oči od země, a když se u dveří zastavil, řekl:

„Copperfielde, odjakživa jsem vás nenáviděl. Odjakživa jste byl povýšenec a odjakživa jste se stavěl proti mně.“

„Pokud se pamatuji, už jsem vám jednou řekl,“ odpověděl jsem mu, „že to jste vy, kdo se svou chamtivostí a lstivostí odjakživa staví proti celému světu. Pro budoucnost by se vám možná vyplatilo, kdybyste uvážil, že na světě nebylo ještě chamtivosti a lstivosti, která nepřestřelila a sama se neuchamtila a nepřelstila. To je tak jisté jako smrt.“

„Nebo tak jisté, jako jak nás učili ve škole (v té samé, kde jsem pochytil tolik pokorné sprostnosti) od devíti do jedenácti, že práce je kletbou, a od jedenácti do jedné, že práce je požehnání a radost a důstojnost a nevím co všechno, hm?“ řekl uštěpačně. „Kážete mi tady asi stejně důsledně, jako mi kázali oni. Copak se pokorná sprostnost nevyplatí? Bez ní bych byl, myslím, svého ušlechtilého pana kolegu neoblafl. – Micawbere, vy chvastoune stará, vám to ale splatím!“

Pan Micawber, který měl pro Heepa i jeho natažený ukazovák pouze svrchované pohrdání, a dokud se Heep nevyploužil ze dveří, vypínal prsa, div nepraskl, se pak obrátil ke mně a vybídl mě, chci-li mít to potěšení a být „svědkem znovunastolení vzájemné důvěry mezi ním a paní Micawberovou“. Potom pozval k zhlédnutí této dojemné podívané hromadně i celou ostatní společnost.

„Opona, která se tak dlouho snášela mezi paní Micawberovou a mnou, se nyní rozestoupila,“ řekl pan Micawber, „a moje děti a původce jejich bytí mohou opět jednou navázat styk jakožto rovný s rovným.“

Protože jsme mu všichni byli velmi vděčni a chtěli mu to také všichni dokázat, pokud nám to jen zmatek a neklid v duši dovoloval, byli bychom s ním šli jistě všichni, kdyby se Agnes nebyla musila vrátit k otci, dosud neschopnému snést víc než pouhý zásvit naděje, a kdyby ještě někdo jiný nebyl musil hlídat Uriáše. K poslednímu jmenovanému účelu tam zůstal Traddles, jehož měl za nějakou dobu vystřídat pan Dick; a pan Dick, teta a já jsme doprovázeli pana Micawbera domů. Když jsem se ve spěchu loučil s drahou dívkou, které jsem za tolik vděčil, a pomyslil na to, před čím jsme ji – přes všechno její moudré odhodlání – toho rána možná zachránili, cítil jsem zbožnou vděčnost za trampoty svého dětství, jež mi vynesly seznámení s panem Micawberem.

Jeho dům byl nedaleko, a protože dveře z ulice vedly rovnou do obývacího pokoje a pan Micawber do nich vpadl se svým příznačným chvatem, octli jsme se naráz přímo v lůně rodiny. Pan Micawber zvolal: „Emmo, duše moje!“ a vrhl se paní Micawberové do náruče. Paní Micawberová vyvřískla a přivinula pana Micawbera na prsa. Slečna Micawberová, která chovala nevědomého cizinečka z posledního dopisu paní Micawberové, cítila hluboké dojetí. Cizineček poskočil. Dvojčata prozrazovala radost rozličnými nepříležitými, ale neškodnými projevy. Mladý pan Micawber, z něhož předčasná zklamání učinila tvora povahou zahořklého a vzhledu mrzoutského, podlehl lepším citům a spustil moldánky.

… octli jsme se naráz přímo v lůně rodiny …

„Emmo!“ řekl pan Micawber. „Mrak, který mi tížil srdce, se rozplynul. Vzájemná důvěra, která nás tak dlouhou dobu pojila, opět zavládla a nikdy již nedozná újmy! A teď,“ zvolal pan Micawber a z očí mu vyhrkly slzy, „chudobo, vítej! Vítej, bído, vítej, živote bez přístřeší, vítej, hlade, vítejte, cáry a vichřice, vítej, žebrácká mošno! Vzájemná důvěra nás doprovodí až ke hrobu!“

S těmito výkřiky usadil pan Micawber manželku na židli a potom zobjímal jednoho člena rodiny po druhém, při čemž vítal rozličné ponuré vyhlídky, které podle mého nejlepšího úsudku připadaly rodině zřejmě všechno možné, jen ne vítané, a vyzýval ji, aby s ním vyšla do canterburských ulic jako potulný zpěvácký sbor, poněvadž žádná jiná možnost obživy jim nezbývá.

Ale protože paní Micawberová pod tíhou dojetí omdlela jako špalek, bylo především zapotřebí, dříve než bylo možno sbor pokládat za úplný, paní Micawberovou vzkřísit. To vykonala teta s panem Micawberem, a když ji potom pan Micawber představil, paní Micawberová mě poznala.

„Omluvte mě, drahý pane Copperfielde,“ řekla ta ubohá paní a podala mi ruku, „ale nejsem zrovna nejsilnější a to, že se nedávné nedorozumění mezi panem Micawberem a mnou rozplynulo, bylo na mne v první chvíli tuze mnoho.“

„Tohle jsou všechny vaše děti, madame?“ zeptala se teta.

„Víc jich prozatím nemáme,“ odpověděla paní Micawberová.

„Pro páníčka, tak jsem to nemyslela, madame,“ opravila se teta. „Myslela jsem, jestli jsou všechny ty děti vaše?“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber, „to je celý komplet.“

„A temhleten nejstarší mladý pán,“ řekla teta přemítavě, „k čemupak jste vychovali toho?“

„Když jsme přišli sem, bylo mou touhou dostat Wilkinse do služeb církve, nebo to snad vyjádřím přesněji, řeknu-li do kůrového sboru. Ale v důstojném velechrámu, kterým je toto město tak právem proslulé, nebylo pro tenora žádné volné místo, a tak – prostě, navykl si zpívat spíš v stáncích pohostinských než v stáncích posvátných.“

„Ale má dobrou vůli, on chce,“ poznamenala paní Micawberová něžně.

„Řekl bych, dušinko,“ namítl pan Micawber, „že má vskutku dobré vůle víc než dost, že chce, ale dodnes jsem ještě nepozoroval, že by to jeho chtění prakticky někam vedlo.“

Líčka mladého pana Micawbera znovu zastřel výraz rozmrzelosti. Poněkud nakvašeně se zeptal, co tedy má dělat, je snad spíš rozený truhlář nebo lakýrník než rozený zpěvavý pták? Může se snad sebrat a vedle v ulici si otevřít medicinální drogerii? Může se snad při příštím porotním zasedání přihnat k soudu a vydávat se za advokáta? Může se snad mocí vedrat do opery a násilím si vynutit úspěch? Může snad dělat vůbec něco, když k ničemu nemá potřebnou průpravu?

Teta chviličku přemýšlela a potom řekla:

„Divím se, pane Micawbere, že vás nikdy nenapadla myšlenka někam se vystěhovat.“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber, „to bývalo snem mého mládí a šalebnou tužbou mých zralejších let.“ Mimochodem řečeno, jsem nezvratně přesvědčen, že na to za celý život vůbec ani nepomyslil.

„Tak?“ řekla teta a podívala se na mne. „Nu, nebylo by pro vás i pro vaše děti skvělé, pane a paní Micawberová, kdybyste se někam vystěhovali teď?“

„Ale potřebný kapitál, madame, kapitál,“ namítl pan Micawber s truchlivým výrazem.

„To je hlavní, a mohu říci, že jediná potíž, můj drahý pane Copperfielde,“ potvrdila jeho choť.

„Kapitál?“ zvolala teta. „Ale vždyť nám prokazujete velkou službu – troufám si tvrdit, že jste nám velkou službu už prokázal, protože z toho ohně zaručeně zachráníme dost – a co bychom pro vás mohli udělat lepšího než vám potřebný kapitál opatřit?“

„Jako dar bych to přijmout nemohl,“ pravil pan Micawber, nadšením celý rozohněný, „ale kdybych dostal vypůjčit potřebně velkou částku, řekněme na pět procent ročního úroku, za kterou bych se osobně zaručil – řekněme vlastními směnkami na dvanáct, osmnáct a čtyřiadvacet měsíců, abych měl čas, než se něco přinatrefí –“

„Kdybyste dostal? Můžete dostat a taky dostanete za podmínek, jaké si sám určíte,“ odpověděla teta. „Stačí, když řeknete slovo. Přemýšlejte o tom teď, oba! David zná nějaké lidi, kteří v krátké době odjíždějí do Austrálie. Jestli se rozhodnete vystěhovat, proč byste neměli odplout stejnou lodí s nimi? Mohli byste si navzájem pomáhat. Jen o tom přemýšlejte, pane a paní Micawberová. Neukvapujte se a dobře si to rozvažte.“

„Mám pouze jedinou otázku, vzácná madame, kterou bych se ráda zeptala,“ řekla paní Micawberová. „Podnebí, doufám, je zdravé, ano?“

„Nejlepší na světě!“ řekla teta.

„Ba právě,“ odpověděla paní Micawberová. „A tu přichází na řadu moje otázka. Nuže, jsou poměry v tamější zemi takové, aby člověk se schopnostmi pana Micawbera měl příznivou vyhlídku na společenském žebříčku se vyšinout? Pro tu chvíli se nechci ptát, zda by mohl usilovat o úřad guvernéra 223& nebo o jakékoli postavení podobné, ale najdou tam jeho vlohy pro začátek přiměřenou příležitost, aby se mohly rozvinout – sama taková příležitost by stačila až až – a vlastní silou se uplatnit?“

[&223 úřad guvernéra – tj. nejvyšší úřad v kolonii.]

„Pro muže, který si vede řádně a je pilný,“ řekla teta, „se lepší příležitost nikde jinde nenajde.“

„Pro muže, který si vede řádně,“ opakovala paní Micawberová svým nejstřízlivějším tónem praktické ženy, „a je pilný. To je ono! Je mi úplně jasné, že Austrálie je nejvhodnější pole působnosti pro pana Micawbera.“

„Chovám přesvědčení, vzácná paní,“ pravil pan Micawber, „že za stávajících okolností to je pravá, ba jediná země pro mne a pro mou rodinu a že se na oněch březích přinatrefí něco mimořádně skvělého. Celkem vzato, není to dohromady žádná dálka, a třebaže si váš laskavý návrh zasluhuje vskutku uvážení, ujišťuji vás, že to je vlastně pouhá formalita.“

Zapomenu snad někdy, jak se pan Micawber v mžiku změnil v nejoptimističtějšího člověka pod sluncem a už se viděl v blahobytu nebo jak se paní Micawberová vzápětí rozpovídala o životních zvyklostech klokanů? Vzpomenu si snad někdy na onu canterburskou ulici v den trhu, abych si zároveň nevzpomněl i na něho, jak nás doprovázel zpátky a svým bodrým světoběžnickým chováním, jež si rázem osvojil, vyjadřoval nespořádané způsoby přechodného obyvatele Anglie a jak si prohlížel volky, když kolem nás projížděli, okem australského farmáře?

53. Další ohlédnutí do minulosti

Musím se ještě jednou zastavit. Ach, moje vdané dítě! V davu, který mi v paměti míjí před očima, je postava, klidná a tichá, jež mi ve své bezelstné lásce a dětské kráse říká: „Zastav se a vzpomeň na mne – otoč se a pohlédni na Kytinku, jak se její květ třepotavě snáší k zemi!“

A já se ohlížím a vzpomínám. Všechno ostatní matní a mizí v mlze. Jsem zase s Dorou v našem domku. Ani nevím, jak dlouho už churaví. Přivykl jsem tomu s bolestí už tolik, že vůbec nemohu sledovat čas. Na týdny nebo na měsíce to vlastně není tak dlouho, ale podle mých každodenních zvyklostí a zkušeností to je doba krušně dlouhá, předlouhá.

Už mi přestali říkat, abych „ještě pár dní počkal“. Jaksi nejasně jsem se začal obávat, že třebas už nikdy nesvitne den, kdy uvidím své vdané dítě běhat se starým kamarádem Cikem opět venku na slunci.

Jakoby z ničeho nic, Cik najednou strašně zestárl. Dost možná, že u své paní postrádá něco, co mu dávalo čilosti a co ho omlazovalo; je nyní netečný, zrak má slabý a nohy zemdlené a tetu mrzí, že na ni už nedoráží, když leží u Dory na posteli a teta sedí vedle, nýbrž že se k ní přihrabe a přítulně jí líže ruku.

Dora leží, usmívá se na nás, je krásná, ani slůvkem neprojeví trpělivost, ani slůvkem si nepostěžuje. Říká, že jsme na ni strašně hodní, že ví, jak ten její milý starostlivý chlapeček únavou až klesá, že teta sotva oko zamhouří, a přece je ustavičně čilá, účinlivá a laskavá. Někdy se na ni přijdou podívat ty drobné kanárčí dámy a tu si povídáme o našem svatebním dni a celém tom šťastném čase.

Jaký zvláštní klid a prodleva jako by padaly na můj život – na všechen život vůbec, uvnitř domu i venku – když tak sedím v tichu ztemnělého spořádaného pokoje a modré oči mého vdaného dítěte na mně visí a její prstíčky mi oplétají ruku! Mnohou, přemnohou hodinu jsem tak proseděl, ale ze všech těch chvil mi v paměti nejživěji vyvstávají tři.

Je ráno; a Dora, kterou tak pěkně upravily tetiny ruce, mi ukazuje, jak se jí ty hezké vlasy na polštáři přes všechno ještě pořád vlní, jak jsou dlouhé a lesklé a jak ráda si je nechává jen tak volně v síťce, kterou má na hlavě.

„Ne že bych na ně teď byla nějak domýšlivá, ty posměváčku jeden,“ povídá, když se usmívám, „ale protože jsi říkával, že podle tvého jsou úžasně krásné, a protože jsem se dívala do zrcadla, když jsem na tebe poprvé začala myslet, a byla jsem zvědavá, jestli bys o to ukrutně moc stál, mít z nich pramínek. Ach, Doudy, vyváděl jsi ale jako blázínek, když jsem ti ho dala!“

„To bylo ten den, Doro, co jsi malovala ty květiny, které jsem ti přinesl, a kdy jsem se ti vyznal, jak strašně jsem se do tebe zamiloval.“

„Ach, ale mně se tenkrát nechtělo vyznat tobě,“ říká Dora, „jak jsem nad nimi plakala, protože jsem věřila, že sis mě opravdu zalíbil! Až zase budu moci běhat, jako jsem běhávala dřív, Doudy, tak se spolu zajdeme podívat na ta místa, kde jsme bývali takový pošetilý párek, chceš? A projdeme se po cestách, kudy jsme spolu chodívali, ano? A nezapomeneme ani na chudáčka papá, viď?“

„Ano, to uděláme a užijeme si několik šťastných dní. Musíš si tedy pospíšit, aby ses uzdravila, má zlatá.“

„Ó, však já se uzdravím brzy! Ani nevíš, oč mi už je líp!“

Je večer; a já sedím v témž křesle, u téže postele a týž obličej ke mně vzhlíží. Mlčeli jsme a na její tváři se prostírá úsměv. Přestal jsem už přenášet své lehké břímě nahoru a dolů. Teď leží přes celý den nahoře.

„Doudy!“

„Copak, moje drahá Doro?“

„Nebudeš to považovat za nerozum, když ti to řeknu tak brzo po tom, cos mi povídal o panu Wickfieldovi, že mu není se zdravím zrovna nejlíp? Ráda bych viděla Agnes. Viděla bych ji strašně ráda.“

„Napíšu jí, dušinko.“

„Opravdu?“

„Ještě dnes.“

„Jsi ty hodný, milý chlapeček! Vezmi mě na ruce, Doudy! Opravdu, můj milý, to není jen pouhý rozmar. To není jen pošetilý vrtoch. Opravdu strašně ráda bych ji chtěla vidět!“

„Vůbec o tom nepochybuji. Stačí, když jí to napíšu, a ona určitě přijede.“

„Je ti teď moc smutno, když sejdeš dolů?“ zašeptá Dora s rukou kolem mého krku.

„Jak jinak mi může být, moje zlato jediné, když vidím tvou židli prázdnou?“

„Mou židli prázdnou!“ Chvilinku se Dora ke mně tulí a mlčí. „A doopravdy mě postrádáš, Doudy?“ zdvihne oči a zářivě se usmívá. „I když jsem taková chudinka popleta splašená?“

„Srdíčko moje, koho na světě bych mohl postrádat víc?“

„Ach, manželi můj! Jsem tak šťastná a zas tak smutná!“ přivine se ke mně ještě víc a obejme mě oběma rukama. Směje se a vzlyká a potom ztichne a je ukrutně spokojená.

„Ukrutně!“ říká. „Jenom vyřiď Agnes můj nejsrdečnější pozdrav a napiš jí, že bych ji strašně, strašně ráda viděla; a žádné jiné přání už nemám.“

„Leda aby ses zase uzdravila, Doro.“

„Ach, Doudy! Někdy si myslím – však víš, jaký jsem odjakživa hloupý blázínek! – toho že se nedočkám!“

„To neříkej, Doro, zlato moje nejdražší! To si myslet nesmíš!“

„Nebudu, Doudy – jestli to dokážu. Ale jsem strašně šťastná – třebaže si můj drahý chlapec připadá tak opuštěný, když sedí sám a vidí před sebou židli svého vdaného dítěte prázdnou!“

Je noc; a já jsem ještě stále u ní. Agnes přijela a pobyla s námi celý den a večer. Ona, teta i já jsme od rána všichni společně seděli u Dory. Mnoho jsme toho nenamluvili, ale Dora byla vrcholně spokojená a veselá. Teď jsme spolu sami.

Vím už teď jistě, že mě moje vdané dítě brzy opustí? Řekli mi, že ano; neřekli mým myšlenkám nic nového; ale ani zdaleka necítím jistotu, že jsem se s tou pravdou v srdci smířil. Nedovedu se s ní vyrovnat. Mnohokrát za den jsem odešel do ústraní, abych si o samotě poplakal. Vzpomínal jsem, kdo oplakával loučení živých s mrtvými. Rozpomínal jsem se na celý ten milostný a cituplný příběh. Snažil jsem se odevzdat do vůle osudu a utěšit se a to, jak doufám, se mi jakž takž zdařilo – ale nemohu pevně přijmout myšlenku, že konec nevyhnutelně přijde. Držím její ruku ve své, držím její srdce ve svém, vidím její lásku ke mně, živou v celé její síle. Nejsem s to zapudit slabounký pablesk houževnaté víry, že ji osud ušetří.

„Něco ti povím, Doudy. Povím ti něco, na co jsem v poslední době často myslela, že ti to řeknu. Nebudeš se zlobit?“ ptá se s něžným pohledem.

„Zlobit, dušinko zlatá?“

„Protože nevím, co si o tom budeš myslet nebo co sis třeba už myslel. Možná, že sis už často myslel totéž. Doudy, můj drahý, já se bojím, že jsem byla moc mladá.“

Kladu si hlavu na polštář vedle ní a Dora se mi dívá do očí a mluví velmi tiše. Zatím co hovoří dál, se srdcem bolestí sevřeným ponenáhlu poznávám, že o sobě mluví jako o někom kdo byl a není.

„Bojím se, můj drahý, že jsem byla moc mladá. Nemyslím jenom lety, ale i zkušenostmi a nápady a vším vůbec. Byla jsem tak ukrutně hloupoučká! Myslím, bohužel, že by bylo bývalo lepší, kdybychom se byli milovali jenom takovou chlapeckou a dívčí láskou a potom na ni zapomněli. Napadlo mě už častěji, že jsem se pro úlohu manželky nehodila.“

Namáhám se zadržet slzy a odpovědět jí: „Ach, Doro, miláčku, hodila ses pro ni stejně jako já pro úlohu manžela!“

„Nevím,“ potřese kudrlinkami, jak mívala ve zvyku. „Snad! Ale kdybych se byla pro manželství hodila líp, byla bych tě možná předělala, aby ses pro ně hodil líp i ty. Mimo to, ty jsi strašně chytrý, a to já nikdy nebyla.“

„Byli jsme spolu ukrutně šťastní, má sladká Doro.“

„Já byla ukrutně šťastná, ukrutně. Ale s během let by se byl můj drahý chlapeček svého vdaného dítěte nabažil. Bylo by mu bývalo čím dál míň životním druhem. Byl by si čím dál tím víc uvědomoval, co mu v jeho domově chybí. Jeho vdané dítě by se nebylo polepšilo. Je to lepší tak, jak to je.“

„Ach, Doro, moje drahá, předrahá, tohle mi neříkej! Každé slovo mi připadá jako výčitka!“

„Ne, ne, ani hláska výčitky!“ odpoví a políbí mě. „Ach, můj milý, nikdy sis žádnou nezasluhoval a já tě milovala tuze vroucně, abych ti někdy něco opravdu vážně vyčetla – to byla jediná přednost, kterou jsem kdy měla kromě toho, že jsem byla hezká – nebo jsi mě aspoň za hezkou považoval. Je tam dole smutno, Doudy?“

„Strašně! Strašně!“

„Neplač! Je tam moje židle?“

„Pořád na starém místě.“

„Ach, chudinka můj chlapeček tolik pláče! Pšš, pšš! A teď mi hezky něco slib. Chci mluvit s Agnes! Až sejdeš dolů, řekni jí to a pošli mi ji sem nahoru. A až s ní budu mluvit, nikoho sem nepouštěj – ani tetu ne. Chci mluvit s Agnes úplně o samotě.“

Slibuji Doře, že si s Agnes promluví hned, ale můj zármutek mi brání, abych od ní odešel.

„Řekla jsem ti, že to je lepší tak, jak to je!“ šeptá, zatím co mě drží v náručí. „Ach, Doudy, ještě nějaký rok, a jistě bys nebyl mohl milovat své vdané dítě vroucněji než dnes; a ještě nějaký rok, a bylo by tě tak trápilo a přinášelo ti tolik zklamání, že bys je třebas nebyl mohl milovat ani z poloviny tolik! Vím, že jsem byla tuze mladá a pošetilá. Je to mnohem lepší tak, jak to je!“

Agnes je dole, když vcházím do obývacího pokoje, a já vyřizuji vzkaz. Odchází a nechává mě samotného s Cikem.

Jeho čínská boudička stojí u krbu; Cik leží v ní, na svém flanelovém polštářku, a omrzele se snaží spát. Jasný měsíc visí vysoko na obloze a naplno září. Zatím co vyhlížím ven do noci, řinou se mi z očí slzy a moje neukázněné srdce si odpykává těžký, přetěžký trest.

Sedám si ke krbu a s tajnou výčitkou přemýšlím o všech skrytých pocitech, jež jsem od svatby choval v nitru. Přemýšlím o každičké sebemenší maličkosti, která se týká mne a Dory, a uvědomuji si pravdu, že celý život se skládá právě z maličkostí. Z moře mých vzpomínek se neustále vynořuje obraz mého drahého dítěte, jak jsem ji spatřil poprvé, zkrášlený mladistvou láskou mou i její a obestřený každičkým kouzlem, na něž je taková láska bohatá. Bylo by doopravdy bývalo lépe, kdybychom se byli milovali jen chlapeckou a dívčí láskou a potom na to zapomněli? Neukázněné srdce, odpověz!

Ani si neuvědomuji, jak čas ubíhá, až mě starý kamarád mého vdaného dítěte vyburcuje. Neklidnější než předtím se škrábe z boudičky, podívá se na mne, dohrabe se ke dveřím a kňučí, abych ho pustil nahoru.

„Dnes ne, Ciku! Dnes ne!“

Hrozně pomalu se vrátí ke mně, líže mi ruku a zdvíhá ke mně kalné oči.

„Ach, Ciku! Možná, že to už nebude nikdy!“

Lehá si mi k nohám, natáhne se, jako by se připravoval k spánku, žalostně zakňučí – a je mrtev.

… Lehá si mi k nohám, natáhne se, jako by se připravoval k spánku …

„Ach, Agnes! Podívej se, podívej – tady –“

– Ta tvář, tak plná soucitu a smutku, ten příval slz, ta úpěnlivá němá prosba ke mně, ta vážná ruka, vztažená k nebi!

– „Agnes?“

Je po všem. Před očima se mi zatmívá a na nějaký čas mi všechno, všecičko mizí z paměti.

54. Páně Micawberovy transakce

Toto není čas vhodný k tomu, abych se pouštěl do rozebírání stavu své mysli, zkrušené tíhou zármutku. Došel jsem k závěru, že mezi mnou a budoucností vyvstala hradba, že jsem s životními a činorodými silami v koncích, že se mi nepodaří najít přístav klidu nikde jinde než v hrobě. Jak říkám, k takovému závěru jsem došel – nikoli však v první otřesné chvíli žalu. Uzrával ve mně pozvolna. Kdyby se události, o nichž budu nyní vyprávět, nebyly kolem mne tak shlukly, až můj žal z počátku mátly a nakonec jen ještě prohloubily, je možné (ačkoliv myslím nepravděpodobné), že bych třebas byl do tohoto myšlenkového rozpoložení upadl ihned. Takto však, dřív než jsem si své neštěstí plně uvědomil, uplynula jistá přestávka; přestávka, za níž jsem se dokonce domníval, že nejpalčivější bolest mám už za sebou, a kdy si moje mysl dovedla ulevovat prodléváním u všeho, co bylo v něžné historii, nyní již navždycky uzavřené, nejčistší a nejkrásnější.

Ani dnes ještě přesně nevím, kdy se poprvé vyskytl návrh, abych odjel do ciziny, nebo jak vlastně mezi námi došlo k dohodě, že znovunabytí duševního klidu mám hledat ve změně a cestování. Agnesin duch pronikal v té době smutku všechno naše myšlení, hovor i konání takovou měrou, že se doufám nemýlím, připisuji-li ten návrh vlivu jejímu. Ale její vliv byl tak nenápadný, že nic jistějšího o tom nevím.

A tu mě věru napadla myšlenka, že se mi v podobě dávné představy, v níž jsem si Agnes spojoval s barevným oknem v kostele, do mysli vloudila jakási prorocká předzvěst toho, čím pro mne Agnes bude v hrozném neštěstí, jež mě mělo postihnout, až se naplní čas. V celé té záplavě smutku, hned od onoho nadosmrti nezapomenutelného okamžiku, kdy přede mnou stanula s pozdviženou rukou, připadala mi v mém osiřelém domově jako posvátná bytost. Když na něj sestoupil anděl smrti, moje vdané dítě usnulo – jak mi řekli, když jsem to byl s to vyslechnout – s úsměvem na rtech v jejím náručí. Když jsem se probral z mdloby, tu první, co jsem vědomě vnímal, byly její soucitné slzy, její nadějná a pokojná slova, její něžná tvář, kterak se sklání nad mým neukázněným srdcem, jako by se snášela z čistších, nebi bližších končin, a mírní jeho bolest.

Než dovolte, abych pokračoval.

Měl jsem odjet do ciziny. To jsme si mezi sebou rozhodli zřejmě hned na začátku. Když nyní země kryla všechno, co z mé zesnulé ženy mohlo propadnout zániku, čekal jsem už jenom na to, čemu pan Micawber říkal „konečné rozdrcení Heepa na prach“, a na odjezd našich vystěhovalců.

Na žádost Traddlese, který se v mém soužení osvědčil jako přítel vskutku nejvýš oddaný a obětavý, jsme se vrátili do Canterbury – totiž teta, Agnes a já. Podle úmluvy jsme zamířili rovnou do domku pana Micawbera, kde můj přítel, stejně jako v domě pana Wickfielda, pilně pracoval celou tu dobu od naší bouřlivé schůzky. Když mě chuděra paní Micawberová spatřila vcházet v černých šatech, jevila hluboké dojetí. V srdci paní Micawberové bylo hodně dobrého, co z něho nevymýtila ani ta dlouhá řada trudných let.

„Tak tedy, pane a paní Micawberovi,“ byla první slova, jimiž je teta pozdravila, když jsme se usadili. „Uvažovali jste už, prosím, o tom mém návrhu na vystěhování?“

„Moje vzácná paní,“ odpověděl pan Micawber, „závěr, k němuž paní Micawberová, váš pokorný služebník, a mohu ještě dodat, i naše děti společně i jednotlivě došli, nelze snad vyjádřit lépe, než vypůjčím-li si slova proslulého básníka a odpovím, že náš člun čeká na břehu a naše loď na moři 224&.“

[&224 „náš člun čeká na břehu…“ – Verše z básně „Tomáši Moorovi“ velkého anglického romantika George Gordona Byrona (1788-1824).]

„To je dobře,“ řekla teta. „Předpovídám, že z vašeho rozumného rozhodnutí vzejde jenom všemožné dobro.“

„Madame, prokazujete nám velikou čest,“ odvětil. Potom nahlédl do listu poznámek. „Pokud se týče peněžní výpomoci, která nám má umožnit, abychom svou chatrnou kocábku spustili na moře odvážného podnikání, rozvážil jsem tuto důležitou obchodní otázku znovu a s vaším dovolením se osměluji nabídnout vlastní vydané směnky – vyhotovené, jak je zbytečno specifikovat, na formulářích s předtištěnými kolky v předepsané výši podle příslušných zákonných ustanovení, upravujících takovéto záruky – na osmnáct, čtyřiadvacet a třicet měsíců. Návrh, který jsem předložil původně, zněl na dvanáct, osmnáct a čtyřiadvacet měsíců; leč chovám obavu, že takovéto aranžmá by možná neposkytovalo dostatek času, než se potřebné množství – něčeho – přinatrefí. Mohlo by se třeba stát,“ pravil pan Micawber a rozhlédl se po místnosti, jako by představovala několik set jiter vzorně obdělané půdy, „že by první závazek dospěl k splatnosti a my měli zrovna úrodu špatnou nebo ji neměli ještě sklizenou. Pokud vím, v té části našich koloniálních držav, kde bude naším údělem zápolit s žírnou prstí, lze někdy pouze stěží získat potřebné pracovní síly.“

„Zařiďte si to, pane, jak vám to nejlépe vyhovuje,“ řekla teta.

„Madame,“ odpověděl, „paní Micawberová i já si hluboce uvědomujeme velice uznalou laskavost našich přátel a příznivců. Ale přeji si, aby se jednání bralo po koleji naprosto obchodnické a naprosto přesné. Když nyní obracíme, jak se k tomu právě chystáme, zcela nový list a když nyní couváme, jakože právě couváme, abychom se rozběhli ke skoku dimensí nikoliv všedních, je pro mé osobní povědomí sebeúcty i jako příklad pro mého syna důležité, aby se toto aranžmá projednalo jako mezi muži.“

Nevím, že by pan Micawber byl této poslední floskuli 225& přičítal nějaký význam; nevím, že by jí nějaký význam přičítal vůbec kdo, ať nyní nebo kdy dřív; ale zřejmě si na ní neobyčejně pochutnával, neboť s výmluvným zakašláním opakoval „jako mezi muži“.

[&225 floskule – (z lat.) květnaté, ozdobné, prázdné rčení.]

„Navrhuji,“ pravil pan Micawber, „směnky – tu příležitou vymoženost obchodního světa, za jejíž původ, pokud vím, vděčíme židům, kteří se s nimi podle mého mínění od té doby už něco naoháněli – poněvadž jsou převoditelné. Kdyby však bylo libo raději dlužní úpis nebo jakýkoli jiný záruční dokument, bude mi potěšením jakoukoli takovou písemnost vyhotovit. Jako mezi muži!“

Teta poznamenala, že v případě, kdy obě strany jeví ochotu na všem se dohodnout, považuje za samozřejmé, že vyřízení této otázky nebude skýtat nejmenší potíže. Pan Micawber byl téhož názoru.

„Pokud se týče příprav naší rodiny, madame,“ pravil pan Micawber s jistou dávkou pýchy, „na utkání s osudem, kterému jsme se podle všeobecného dorozumění z vlastní vůle nově zasvětili, dovolím si o nich podat zprávu. Má nejstarší dcera dochází den co den o páté ráno do nedalekého hospodářství, aby si osvojila methodu – lze-li to methodou nazvat – dojení krav. Mladší děti mají příkaz vypozorovat tak podrobně, jak jim to okolnosti dovolí, životní zvyklosti vepřového bravu a pernatého zvířectva, chovaného v chudších částech zdejšího města – úkol to, od jehož plnění mi je lidé po dvakrát přivedli domů, když jen o vlásek unikly přejetí. Já sám jsem v posledním týdnu věnoval trochu pozornosti umění pekařskému, kdežto syn Wilkins vycházel ven s holí a honil dobytek, pokud mu otrlí námezdní slouhové, kteří měli zvířata na starosti, dovolili prokázat v tom směru jakoukoli dobrovolnou službu – což se, jak musím k hanbě naší lidské přirozenosti s politováním konstatovat, nestávalo tuze často, neboť mu povětšině s nadávkami vyhrožovali, aby toho nechal.“

„To všechno je vskutku velmi správné,“ řekla teta povzbudivě. „A nepochybuji, že taky paní Micawberová se činila.“

„Má vzácná paní,“ odpověděla paní Micawberová se svým střízlivě praktickým výrazem, „neváhám přiznat, že jsem se nezabývala činně pracemi přímo spojenými s obděláváním půdy nebo chovem dobytka, ačkoliv si jsem dobře vědoma, že na cizích březích bude mou pozornost vyžadovat to i to. Tu trochu chvilek, které se mi podařilo hospodyňským povinnostem uzmout, jsem věnovala dosti obšírnému korespondování se svou rodinou. Neboť přiznávám, že se mi zdá, můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, která se nakonec po každé uchylovala ke mně (patrně ze starého zvyku), ať se už na počátku hovoru obrátila na kohokoli jiného, „že nadešel čas, kdy by minulost měla upadnout v hrob zapomnění, kdy by moje rodina měla podat ruku panu Micawberovi a kdy by pan Micawber měl podat ruku mé rodině kdy by lev měl ulehnout vedle beránka 226& a kdy by moje rodina měla vejít v přátelský styk s panem Micawberem.“

[&226 kdyby lev měl ulehnout vedle beránka – obraz vzatý z bible. (Proroctví Izaiáše proroka, 11, 6.).]

Řekl jsem, že to si myslím také.

„V takovém světle, můj drahý pane Copperfielde,“ pokračovala paní Micawberová, „alespoň vidím tu věc já. Dokud jsem ještě žila doma u tatíčka a u matinky, ptával se vždycky tatíček, když se v našem úzkém kroužku o nějaké otázce diskutovalo: »V jakémpak světle vidí tu věc naše Emička?« Vím sice, že mě tatíček trochu přeceňoval, ale přesto jsem si v takové věci, jako je mrazivý chlad, který odjakživa existoval mezi panem Micawberem a mou rodinou, nezbytně musela utvořit úsudek vlastní, i kdyby měl být třebas klamný.“

„Samozřejmě, madame. To se rozumí, že ano,“ řekla teta.

„Zcela správně,“ přisvědčila paní Micawberová. „Nu, snad jsou mé závěry chybné; ba, je velice pravděpodobné, že jsou – ale můj osobní dojem je ten, že propast mezi mou rodinou a panem Micawberem lze odvodit od obavy se strany mé rodiny, že pan Micawber bude potřebovat peněžní výpomoc. Nemohu se ubránit myšlence,“ řekla paní Micawberová s výrazem hluboce mudrckým, „že někteří členové mé rodiny se obávali a obávají, aby se pan Micawber neucházel o jejich jméno. – Nemám tím na mysli jméno udělené našim dětem při křtu, nýbrž jméno připsané na směnku a převedené na peněžní trh.“

Pronikavě bystrozraký pohled, s nímž paní Micawberová tento objev ohlásila, jako by to nikoho jiného na světě nebylo ještě nikdy napadlo, zřejmě značně překvapil mou tetu, která v odpověď na to vyhrkla: „Nu, madame, celkem vzato bych se ani nedivila, kdybyste měla pravdu!“

„Protože pan Micawber stojí na prahu dne, kdy setřese peněžní okovy, které ho tak dlouho ujařmovaly,“ řekla paní Micawberová, „a kdy nastoupí novou životní dráhu v zemi, která skýtá jeho schopnostem dostatečně široké pole – což je podle mého mínění svrchovaně důležité, neboť schopnosti pana Micawbera si velký prostor výslovně vyžadují – zdá se mi, že by moje rodina měla tuto událost vyzdvihnout tím, že podá ruku první. Co bych si přála vidět, to by bylo setkání pana Micawbera s mou rodinou při slavnostním pohoštění, uspořádaném mou rodinou na její vlastní útraty, při němž by některý přední člen mé rodiny pronesl přípitek na zdraví a životní úspěch pana Micawbera a poskytl tak panu Micawberovi příležitost, aby mohl rozvinout své názory.“

„Má nejmilejší,“ pravil pan Micawber poněkud podrážděně, „účiním patrně lépe, když ihned zde na místě jasně prohlásím, že by se mé názory, kdybych je před onou shromážděnou společností rozvinul, pravděpodobně ukázaly značně urážlivé, poněvadž můj dojem je, že členové tvé rodiny jsou ve svém celku nestydatí snobové, kdežto jednotlivě vyložení lotři.“

„Micawbere,“ řekla paní Micawberová a zavrtěla hlavou, „to ne! Ty jsi nikdy nerozuměl jim a oni nikdy nerozuměli tobě.“

Pan Micawber si odkašlal.

„Nikdy ti nerozuměli, Micawbere,“ řekla jeho choť. „Možná, že to prostě nedovedou. Je-li tomu tak, je to jejich neštěstí. Já je mohu v tom neštěstí jen politovat.“

„Má drahá Emmo, je mi nesmírně líto,“ pravil pan Micawber již smířlivěji, „že jsem se nechal strhnout k výrazům, které mohou, třebas i jen zdaleka, budit zdání výrazů silných. Řekl bych rád pouze tolik, že mohu odjet do ciziny, aniž mě tvoje rodina oblaží svou přítomností – prostě, aniž mě na rozloučenou postrčí svými chladnými otočenými zády, a že bych celkem vzato raději opustil Anglii tempem, které mi umožňují síly vlastní, než se dal popohnat popudem se strany jejich. Zároveň však, má nejmilejší, kdyby se uráčili na tvá písemná sdělení odpovědět – což je podle našich obapolných zkušeností nejvýš nepravděpodobné – jsem dalek toho, abych snad byl tvému přání na překážku.“

Otázka se tedy takto smírně vyřešila a pan Micawber podal paní Micawberové rámě, pohlédl na hromadu knih a písemností, která ležela před Traddlesem na stole, a prohlásil, že nás nechají o samotě; a to manželé Micawberovi také obřadně učinili.

„Můj drahý Copperfielde,“ řekl Traddles, když se po jejich odchodu opřel zády o lenoch židle a zadíval se na mne s takovým pohnutím, že mu od něho až zrudly oči a vlasy se rozježily na všechny strany, „vůbec se ti neomlouvám, že tě s touhle právničinou obtěžuji, protože vím, že máš na celé věci hluboký zájem a že ti to třebas pomůže rozptýlit myšlenky. Doufám, chlapče milý, že nejsi se silami v koncích?“

„Jsem docela při síle,“ řekl jsem po chvilce. „Ale především musíme myslet spíš na tetu než na koho jiného. Víš přece, co všechno udělala.“

„Ovšem, ovšem,“ odpověděl Traddles. „Kdo by na to mohl zapomenout!“

„Ale ani to není ještě všechno,“ řekl jsem. „Posledních čtrnáct dní ji trápila nějaká nová starost a den co den jezdila do města. Několikrát odešla z domu časně ráno a nevrátila se až za tmy. Včera večer, Traddlesi, ačkoliv měla tuhle cestu před sebou, přišla domů skorem až o půlnoci. Víš, jak je k ostatním lidem ohleduplná. Nechce mi prozradit, co se stalo, že ji to tak rmoutí.“

Teta, velice bledá a s hlubokými vráskami v obličeji, seděla bez hnutí, dokud jsem nedomluvil; když jí pak na tvář skanulo několik bludných slz, položila svou ruku na mou.

„Nic to není, Trote, nic to není. Už s tím bude konec. Časem se to dovíš. Nu, Agnes, pustíme se tedy do toho, má drahá, ano?“

„Abych byl k panu Micawberovi spravedlivý, musím říci,“ začal Traddles, „že ačkoliv jeho práce pro vlastní prospěch nestála nikdy zjevně za mnoho, v práci pro jiné je hotový nezmar. Takového člověka jsem v životě ještě neviděl. Jestli si počíná vždycky takhle, musí být touhle dobou prakticky aspoň dvě stě let starý. Horlivost a náruživost, kterou se ustavičně vzněcoval, i splašenost a překotnost, s kterou ve dne v noci slídil v knihách a papírech, a to ani nemluvím o nesčíslném množství dopisů, co mi posílal mezi tímhle domem a domem pana Wickfielda, ba často i přes stůl, když seděl proti mně a mnohem pohodlněji mi to mohl říci přímo, je skutečně něco mimořádného.“

„Dopisů!“ zvolala teta. „Myslím, že ten píše dopisy i ve snu!“

„A potom je tady pan Dick,“ řekl Traddles. „Ten taky dělal hotové divy! Sotva se uvolnil, že nemusel hlídat Uriáše Heepa, kterého střežil tak bedlivě, že jsem pečlivějšího strážce v životě ještě neviděl, už se věnoval panu Wickfieldovi. A skutečně jeho úzkostlivá touha být nám v pátrání, které jsme vedli, co nejvíc platný, i jeho skutečně platné služby, které nám vypisováním a opisováním i přinášením a odnášením písemností prokázal, nám byly silnou vzpruhou.“

„Dick je velice pozoruhodný člověk,“ zvolala teta, „to říkám odjakživa. Ty to víš, Trote.“

„Mohu vám s potěšením oznámit, slečno Wickfieldová,“ pokračoval Traddles velmi šetrně a zároveň velmi vážně, „že pan Wickfield se za vaší nepřítomnosti znatelně zotavil. Když ho nyní už nesužuje upír, který mu tak dlouhou dobu ssál krev, ani strašlivé obavy, které ho tížily, je to skorem docela jiný člověk. Občas se dokonce zotavila i jeho ochablá schopnost soustředit paměť i pozornost na některou určitou firemní záležitost, a tu nám byl s to pomoci s ujasněním leckteré věci, kterou bychom bez něho byli luštili s velkými, ne-li přímo nepřekonatelnými potížemi. Mým úkolem je však přednést závěry, které jsou ostatně celkem stručné, a nikoliv klábosit o všech nadějných okolnostech, kterých jsem si všiml, nebo jinak nebudu do smrti hotov.“

Jeho nenucené chování a příjemná prostota svědčily průhledně o tom, že tak mluví jen proto, aby nám dodal odvahy a umožnil Agnes vyslechnout zprávy o otci s větší důvěrou v budoucnost; přesto však to nebylo o nic méně milé.

„Tak se na to tedy podíváme,“ řekl Traddles, zatím co hledal mezi papíry na stole. „Když jsme si udělali bilanci a uvedli do pořádku obrovskou spoustu za prvé zmatku neúmyslného a za druhé zmatku záměrného a falsifikací, pokládáme za jasné, že pan Wickfield může nyní svou práci i svěřenskou majetkovou správu zlikvidovat, aniž vykáže jakýkoli schodek či zpronevěru.“

„Ach, chvála Bohu!“ zvolala Agnes vroucně.

„Ale,“ pokračoval Traddles, „zůstatek, který by mu zbyl jako prostředek obživy – a když to říkám, mám na mysli i prodej tohoto domu – by byl tak malý, se vší pravděpodobností nikoli větší než několik set liber, že by snad bylo nejlépe uvážit, slečno Wickfieldová, zda by si nemohl ponechat svěřenskou správu majetku, kterou tak dlouho vedl. Jeho přátelé mu mohou přece poradit, je nyní volný. Snad vy sama, slečno Wickfieldová – Copperfield – já –“

„Už jsem o tom uvažovala, Trotwoode,“ řekla Agnes a podívala se na mne, „a cítím, že by to neměl přijmout a že to nesmí přijmout – ani na doporučení přítele, kterému jsem tolik vděčná a kterému tolik dlužím.“

„Nechci říkat, že to doporučuji,“ poznamenal Traddles. „Pokládám pouze za správné to navrhnout, nic víc.“

„Ráda slyším, co říkáte,“ odpověděla Agnes pevně, „protože mi to dává naději, ba skorem jistotu, že smýšlíme stejně. Když je tatínek se ctí zase volný, drahý pane Traddlesi a drahý Trotwoode, co víc bych si mohla přát? Odjakživa jsem tolik toužila, kdyby se mi ho podařilo vyprostit z pasti, která ho svírá, odvděčit se mu aspoň maličkým dílem lásky a péče, kterou mu dlužím, a zasvětit mu svůj život. To pro mne bylo dlouhá léta nejvyšší metou všech nadějí. Největším štěstím, jaké si dovedu představit – největším hned po radosti, že se tatínek zbavil vší odpovědnosti a starostí, pro mne bude vzít péči o naši budoucnost na sebe.“

„Přemýšlela jsi už o tom jak, Agnes?“

„Často! Já se toho nebojím, drahý Trotwoode! Určitě vím, že to dokážu. Zná mě tady tolik lidí a smýšlejí o mně tak hezky, že to vím určitě. Nepodceňuj mě. Nepotřebujeme k živobytí mnoho. Když náš milý starý dům pronajmu a zřídím si školu, budu užitečná i šťastná.“

Poklidná vroucnost jejího přívětivého hlasu mi připomněla napřed ten milý starý dům a potom můj vlastní osiřelý domov tak živě, že mi srdce až vázlo v hrdle a já nemohl vůbec promluvit. Traddles se chvíli stavěl, jako by pilně hledal v papírech na stole.

„A teď, slečno Trotwoodová,“ řekl Traddles, „k tomu vašemu majetku.“

„Nu, pane,“ povzdychla si teta. „K tomu bych snad měla na srdci jenom tolik, že jestli je pryč, dovedu to snést, a jestli není pryč, že budu docela ráda, když ho dostanu zpátky.“

„Původně to myslím bylo osm tisíc liber – v státních obligacích, že?“ řekl Traddles.

„Správně!“ potvrdila teta.

„Nemohu se dopátrat víc než pěti,“ řekl Traddles s výrazem rozpačité nerozhodnosti.

„– myslíte tisíc,“ zeptala se teta s neobyčejným klidem, „nebo liber?“

„Pěti tisíc liber,“ řekl Traddles.

„Víc tady toho taky nebylo,“ odpověděla teta. „Tři jsem prodala sama. Jeden jsem zaplatila za tvoje praktikum, Trote, chlapče milý, druhé dva mám schované. Když jsem o to ostatní přišla, myslela jsem si, že bude moudré o těch penězích raději nemluvit, ale nechat si je potají v záloze pro strýčka Příhodu. Chtěla jsem vědět, jak při té zkoušce obstojíš, Trote, a obstál jsi slavně – projevil jsi samostatnost, houževnatost, sebezapření! A Dick taky! Nemluvte na mne, protože cítím, že mám nervy nějak pocuchané!“

To by do ní nebyl nikdo řekl, když ji viděl sedět tak zpříma s rukama založenýma; ale teta se dovedla podivuhodně ovládat.

„Pak vám tedy musím s potěšením oznámit,“ vykřikl Traddles, radostí celý rozzářený, „že jsme všechny vaše peníze zachránili!“

„Nikdo ať mi negratuluje!“ zvolala teta. „Jak to přijde, pane?“

„Domnívala jste se, že je pan Wickfield neoprávněně zcizil, že?“ řekl Traddles.

„To se rozumí, to jsem myslela,“ odpověděla teta, „a proto jsem se taky dala snadno umlčet. Agnes, ani slovo!“

„A opravdu,“ pokračoval Traddles, „na základě plné moci, kterou jste mu vystavila, k prodeji těch papírů taky došlo – ale nemusím snad říkat, kdo je prodal nebo kdo skutečně prodej podepsal. Ten ničema potom panu Wickfieldovi namluvil – a taky mu to účetně prokázal – že si ty peníze přivlastnil (na základě plného zmocnění, říkal on), aby zamaskoval jiné schodky a ztráty. Pan Wickfield byl takový slaboch a v jeho rukou tak bezmocný, že vám později ještě několikrát vyplatil patřičné úroky z údajné jistiny, o které věděl, že neexistuje, a tím se bohužel stal spoluvinníkem toho podvodu.“

„A nakonec vzal vinu docela na sebe,“ dodala teta, „a napsal mi divoký dopis, v kterém se obviňoval z krádeže a neslýchaných špatností. Po tom dopise jsem mu jednou časně ráno vykonala návštěvu, dala jsem si přinést svíčku, dopis jsem spálila a řekla jsem mu, kdyby mohl jednou zjednat právo mně i sobě, aby to udělal, a kdyby nemohl, aby o tom kvůli své dceři byl zticha. – Jestli na mne někdo promluví, tak se seberu a odejdu!“

Všichni jsme zachovali mlčení; Agnes si zakryla rukama obličej.

„Nu, můj milý příteli,“ řekla teta po chvíli, „vy jste tedy ty peníze opravdu z něho vypáčil?“

„Vlastně pravda je,“ odpověděl Traddles, „že ho pan Micawber přitiskl tak pevně ke zdi a měl proti němu ustavičně po ruce tolik nových škraloupů, když některý dřívější selhal, že nám Heep prostě nemohl uklouznout. Nejvýš pozoruhodná okolnost je ale moje pevné přesvědčení, že se této částky zmocnil ani ne tak proto, aby ukojil svou hrabivost, která byla nezřízená, jako spíš z nenávisti, kterou cítil ke Copperfieldovi. To mi taky bez okolků řekl. Řekl, že by byl tolik peněz klidně i obětoval, jen aby Copperfieldovi zhatil plány nebo mu uškodil.“

„Hleďme!“ řekla teta, přemítavě svraštila obočí a podívala se na Agnes. „A co dělá teď?“

„Nevím,“ odpověděl Traddles. „Odešel odsud i s matkou, která tady celý ten čas bědovala, úpěnlivě žebronila a vybreptávala tajnosti. Odjeli jedním večerním londýnským dostavníkem a víc o něm už nevím nic, leda to, že mě při rozchodu zahrnoval nehoráznou zlobou. Zřejmě si myslel, že mně dluží sotva za méně než panu Micawberovi, což považuji (jak jsem mu řekl) za náramnou poklonu.“

„Myslíš, že má nějaké peníze, Traddlesi?“ zeptal jsem se.

„Bodejť by ne, to bych myslel,“ odpověděl Traddles a potřásl vážně hlavou. „Řekl bych, že si tak nebo onak nachramoustil až dost. Ale kdybys měl možnost sledovat jeho další život, Copperfielde, poznal bys, myslím, že toho člověka peníze od zla neodvrátí nikdy. Je to takový vtělený arcipokrytec, že ať usiluje o co chce, vždycky za tím musí jít křivou cestou. To je jeho jediné odškodnění za zevní zdrželivost, kterou si ukládá. Protože se za každým maličkým cílem, ať už takovým nebo onakým, ustavičně plazí při zemi, vidí všechny věci, které mu stojí v cestě, vždycky větší, než opravdu jsou, a následkem toho zarytě nenávidí a podezírá každého, kdo se třebas i sebenevinněji nachomýtne mezi něho a ten cíl. A tak se jeho křivé cesty každičkým okamžikem ze sebemenší příčiny, nebo i docela bezdůvodně, křiví ještě víc. Stačí, když si člověk jenom probere jeho historii tady,“ dodal Traddles, „aby si to uvědomil.“

„Je to zosobněný duch podlosti!“ řekla teta.

„Abych řekl pravdu, ani nevím,“ poznamenal Traddles zamyšleně. „Mnozí lidé dokážou být notně podlí, když se tomu záměrně věnují.“

„A teď abychom se snad vrátili k panu Micawberovi,“ nadhodila teta.

„Nu, na mou věru,“ řekl Traddles zvesela, „ještě jednou musím panu Micawberovi vzdát nejvyšší chválu. Nebýt toho, že tak dlouhou dobu byl tak trpělivý a houževnatý, nikdy bychom nebyli mohli doufat, že dokážeme něco, aby to stálo za řec. A měli bychom myslím ocenit, že pan Micawber jednal spravedlivě čistě pro spravedlnost samu, když uvážíme, co všechno mohl za svoje mlčení z Uriáše Heepa dostat.“

„To si myslím taky,“ řekl jsem.

„Co byste mu tedy dal?“ zeptala se teta.

„Chm, než přistoupíme k tomuhle,“ řekl Traddles poněkud rozpačitě, „musím bohužel přiznat, že jsem při sjednávání tohoto nezákonného narovnání – je přece zcela nezákonné od začátku až do konce – pokládal za moudré opominout (protože jsem nebyl s to vyřídit zdárně všechno) dva body této svízelné záležitosti. Ty směnky a tak dále, co pan Micawber dal za zálohy, které od něho přijal…“

„Hm! Ty se musejí zaplatit,“ řekla teta.

„Ano, jenže nevím, kdy se kdo může domáhat jejich proplacení, ani kde jsou,“ odpověděl Traddles a vypoulil oči, „a očekávám, že panu Micawberovi od nynějška až do jeho odjezdu hrozí ustavičné uvězňování nebo uvalování exekucí.“

„Potom ho tedy musíme ustavičně z vězení vysvobozovat nebo z exekucí vyplácet,“ řekla teta. „Kolik ta částka celkem dělá?“

„Nu, pan Micawber si vedl o těchto transakcích – říká tomu transakce – náramně přesné záznamy,“ odpověděl Traddles s úsměvem, „a podle něho celková suma činí sto tři libry pět šilinků.“

„Co mu tedy dáme, dohromady i s touhle sumou?“ zeptala se teta. „Agnes, moje milá, o tom, jak se o to rozdělíme, si spolu můžeme promluvit později. Kolik mu tedy dáme? Pět set liber?“

Tu jsme se do věci okamžitě vložili Traddles i já zároveň. Oba jsme doporučovali dát mu menší částku v hotovosti a zaplatit, aniž se panu Micawberovi přesně zavážeme, všechny Uriášovy pohledávky, jakmile je někdo uplatní. Radili jsme zaplatit celé rodině cestu i potřebnou výbavu a k tomu přidat ještě sto liber, jakož i brát zcela vážně páně Micawberovy záruky za splacení půjčky, poněvadž mu bude možná jenom svědčit, bude-li se domnívat, že na něm tyto závazky spočívají. K tomu jsem ještě připojil vlastní návrh, že bych snad měl o jeho povaze i životní historii podat jisté vysvětlení panu Peggottymu, kterého znám jako člověka, na něhož je spolehnutí, a že bychom pana Peggottyho měli tajně pověřit, aby jim podle svého uvážení později vyplatil dalších sto liber. Dále jsem se také nabídl vzbudit u pana Micawbera zájem o pana Peggottyho tím, že mu z životní historie pana Peggottyho svěřím tolik, kolik zrovna uznám za přípustné nebo kolik budu považovat za účelné, a pokusit se svést ty dva dohromady, aby si k obapolnému prospěchu byli navzájem oporou. Všichni jsme se v těchto názorech vřele shodovali a mohu také ihned prozradit, že se v nich krátce nato s největší ochotou a svorností shodly i obě hlavní osoby.

Protože jsem viděl, že se Traddles znovu bázlivě podíval po tetě, připomněl jsem mu druhý a poslední bod, na který předtím v řeči poukázal.

„Ty i tvá teta, Copperfielde, mi jistě prominete, když se dotknu bolestného námětu, jak se velice obávám, že učiním,“ řekl Traddles váhavě, „ale pokládám za nutné vám to připomenout. Toho dne, kdy pan Micawber pronesl ono pamětihodné odhalení, padla z úst Uriáše Heepa výhružná narážka na manžela – tvé tety.“

Teta si zachovala ztrnulý postoj a zjevný klid i dál a pouze přikývnutím přisvědčila.

„Možná,“ pravil Traddles, „že to byla jenom taková jalová nestoudnost.“

„Nebyla,“ odpověděla teta.

„Promiňte – ale žil opravdu někdy takový člověk a byl vůbec v jeho drápech?“ nadhodil Traddles.

„Ano, můj dobrý příteli,“ řekla teta.

Traddles, jemuž se znatelně protáhl obličej, nám vyložil, že nebyl s to tuto záležitost řešit a že ji stihl týž osud jako závazky pana Micawbera, neboť nebyla zahrnuta do podmínek, které sjednal; že už nad Uriášem Heepem nemáme žádnou zákonnou moc, a bude-li mít možnost nám nebo někomu z nás způsobit nějakou škodu nebo nepříjemnost, určitě že to udělá.

Teta zůstala tiše, až jí opět několik zbloudilých slz skanulo na tváře.

„Máte úplně pravdu,“ řekla. „Je to od vás velká pozornost, že se o tom zmiňujete.“

„Mohl bych v tom já – nebo Copperfield – něco dělat?“ zeptal se Traddles šetrně.

„Nic,“ řekla teta. „Děkuju vám mnohokrát. Trote, chlapče milý, je to planá hrozba! Zavolejme si zase manžele Micawberovy. A nikdo z vás ať na mne nemluví!“ S těmi slovy si přihladila šaty a prkenně vzpřímená v zádech seděla a dívala se na dveře.

„Nuže, pane a paní Micawberovi!“ řekla teta, když vstoupili do pokoje. „Radili jsme se o tom vašem vystěhování a mnohokrát se vám omlouváme, že jsme vás tak dlouho nechali venku. Povím vám, jak navrhujeme, aby se to zařídilo.“

A k bezmezné radosti celé rodiny – tentokrát totiž přišly v plném počtu i děti – jim všechno vyložila a probudila v panu Micawberovi přesnost, jíž se v počáteční fázi všech směnečných transakcí obvykle vyznačoval, měrou tak živou, že si nedal rozmluvit, aby se v nejbujařejším rozmaru nerozběhl ven koupit kolkované blankety na svoje směnky. Ale jeho radost utrpěla nenadálý otřes, neboť za pět minut byl v doprovodu šerifova 227& vykonavatele zpátky a v záplavě slz nám oznámil, že všechno je ztraceno.

[&227 šerif – nejvyšší policejní úředník hrabství.]

Protože jsme byli na tuto událost, která byla samozřejmě dílem Uriáše Heepa, zcela připraveni, ihned jsme potřebnou částku zaplatili; a za dalších pět minut seděl pan Micawber už za stolem a vyplňoval směnečné blankety s výrazem vrcholného blaha, jejž mohlo na jeho rozzářené tváři ve vší plnosti vyloudit jedině toto sympatické zaměstnání nebo vaření punče. Stálo vskutku za podívanou ho vidět, jak s požitkem umělce vpisuje do kolkovaných blanketů text, jak je přiopravuje jako malíř obrázky, okukuje je se všech stran, jak si důležitě poznamenává data i částky do zápisníku a jak si nakonec hotové směnky s nevšedním vědomím jejich drahocennosti prohlíží.

„To nejlepší, co teď můžete udělat, pane, jestli mi dovolíte, abych vám poradila,“ prohodila teta, když ho chvíli mlčky pozorovala, „je zapřísáhnout se, že tohoto zaměstnání nadosmrti zanecháte.“

„Madame,“ odpověděl pan Micawber, „je mým úmyslem vepsat právě tento slib na panensky neposkvrněnou stránku své budoucnosti. Paní Micawberová jej stvrdí jakožto svědek. Pevně doufám,“ pravil pan Micawber slavnostně, „že můj syn Wilkins provždy podrží v paměti, že je nekonečně lépe vložit ruku do ohně než jí použít k tomu, aby zacházela s jedovatými plazy, kteří otrávili životní mízu jeho nešťastného rodiče!“ Pan Micawber, hluboce dojatý a v mžiku změněný v pravý obraz zoufalství, patřil na jedovaté plazy s výrazem štítivosti (v níž se jeho nedávný obdiv k nim ještě docela nerozplynul), složil je a zastrčil do kapsy.

Tím jednací pořad toho večera skončil. Smutek a únava nás skličovaly a teta a já jsme se měli druhý den vrátit do Londýna. Ujednali jsme, že Micawberovi přijedou za námi, jakmile uskuteční prodej svršků vetešníkovi; že se záležitosti pana Wickfielda mají pod Traddlesovým vedením se vším možným urychlením urovnat, a než se všechno spořádá, že se do Londýna má odebrat i Agnes. Noc jsme strávili ve starém domě, který nám, nyní osvobozený od přítomnosti Heepových, připadal jako očištěný od moru, a já spal ve svém starém pokoji jako zbloudilý trosečník, jenž se vrátil domů.

Druhý den jsme se vrátili do tetina domku – ne ke mně domů – a když jsme pak večer před spaním seděli spolu o samotě jako za stara, řekla mi:

„Trote, opravdu bys rád věděl, co mi v poslední době dělalo těžkou hlavu?“

„Ano, teto, opravdu. Jestli někdy byla chvíle, kdy jsem viděl nerad, abyste měla nějaký zármutek nebo starost, o které se s vámi nemohu dělit, tak je to teď.“

„Měl jsi už až dost svého zármutku, dítě,“ řekla teta láskyplně, „abych ti ještě přitěžovala drobnými trampotami svými. Jinou pohnutku jsem nikdy neměla, Trote, když jsem před tebou něco tajila.“

„To dobře vím,“ řekl jsem. „Ale teď mi to povězte.“

„Vyjel by sis zítra ráno se mnou kousek vozem?“ zeptala se teta.

„Ovšemže.“

„V devět,“ řekla. „A pak ti to povím, můj milý.“

V devět ráno jsme tedy vyjeli v kočárku a zamířili do města. Dlouho jsme projížděli různými ulicemi, až jsme zastavili před jednou velkou nemocnicí. Přímo před budovou stál prostý pohřební vůz. Kočí mou tetu poznal, a když mu z okna kočárku pokynula rukou, zvolna se rozjel a my za ním.

„Teď už jistě rozumíš, Trote,“ řekla teta. „Umřel.“

„To umřel tady v nemocnici?“

„Ano.“

Seděla vedle mne bez hnutí, ale opět jsem na jejích lících spatřil ty ojedinělé slzy.

„Byl tam už jednou předtím,“ řekla po chvilce teta. „Postonával už dlouho – byl to už bůhvíkolik let člověk zlomený, zdeptaný. Když teď k posledku už věděl, jak to s jeho nemocí vypadá, požádal je, aby pro mne poslali. To už všeho litoval. Velice litoval.“

„A vy jste k němu šla, teto, viďte.“

„Ano, šla. A potom jsem k němu chodila často.“

„Umřel ten večer, než jsme dojeli do Canterbury, že?“ zeptal jsem se.

Teta přikývla. „Teď mu už nikdo nemůže ublížit,“ řekla. „Byla to planá hrozba.“

Jeli jsme dál ven z města, na hřbitov v Hornsey 228&.

[&228 Hornsey – okrsek v severní části Londýna.]

„Líp tady než v ulicích,“ řekla teta. „Tady se narodil.“

Vystoupili jsme, šli za prostou rakví přes hřbitov do kouta, který si dodnes dobře pamatuji, a tam vykonal kněz obřad, jímž ji svěřil hlíně.

„Dnes před šestatřiceti lety, přesně na den, můj milý,“ řekla teta, když jsme se vraceli ke kočárku, „jsem se vdávala. Kéž nám Bůh všem odpustí!“

Zaujali jsme místa mlčky, a tak seděla teta dlouhou chvíli vedle mne a držela mě za ruku. Konečně znenadání propukla v pláč a řekla:

„Když jsem si ho brala, Trote, byl to krásný člověk – a tak strašlivě se změnil!“

Netrvalo to dlouho. Když si slzami ulevila, brzy se zase uklidnila, ba dokonce rozveselila. Má prý trochu pocuchané nervy, řekla, jinak by se tomu nebyla tak poddala. Kéž nám Bůh všem odpustí!

Jeli jsme tedy zase zpátky do jejího domku v Highgatu a tam jsme našli následující krátký dopis od pana Micawbera, který přišel ranní poštou:

„Canterbury, v pátek.

Vysoce vážená paní, drahý Copperfielde!

Luzná zaslíbená země, rýsující se ještě nedávno na obzoru, se opět zahalila v neproniknutelné mlhy a navždy zmizela s očí ztroskotalému nešťastníkovi, jehož Osud je zpečetěn!

Byl vydán další zatykač (nejvyšším soudem Jeho Veličenstva krále pro věci civilní ve Westminsteru) v další věci Heep contra Micawber a obžalovaný v této věci je kořistí šerifa, pověřeného v tomto soudním okrsku zákonnou pravomocí.

{Teď svitl den, teď svitla hodina –

hle, čelo bitvy klesat počíná,

hle, pyšný Edward nám jde mocí svou

porobu vnutit bezmeznou. 229&}

[&229 Teď svitl den, teď svitla hodina… – verše z básně Roberta Burnse „Výzva k vlasti“.]

Tomu jsa vydán, neujdu rychlému konci (jelikož duševní trýzeň je snesitelná pouze po jistou mez a já cítím, že jsem této meze dosáhl) – mé dny jsou sečteny. Bůh vám žehnej, Bůh vám žehnej! Některý pocestný, jenž z pohnutek zvídavosti nikoliv nesmíšené, doufejmež, s lidským soucitem, jednou v daleké budoucnosti navštíví místo uvěznění, vyhrazené dlužníkům tohoto města, se možná, a věřím, že určitě, hluboce zamyslí, až na jeho zdi postřehne slabou stopu rezavým hřebem vyrytých, sotva znatelných iniciál

W. M.

P. S. Lámu pečeť tohoto dopisu, abych dodatečně připsal, že náš společný přítel, pan Tomáš Traddles (jenž nás dosud neopustil a vypadá nadobyčej dobře), dlužný peníz i s výlohami ušlechtilým jménem slečny Trotwoodové zaplatil a že jak já, tak i naše celá rodina jsme na vrcholu pozemského blaha.“

55. Bouře

Nyní přicházím ve svém životě k události tak nevyhladitelné, tak strašlivé a se vším, co ji na těchto stránkách předcházelo, nekonečnou spletí svazků tak spjaté, že jsem ji hned od začátku svého vyprávění viděl jako nějakou velikou věž na širé pláni, která se s každým krokem vpřed stále tyčí výš a výš a svým dopředu vrženým stínem kalí i příhody z mých dětských dob.

Celá léta po tom, kdy se udála, se mi o ní často ve snu zdávalo. Probouzíval jsem se prudce a s dojmy tak živými, že mi připadalo, jako by její hrůzy v mém klidném pokoji za ticha noci dosud řádily. Zdává se mi o ní občas dodnes, ačkoliv už jen v delších a nepravidelných přestávkách. Vybavuje se mi v mysli při bouřlivém větru i při sebenepatrnější zmínce o mořském břehu a tato spojitost představ je stejně živá jako všechny ostatní, které si v mysli uvědomuji. Pokusím se ji vypsat tak jasně, jak v duchu zřím, co se dálo. Nevzpomínám na to, nýbrž vidím, jak se to děje, neboť se mi to znovu odehrává před očima.

Protože se čas, kdy měla loď našich vystěhovalců vyplout, kvapem blížil, přijela moje hodná stará chůva (kvůli mně málem zdrcená, když jsme se zase poprvé setkali) do Londýna. Byl jsem neustále s ní i s jejím bratrem a s Micawberovými (drželi se totiž skorem pořád spolu), ale Emilku jsem nespatřil ani na chvíli.

Jednou večer, když už času bylo na mále, zůstal jsem sám s Peggotkou a s jejím bratrem. Náš hovor se stočil na Hama. Peggotka nám líčila, jak něžně se s ní rozloučil a jak mužně a klidně se celou tu dobu držel. Zvlášť v poslední době, kdy podle jejího mínění trpěl nejvíc. To byl námět, jehož ta láskyplná duše neměla nikdy dost; a zájem, s jakým jsme poslouchali všechny četné příklady, jež nám jako člověk, který s ním byl tolik pohromadě, musila vypovědět, se vyrovnal zájmu, s jakým je vyprávěla.

Teta a já jsme tou dobou právě vyklizovali oba domky v Highgatu, neboť já se chystal na cestu do ciziny a ona k návratu do svého domku v Doveru. Dočasně jsme se ubytovali v podnájmu na Covent Gardenu. Když jsem se po tomto večerním rozhovoru vracel domů a při chůzi v duchu rozbíral, o čem jsme s Hamem za mé poslední návštěvy v Yarmouthu spolu mluvili, zakolísal jsem ve svém původním rozhodnutí, k němuž jsem tehdy došel, že totiž zanechám pro Emilku dopis, až se budu s jejím strýcem na palubě lodi loučit, a pomyslil jsem si, že udělám lépe, když jí napíšu hned. Pomyslil jsem si, že až dostane můj dopis do ruky, bude třebas chtít svému nešťastnému milému po mně vzkázat několik slov na rozloučenou; a že bych jí k tomu měl poskytnout příležitost.

Nešel jsem tedy hned spát, ale sedl jsem si ve svém pokoji a napsal jí. Sdělil jsem jí, že jsem ho viděl a že mě požádal, abych jí vyřídil, co jsem na vhodném místě na těchto stránkách už vypsal. Věrně jsem jí ten vzkaz opakoval. I kdybych na to byl měl právo, nebylo ho zapotřebí nijak rozvádět. Hlubokou poctivost a dobrotu těch slov zkrášlovat nepříslušelo ani mně, ani komu jinému. Nechal jsem dopis na stole, aby ho ráno odeslali, a připojil jsem několik řádek pro pana Peggottyho s žádostí, aby jí ho odevzdal. Když jsem si lehal, už svítalo.

Byl jsem tehdy slabší, než jsem si uvědomoval, a protože jsem usnul, až když vyšlo slunce, spal jsem druhý den dlouho, aniž jsem se tím nějak osvěžil. Probudila mě tichá přítomnost tety u mého lůžka. Vycítil jsem ji ve spaní, jak to podle mého mínění v podobných chvílích cítíme všichni.

„Chlapče milý,“ řekla teta, když jsem otevřel oči. „Nemohla jsem se odhodlat, abych tě probudila. Je tady pan Peggotty. Mám ho sem vzít?“

Odpověděl jsem, že ano, a zakrátko se také ukázal.

„Mladý pane Davy,“ řekl, když jsme si podali ruku, „dal jsem vaše psaní Emilce a ona napsala tady to. A prosila mě, abych vás požádal, pane, abyste si to přečetl, a kdybyste v tom jako neviděl nic škodlivého, abyste byl tak hodný a odevzdal mu to.“

„Četl jste to?“ zeptal jsem se.

Smutně přikývl. Otevřel jsem list a četl jsem toto:

„Dostala jsem Tvůj vzkaz. Ach, co moha napsat, abych Ti poděkovala za Tvou dobrotivou a požehnanou laskavost ke mně?

Uložila jsem si Tvá slova přímo na srdce. Tam je budu nosit až do smrti. Jsou to ostré trny, ale jsou mi i nesmírnou útěchou. Modlila jsem se nad nimi, ach, jak vroucně jsem se nad nimi modlila! Když vidím, jaký jsi Ty a jaký je strýček, myslím na to, jaký asi musí být Bůh, a potom se k němu utíkám s pláčem.

Buď sbohem navždycky! Můj drahý, můj příteli, teď tedy sbohem na tomto světě navždycky! Dostane-li se mi odpuštění pak se na onom světě možná probudím jako dítě a přijdu k Tobě. Všemožně Ti děkuji a žehnám. Loučím se s Tebou navždycky!“

Takto zněl její dopis, rozmazaný slzami.

„Můžu jí tedy říct, že v tom jako nevidíte nic škodlivého a že jako budete tak hodný a odevzdáte mu to, mladý pane Davy?“ zeptal se pan Peggotty, když jsem si to přečetl.

„O tom není sporu,“ přisvědčil jsem – „ale právě mě napadá…“

„Copak, mladý pane Davy?“

„Právě mě napadá,“ řekl jsem, „že si znovu zajedu do Yarmouthu. Je čas, je času habaděj, abych si tam zajel a ještě se vrátil, než loď vypluje. Moje myšlenky ustavičně zalétají k němu, k jeho osamělosti. Osobně mu tohle její vlastnoruční písmo odevzdat a umožnit vám, abyste jí ve chvíli loučení řekl, že je má v rukou, bude pro ně oba dobrodiním. Podjal jsem se úkolu, kterým mě pověřil, se vší vážností, drahý dobrý příteli, a nemohu ho nikdy splnit dost řádně. Ta cesta pro mne nic není. Jsem neklidný a pohyb mi bude jen svědčit. Rozjedu se tam ještě dnes večer.“

Ačkoliv se mi to horlivě snažil vymluvit, cítil jsem, že se mnou v duchu souhlasí; a kdybych se byl potřeboval ve svém úmyslu utvrdit, právě to by mě v něm bylo utvrdilo. Na mou žádost zašel na dostavníkovou stanici a zakoupil mi na poštovním voze místo na kozlíku. Večer jsem se na tomto povoze rozjel cestou, kterou jsem již projel za tolikerých životních zvratů.

„Nezdá se vám,“ zeptal jsem se kočího na prvním úseku cesty za Londýnem, „ta obloha nějak zvlášť divná? Nepamatuji se, že bych někdy byl takovou už viděl.“

„Já taky ne – takovouhle jistě ne,“ odpověděl. „To ten vítr, pane. Počítám, že nebude trvat dlouho a na moři se něco semele.“

Nebe bylo jediná temná změť rychlých mraků – tu a tam se skvrnou zbarvenou jako dým z mokrého uhlí – navršených do nejroztodivnějších kup, jež budily dojem, že hloubka mračen na nebi je větší než hloubka pod nimi až na dno nejhlubší propasti v zemi, mraků, mezi nimiž se divoký měsíc zdánlivě vrhal střemhlav dolů, jako by byl hrůznou poruchou přírodních zákonů ztratil cestu a šílel strachy. Vítr sice vál celý den, ale tou dobou se s mimořádně silným hukotem začal zdvíhat víc. V další hodině se obloha zatáhla ještě černěji, vítr značně zesílil a dul mocněji.

Ale jak noc postupovala a mraky se stahovaly, až v husté vrstvě zakryly celou oblohu, beztak už černě tmavou, vítr mohutněl a mohutněl dál. A sílil stále víc a víc, až mu naše koně málem nestačili čelit. Mnohokrát se v tom temném čase noci (bylo už koncem září a noci nebyly krátké) přední pár stáčel zpátky nebo se náhle zarazil; a co chvíli jsme tonuli ve vážných obavách, že vichr dostavník překotí. Vichřice před sebou hnala prudký déšť v náhlých nárazech, jako když prší ocelové jehly; a v takových chvílích, byl-li po ruce nějaký úkryt za stromy nebo v závětří zdi, jsme volky nevolky zastavili z čiré nemožnosti v tomto zápase pokračovat.

Když se rozednilo, dul vichr stále mocněji a mocněji. Byl jsem už v Yarmouthu, když námořníci říkali, že se venku žení všichni čerti, ale něco takového jako teď, ani nic i jen trochu tomu podobného jsem do té doby ještě nezažil. Dojeli jsme do Ipswiche 230& – s velkým zpožděním, protože jsme musili bojovat o každou píď půdy, sotva jsme ujeli deset mil za Londýn – a tam jsme na tržišti zastihli houf lidí, kteří v noci vylezli z postele ze strachu, že jim komíny spadnou na hlavu.

[&230 Ipswich – přístavní město v hrabství Norfolk.]

Někteří z nich se shlukli na zájezdním dvoře, a zatím co jsme vyměňovali přípřež, vyprávěli nám, že vichřice strhala s vysoké kostelní věže velké pláty olova, odnesla je do jedné postranní uličky a docela ji tím zatarasila. Jiní nám vyprávěli o venkovanech, kteří se tam seběhli z okolních vesnic a viděli obrovské stromy, vyvrácené z kořenů, ležet na zemi a celé stohy rozmetané po polích a po silnicích. A vichřice stále nepolevovala, naopak, běsnila prudčeji.

Jak jsme se probíjeli dál, blíž a blíž k moři, s něhož se ten mocný vichr vztekle hnal přímo proti břehu, nabýval síly stále děsivější. Dlouho před tím, než jsme moře spatřili, jsme cítili jeho tříšť na rtech a spršky slaného deště na obličeji. Moře vystoupilo do rovinatého kraje kolem Yarmouthu na míle a míle daleko a kdejaká hladina i kaluž dorážela na své břehy a hnala se příbojem zpěněných vlnek zuřivě proti nám. Jakmile jsme dojeli na dohled moře, vypadaly vlny na obzoru, na okamžik nad proláklou hlubinou ztrnulé, jako chvilkový obraz protějšího břehu s cimbuřím a budovami. Když jsme konečně dorazili do města, vybíhali ze dveří lidé, celí naklonění proti větru a s vlasy rozevlátými, a nestačili se divit poště, která dokázala takovým dopuštěním projet.

Ubytoval jsem se ve starém známém hostinci a potom jsem se šel podívat k moři; klopýtal jsem ulicí, zanesenou pískem a chaluhami, po níž poletovaly chumáče mořské pěny, ustavičně na číhané, aby některá taška nebo deska břidlice nespadla na mne, a na nechráněných nárožích jsem se chytal náhodných chodců. Když jsem došel k pobřeží, viděl jsem, jak se tam za rozličnými stavbami krčí nejenom lodníci, ale polovina lidí z města, jak se někteří z nich občas odváží vzdorovat zuření bouře a jdou se podívat na moře zblíž, ale když se snaží dostat se všelijakým kličkováním zase zpátky, jak je síla vichru strhává dočista stranou.

Když jsem se k těmto hloučkům připojil, setkal jsem se s bědujícími ženami, jejichž manželé byli na moři na lovu sleďů nebo ústřic v člunech, o nichž bylo až příliš mnoho příčin se domnívat, že patrně ztroskotaly dřív, než se jim podařilo doplout někam do bezpečí. Mezi lidmi byli prošedivělí staří námořníci, kteří potřásali hlavou, když se podívali od vod k obloze, a tlumeně spolu hovořili; byli mezi nimi loďaři, rozčilení a rozpačití, k sobě schoulené děti, které pokukovaly po tvářích starších, ba i statní námořníci, zneklidnění a starostliví, kteří z krytých míst zaměřovali dalekohledy na moře, jako by pozorovali nepřítele.

To strašlivé moře samo – když se mi v běsnění oslepujícího vichru podařilo vyčíhat dost dlouhou přestávku, abych se na ně podíval – a létající kamení a písek i ten vzteklý hukot mě ochromovaly. Jak se ty vysoké vodní hradby valily proti břehu a při nejvyšším vzdutí přepadaly v pěnivý příboj, tu se zdálo, jako by i nejmenší z nich měla pohltit celé město. Jak se pak ustupující vlna s divým jekem hrnula zpátky, zdálo se, že v břehu vyrývá hluboké jámy, jako by měla za úkol pevninu podemlít. Kdykoli se nějaká hora vody s bílým hřebenem a hromovým hukotem řítila proti souši a roztříštila se na padrť dřív, než dohřměla k břehu, tu se zdálo, jako by každičká kapička bývalého kolosu dštila plnou míru vší jeho zběsilosti a jako by nestačila dost pospíchat, aby se už už spojila s ostatními a vytvořila novou obludu. Rozvlněné vrchy se propadaly v údolí, rozvlněná údolí (jimiž se tu a tam lehce mihl ojedinělý racek bouřňák, se vzdouvala ve vrchy; masy vod rozechvívaly a roztřásaly s burácivým hukotem souš; každá podoba, sotva se utvořila, se s překotnou vřavou hrnula a valila dál, měnila podobu i místo a drtila a vytlačovala jinou podobu a místo; pomyslné pobřeží na obzoru, se svým cimbuřím a stavbami, stoupalo a klesalo; mračna se chvatně snášela a houstla; připadalo mi, že před sebou vidím rozpad a přerod celé přírody.

Protože jsem mezi lidmi, které ta památná vichřice svedla dohromady – neboť pamětníci na ni dodnes vzpomínají jako na nejsilnější, jaká kdy na onom pobřeží zuřila – Hama nenašel, vydal jsem se do jeho domku. Tam bylo zavřeno, a protože se na moje klepání nikdo neozýval, zamířil jsem zadními a vedlejšími uličkami do ohrady, kde pracoval. Tam jsem se dověděl, že odešel do Lowestoftu, aby tam vypomohl při nějaké nenadálé a naléhavé opravě lodi, která vyžaduje jeho zručnosti, že ale druhý den ráno bude včas zase na místě.

Vrátil jsem se do hostince, a když jsem se umyl a převlékl a pokusil se usnout, leč marně, bylo pět hodin odpoledne. Neseděl jsem u ohně v kavárně ještě ani pět minut, když mi sklepník, který přišel rozhrábnout oheň, aby měl záminku k rozprávce, pověděl, že se několik mil od břehu potopily dvě uhelné lodi s celou posádkou a že lidé viděli několik jiných lodí, kterak v rejdě těžce zápolí s bouří a v největší tísni se snaží udržet od břehu. Kéž se Bůh smiluje nad nimi i nad všemi chudáky námořníky, řekl, kdybychom měli mít ještě jednu takovou noc, jako byla včera!

Měl jsem nadmíru skleslou náladu, cítil jsem se velice osamělý a Hamova nepřítomnost ve mně budila neklid, okolnostem zcela neúměrný. Nedávné události na mne hluboce zapůsobily, aniž jsem si uvědomoval jak silně – a dlouhý pobyt na bouřlivém větru mi klidu nepřidal. V mých myšlenkách a vzpomínkách zavládl takový zmatek, že jsem ztratil všechen jasný pojem času i prostoru, takže kdybych si byl vyšel do ulic, nebylo by mě, myslím, nijak překvapilo, kdybych byl potkal někoho, o kom bych věděl, že v tu dobu musí být v Londýně. Po těchto stránkách jsem měl mysl, tak říkajíc, jaksi podivně roztěkanou. Ale přesto se zase čile obírala všemi vzpomínkami, jež ve mně to místo pochopitelně probouzelo, a ty byly obzvlášť jasné a živé.

V tomto duševním rozpoložení se smutná novina o lodích – bez jakéhokoli volního úsilí s mé strany – okamžitě sloučila s neklidem, který jsem cítil kvůli Hamovi. Vtírala se mi na mysl obava, aby se z Lowestoftu nevracel po moři a nezahynul při tom. Tato obava zesílila do té míry, že jsem se rozhodl s obědem posečkat a zajít napřed ještě jednou do ohrady a loďaře se zeptat, považuje-li takový pokus o návrat po moři vůbec za pravděpodobný; a kdyby mi zavdal sebemenší příčinu v domněnce, že to je možné, vypravit se do Lowestoftu a zabránit v tom Hamovi tím, že si ho odvezu s sebou.

Rychle jsem si objednal oběd a vrátil se do ohrady. Nepřišel jsem nijak brzy, protože loďař právě s lucernou v ruce zamykal vrata. Notně se zasmál, když jsem mu tu otázku položil, a řekl, o to že není strach; v takové vichřici by prý žádný člověk při zdravém rozumu, nebo i bez něho, na moře nevyplul a ze všech nejmíň jistě Ham Peggotty, který je rozený námořník.

Vědom si toho sice už předem takovou měrou, že jsem se věru styděl položit otázku, k níž mě pud nicméně dohnal, vrátil jsem se zase do hostince. Mohl-li takový vichr ještě zesílit, pak tedy myslím, že ještě sílil. Jeho vytí a burácení, drnčení dveří a oken, hukot v komínech, zdánlivé kolébání domu, který mi byl přístřeším, a hrozivý ryk moře byly ještě děsivější než ráno. Nadto se teď snesla hustá tma a ta nadala bouři novými hrůzami, skutečnými i pomyslnými.

Nemohl jsem jíst, nemohl jsem klidně posedět, nemohl jsem u ničeho soustředěně vydržet. Něco v mém nitru, slabě obdobné bouři venku, vířilo hlubiny mé paměti a vnášelo do ní rozruch. Ale přes všechen zmatený hon, v němž mé myšlenky divoce závodily s rozběsněným mořem, bouře a můj neklid kvůli Hamovi stály ustavičně v popředí.

Můj oběd odnesli skorem netknutý a já se pak pokusil posílit nějakou tou sklenkou vína. Upadl jsem u krbu do tupé dřímoty, aniž jsem při tom ztratil vědomí jak té vřavy venku, tak i místa, kde vlastně jsem. Obojí však zastínila jakási nová a nevylíčitelná hrůza; a když jsem se probudil – nebo spíš, když jsem se sebe setřásl netečnou ochablost, která mě poutala k židli – od hlavy k patě mnou chvěl neujasněný a nepochopitelný strach.

Procházel jsem se po místnosti, zkoušel jsem číst starý úřední věstník, naslouchal hrozným zvukům venku, pozoroval v ohni tváře, výjevy a postavy. Nakonec mě vytrvalý tikot nevzrušených hodin na stěně trýznil do té míry, že jsem se rozhodl jít spát.

Slyšet, že se několik lidí, sloužících v hostinci, spolu domluvilo a rozhodlo se bdít do rána, bylo za takové noci věru povzbudivé. Šel jsem spát nevýslovně malátný a zemdlený; ale jen jsem si lehl, všechny podobné pocity jakoby kouzlem zmizely a já byl úplně svěží a čilý a měl všechny smysly zbystřené.

Ležel jsem tak tolik hodin, naslouchal větru a vodám a představoval si, hned že slyším s moře výkřiky, hned že jsem zřetelně zaslechl rány výstražných děl, hned zase, jak se v městě řítí domy. Několikrát jsem vstal a díval se ven, ale neviděl jsem nic než odraz blikavé svíčky, kterou jsem nechal hořet, v okenní tabuli a svůj vlastní ztrhaný obličej, kterak na mne zírá z černé prázdnoty.

Nakonec dosáhl můj nepokoj takového stupně, že jsem se chvatně oblékl a sešel dolů. Ve velké kuchyni, kde jsem šrůtky uzeného bůčku a pletence cibule, rozvěšené na trámech, spíš tušil, než viděl, se hlídající služebnictvo kupilo v různých postojích kolem stolu, úmyslně odtaženého od velkého krbu a přistaveného blíž ke dveřím. Hezké děvče, které si ucpávalo uši zástěrou a viselo očima na dveřích, vykřiklo, když jsem se ukázal, neboť mě pokládalo za zjevení, ale ostatní měli víc duchapřítomnosti a byli rádi, že se jejich společnost o jednoho člena zvětšila. Jeden muž se vrátil k námětu, o němž předtím hovořili, a zeptal se mě, zda věřím, že duše lodníků, kteří na uhelných lodích utonuli, bloudí venku v bouři.

Zůstal jsem s nimi, řekl bych, tak dvě hodiny. Jednou jsem otevřel postranní dveře a vyhlédl ven do prázdné ulice. Kolem se hnal písek, chaluhy a vločky pěny a já si musel přivolat pomoc, než se mi podařilo dveře zase zavřít a zajistit je proti větru.

V mém osamělém pokoji bylo ponuře teskno, když jsem se tam konečně vrátil, ale byl jsem již únavou zesláblý, a sotva jsem se znovu octl v posteli, zřítil jsem se – střemhlav s věže a až na dno propasti – do hlubin spánku. Mám dojem, že v mém snu, ačkoliv jsem se v něm viděl někde docela jinde a v mnoha různých situacích, po dlouhou dobu ustavičně dul vichr. Nakonec jsem toto chabé spojení se skutečností ztratil a s dvěma milými přáteli – ale kdo to byl, to nevím – jsem se za dunivé dělostřelecké palby účastnil obléhání nějakého města.

Hřmění děl bylo tak ohlušivé a nepřetržité, že jsem se marně namáhal pochytit něco, co bych byl tuze rád slyšel – dokud jsem se s velkým vypětím vůle neprobudil. Byl už bílý den – osm nebo devět hodin; místo baterií burácela bouře a kdosi bouchal na moje dveře a volal.

„Co se děje?“ křikl jsem.

„Vrak! Blízko u břehu!“

Vyskočil jsem z postele a ptal jsem se, jakýže vrak?

„Škuner, ze Španěl nebo z Portugal, s nákladem ovoce a vína. Pospěšte si, pane, jestli ho chcete vidět! Kdekdo na pobřeží myslí, že se co chvíli rozsype.“

Rozčilený hlas se s křikem vzdaloval po schodech a já na sebe naházel šaty, jak nejrychleji jsem dokázal, a vyběhl jsem na ulici.

Venku už byla spousta lidí a všichni běželi jedním směrem, k pobřeží. Běžel jsem touž cestou, slušnou řádku jsem jich předběhl a brzy jsem stanul rozběsněnému moři tváři v tvář.

Vichr snad tou dobou malinko polevil, ačkoliv o nic znatelněji, než kdyby se byla dělostřelecká palba, o které se mi zdálo, zmírnila umlčením pěti šesti děl z několika set. Ale moře, jemuž celonoční bičování jen ještě sveřeposti přidalo, bylo nekonečně hrozivější, než když jsem je viděl naposled. Každý znak, jejž tehdy jevilo, budil dojem, že ještě zmohutněl; a výška, do níž se zpěněné hory vod vzdouvaly, i to, jak se jedna vlna tyčila nad druhou, jak se jedna přes druhou převalovala a v nekonečném sledu hrnula příbojem proti souši, nahánělo věru hrůzu.

Z nemožnosti slyšet cokoli jiného než vichr a vlnobití, z všeho toho davu, nevýslovného zmatku a prvních zajíkavých pokusů se zdarem čelit větru jsem byl tak zmatený, že jsem se rozhlížel po moři a pátral po vraku, ale neviděl jsem nic než zpěněné hřebeny obrovských vln. Zpola oblečený lodník, jenž stál vedle mne, ukázal nahou paží (s vytetovaným šípem, který ukazoval týmž směrem) doleva. A tu jsem – ó, dobrotivý Bože – spatřil vrak, docela blízko od nás!

Loď měla jeden stěžeň nakrátko, nějakých šest či osm stop nad palubou zlomený a jeho vršek, zamotaný do změti plachet a lanoví, ležel přes bok; a celá ta spoušť, jak se loď válela a házela – což se dálo bez ustání a s prudkostí úplně nepředstavitelnou – mlátila do boku, jako by ho chtěla prorazit. Ještě nyní se konaly jisté pokusy zlomený stěžeň odsekat, neboť když se loď, která ležela na boku, při tom převalování obrátila palubou k nám, zřetelně jsem rozeznal, jak se její posádka, a zvlášť jedna horlivá postava s dlouhými vlnitými vlasy, mezi ostatními nápadná, ohání sekerou. Ale v tom okamžiku se po břehu rozlehl strašlivý výkřik, který přehlušil i vichřici a hukot vod – a moře tím, že se přes zmítaný vrak převalilo, dobylo lodi ztečí a smetlo muže, ráhnoví, sudy, fošny, brlení a hromady podobných tret do zpěněného varu vzdutých vod.

Druhý stěžeň se dosud tyčil a kolem něho pleskaly cáry roztrhané plachty a zauzlená spleť zpřetrhaného lanoví. Loď už jednou narazila, řekl mi týž lodník chraplavě do ucha, potom se nadnesla a narazila po druhé. Pokud jsem mu rozuměl, dodal ještě, že se loď uprostřed láme, a tomu jsem mohl věru snadno uvěřit, protože vlny vrak tak převalovaly a bily do něho tak strašlivě, že to nemohlo žádné dílo lidských rukou dlouho vydržet. Ještě mluvil, když se po břehu rozlehl další strašlivý výkřik soucitu – a s vrakem se z hlubiny vynořili čtyři muži, křečovitě zaklesnutí do lanoví zbylého stěžně, nejvýš ze všech ta horlivá postava s vlnitými vlasy.

Na palubě byl zvon, a jak se loď převalovala a poskakovala jako zoufalý tvor, dohnaný k šílenství, a ukazovala nám hned celou holou prostoru paluby, když se zvrátila na bok stěžněm ke břehu, a hned zase nic než kýl, když divoce nadskočila a přepadla opačným směrem k moři, zvon ustavičně zvonil; a jeho hlas, umíráček těch nešťastníků, zanášel vichr až k nám. Znovu jsme ztratili loď s očí a znovu se vynořila. Dva muži ale chyběli. Úzkost na břehu vzrostla. Muži sténali a lomili rukama, ženy ječely a odvracely tvář. Několik lidí běhalo divoce po břehu sem a tam a volalo o pomoc, kde už pomoci nebylo. Uvědomil jsem si, že jsem sám jeden z nich a že zoufale zapřísahám hlouček známých námořníků, aby ty dva ztracené nešťastníky nenechali zahynout před našima očima.

Rozčileně mi vysvětlovali – nevím ani jak, protože jsem byl sotva dost klidný, abych to málo, co jsem mohl z jejich řeči slyšet, správně pochopil – že se záchranný člun, obsazený statečnou posádkou, už před hodinou vypravil na moře, ale přesto nic nedokázal, a protože žádný muž nebude tak ztřeštěně odvážný, aby se pokusil probrodit se k vraku s lanem a zjednat tak spojení s břehem, že už žádný jiný pokus prostě nezbývá; a v tom jsem zpozoroval, že se lidí na břehu zmocnilo nějaké nové vzrušení, a viděl jsem, jak se rozestupují a jak se jimi kupředu dere Ham.

Rozběhl jsem se k němu – pokud se dost dobře pamatuji – abych svou prosbu o pomoc opakoval. Ale třebaže jsem byl z té strašlivé a pro mne tak nové podívané málem bez sebe, odhodlaný výraz v jeho tváři i ten pohled do dálky na moře – přesně týž pohled, jaký jsem si zapamatoval ve spojitosti s ránem po Emilčině útěku – ve mně probudily vědomí, v jakém je nebezpečí. Uchopil jsem ho oběma rukama a bránil mu a snažně jsem prosil muže, s nimiž jsem předtím mluvil, aby ho neposlouchali, aby na něm nepáchali vraždu, aby mu nedovolili ani na krok se s té písčiny hnout!

Znovu se po břehu rozlehl výkřik; a když jsme se podívali k vraku, viděli jsme tu nelidskou plachtu ranou za ranou bít do spodního z obou mužů, srazit ho do vody, vítězoslavně se vznést a obletovat onoho horlivce, který se už držel na stěžni jediný.

Tváří v tvář takové podívané i tváří v tvář takové odhodlanosti, jakou jevil ten klidně, ale zoufale odvážný člověk, který už byl zvyklý, že se jím dá vést dobrá polovina přítomných, bych byl se stejnou nadějí mohl uprošovat vichřici. „Mladý pane Davy,“ řekl a bodře mě uchopil oběma rukama, „jestli má hodina nadešla, tak nadešla. Jestli ne, tak jí vyčkám. Pán Bůh nebeský požehnej vám a požehnej všem! Kamarádi, připravte mě! Jdu do toho!“

Odstrčil mě, třebaže nikoliv nelaskavě, kus stranou, kde mě obstoupil hlouček lidí, a ti mě zadrželi a naléhavě mi vysvětlovali, jak jsem zmateně chápal, že Ham má nezvratný úmysl do vody jít, ať už s pomocí nebo bez ní, a že bych opatření pro jeho bezpečnost jenom ohrožoval, kdybych překážel těm, na nichž tato opatření závisí. Nevím už, co jsem jim odpověděl, ani co zase opáčili oni, ale viděl jsem na břehu shon a muže běžet s lany od vratidla, které tam stálo, a protlačit se do kruhu postav, jež Hama mým očím skrývaly. Potom jsem ho spatřil stát samotného, v lodnické kazajce a kalhotách, s lanem v ruce či přehozeným přes zápěstí a s jiným lanem ovinutým kolem těla; a toto druhé lano, které si sám rozložil ve volných smyčkách na zemi u nohou, drželo v malé vzdálenosti několik nejzdatnějších námořníků.

I mému nezkušenému oku bylo zřejmé, že se vrak rozpadává. Viděl jsem, že loď v půli povoluje a že život posledního muže na stěžni visí na nitce. Ale přesto se stěžně houževnatě držel. Na hlavě měl prapodivnou červenou čapku – jinou, než jaké bývají námořnické čepice, čapku hezčí barvy – a zatím co se ta hrstka praskajících fošen, která ho ještě dělila od záhuby, zmítala a bortila a hrana lodního zvonu mu zvonila už napřed, všichni jsme ho viděli tou čapkou mávat. I já ho nyní viděl tak mávat a myslil jsem, že zešílím, když mi jeho gesto přivedlo na mysl dávnou vzpomínku na přítele, kdysi mi velmi drahého.

Ham, ticho zatajeného dechu za sebou a bouřlivé vody před sebou, stál sám a pozoroval napjatě moře, až v okamžiku, kdy jedna obrovská vlna začala ustupovat, pohlédl spěšně dozadu na muže, kteří drželi lano, ovinuté druhým koncem kolem jeho těla, vrhl se za ní a vzápětí se rval s vodou; stoupal s vrchy, klesal s doly, ztrácel se v pěně, až ho příboj strhl zase zpátky k souši. Muži vysoukali lano na břeh.

Poranil se. S místa, kde jsem stál, jsem na jeho tváři viděl krev; ale vůbec toho nedbal. Zdálo se, že jim ve spěchu vysvětluje, aby mu nechali víc volnosti – nebo tak jsem aspoň soudil z pohybů jeho paže – a už byl ve vodě jako předtím.

Tentokrát zamířil přímo k vraku; stoupal s vrchy, klesal s doly, ztrácel se v bouřlivé pěně, a zatím co ho vlny hnaly hned ke břehu, hned zas k lodi, bojoval perně a statečně. Vzdálenost nebyla velká, ale síla moře a větru zostřovala jeho zápas v boj na život a na smrt. Konečně se k vraku přiblížil. Dostal se tak blízko, že by mu byl stačil jediný z jeho mocných rozmachů, aby se ho zachytil – když vtom se za lodí vyvalila vysoká, zelená, obludná hora vody, která se hnala ke břehu, a zdálo se, jako by se Ham do ní mocným odrazem vymrštil – a loď zmizela!

Když jsem běžel k místu, kde muži soukali lano na břeh, viděl jsem v moři vířit několik trosek, jako by se byl rozpadl pouhý sud. Na kdekteré tváři se zračilo ohromení. Vytáhli ho přímo mně k nohám – v bezvědomí – mrtvého. Odnesli ho do nejbližšího domu, a protože mi teď už nikdo nebránil, zůstal jsem u něho a horlivě pomáhal, zatím co se ho všemožným způsobem pokoušeli probudit k životu; ale ta obrovská vlna z něho vyrazila život nadobro a to šlechetné srdce ztichlo navždy.

Když se pak vzdali naděje a všemu byl konec a já seděl vedle jeho postele, tu mě jeden rybář, který mě znal už od chvíle, kdy jsme s Emilkou byli ještě děti, i celou tu dobu potom, pošeptmo zavolal ode dveří jménem.

„Pane,“ řekl a slzy mu vyhrkly na ošlehanou tvář, popelavě bledou stejně jako jeho rozechvělé rty, „nešel byste kousek se mnou?“

Z jeho pohledu zírala stará vzpomínka, jež mi nedávno oživla v mysli. Přidržel jsem se paže, kterou mi jako podporu nabídl, a hrůzou bez sebe jsem se ho zeptal:

„Vyplavila voda na břeh někoho mrtvého?“

Řekl: „Ano.“

„Znám ho?“ zeptal jsem se pak.

Neodpověděl mi.

Ale odvedl mě na břeh. A právě na tom místě písčiny, kde jsme ona a já, dvě děti, hledávali škeble – právě na tom místě písčiny, po němž vichr rozmetal hromádku lehčích kusů staré lodi, minulé noci bouří rozvalené – mezi troskami domova, kterému ublížil – jsem ho spatřil ležet s hlavou položenou na ruce, jak jsem ho tak často vídával ležet ve škole.

56. Rána nová i rána stará

Ach, Steerforthe, nemusil jsi říkat, když jsme spolu mluvili naposledy v oné hodině, o níž jsem sotva tušil, že je hodinou našeho rozloučení navždycky – ne, nemusil jsi říkat: „Vzpomínej na mne jen v nejlepším!“ Vzpomínal jsem tak vždycky – a mohl jsem při pohledu na tento výjev smýšlet jinak?

Přinesli máry, položili ho na ně, zakryli ho vlajkou, zdvihli ho a odnášeli ho směrem k domům. Všichni muži, kteří ho nesli, plavívali se s ním po moři a vídali ho veselého a smělého. Nesli ho divým burácením, hrstku klidu uprostřed vší té vřavy, a donesli ho do domku, v němž už smrt sídlila.

Když však máry na prahu postavili, dívali se jeden na druhého, i na mne, a šeptali si. Věděl jsem proč. Cítili, jako by nebylo správné, aby ho uložili v téže klidné světnici.

Zamířili jsme tedy do města a odnesli své břemeno do hostince. Jakmile jsem byl s to trochu si srovnat myšlenky, vzkázal jsem si pro Jorama a poprosil jsem ho, aby mi opatřil nějaký povoz, který by mrtvolu dopravil přes noc do Londýna. Věděl jsem, že si starost o to i krušnou povinnost připravit jeho matku na jeho návrat nemůže vzít na bedra nikdo než já, a ze srdce jsem si přál zhostit se této povinnosti co možná svědomitě.

Zvolil jsem k této cestě noc s úmyslem, abych odjezdem z města vzbudil méně pozornosti. Ale třebaže byla skorem půlnoc, když jsem v lehkém kočáře vyjížděl ze dvora a za mnou zvlášť břímě, jež jsem si vzal na starost, čekalo na ulici mnoho lidí. Při jízdě městem, ba i kus cesty po silnici za ním jsem občas zahlédl diváky další; ale konečně kolem mne zbyla jen pustá noc, otevřený kraj a trosky mého mladického přátelství.

Když jsem dojel do Highgatu, byl lahodný podzimní den, asi k polednímu, kdy země voněla spadlým listím a další množství listí v překrásných odstínech žluti, červeně a hnědi dosud viselo na stromech, jimiž prosvítalo slunce. Poslední míli jsem šel pěšky a při chůzi jsem si promýšlel úkol, jejž jsem měl splnit. Povoz, který jel celou noc za mnou, jsem nechal čekat, dokud nevzkážu, aby v cestě pokračoval.

Když jsem došel k domu, vypadal úplně stejně jako posledně. Jediná roleta nebyla vytažena, jedinou známku života nejevil mrtvý dlážděný dvůr s krytou cestou, která vedla k nepoužívaným dveřím. Vítr zcela utichl a nic se nehýbalo.

Zprvu jsem neměl dost odvahy u branky zazvonit; a když jsem konečně zazvonil, připadalo mi, že už sám zvuk zvonku vyjadřuje, za jakým posláním jsem přišel. Z domku vyšla známá malá panská s klíčem v ruce; když odmykala branku, vážně se na mne podívala a řekla:

„Prosím za prominutí, pane. Nejste nemocný?“

„Zažil jsem velké rozčilení a jsem unavený.“

„Stalo se něco, pane? – Pan James? –“

„Pst!“ řekl jsem. „Ano, stalo se něco, co musím šetrně oznámit paní Steerforthové. Je doma?“

Dívka ustrašeně odpověděla, že její paní nyní jen velmi zřídka vychází, ba ani v kočáře ne; že zůstává většinou ve svém pokoji a nepřijímá žádné návštěvy, ale mne že přijme. Její paní je vzhůru, řekla, a slečna Dartlová je u ní. Jaký vzkaz má nahoře vyřídit?

Když jsem jí přísně uložil, aby si dala na své chování pozor a aby pouze odevzdala mou navštívenku a řekla, že čekám, posadil jsem se v saloně (do něhož jsme zatím došli), než se vrátí. Bývalý příjemný zabydlený vzhled pokoje byl ten tam a okenice byly přivřené. Na harfu už dlouhou, dlouhou dobu nikdo nesáhl. Dosud tam visel jeho obraz z chlapeckých let. Stála tam i skřínka, v níž matka uschovávala jeho dopisy. Přemítal jsem, zda si v nich teď ještě někdy čte, zda si v nich bude vůbec ještě někdy číst!

V domě vládlo takové ticho, že jsem slyšel dívčin lehký krok v patře. Když se vrátila, vyřídila mi vzkaz v tom smyslu, že paní Steerforthová je churavá a nemůže sejít dolů, ale jestliže ji omluvím, že zůstane ve svém budoiru 231&, ráda si prý se mnou promluví. Za chviličku jsem stál před ní.

[&231 budoir – (z franc.) dámský pokoj.]

Byla v jeho pokoji, nikoli ve svém. Pochopil jsem ovšem, že se tam nastěhovala, aby si ho připamatovávala; a že tam všechny ty četné známky jeho bývalých zálib a dovedností, které ji obklopují, zůstávají právě z téhož důvodu tak, jak je tam zanechal on. Přesto však, sotva mě přivítala, hned mi polohlasně vysvětlovala, že se ze svého pokoje přestěhovala, poněvadž jeho poloha je pro její neduh nevhodná, a svým vznešeným výrazem odmítala i sebeslabší podezření, jaká je vskutku pravda.

U jejího křesla stála jako obvykle Rosa Dartlová. Od prvního okamžiku, kdy na mně spočinuly její tmavé oči, jsem věděl, že ve mně vidí posla, který přináší zlé zprávy. V tu vteřinu jí jizva prudce naskočila. Ustoupila o krok za křeslo, aby jí paní Steerforthová neviděla do obličeje, a pátravě mě pozorovala pronikavým pohledem, který se na okamžik neuhnul, na okamžik nezaváhal.

… Ustoupila o krok za křeslo, aby jí paní Steerforthová neviděla do obličeje, a pátravě mě pozorovala pronikavým pohledem …

„S lítostí pozoruji, že jste ve smutku, pane,“ pravila paní Steerforthová.

„Jsem bohužel vdovec,“ řekl jsem.

„Jste velice mladý, abyste už utrpěl tak těžkou ztrátu,“ odpověděla. „Ta zpráva mě zarmucuje. Ta zpráva mě zarmucuje. Doufám, že čas k vám bude milosrdný.“

„Doufám,“ řekl jsem a podíval jsem se na ni, „že čas bude milosrdný k nám všem. Drahá paní Steerforthová, v to musíme ve svých nejtěžších zkouškách věřit všichni.“

Vážnost mého chování a slzy v mých očích ji zneklidnily. Zdálo se, že se běh jejích myšlenek zastavuje a stáčí jinam.

Snažil jsem se ovládnout hlas, když jsem šetrně vyslovil jeho jméno, ale přesto se mi chvěl. Dvakrát třikrát si je tichým hlasem opakovala pro sebe. Potom se obrátila ke mně a s nuceným klidem řekla:

„Můj syn je nemocný.“

„Velmi nemocný.“

„Viděl jste ho?“

„Viděl.“

„Smířili jste se?“

Nemohl jsem říci ano, nemohl jsem říci ne. Pootočila maličko hlavu k místu, kde vedle ní předtím stála Rosa Dartlová, a v tom okamžiků jsem pohybem rtů řekl Rose: „Mrtev!“

Abych snad paní Steerforthovou nepřiměl se ohlédnout a aby tak nevyčtla jasné písmo zprávy, kterou dosud nebyla připravena vyslechnout, zachytil jsem chvatně její pohled; ale ještě jsem zahlédl, jak Rosa Dartlová ve vášnivém zoufalství a hrůze rozhodila rukama do vzduchu a potom si je přitiskla na tvář.

Ta krásná dáma – tak mu podobná, ach, tak mu podobná! – se na mne zadívala upřeným pohledem a přiložila si ruku k čelu. Snažně jsem ji žádal, aby zachovala klid a připravila se snést, co jí musím říci; ale byl bych ji spíš měl úpěnlivě prosit, aby zaplakala, protože seděla jako kamenná socha.

„Když jsem tady byl naposled,“ zajíkal jsem se, „slečna Dartlová mi říkala, že se plaví kdesi po světě. Předevčírem byla na moři strašlivá noc. Jestliže byl tu noc na moři a blízko nějakého nebezpečného pobřeží, jak se o něm tvrdí, a jestliže loď, kterou lidé viděli, byla skutečně loď, na které –“

„Roso!“ řekla paní Steerforthová, „pojď ke mně!“

Přistoupila k ní, ale nikoli s účastí nebo něhou. Oči jí plály jako oheň, když stanula před jeho matkou a propukla v hrůzyplný smích.

„Nu,“ řekla, „teď má tedy tvoje pýcha pokoj, ty šílená, viď? Konečně ti dal zadostučinění – svým životem! Slyšíš? – Svým životem!“

Paní Steerforthová, která se zvrátila ztrnule do křesla a kromě zasténání nijak jinak ani nehlesla, na ni upírala široce vytřeštěné oči.

„Ano!“ křičela Rosa a bila se vášnivě do prsou, „podívej se na mne! Sténej si a běduj a podívej se na mne! Podívej se sem,“ a udeřila se přes jizvu, „na dílo svého mrtvého syna!“

Steny, které se matce chvílemi draly z hrdla, mi rvaly srdce. Byly stále stejné. Stále nesrozumitelné a zdušené. Stále je provázel bezmocný pohyb hlavy, ale bez jakékoli změny v tváři. Stále vycházely z tvrdě sevřených úst a zaťatých zubů, jako by měla čelisti ztrnulé a tvář bolestí ztuhlou.

„Pamatuješ se, kdy mi tohle udělal?“ pokračovala Rosa. „Pamatuješ se, kdy mi tohle udělal, protože zdědil tvou povahu a protože jsi v něm jeho pýchu a vášně jen ještě hýčkala, a zohyzdil mě na celý život? Podívej se na mne, nadosmrti poznamenanou jeho vysokomyslnou nevolí, a sténej a běduj, co jsi z něho udělala!“

„Slečno Dartlová,“ prosil jsem ji. „Pro Boha živého –“

„Já mluvit budu!“ odsekla a vrhla na mne pohled svých plamenných očí. „Vy mlčte! Podívej se na mne, říkám, ty pyšná matko pyšného proradného syna! Běduj si, jak jsi ho vychovala, běduj si, jak jsi ho zkazila, běduj si, žes ho ztratila, běduj, že jsem ho ztratila já!“

Zatínala ruku a celá její kostnatá vyhublá postava se třásla, jako by ji ta vášnivá zloba kus po kuse zabíjela.

„Tebe že pohoršovala jeho svéhlavost?“ vykřikla Rosa. „Tebe že urážela jeho povýšená pánovitost? Tebe, která jsi obojímu, když ti už zšedly vlasy, čelila vlastnostmi, z kterých to obojí vzešlo tím, že jsi ho přivedla na svět? Tebe, která jsi ho už od kolébky vychovávala k tomu, jaký pak byl doopravdy, a mrzačila v něm všechno, jaký být měl? Tahle tvoje odměna za tolik let námahy ti ještě nestačí?“

„Ach, slečno Dartlová, styďte se! Jaká krutost!“

„Říkám vám,“ odsekla mi, „že mluvit budu a povím jí to! Dokud stojím tady, nemůže mi v tom zabránit žádná moc na světě! Mlčela jsem snad celá ta dlouhá léta proto, abych nepromluvila ani teď? Milovala jsem ho víc, než jsi ho kdy milovala ty!“ osopila se divoce na paní Steerforthovou. „Byla bych ho dovedla milovat a nic od něho za to nežádat. Kdybych byla bývala jeho ženou, byla bych dovedla otročit jeho rozmarům za jediné slovo lásky za celý rok. Ano, byla bych mu otročila. Kdo to ví líp než já? Ty jsi byla náročně přísná, pyšná, pedantická, sobecká. Moje láska by byla bývala obětavá – byla by to tvé nicotné kňourání ušlapala v prach!“

S plamenem v očích dupla do podlahy, jako by je skutečně drtila.

„Podívej se!“ řekla a nelítostnou rukou se znovu udeřila přes jizvu. „Když v něm dozrálo lepší pochopení toho, co provedl, uvědomoval si to a litoval toho! Dovedla jsem mu zpívat, povídat si s ním, dávat mu najevo vřelý zájem, který jsem o všechno jeho konání cítila, a pílí si osvojit takové vědomosti, ke kterým nejvíc tíhl – a poutala jsem ho. Když byl nejprostší a opravdu svůj, miloval mne! Ano, miloval! Často, když tebe odbýval přezíravým slůvkem, choval v srdci mne!“

Říkala to ve svém šílenství – neboť to sotva bylo co slabšího – s jistou jizlivou pýchou, ale přesto i s jakousi lačnou vzpomínkou na ten čas, v níž se na okamžik rozhořely doutnající oharky něžnějších citů.

„Klesla jsem – mohla jsem vědět předem, že se to stane, kdyby mě nebyl kouzlem svého chlapeckého dvoření očaroval – na pouhou loutku, na hračku pro ukrácení dlouhé chvíle, kterou odhodí nebo zvedne a pohraje si s ní, jak ho v přelétavém rozmaru prostě napadne. Když se zmrzel, zmrzela jsem se i já. Protože ho to poblouzení přešlo, nebyla bych se o posílení své moci nad ním, pokud jsem jakou měla, snažila o nic spíš, než bych se za něho byla provdala, kdyby si mě byl musel vzít za ženu. Beze slova jsme se rozešli každý svou cestou. Možná, že jsi to viděla a nijak se pro to nezlobila. Od té doby jsem pak mezi vámi byla pouhý znešvařený kus nábytku, který nemá ani oči ani uši, ani cit ani vzpomínky. Bědovat? Běduj si nad tím, co jsi z něho udělala, ne nad svou láskou. Říkám ti, že byl čas, kdy jsem ho milovala víc, než jsi ho kdy milovala ty!“

Stála s hněvem planoucími zraky upřenými do vytřeštěných očí a nehybné tváře před sebou; a když se znovu ozval sten, neprojevila o nic víc soucitu, než kdyby ta tvář bývala pouhý obraz.

„Slečno Dartlová,“ řekl jsem, „když dovedete být tak zatvrzelá, že necítíte s tou postiženou matkou…“

„Kdo cítí se mnou?“ odbyla mě zostra. „To je její setba. Ať si jen nad žní, kterou dnes sklízí, běduje!“

„A když nedovedete jeho chyby…“ začal jsem.

„Chyby!“ rozkřikla se a propukla v náruživý pláč. „Kdo se ho odvažuje špinit? Měl vzácnější duši než miliony přátel, ke kterým se snížil!“

„Nikdo ho nemohl milovat víc, nikdo ho nemůže vzpomínat vřeleji než já,“ odpověděl jsem. „Chtěl jsem říci, když nemáte soucit s jeho matkou nebo když nedovedete jeho chyby – mluvila jste o nich s hořkostí…“

„To není pravda!“ vykřikla a rvala si přitom černé vlasy. „Já ho milovala!“

„… když nedovedete jeho chyby zapudit ze vzpomínek ani v takovéhle chvíli, dívejte se na tu postavu zde třebas jako na ženu, kterou jste ještě nikdy neviděla, a pomozte jí přece trochu!“

Celou tu dobu zůstávala postava v křesle beze změny a vypadala změny neschopná. Bez hnutí, ztrnulá, oči vytřeštěné, čas od času sténala týmž němým způsobem se stále týmž bezmocným pohybem hlavy, ale jiných známek života nejevila. Slečna Dartlová před ní náhle poklekla a začala jí uvolňovat šaty.

„Proklínám vás!“ řekla a ohlédla se na mne s výrazem, v němž se mísil vztek se zármutkem. „Byla to zlověstná hodina, když jste sem poprvé vkročil! Proklínám vás! Jděte!“

Vyšel jsem z pokoje, ale zase jsem se spěšně vrátil, abych zazvonil a tak rychleji svolal služebnictvo. Slečna Dartlová, která zatím vzala netečnou postavu do náruče, dosud vkleče nad ní plakala, líbala ji, volala, kolíbala ji na prsou sem a tam jako dítě a všemi něžnými prostředky se pokoušela probudit její otupělé smysly. Protože jsem se už nebál nechat ji s ní samotnou, nehlučně jsem se zase vytratil a cestou ven zburcoval dům.

Později téhož dne jsem se ještě vrátil a uložili jsme ho v matčině pokoji. Její stav se vůbec nezměnil, řekli mi; slečna Dartlová ji prý ani na okamžik neopouští; pečují o ni lékaři a vyzkoušeli už kdeco; ale ona, až na to občasné tiché zasténání, leží stále jako socha.

Prošel jsem celým smutným domem a zatemnil všechna okna. Okna pokoje, kde ležel on, jsem zatemnil poslední. Zdvihl jsem jeho těžkou ruku a přitiskl si ji k srdci a celý svět mi připadal samá smrt a ticho, rušené pouze sténáním jeho matky.

57. Vystěhovalci

Než jsem se mohl otřesu z těchto citových vzruchů poddat, musel jsem udělat ještě jedno – a to skrýt poslední události před odjíždějícími a nechat je odplout v blahé nevědomosti. V té věci jsem nesměl mařit čas.

Ještě týž den večer jsem si vzal pana Micawbera stranou a pověřil ho úkolem stát mezi panem Peggottym a zprávami o nedávném neštěstí jako hradba. S upřímným zápalem se toho podjal a slíbil zadržet všechny noviny, jejichž prostřednictvím by se bez této obezřelosti mohla zpráva k němu dostat.

„Jestliže k němu pronikne, pane,“ pravil pan Micawber a udeřil se do prsou, „musí napřed projít tímto tělem.“

Musím poznamenat, že si pan Micawber ve snaze přizpůsobit se novým životním okolnostem osvojil jakési pirátsky smělé vystupování, nikoliv sice zcela nezákonné, ale rázné a jakoby pohotové k obraně. Bylo ho možno pokládat za dítě divočiny, dlouho zvyklé žít mimo hranice civilisace, které se právě chystá k návratu do rodných pustin.

Kromě jiných věcí si opatřil i úplný oblek z voskovaného plátna a slamák s velmi nízkým dýnkem, zvenčí zalitý smolou a vytemovaný koudelí. V tomto chlapském úboru, s obyčejným námořnickým dalekohledem pod paždí a se znaleckým návykem pomrkávat chvílemi po obloze, jako by vyhlížel nevlídné počasí, vypadal svým způsobem mnohem mořeplavečtěji než pan Peggotty. Také celá jeho rodina byla, smím-li se tak vyjádřit, připravena k boji. Paní Micawberovou jsem zastihl v nejpřiléhavějším a nejpřísnějším klobouku na světě, pevně přitaženém pod bradu, a ušněrovanou v šátku, který z ní dělal (jako kdysi ze mne, když se mne prvně ujala teta) učiněný ranec, svázaný vzadu v pase pevným uzlem. Jak jsem shledal, slečna Micawberová se zabezpečila proti bouřlivému počasí stejným způsobem a neměla na sobě jedinou nepotřebnou zbytečnůstku. Mladého pana Micawbera bylo ve vlněné námořnické košili a v nejhrubších námořnických plandách a kazajce, jaké jsem kdy spatřil, sotva vidět; ostatní dítka vpravili rodiče do neprodyšných obalů jako nějaké naložené maso. Jak pan Micawber, tak i jeho nejstarší syn chodili s rukávy v zápěstí volně ohrnutými, jakoby hotovi ve všem přiložit pomocnou ruku a na povel kdykoli co nejrychleji „sebou hodit“ na palubu nebo zahlaholit: „Héj – rup – héj!“

Takto jsme je s Traddlesem za soumraku zastihli všechny pohromadě na dřevěných stupních, jimž se v tehdejší době říkalo Hungerfordské schody, jak pozorují odjezd člunu, který odváží část jejich svršků na loď. Řekl jsem už Traddlesovi, co strašlivého se přihodilo, a to jím hluboce otřáslo, ale nemohlo být pochyby, že uchovat to v tajnosti je skutek milosrdenství, a Traddles přišel, aby mi pomohl tuto poslední službu přátelům prokázat. Právě tam jsem si vzal pana Micawbera stranou a přijal jeho slib.

Rodina Micawberových bydlila v malé špinavé hospůdce na spadnutí, která v těch dobách stávala hned vedle schodů a jejíž vysunuté dřevěné pokoje přečnívaly nad řeku. Protože se jakožto vystěhovalci těšili v Hungerfordu i blízkém okolí jistému zájmu, soustřeďovali pozornost tolika diváků, že jsme se rádi uchýlili do jejich pokoje. Byla to jedna z dřevěných komůrek v patře, pod nimiž šplouchal příliv. V pokoji už byly teta a Agnes a různými drobnými úpravami se všemožně snažily vylepšit oblečení Micawberových dětí. Tiše jim pomáhala Peggotka, před sebou na stole starou nevnímavou kasetu na šití, krejčovskou míru a kousek voskové svíčky, které toho už tolik přežily.

Nebylo snadné odpovídat na její dotazy a ještě nesnadnější bylo pošeptat panu Peggottymu, když ho pan Micawber mezi nás přivedl, že jsem dopis odevzdal a že všechno je v pořádku. Ale dokázal jsem obojí a přispěl k jejich spokojenosti. Jestliže jsem nějakou známkou své city prozradil, byl pro to můj osobní zármutek dostatečným vysvětlením.

„A kdy ta vaše loď vyplouvá, pane Micawbere?“ zeptala se teta.

Pan Micawber pokládal za nutné připravit na to ponenáhlu buď mou tetu nebo svou ženu a pravil, že vyplouvá dřív, než včera očekával.

„To vám o tom přinesl zprávu ten člun, že?“ řekla teta.

„Ano, madame,“ odpověděl.

„No a?“ řekla teta. „Tedy vyplouvá –?“

„Madame,“ odpověděl, „dostalo se mi informace, že se musíme na palubu dostavit bezpodmínečně před sedmou zítra ráno.“

„Krindapána,“ řekla teta, „to je brzy. Je to opravdu tak, pane Peggotty?“

„Ba tak, madame. Až se tady ten příliv obrátí v odliv, pustí se loď po řece. A kdyby mladý pan Davy a moje sestra přišli pozejtřku odpoledne v Gravesendu na palubu, uvidí nás doopravdy už naposled.“

„A taky že přijdeme,“ řekl jsem, „to se rozumí!“

„Do té doby a dokud se nedostaneme na moře,“ poznamenal pan Micawber a letmo na mne významně pohlédl, „budeme pan Peggotty a já společně držet stálou dvoučlennou hlídku a střežit naše věci a movitosti. Emmo, má nejmilejší,“ pravil pan Micawber a svým honosným způsobem si odkašlal, „můj přítel, pan Tomáš Traddles, je tak laskav, že se u mne šeptem do ucha důtklivě dožaduje práva, aby směl objednat přísady nezbytné k namíchání přiměřené dávky onoho nápoje, který se v naší mysli zvlášť úzce víže k představě staroanglické hovězí roštěné. Mám na mysli – prostě, punče. Za okolností normálních bych se sice o spoluúčast slečny Trotwoodové a slečny Wickfieldové prosit rozpakoval, leč…“

„Za sebe mohu říci jen tolik,“ pravila teta, „že vám, pane Micawbere, připiju na zdraví a štěstí ve všem opravdu s největší radostí.“

„A já taky!“ řekla Agnes s úsměvem.

Pan Micawber se ihned odebral dolů do výčepu, kde byl zřejmě úplně jako doma, a po přiměřené chvíli se vrátil se džbánem, z něhož se kouřilo. Nemohl jsem si nepovšimnout, že loupá citrony vlastním zavírákem, který je asi stopu dlouhý, jak se sluší na nůž zkušeného osadníka, a že si ho nikoliv zcela bez okázalosti otírá o rukáv kabátu. Zároveň jsem zjistil, že k výbavě paní Micawberové i obou starších členů potomstva patří podobný hrůzostrašný nástroj, kdežto dětičky měly každé svou vlastní dřevěnou lžíci, přivázanou k tělu pevným provázkem. V podobné předtuše příštího života na moři a v pralese nalil pan Micawber své ženě a nejstaršímu synovi a dceři punč nikoliv do vinných sklenic, jak mohl snadno udělat, protože jich v pokoji byla plná police, nýbrž jim ho podal v několika odporných plecháčcích; a v životě jsem ho ještě neviděl, aby měl z něčeho větší požitek, než když pil ze svého osobního žejdlíkového plecháče a se sklonkem večera si ho pak strčil do kapsy.

„Přepychu staré vlasti se vzdáváme,“ prohlásil pan Micawber s mocným uspokojením nad tím, že se ho zříká. „Samozřejmě, osadníci pralesa nemohou očekávat, že se budou podílet na zjemnělostech země svobodných lidí.“

Tu vešel pikolík a vyřizoval, že dole někdo hledá pana Micawbera.

„Mám tušení,“ řekla paní Micawberová a odložila přitom plecháček na stůl, „že to je některý člen mé rodiny!“

„Je-li tomu tak, má nejmilejší,“ poznamenal pan Micawber, jako obvykle při tomto námětu náhle nakvašený, „pak jelikož člen tvé rodiny – ať to je kdokoli, on, ona nebo ono – nechal značně dlouhou dobu čekat nás, snad bude ten člen tak laskav a počká, až se to hodí mně!“

„Micawbere,“ řekla jeho žena přidušeně, „v takovou chvíli, jako je tahle –“

„– »slušno není,«“ pravil pan Micawber a vstal, „»každičké kárat provinění.« Přijímám pokorně důtku, Emmo.“

„Škodu, Micawbere,“ pravila jeho žena, „měla moje rodina, nikoli ty. A pakliže si moje rodina konečně uvědomuje, jakou újmu sama sobě v minulosti svým chováním způsobila, a nyní si přeje nabídnout přátelskou ruku, neodmítejme ji!“

„Má nejmilejší,“ odvětil, „nechť se stane!“

„Když už ne kvůli nim, Micawbere, tedy kvůli mně,“ řekla jeho žena.

„Emmo,“ odpověděl jí, „tento názor na věc nelze v přítomné chvíli popřít. Přesto se ani nyní nemohu s určitostí zavázat, že padnu tvé rodině kolem krku, ale srdečnou vřelost člena tvé rodiny, který čeká na přijetí, chladem nezmrazím.“

Pan Micawber se vzdálil a delší chvíli se nevracel; a po celou dobu jeho nepřítomnosti se paní Micawberová nemohla docela zbavit obavy, zda snad mezi ním a členem rodiny nedošlo k nějaké slovní potyčce. Konečně se znovu objevil týž pikolík a podal mi tužkou psaný lístek, opatřený právnickou hlavičkou „Heep contra Micawber“. Z tohoto dokumentu jsem se dověděl, že pan Micawber, jehož znovu zatkli, prožívá smrtelná muka zoufalství a že mě prosí, abych mu po doručiteli poslal jeho nůž a plechový žejdlík, jelikož by se mohly pro krátký zbytek jeho života, který stráví ve vězení, ukázat užitečné. Kromě toho mě žádal, abych mu prokázal poslední přátelskou službu tím, že jeho rodinu dovedu do obecního chudobince a zapomenu, že tvor jako on vůbec kdy žil.

Na tento lístek jsem ovšem odpověděl tak, že jsem šel s pikolíkem dolů dlužnou částku zaplatit, a tam jsem zastihl pana Micawbera, jak sedí v koutě a dívá se zachmuřeně na šerifova vykonavatele, který akt zatčení provedl. Po svém propuštění mě s bezmeznou vroucností objal a potom si tuto transakci zaznamenal do zápisníku – při čemž, jak se pamatuji, velmi puntičkářský trval na půlpenci, kterou jsem při jmenování celkové částky omylem vynechal.

Tento veledůstojný zápisník mu ještě včas připomněl transakci jinou. Když jsme se vrátili nahoru do pokoje (kde svou nepřítomnost vysvětlil omluvou, že ji zavinily okolnosti, které se vymykají jeho moci), vyňal ze zápisníku velký arch papíru, složený do malého formátu a celý popsaný dlouhými, pečlivě vypracovanými výpočty. Z letmého pohledu, jímž jsem je zachytil, bych řekl, že kromě ve školní početnici jsem takové výpočty nikde jinde ještě neviděl. Jak to vypadalo, byl to patrně složitý úrokový počet úroků za různá období z částky, které říkal „jistina čtyřicet jedna, deset, jedenáct a půl“. Když tyto výpočty pozorně prohlédl a pečlivě odhadl své finanční možnosti, dospěl k závěru, že zvolí částku, která představuje základní jistinu spolu s úroky za dobu dvou let, patnácti kalendářních měsíců a čtrnácti dní od onoho dne. Na tu pak velice úhledně vyhotovil směnku, kterou ihned na místě na plnou úhradu svého dluhu (jako mezi muži) s četnými projevy díků odevzdal Traddlesovi.

„Ještě stále mám tušení,“ řekla paní Micawberová a zadumaně potřásala hlavou, „že se moje rodina, dřív než odplujeme nadobro, na palubě ukáže.“

Pan Micawber měl v té věci očividně tušení také, ale utopil je v plecháči a spolkl je.

„Jestli se vám po cestě naskytne příležitost poslat domů nějaké dopisy, paní Micawberová,“ řekla teta, „pamatujte, že nám musíte o sobě dát zprávu.“

„Drahá slečno Trotwoodová,“ odpověděla paní Micawberová, „pomyšlení, že někdo od nás očekává zprávy, mě bude vskutku blažit. Neopominu psát. Doufám, že ani pan Copperfield, jako starý a důvěrný přítel, nebude nic namítat, když občas dostane zprávu od někoho, kdo ho znal, dokud dvojčata byla ještě nevědomá?“

Řekl jsem, že budu doufat v zprávy od ní, kdykoli se jí naskytne příležitost napsat.

„Dá Bůh, že takových příležitostí bude hojně,“ pravil pan Micawber. „V dnešní době se okeány loďmi přímo hemží a po cestě se stěží můžeme vyhnout tomu, abychom jich nepotkali mnoho. Je to pouhá přeplavba,“ pokračoval pan Micawber a pohrával si s dalekohledem, „pouhá přeplavba. Dálka je to úplně zdánlivá.“

Teď mě napadá, jak podivné, ale jak úžasně příznačné pro pana Micawbera bylo, že když jel z Londýna do Canterbury, mluvil o tom, jako kdyby cestoval na nejzazší konec světa, a když jel z Anglie do Austrálie, jako kdyby si vyjížděl na menší výlet přes Kanál.

„Po cestě,“ pravil pan Micawber, „budu hledět dát sem tam k lepšímu nějakou tu historku a věřím, že libý hlas mého syna Wilkinse bude pro sedánky u lodního kuchyňského krbu přínosem. Až si paní Micawberová vyslouží mořeplavecké ostruhy – výraz, jak doufám, nikoliv společensky nepřípustný – řekl bych, že jim zapěje svého »Waleského Davídka«. Mám za to, že přes boky přídě bude možno často pozorovat sviňuchy a delfíny a buď na pravoboku, nebo levoboku kormy 232& bude ustavičně možno spatřit rozličné zajímavosti.

[&232 korma – (z ruš.) zadní část lodi nad kormidlem.]

Prostě,“ řekl pan Micawber se svým bývalým salonním výrazem, „je pravděpodobné, že všechno, dole jako nahoře, shledáme tak poutavé, že až hlídka, umístěná ve velestěžňovém koši, zavolá »Země-ě-ě-ě!«, vskutku velmi značně nás to překvapí!“

Po těch slovech dopil s rozmáchlým gestem obsah svého plecháčku, jako by měl plavbu už za sebou a složil s vyznamenáním zkoušku před nejvyšší námořní instancí.

„Več hlavně doufám já, můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „je to, že v některé větvi naší rodiny budeme jednou možná zase žít ve staré vlasti. Nemrač se, Micawbere! Nemám tím teď na mysli rodinu svou, nýbrž děti našich dětí. Ať je odnož sebezdatnější, na mateční kmen zapomenout nemohu,“ řekla paní Micawberová a zavrtěla hlavou, „a až náš rod dosáhne věhlasu a bohatství, přiznávám, že bych si přála, aby toto bohatství plynulo do pokladnic Britannie.“

„Má nejmilejší,“ pravil pan Micawber, „to musí Britannie riskovat. Jsem nucen prohlásit, že pro mne toho mnoho neudělala nikdy a že v té věci nemám žádné zvláštní přání.“

„Micawbere,“ namítla paní Micawberová, „v tom jsi na omylu. Odcházíš, Micawbere, do těch dalekých krajů, abys svazky, které tě k Albionu 233& poutají, nikoliv zeslabil, nýbrž posílil!“

[&233 Albion – (z lat. nebo z kelt.) starý poetický název pro Anglii.]

„Opakuji, lásko má,“ odpověděl pan Micawber, „že mě dotyčné svazky neobtížily takovým břemenem osobní vděčnosti, abych si i jen sebeméně uvědomoval touhu vytvořit nějaký svazek další.“

„Micawbere,“ odpověděla mu paní Micawberová, „znovu tvrdím, že v tom jsi na omylu. Neznáš své vlastní síly, Micawbere! A právě ony – i tím krokem, který se právě chystáš učinit – svazek mezi tebou a Albionem upevní.“

Pan Micawber seděl v křesle, a jak paní Micawberová své názory pronášela, s povytaženým obočím je napůl přijímal a napůl zamítal, přestože hluboce vyciťoval jejich prozíravost.

„Můj drahý pane Copperfielde,“ řekla paní Micawberová, „ráda bych, aby si pan Micawber uvědomil své postavení. Zdá se mi vysoce důležité, aby si pan Micawber hned od chvíle, kdy se vylodí, své postavení uvědomoval. Znáte mě už dlouho, můj drahý pane Copperfielde, a jistě tedy víte, že nemám lehkověrné sklony pana Micawbera. Moje sklony jsou, smím-li se tak vyjádřit, vysoce praktické. Vím, že před sebou máme dlouhou plavbu. Vím, že se neobejde bez mnoha strádání a nepohodlí. Nemohu před těmito fakty zavírat oči. Ale vím taky, jaký pan Micawber je. Znám síly, které v panu Micawberovi dřímají. A právě proto považuji za stěžejně důležité, aby si pan Micawber své postavení uvědomil.“

„Má lásko,“ ozval se pan Micawber, „dovolíš mi snad poznámku, že tu jistá nepatrná možnost, že si v přítomné chvíli své postavení uvědomuji, vskutku je.“

„Myslím, že ne, Micawbere,“ namítla paní Micawberová. „Nikoliv plně. Můj drahý pane Copperfielde, případ pana Micawbera není případ běžný. Pan Micawber odchází do daleké země výslovně proto, aby si poprvé v životě vydobyl plné pochopení a uznání. Chtěla bych, aby se pan Micawber na přídi oné lodi rozkročil a pevně řekl: »Tuto zemi jsem si přijel podmanit! Máte tu hodnosti? Máte tu bohatství? Máte tu lukrativní 234& místa s vysokým peněžním příjmem? Nuže, sem s nimi! Jsou moje!«“

[&234 lukrativní – (z lat.) výnosný.]

Pan Micawber se po nás všech rozhlédl, jako by si myslil, že ten nápad má do sebe hodně dobrého.

„Pakliže mluvím dost srozumitelně,“ řekla paní Micawberová svým pádným tónem, „chtěla bych, aby pan Micawber byl Césarem vlastního osudu 235&.

[&235 aby pan Micawber byl Césarem vlastního osudu – Paní Micawberová nevhodně cituje slova ze Shakespearovy tragédie „Julius Caesar“: „Byl Césarem vlastního osudu!“]

To mi, můj drahý pane Copperfielde, připadá, že je jeho pravé postavení. Ráda bych, aby pan Micawber hned od prvního okamžiku této plavby zaujal stanoviště na přídi lodi a říkal si: »Již dost odkladů, již dost zklamání, již dost strádání. Tak tomu bylo ve staré vlasti. Hle, toto je moje nová vlast. Nabídněte mi své odškodnění! Sem s ním!«“

Pan Micawber si rozhodným gestem založil ruce, jako by už na té klounové hlavici stál.

„A jestliže tak učiní,“ pokračovala paní Micawberová, „– to jest uvědomí si své postavení – mýlím se snad, když tvrdím, že pan Micawber své svazky s Britannií nikoliv zeslabí, nýbrž posílí? Jestliže na oné polokouli vyvstane nový významný veřejný činitel, bude mi někdo říkat, že jeho vliv nebude znát i zde doma? Jsem snad tak slaboduchá, abych si představovala, že když pan Micawber bude žezlem svého nadání a moci vládnout v Austrálii, v Anglii že nebude znamenat nic? Jsem pouze žena, ale kdybych se takovouhle nepochopitelnou slaboduchostí provinila, byla bych nehodná sama sebe i svého tatíčka.“

Přesvědčení paní Micawberové, že proti jejím vývodům nelze nic namítat, dodalo jejímu hlasu jakousi morální důstojnost, kterou jsem v něm myslím v životě ještě neslyšel.

„A právě proto,“ řekla paní Micawberová, „si tím víc přeji, abychom někdy v budoucnu znovu ožili na rodné líše! Pan Micawber třebas bude – nemohu sama před sebou skrývat pravděpodobnost, že se tak vskutku stane – sám o sobě stránkou dějin; a potom by měl mít svého representanta v zemi, která mu sice dala život, ale nedala mu zaměstnání!“

„Má nejsladší,“ poznamenal pan Micawber, „nemohu se ubránit, aby mě tvá oddaná láska nedojímala. Jsem vždycky ochoten podřídit se tvému zdravému rozumu. Co se stát má, to se stane! Bůh uchovej, abych své rodné zemi skoupě odpíral jakýkoli podíl na bohatství, které snad naši potomci nashromáždí!“

„Znamenitě!“ řekla teta a kývla na pana Peggottyho. „A ze srdce připíjím vám všem a nechť vás všechny provází jenom požehnání a zdar!“

Pan Peggotty postavil na zem obě děti, které houpal každé na jednom koleně, aby mohl spolu s panem a paní Micawberovými na oplátku připít na zdraví zase všem nám; a když si s Micawberovými na znamení kamarádství srdečně potřásal rukou a snědá tvář se mu přitom rozjasnila úsměvem, vycítil jsem, že si svou cestu proklestí a získá si dobré jméno i lásku všech, ať půjde kam půjde.

I děti si musily podle rozkazu nabrat dřevěnou lžicí z páně Micawberová plecháčku a jejím obsahem nám připít na zdraví. Když tak učinily, teta a Agnes vstaly, aby se s vystěhovalci rozloučily. Bylo to smutné loučení. Všichni plakali, děti se až do poslední chvíle věšely na Agnes a chuděra paní Micawberová, když jsme ji opouštěli, byla ve velmi lítostivé náladě a vzlykala a plakala u blikavé svíčky, která musela při pohledu od řeky dodávat pokoji vzhled nějakého ubohého majáčku.

Druhý den ráno jsem tam zašel znovu, abych se podíval, jsou-li pryč. Odjeli časně, v člunu, už v pět hodin. Byl to pro mne skvělý příklad toho, jakou mezeru dovede takový rozchod zanechat – neboť ačkoliv se představa, v níž jsem tu hospodu na spadnutí a dřevěné schody spojoval v mysli s nimi, datovala teprve od včerejška, obojí mi připadalo pusté a opuštěné, když nyní všichni byli pryč.

Příštího dne odpoledne jsem jel se svou starou chůvou do Gravesendu. Loď jsme zastihli uprostřed řeky, obklopenou houfem člunů; vál příznivý vítr a na vrcholu stěžně se třepetala signální vlajka na znamení, že se loď chystá vyplout. Ihned jsem najal člun a v něm jsme zamířili k lodi; a když jsme propluli úzkým kruhem vířivého shonu, jehož byla ohniskem, vystoupili jsme na palubu.

Pan Peggotty nás už na palubě čekal. Řekl mi, že právě před chvílí byl svědkem opětovného (a tentokrát posledního) zatčení pana Micawbera na Heepův příkaz a že v souhlase s žádostí, kterou jsem na něho předtím vznesl, pana Micawbera příslušnou částkou vyplatil; tu jsem mu na místě vrátil. Potom mne zavedl do mezipalubí a tam kdejakou zbylou stopu mého strachu, zda snad nezaslechl nějaké pověsti o tom, co se stalo, zaplašil pan Micawber, který se ihned vynořil z přítmí, vzal pana Peggottyho s výrazem přátelství a ochráncovství pod paždí a řekl mi, že od předvčerejšího večera snad neuplynula ani jediná minuta, kterou by nebyli strávili spolu.

Bylo to prostředí pro mne podivné a tak těsné a temné, že jsem z počátku sotva co rozeznával, ale jak si mé oči na šero stále víc zvykaly, postupně se jasnilo, a tu mi připadalo, že stojím uprostřed nějakého van Ostadova 236& obrazu.

[&236 van Ostade, Adriaan (1610-1685) – holandský malíř, který zobrazoval zejména venkovský lid, jeho život, zvyky, zábavy.]

Mezi silnými trámy, fošnovým pažením a lodními svorníky a kruhy, mezi palandami vystěhovalců a jejich truhlami, ranci, sudy a hromadami různorodých zavazadel – tu a tam osvětlenými houpavou lucernou a jinde zas žlutým denním světlem, jež dolů pronikalo plachtovou větrací troubou nebo zvednutým poklopem – se tísnily hloučky lidí, kteří uzavírali nová přátelství, loučili se spolu, hovořili, smáli se, plakali, jedli a pili. Někteří z nich se již na svých několika zabraných stopách podlahy utábořili a měli svou malou domácnost jakž takž spořádanou a dětičky usazené na stoličkách nebo v miniaturních křesílkách, kdežto jiní v beznadějném hledání místa k odpočinku bloudili bezútěšně kolem. Od nemluvňat, která měla sotva několik týdnů života za sebou, až po shrbené starce a stařeny, kteří měli na pohled sotva několik týdnů života před sebou, a od oráčů, kteří si na svých botách doslova s sebou odváželi anglickou půdu, až po kováře, kteří si zase na kůži odnášeli ukázky anglických sazí a kouře, tísnil se v tom úzkém prostoru mezipalubí zřejmě každý věk i zaměstnání.

… Mezi silnými trámy, fošnovým pažením a lodními svorníky a kruhy, mezi palandami vystěhovalců a jejich truhlami, ranci, sudy a hromadami různorodých zavazadel … se tísnily hloučky lidí …

Jak jsem se po mezipalubí tak rozhlížel, zdálo se mi, že u odklopeného okénka v boku lodi vidím spolu s jedním z Micawberových dětí sedět postavu podobnou Emilce; upoutala mou pozornost původně tím, že se s ní polibkem rozloučila jiná postava, která mi, když se potom klidnou chůzí tím nepořádkem proplétala, připomněla – Agnes! Ale v tom rušném shonu a zmatku i v těkavém víru vlastních myšlenek jsem ji zase ztratil a uvědomoval si jedině, že nadešel čas, kdy posádka vyzývá všechny návštěvníky, aby opustili loď, že moje chůva pláče na bedně vedle mne a že se paní Gummidgeová s pomocí nějaké mladší sehnuté ženy v černých šatech pilně zabývá rovnáním páně Peggottyho svršků.

„Chcete na rozloučenou ještě něco říct, mladý pane Davy?“ zeptal se pan Peggotty. „Nezapomněli jsme nic, dřív než se rozejdeme?“

„Jedno ano!“ řekl jsem. „Co Marta?“

Dotkl se ramene mladší ženy, o níž jsem se právě zmínil, a přede mnou stála Marta.

„Bůh vám žehnej, člověče dobrý!“ zvolal jsem. „Vy ji berete s sebou?“

Záplavou slz odpověděla za něho. Další slovo jsem v tu chvíli nebyl s to ze sebe vypravit, ale stiskl jsem mu vřele ruku; a jestliže jsem kdy v životě nějakého muže miloval a ctil, pak jsem z hloubi duše miloval a ctil muže toho.

Loď se rychle prázdnila od návštěvníků. Nejtěžší zkouška na mne ještě čekala. Tlumočil jsem mu vzkaz, jejž mi ušlechtilý duch, kterého už nebylo, uložil vyřídit, až v poslední chvíli loučení. Hluboce ho dojal. Ale když mi potom zase on uložil vyřídit mnoho vzkazů, plných lásky a účasti, těm uším již hluchým, dojal mě ještě hlouběji.

Nastala chvíle rozloučení. Objal jsem ho, nabídl jsem své plačící chůvě rámě a spěchal jsem s ní pryč. Na palubě jsem se rozloučil s chuděrou paní Micawberovou. Ještě v tu chvíli se zoufale rozhlížela, neuvidí-li někde člena své rodiny, a její poslední slova ke mně byla, že nikdy pana Micawbera neopustí.

Sestoupili jsme po boku lodi do svého člunu a kousek opodál jsme na hladině čekali, až se loď hne na cestu. Byl klidný podvečer, slunce ohnivě zapadalo. Loď ležela mezi námi a rudou září a proti tomu sálavému jasu se zřetelně rýsovalo každičké lano i ráhno. Pohled tak krásný a zároveň tak smutný i zas tak nadějný, jaký skýtala ta nádherná loď, když klidně ležela na ruměné hladině a všechen život na ní se shrnul k palubnímu pažení a na okamžik se mlčky a s obnaženou hlavou tísnil v hloučcích, jsem co živ ještě neviděl.

Mlčky pouze na okamžik. Jakmile plachty nabraly vítr a loď se hnula, ze všech člunů kolem zaznělo trojnásobné hřímavé hurá, na něž lidé na palubě navázali a opětovali je a jež pak znovu a znovu opětovaly čluny i loď. Cítil jsem srdce až v hrdle, když jsem to volání slyšel a přihlížel tomu mávání klobouky a kapesníky – a vtom jsem spatřil ji!

Vtom jsem spatřil ji – po boku strýcově, rozechvěle opřenou o jeho rameno. Ukázal dychtivou rukou na nás; a ona nás spatřila a zamávala mi poslední sbohem. Ano, Emilko, krásná a podlomená, lni k němu se vší ryzí důvěrou svého raněného srdce, neboť on lnul k tobě s celou hloubkou své nezměrné lásky!

Ve svatozáři toho růžového světla stáli spolu stranou od ostatních na nejvyšším místě paluby a ona se vinula k němu a on objímal ji; tak mi velebně splynuli s očí. Když nás veslice zavezla na břeh, snesla se už na kentské vrchy noc – a snesla se tíživě i na mne.

58. V cizině

Noc, která mě pohltila, byla dlouhá a teskná a pronásledovaly mě v ní přízraky mnoha nadějí, mnoha drahých vzpomínek, mnoha omylů, mnoha darmých bolestí a lítostí.

Odjel jsem z Anglie; ale ani při odjezdu jsem ještě nevěděl, jak těžký to je otřes, s nímž se mám vyrovnat. Opustil jsem všechny, kdo mi byli drazí, a odjel jsem; a věřil jsem, že jsem se s ním už vyrovnal a že patří minulosti. Jako muž na bitevním poli utrží smrtelné zranění a sotva vůbec ví, že je zasažen, tak jsem ani já, když jsem se svým neukázněným srdcem osaměl, neměl vůbec ponětí o ráně, s níž musí zápolit. Uvědomil jsem si to nikoliv rychle, nýbrž krůček za krůčkem a kousek po kousku. Pocit opuštěnosti, který mě provázel do ciziny, se s každou hodinou prohluboval a rozrůstal. Z počátku to bylo tupé vědomí ztráty a lítosti, v němž jsem stěží dovedl rozeznat co jiného. To se takřka nepozorovaně vyvinulo v beznadějné poznání, co všechno jsem ztratil – lásku, přátelství, zájem; co všechno se rozsypalo na padrť – má první naděje, má první láska, celý ten větrný zámek mého života; co všechno mi zbývá – ssuť, prázdnota a poušť, jež se široko daleko vůkol mne prostírá bez konce až k temnému obzoru.

Byl-li můj zármutek sobecký, nevěděl jsem, že je takový. Truchlil jsem pro své vdané dítě, v takovém mládí vytržené z jeho kvetoucího světa. Truchlil jsem pro toho, jenž si mohl získat lásku a obdiv tisíců, stejně jako si před mnoha lety získal lásku a obdiv můj. Truchlil jsem pro to zlomené srdce, jež našlo klid v rozbouřeném moři, a pro bludné trosky prostého domova, v němž jsem jako dítě slýchával skučení nočního větru.

Nakonec mi nezbývala ani jiskřička naděje, že z té nahromaděné záplavy smutku, do níž jsem upadl, vůbec kdy vybřednu. Bloumal jsem s místa na místo a všude jsem to břemeno vláčel s sebou. Nyní jsem cítil celou jeho tíhu a klesal jsem pod ní a srdce mi říkalo, že nic ji už jaktěživo nemůže zmírnit.

Když byla moje malomyslnost nejhlubší, domníval jsem se, že musím umřít. Někdy mě napadalo, že bych rád umřel doma, a tu jsem na své cestě vskutku zamířil zpátky, abych tam došel co nejdřív. Jindy jsem zase putoval od domova dál a od města k městu jsem hledal a nevěděl co a snažil se něco setřást a nevěděl co.

Není v mé moci, abych si znovu vybavil, jednu po druhé, všechny trudné fáze duševního utrpení, jimiž jsem prošel. Existují sny, které dovedeme vylíčit pouze nedokonale a neurčitě; a když se přinutím, abych se zadíval zpátky do této doby svého života, připadá mi, že si vyvolávám právě jeden takový sen. Vidím se, jak putuji po pamětihodnostech cizích měst, paláců, katedrál, chrámů, obrazáren, zámků, hrobek, pitoreskních uliček – těch starých Zachovalých pomníků dějin a fantasie – docela jako ve snu a všude s sebou vláčím své žalostné břemeno a sotva vůbec ty věci vnímám, jak se mi rozplývají před očima. Netečná lhostejnost ke všemu, jen k trudnomyslnému smutku ne, to byla noc, která se snesla na mé neukázněné srdce. Než dovolte, abych z ní vyhlédl – jak se, díky Bohu, nakonec stalo – abych z ní i z jejího dlouhého, smutného, trýznivého snu vyhlédl do nového úsvitu.

Mnoho a mnoho měsíců jsem procestoval s tímto stále tíživějším mrakem na duši. Nějaké nejasné důvody, jež jsem měl proti návratu domů – důvody, jež ve mně tehdy marně zápasily o zřetelnější výraz – mě udržovaly na mé pouti. Někdy jsem se hnal neklidně od jednoho města k druhému, aniž jsem někde chvíli pobyl, a jindy jsem zase zůstal delší dobu na jednom místě. Ale nikde jsem nenacházel žádný cíl ani sílu, která by mé srdce vzpružila.

Byl jsem ve Švýcarsku. Přijel jsem tam z Itálie přes jeden z velkých alpských průsmyků a od té doby jsem se s průvodcem ustavičně toulal po odlehlých horských stezkách. Jestliže ty děsivé samoty promlouvaly k mému srdci, nic jsem o tom nevěděl. Strašlivé výšky a propasti, hučivé bystřiny a pustiny ledu a sněhu ve mně budily velebný úžas a obdiv – ale až dosud mě nenaučily ničemu jinému.

Jednou večer před západem slunce jsem scházel do údolí, kde jsem měl přenocovat. Když jsem do něho sestupoval klikatou stezkou po horském úbočí, s něhož jsem je viděl hluboko pod sebou tonout v jasu, myslím, že se mi v prsou slabounce zachvěl jistý dávno nepoznaný pocit krásy a pokoje, jistý konejšivý vjem, vyvolaný jeho klidem. Pamatuji se, že jsem se cestou jednou zastavil – s jakýmsi smutkem, který nebyl jen samá tíseň ani jen samé zoufalství. Pamatuji se, jak jsem skorem zadoufal, že přece jen je možné, aby v mém nitru nastala nějaká změna k lepšímu.

Došel jsem dolů, když večerní slunce ozařovalo vzdálené zasněžené vrcholy, jež svíraly údolí kolem dokola jako věčná oblaka. Úpatí hor, která tvořila roklinu, kde vesnička ležela, hýřila sytou zelení; a vysoko nad tímto jemnějším porostem stoupaly tmavé jehličnaté lesy, které zadržovaly zimní sněhové závěje jako záseky a tarasily cestu lavinám. Nad nimi se jedno za druhým táhla pásma rozeklaných srázů, šedých skal, blyštivého ledu a hebce zelených pastvinek a všechna ponenáhlu splývala se sněžnou korunou. Tečky, roztroušené po úbočí hory, každá ta tečička něčí domov, byly osamělé dřevěné chalupy, nebetyčnými vrcholy tak utištěné, že vypadaly příliš malé i na hračku. Tak vypadala také víska schoulená v údolí i se svým dřevěným můstkem přes říčku v místě, kde se voda valila mezi úlomky skal a s hukotem se hnala dál mezi stromy. Tichým vzduchem ke mně doléhaly zvuky vzdáleného zpěvu – hlasy pastýřů; ale jak se jeden světlý večerní oblak nesl v půli horského úbočí, byl bych málem uvěřil, že píseň přichází odtamtud a že to nejsou tóny pozemské. A z čista jasna ke mně mocná příroda tím klidem a mírem promluvila; a konejšivě mě přiměla, abych si utýranou hlavu položil do trávy a rozplakal se, jak jsem ještě neplakal od chvíle, kdy Dora zemřela!

Dole na mne čekal balíček dopisů, který došel zrovna před malou chvílí, a já si vyšel za vesnici, abych si je přečetl, než mi přichystají večeři. Jiné zásilky mě už minuly a velmi dlouhou dobu jsem žádnou poštu nedostal. Kromě několika řádek se zprávou, že jsem zdráv a že jsem dojel tam a tam, jsem od svého odjezdu z domova v sobě ještě nenašel dost odvahy ani ustálenosti, abych někomu napsal dopis.

Nesl jsem balíček v ruce. Otevřel jsem ho a četl Agnesino písmo.

Je prý šťastná a užitečná a práce se jí daří, jak doufala. To bylo všechno, co mi psala o sobě. Ostatek se týkal mne.

Nedávala mi žádné rady, neukládala mi žádné povinnosti, pouze mi svým příznačným vřelým způsobem říkala, jakou má ve mne důvěru. Ví (psala), jak si taková povaha jako moje dovede neštěstí obrátit v dobro. Ví, jak ji utrpení a bolest povznesou a posílí. Je si jista, že zármutek, který jsem prožil, vytyčí každému mému snažení určitější a vyšší cíl. Ona, která je na mou slávu tak hrdá a tak dychtivě očekává další její růst, dobře ví, že v pilné práci nepolevím. Ví, že u mne žal nemůže být slabostí, nýbrž musí pro mne být silnou vzpruhou. Stejně jako utrpení mých dětských let přispělo svým dílem k tomu, že jsem, jaký jsem, tak prý i těžší rány mi dodají síly, abych byl ještě lepší, než jsem; a tak budu tomu, čemu ony naučily mne, učit já jiné. Poroučí mě Bohu, který si povolal mého nevinného miláčka k sobě do věčného klidu, a v sesterské lásce mě ustavičně chová v srdci a ustavičně mě provází po všech cestách, ať jdu kam jdu, hrdá na to, co jsem vykonal, ale neskonale hrdější na to, co mi osud určil ještě vykonat.

Uložil jsem dopis do záňadří a pomyslil si, v jakém rozpoložení jsem byl ještě před hodinou! Ačkoliv jsem slyšel hlasy v dáli utichat a viděl klidný večerní oblak kalnět, všechny barvy v údolí blednout a zlatový sníh na temenech hor v dálce splývat se sinavou večerní oblohou, ale přesto cítil, jak tíživá noc v mé mysli se jasní a všechny její stíny se rozplývají, neměl jsem slov pro lásku, kterou jsem pociťoval k dívce, od té chvíle mi pak napořád dražší než kdy předtím.

Četl jsem si její dopis mnohokrát. Ještě před spaním jsem jí odepsal. Napsal jsem jí, že jsem její pomoc už nutně potřeboval; že bez ní nejsem a nikdy jsem ani nebyl takový, za jakého mě považuje, ale že ve mně posiluje odhodlání takovým být a že se o to budu snažit.

A snažil jsem se. Chyběly ještě tři měsíce, aby od počátku mého žalu uplynul rok. Rozhodl jsem se nedělat žádná předsevzetí, dokud ty tři měsíce nevyprší, jenom se snažit. Celou tu dobu jsem prožil v onom údolí a v jeho okolí.

Když ty tři měsíce skončily, rozhodl jsem se zůstat ještě nějakou dobu v cizině – usadit se prozatím ve Švýcarech, které mi ve vzpomínce na onen večer byly stále milejší – chopit se opět pera – a psát.

S pokorou jsem se uchýlil k Tomu, jemuž mě Agnes poručila; utíkal jsem se k přírodě, k níž se ještě nikdo neutíkal nadarmo; a otevřel jsem své nitro dokořán lidským zájmům, před nimiž jsem se poslední dobou uzavíral. Netrvalo dlouho a měl jsem v údolí skorem tolik přátel, kolik jsem jich míval v Yarmouthu. A když jsem odtamtud odjel do Ženevy, než uhodila zima, a s jarem se tam zase vrátil, jejich srdečné pozdravy zněly mým uším jako hlas domova, ačkoli mě nevítali slovy anglickými.

Pracoval jsem od rána do večera, trpělivě a pilně. Napsal jsem příběh, jehož nit se nijak tuze volně nelišila od mých osobních zážitků, a poslal jsem ho Traddlesovi, který se postaral o jeho vydání za podmínek pro mne velmi výhodných; a od cestujících, s nimiž jsem se náhodou tu a tam setkával, jsem se začal dovídat, jak moje pověst stoupá. Po trošce odpočinku a změny jsem se s bývalým horlivým zápalem pustil do práce na novém námětu, který mě silně zaujal. Čím dál jsem s prováděním tohoto úkolu postupoval, tím více jsem se do svého díla vžíval a do krajnosti napínal všechny síly, abych to udělal dobře. To byl můj třetí román. Neměl jsem napsanou ještě ani polovičku, když jsem vysadil ke kratšímu odpočinku – a tu mě napadlo, abych se vrátil domů.

Ačkoliv jsem vytrvale studoval a pracoval, byl jsem už delší čas zvyklý konat vydatná tělesná cvičení. Zdraví, při odjezdu z Anglie povážlivě otřesené, jsem si zase dokonale upevnil. Mnoho jsem viděl, byl jsem v mnoha zemích a doufám, že jsem svou zásobu vědomostí rozhojnil.

Všechno, co považuji za nutné z tohoto svého pobytu v cizině zde zopakovat, jsem nyní zopakoval – vyjma jednu věc. Tu jsem až dosud smlčel nikoliv s úmyslem nějaké své myšlenky tajit – neboť jak jsem řekl jinde, toto vyprávění jsou moje vypsané vzpomínky – nýbrž chtěl jsem pouze nejtajnější běh svých myšlenek ponechat stranou a až na konec. Nyní k němu tedy přistoupím.

Nemohu proniknout do tajemství vlastního srdce tak důkladně, abych věděl, kdy mě prvně napadlo, že jsem snad měl jeho nejranější a nejčistší naděje upnout na Agnes. Nemohu říci, v kterém období mého smutku se k němu přiřadil také dojem, že jsem z chlapecké svévole kdysi klenot její lásky zahodil. Domnívám se, že jsem jakýsi šepot té mlhavé myšlenky možná zaslechl už v tom starém pocitu nešťastné ztráty či nedostatku něčeho, co nelze nikdy uskutečnit. Ale když jsem zůstal na světě sám, tak smutný a opuštěný, tato myšlenka se mi zahnízdila v hlavě jako nová výčitka a nová lítost.

Kdybych s ní byl v té době býval hodně pohromadě, byl bych jí to ve slabosti své opuštěnosti jistě prozradil. Právě toho jsem se jaksi nejasně bál, když mě poprvé něco nabádalo, abych se ještě nevracel do Anglie. Nebyl bych dovedl snést ztrátu ani sebemenšího dílku její sesterské lásky – a tímto prozrazením bych byl vytvořil napětí až dosud mezi námi nepoznané.

Nemohl jsem zapomenout, že se cit, s nímž na mne pohlíží nyní, vyvinul z mé svobodné volby a jednání a že milovala-li mě kdy jinou láskou – a někdy se mi zdálo, že byla doba, kdy tomu tak možná bylo – já tu lásku odvrhl. Teď neznamenalo pranic, že jsem si zvykl na ni myslit, ještě když jsme oba byli pouhé děti, jako na bytost, která stojí daleko mimo dosah mých nejsmělejších tužeb. Věnoval jsem svou vřelou něhu někomu jinému, a co jsem udělat mohl, to jsem neudělal; a čím mi Agnes byla nyní, to jsem z ní udělal já a její ušlechtilé srdce.

Na počátku změny, která se v mém nitru pozvolna odehrávala, když jsem se snažil sám sobě lépe porozumět a stát se lepším člověkem, pohlížel jsem vskutku přes jakýsi nevymezený zkušební čas kolikrát vstříc době, kdy snad budu smět doufat, že tu pochybenou minulost smažu a dočkám se takové přízně osudu, že se s ní ožením. Ale jak čas utíkal, tato mlhavá vyhlídka bledla, až se mi vytratila z mysli docela. Jestliže mě tehdy dávno opravdu někdy milovala, pak jsem ji nyní – při vzpomínce na důvěrnosti, s nimiž jsem se jí svěřoval, na její znalost mého pobloudilého srdce, na oběť, kterou jistě musila přinášet, aby mi byla přítelkyní a sestrou, i na vítězství, jehož dosáhla – musil chovat ve vážnosti tím světější. A jestliže mě nikdy nemilovala, mohl jsem doufat, že mě bude milovat teď?

Odjakživa jsem cítil, že ve srovnání s její vytrvalostí a statečností jsem já slabý; a nyní jsem to cítil čím dál tím víc. Ať jsem už pro ni mohl být čímkoli – nebo ona pro mne – kdybych jí tehdy dávno býval víc hoden, nyní jsem tím nebyl a nebyla tím ani ona. Ten čas minul. Promarnil jsem ho a po zásluze jsem ji ztratil.

Že jsem těmito duševními rozpory silně trpěl, že mě naplňovaly hlubokým zármutkem a lítostí, a že mě přesto neopouštělo vědomí, že moje čest ode mne po právu vyžaduje, abych v sobě se studem potlačoval úmysl obrátit se nyní, se svými uvadajícími nadějemi, k té drahé dívce, od níž jsem se lehkovážně odvrátil, dokud byly ještě jasné a svěží – kterýžto zřetel byl u kořene každé myšlenky, jež se týkala jí – to všechno je rovněž pravda. Nyní jsem se už sice nepokoušel sám před sebou tajit, že ji miluji, že ji oddaně zbožňuji; ale sám sebe jsem ujistil a přesvědčil, že teď už je příliš pozdě a že vztah, který mezi námi tak dlouho trvá, musí zůstat neporušený.

Mnoho a často jsem myslil na to, jak mi moje drahá Dora nastínila, co by se bylo mohlo stát v oněch letech, jimž nebylo souzeno být naším prubířským kamenem. Uvažoval jsem o tom, jak věci, které se vůbec nestaly, pro nás často bývají svým účinkem zrovna takovou skutečností jako ty, které se udály. Právě ta léta, o nichž mluvila, byla pro mé trpké ponaučení teď skutečností; a jednoho dne, snad o něco později, by se byla skutečností opravdu stala, avšak rozloučili jsme se ještě v prvním poblouznění. Usilovně jsem se snažil to, co mezi mnou a Agnes být mohlo, změnit v nástroj, který ze mne udělá člověka odříkavějšího, rozhodnějšího a znalejšího sama sebe i svých nedostatků a chyb. Takto jsem přes úvahu, že to být mohlo, dospěl k přesvědčení, že to nikdy být nemůže.

Takové tedy byly pohyblivé duny mé mysli, které se mi s celou svou záludnou zmateností a nedůsledností přesýpaly v hlavě od doby mého odjezdu do ciziny až do doby mého návratu domů o tři roky později. Tři roky uplynuly od vyplutí té vystěhovalecké lodi, když jsem v touž hodinu při západu slunce a nad touž vodou stál na palubě poštovní lodi, která mě přivážela domů, a díval se na touž růžovou hladinu, v níž jsem tehdy viděl zrcadlit obraz lodi našich vystěhovalců.

Tři roky. V úhrnu dlouhé, ačkoliv na to, jak utekly, krátké. A domov mi byl velmi drahý a Agnes rovněž – ale ta nebyla moje – nikdy v budoucnu moje být nemohla. Kdysi snad být mohla, ale to už dávno patřilo minulosti!

59. Návrat

V Londýně jsme přistali za zimavého podzimního večera. Bylo tma a pršelo a za minutu jsem viděl víc mlhy a bláta, než jsem předtím viděl za celý rok. Než jsem našel drožku, došel jsem od celnice až k Požárovému sloupu; a třebaže mi už i jen ta domovní průčelí, jež shlížela na přeteklé strouhy, připadala jako staří přátelé, chtě nechtě jsem musel přiznat, že to jsou přátelé notně ošumělí.

Často jsem si všiml – jako si myslím všiml každý – že nám odjezd z nějakého známého místa připadá jako signál k provedení změn. Jak jsem tak vyhlížel z okna drožky a zpozoroval, že za mého pobytu v cizině strhli na Fishstreet Hillu starý dům, který tam stál celé století, aniž se ho dotkl natěrač, tesař nebo zedník, a že jednu sousední ulici, od nepaměti proslulou nepohodlím a nezdravostí, odvodňují a rozšiřují, málem jsem očekával, že katedrála sv. Pavla bude v mých očích vypadat starší.

Na některé změny ve svých osudech mě mí přátelé už připravili. Teta se už dávno odstěhovala zase zpátky do Doveru a Traddlesovi se hned v prvním soudním období po mém odjezdu začala advokátní praxe trochu hýbat. Teď měl kancelář s bytem v Gray’s Innu 237& a v posledních dopisech mi psal, že není tak docela bez nadějí, pokud se týče brzkého uzavření svazku s nejmilejším děvčetem na světě.

[&237 Gray’s Inn – londýnská třída, běžící od právnické koleje Gray’s Inn v londýnské City na sever.]

Čekali, že přijedu domů před vánocemi, ale neměli ani potuchy, že se vrátím tak brzy. Úmyslně jsem je uvedl v omyl, abych se nepřipravil o radost, jak je překvapím. A přesto jsem byl tak zvráceně nedůtklivý, že jsem cítil sklíčenost a zklamání, když mě nikdo nepřivítal a já se kodrcal mlhavými ulicemi sám a mlčky.

Ale staré známé krámy s veselými světly uvnitř mě přece jen trochu vzpružily, a když jsem u dveří kavárny v Gray’s Innu vystoupil, byl jsem už zase docela v náladě. Při vstupu mi kavárna vyvolala v mysli onu tak odlišnou dobu, kdy jsem se ubytoval u Zlatého kříže, a připomněla mi změny, které se od toho času udály; ale to bylo jen přirozené.

„Nevíte náhodou, kde tady v Gray’s Innu bydlí pan Traddles?“ zeptal jsem se číšníka, zatím co jsem se v kavárně hřál u krbu.

„V Holborn Courtu 238&, pane. Číslo dvě.“

[&238 Holborn Court – ulice v severozápadní části Londýna.]

„Pan Traddles myslím začíná mít jako advokát dobrou pověst, že?“ řekl jsem.

„Nu, pane,“ odpověděl číšník, „to prosím možná má, ale já sám o tom nic nevím.“

Tento číšník, hubený muž středního věku, se uchýlil o pomoc k číšníkovi obeznalejšímu – k zavalitému, mohutnému starci s dvojitou bradou, v černých punčochách a krátkých spodcích, který se vynořil z posady, podobné vysoké kostelní lavici, kde dělal společnost pokladně, městskému adresáři, právnickému adresáři a jiným knihám a tiskovinám.

„Pan Traddles,“ řekl hubený číšník. „Číslo dvě, Holborn Court.“

Mohutný číšník ho poslal mávnutím ruky pryč a obrátil se vážně ke mně.

„Ptal jsem se,“ řekl jsem, „jestli pan Traddles v čísle dvě v Holborn Courtu nezačíná mít jako advokát dobrou pověst?“

„To jméno jsem v životě ještě neslyšel,“ pravil číšník zvučným chraplavým hlasem.

Měl jsem pocit, že bych se měl vlastně za Traddlese omluvit.

„Je to ovšem nějaký mladý muž, že?“ řekl velebný číšník a zavrtal se do mne přísným pohledem. „Jak dlouho tady v Gray’s Innu advokátuje?“

„Něco ke třem letům,“ odpověděl jsem.

Číšník, který musel v té vysoké kostelní lavici žít už dobrých čtyřicet let, jak mi připadalo, nemohl v hovoru o námětu tak nicotném pokračovat. Zeptal se mne, cože si dám k obědu?

Uvědomil jsem si, že jsem zase v Anglii, a byl jsem kvůli Traddlesovi opravdu celý sklíčený. Zřejmě mu nekynula ani nejmenší naděje. Schlíple jsem si objednal kousek ryby a hovězí řízek a zůstal jsem stát u krbu a přemítal o Traddlesově neznámosti.

Jak jsem tak očima sledoval vrchního číšníka, nemohl jsem se ubránit myšlence, že zahrada, v níž s postupem let vybujel v takový květ, je půda, která růstu zrovna nesvědčí – tak šablonovitý, zkostnatělý, předpotopní, pompésní, starožitný vzhled totiž měla. Rozhlédl jsem se po lokále, který měl svou popískovanou podlahu beze vší pochyby popískovanou navlas stejně, jako se sypávala, dokud vrchní číšník byl ještě chlapcem – byl-li vůbec kdy chlapcem, což vypadalo nepravděpodobné – a spočinul jsem pohledem na blyštivých stolech, v jejichž nezčeřené hlubině starého mahagonu jsem spatřil vlastní odraz, na lampách, bezvadně vyčištěných a seřízených, na příjemných zelených závěsech, které visely na tyčích z čisté mosazi a útulně uzavíraly jednotlivé boxy, na dvou velkých krbech, v nichž jasně plápolalo uhlí, a na řadách karaf, nadutých jakoby vědomím, že ve sklepích leží stomázové sudy drahého starého portského – a svitlo mi, že jak Anglie, tak i práv lze věru velice nesnadno dobýt ztečí. Odešel jsem do svého pokoje, abych se převlékl z mokrých šatů; a obrovská prostora té staré deštěné místnosti (která ležela, jak se pamatuji, nad průjezdem do dvora), důstojná nezměrnost lože s nebesy a nepřekonatelná vážnost komod jako by se byly spojily a přísně se mračily na osud Tomáše Traddlese nebo kteréhokoli takového mladého smělce. Sešel jsem zase dolů k obědu; a i zdlouhavý pořad jídla a komisní ticho v jídelně – od hostů jako vymetené, neboť hlavní soudní prázdniny ještě neskončily – výmluvně svědčily o Traddlesově troufalosti i o tom, že jeho naděje na slušné živobytí jsou pro příštích dvacet let pramalé.

Nic podobného jsem od chvíle svého odjezdu neviděl a skorem úplně to rozmetalo mé naděje, které jsem choval v úspěch svého přítele. Vrchní číšník mne měl dost. Už se u mne ani neukázal, nýbrž věnoval se starému pánovi v dlouhých kamaších, jemuž jako by ta pinta speciálního portského byla o vlastní újmě přišla sama ze sklepa naproti, poněvadž u nikoho nic neobjednal. Druhý číšník mi šeptem prozradil, že tento starý pán je realitní notář na odpočinku, který bydlí na náměstí a má peněz jako želez, a ty, jak se čeká, prý odkáže dceři své posluhovačky; rovněž se prý povídá, že má ve skříni soupravu stříbrného nádobí celou zčernalou od toho, jak leží ladem, ačkoliv víc než jednu lžíci a vidličku v jeho bytě smrtelné oči dosud ještě nikdy nespatřily. Tím okamžikem jsem pokládal Traddlese už za dočista ztraceného a uznal jsem za prokázané, že nemá ani špetku naděje.

Protože jsem se přesto nemohl dočkat, až milého starého kamaráda uvidím, spolykal jsem oběd tempem, které mi v očích vrchního číšníka jistě úcty přidat nemohlo, a spěšně jsem zadním vchodem vyběhl. K číslu dvě v Holborn Courtu jsem došel brzy, a když jsem se z tabulky na zárubni dveří dověděl, že pan Traddles obývá byt v nejhořejším patře, pustil jsem se do schodů. Shledal jsem, že to je vetché staré schodiště, na každém odpočívadle mdle osvětlené roztřepeným olejovým knůtkem, který skomíral ve své malinké vězeňské kobce ze špinavého skla.

Jak jsem tak klopýtal do schodů, měl jsem dojem, že slyším příjemný zvuk smíchu, a to nikoliv smíchu nějakého obhájce nebo advokáta, ani obhájcova či advokátova písaře, nýbrž několika veselých děvčat. Chtěl jsem se zastavit, abych lépe slyšel, ale protože jsem náhodou šlápl do díry, kde Ctihodný spolek právnické koleje Gray’s Innu opominul nahradit chybějící prkno, poněkud hlučně jsem se svalil, a než jsem se zase postavil na nohy, bylo všude ticho.

Přes zbytek schodů jsem si protápal cestu už s větší opatrností, a když jsem našel dveře s namalovaným nápisem „Tomáš Traddles“ pootevřené, rozbušilo se mi srdce. Zaklepal jsem. Uvnitř se ozval hlučný dusot, ale jiného nic. Zaklepal jsem tedy ještě jednou.

Tu se mi ukázal mladíček, podle vzhledu jako břitva, napůl poslíček a napůl písař, který sice sotva dechu popadal, ale tvářil se na mne, jako by mě vyzýval, abych mu to před soudem dokázal.

„Je pan Traddles přítomen?“ řekl jsem.

„Ano, pane, ale není volný.“

„Rád bych s ním mluvil.“

Mladíček jako břitva si mě okamžik měřil a pak se rozhodl, že mě dovnitř pustí; za tím účelem rozevřel dveře a napřed mě uvedl do předsíňky jako škatulka a potom do malého obývacího pokoje, kde jsem se octl tváří v tvář svému starému příteli (rovněž udýchanému), usazenému za stolem a sehnutému nad papíry.

„Dobrý Bože!“ zvolal Traddles, když zdvihl oči. „To je Copperfield!“ A vrhl se mi do náruče a já ho v ní pevně sevřel.

„Všechno zdrávo, můj drahý Traddlesi?“

„Všechno zdrávo, můj drahý, předrahý Copperfielde, a nic než dobré zprávy!“

Oba jsme radostí plakali.

„Ty chlapče drahý,“ řekl Traddles a samým rozčilením si cuchal vlasy, což byla práce krajně zbytečná, „předrahý Copperfielde, můj dlouho ztracený a vřele vítaný příteli, jak jsem rád, že tě vidím! Jak jsi opálený! Jak jsem rád! Na mou duši a čest, co živ jsem neměl větší radost, můj milovaný Copperfielde, co živ ne!“

Stejnou měrou jsem si ani já nevěděl rady, jak své dojetí vyjádřit. Z počátku jsem vůbec nebyl s to promluvit.

„Můj chlapče drahý!“ řekl Traddles. „A té tvé slávy! Můj skvělý Copperfielde! Pro Boha živého, kdy jsi vlastně přijel, odkud jsi přijel, co jsi dělal?“

Traddles, který mě předtím doplácal do lenošky u krbu, vůbec nečekal, až mu na kteroukoli jeho otázku odpovím, a celou tu chvíli jednou rukou prohrabával oheň, zatím co druhou se mne stahoval nákrčník v jakémsi roztržitém mámení, že to je plášť. A potom mě znovu objal, aniž odložil pohrabáč, a já objal jeho; a oba jsme se smáli, oba jsme si utírali oči, oba jsme se posadili a tiskli si přes ohniště ruce.

„Když si člověk pomyslí,“ řekl Traddles, „že jsi byl už na cestě domů, ba že jsi byl málem jednou nohou doma, můj drahý zlatý chlapče, a nebyl při té slávě!“

„Při jaké slávě, můj drahý Traddlesi?“

„Pane na nebesích!“ zvolal Traddles a vypoulil na mne oči jako za starých dob. „Copak jsi nedostal moje poslední psaní?“

„Jestli v něm bylo něco o nějaké slávě, tak jistě ne!“

„Vždyť, můj drahý Copperfielde,“ řekl Traddles, vjel si oběma rukama do vlasů, až mu stály jako hřebíky, a potom si položil ruce na moje kolena, „já jsem ženatý!“

„Ženatý!“ zvolal jsem radostně.

„Chvála Bohu, ano!“ řekl Traddles – „Se Sofi – oddával nás důstojný pán Horác – u nich v Devonshiru. Můj chlapče drahý, vždyť Sofi je tamhle v okně za záclonou! Podívej se!“

K mému úžasu vystoupilo v témž okamžiku ze svého úkrytu nejmilejší děvče na světě, celé rozesmáté a ruměné. A přívětivější, milejší, poctivější, šťastnější a radostnější novomanželku myslím (jak jsem nemohl jinak než prohlásit hned na místě) svět ještě neviděl. Políbil jsem ji, jak se na starého známého slušelo, a z celého srdce jsem jim vřele popřál štěstí.

„Jemine,“ řekl Traddles, „je tohle ale radostné shledání! Jsi tak úžasně opálený, můj drahý Copperfielde! Dobrý Bože, jak jsem šťastný!“

„A já taky,“ přiznal jsem.

„A co teprve já!“ dodala uzardělá a rozesmátá Sofi.

„Jsme všichni šťastní, že to dál nejde!“ řekl Traddles. „I děvčata jsou celá šťastná. Jemine, na mou věru, dočista sem na ně zapomněl!“

„Zapomněl?“ prohodil jsem.

„Ano, na děvčata,“ řekl Traddles. „Na Sofiny sestry. Bydlejí u nás. Přijely se trošku pokoukat po Londýně. Abys věděl, tak když – byl jsi to ty, Copperfielde, kdo se tak hrabal do schodů?“

„Byl,“ přiznal jsem se smíchem.

„Tak tedy, když ses hrabal do schodů,“ pokračoval Traddles, „zrovna jsem s děvčaty dováděl. Abych byl přesný, hráli jsme škatule hejbejte se. Ale protože by mi to ve westminsterské soudní síni škodilo a protože by to nevypadalo dost stavovsky důstojné, kdyby je zahlédl nějaký klient, tak vzaly do zaječích. A nepochybuji, že teď – napínají uši,“ dodal Traddles a mrkl na dveře sousedního pokoje.

„To mě mrzí,“ řekl jsem a znovu jsem se rozesmál, „že jsem byl příčinou jejich útěku.“

„Na mou čest,“ odpověděl Traddles, celý rozjařený, „kdybys je byl viděl, jak se ženou pryč, a když jsi zaklepal, jak se zase ženou zpátky, aby si posbíraly hřebínky, co poztrácely z vlasů, a jak vyváděly jako divé, tak bys takhle nemluvil. Zlato moje, přivedla bys děvčata sem?“

Sofi odcupitala a slyšeli jsme, jak ji vedle v pokoji přivítala bouře smíchu.

„Opravdu jako hudba, viď, můj drahý Copperfielde?“ řekl Traddles. „Strašně příjemně se to poslouchá. Úplně to tyhle staré pokoje rozjasní. Pro takového chudáka starého mládence, víš, který žil celý život sám, to je úplná rozkoš. Je to kouzelné! Chudinky, v Sofi utrpěly velkou ztrátu – ujišťuji tě, Copperfielde, že je a vždycky byla nejroztomilejší děvče na světě! – a nedovedu ani vyjádřit, jakou mi to dělá radost, když je vidím v tak skvělé náladě. Dívčí společnost je něco tak úžasně milého, Copperfielde! Není to sice stavovské, ale je to úžasně milé.“

Povšiml jsem si, že mu malinko uvázl hlas, a protože jsem pochopil, že se v dobrotě svého srdce bojí, zda mi snad těmi slovy nezpůsobil nějakou bolest, projevil jsem s nimi souhlas s takovou opravdovostí, že jsem ho očividně uklidnil a očividně potěšil.

„Abych řekl pravdu, můj drahý Copperfielde,“ pravil Traddles, „celá naše domácnost se vším všudy je úplně nestavovská. I to, že Sofi bydlí tady, je nestavovské. Ale jinou střechu nad hlavou nemáme. Vydali jsme se na moře v kocábce, ale jsme připraveni brát věci, jak jsou. A Sofi umí všechno jedinečně zařídit! Jistě se podivíš, jak tady dovede ta děvčata poschovávat. Sám opravdu skoro nechápu, jak to dokáže!“

„Je těch mladých dam u vás hodně?“ zeptal jsem se.

„Je tady Kráska, ta nejstarší,“ řekl Traddles důvěrně tlumeným hlasem, „Karolina. Pak tady je Sára – to je ta, co jsem ti říkal, že má něco s páteří, víš? Je jí teď nepoměrně líp! A pak jsou u nás ty dvě nejmladší, co je Sofi učila. A je tady taky Luisa.“

„Nepovídej!“ zvolal jsem.

„Ano,“ řekl Traddles. „No a celý ten krám – myslím ten byt – má jenom tři pokoje. Ale Sofi jim to zařídila opravdu báječně a děvčata spí tak pohodlně, jak to jenom u nás nejlíp jde. Tři spí v tomhle pokoji,“ řekl Traddles a ukázal rukou, „a dvě v tamtom.“

Nedalo mi, abych se nerozhlédl, kde zbývá jaké přístřeší pro pana a paní Traddlesovou. Traddles mi porozuměl.

„Hmm,“ řekl, „jsme připraveni brát věci, jak jsou, jak jsem ti právě říkal, a tak jsme tedy minulý týden opravdu spali na improvisované posteli tady na zemi. Ale nahoře ve střeše je pokojíček – nádherný pokojíček, když jsi v něm – který Sofi sama vytapetovala, abych nevěděl. A to je prozatím naše ložnice. Je to jako maringotka 239&, báječný koutek. Je odtamtud nádherná vyhlídka.“

[&239 maringotka – (z franc.) komediantský, cirkusový vůz.]

„Tak ty jsi tedy konečně šťastně ženatý, můj drahý Traddlesi!“ řekl jsem. „Ani nevíš, jakou mám radost!“

„Děkuju ti, můj drahý Copperfielde,“ řekl Traddles, když jsme si znovu stiskli ruce. „Ano, jsem tak šťastný, že to víc není ani možné. Tamhle je tvůj starý známý, vidíš?“ pravil Traddles a radostně pohodil hlavou ke květináči na stojanu. „A tuhle je ten stolek s mramorovou deskou! Všechen ostatní nábytek, jak vidíš, je prostý a užitkový. A pokud jde o stříbro, potěš pánbůh, to nemáme ani lžičku!“

„Na všechno se teprve musí vydělat?“ prohodil jsem vesele.

„Zcela správně,“ odpověděl Traddles, „na všechno se teprve musí vydělat. To se rozumí, něco lžičkám podobného máme, protože si čaj mícháme. Ale to je jenom alpaka.“

„A stříbro, až přijde, bude tím třpytnější,“ řekl jsem.

„To právě říkáme i my!“ zvolal Traddles. „Víš, můj drahý Copperfielde,“ a opět ztlumil hlas do důvěrného šepotu, „když jsem dovedl ke konci svůj kardinální spor X respektive Jipes contra Wigzell, který prokázal mé praxi velkou službu, zajel jsem si do Devonshiru a vážně jsem si promluvil mezi čtyřma očima s důstojným pánem Horácem. Kladl jsem důraz hlavně na fakt, že Sofi – která je, ujišťuji tě, Copperfielde, nejlepší děvče na světě! –“

„To vím, to věru je!“ řekl jsem.

„Opravdu je!“ potvrdil Traddles. „Ale bojím se, že zabíhám od věci. Mluvil jsem o důstojném pánovi Horácovi?“

„Říkal jsi, že jsi kladl důraz hlavně na fakt –“

„Máš pravdu! Na fakt, že Sofi a já jsme už velice dlouho zasnoubeni a že Sofi jeví víc než ochotu, pakliže jí to rodiče dovolí, si mě vzít – hm, zkrátka řečeno,“ pravil Traddles se svým starým upřímným úsměvem, „i při tom alpakovém životním standardu. Dobrá. Potom jsem důstojnému pánu Horácovi – je to znamenitý duchovní, Copperfielde, a zasloužil by si být biskupem nebo aspoň mít tolik na živobytí, aby se nemusel nuzovat – navrhl, že jestli to do roka dotáhnu řekněme na dvě stě padesát liber a jestli budu mít na příští rok před sebou rozumnou vyhlídku na tolik nebo ještě na víc, a jestli se mi k tomu ještě podaří jednoduše zařídit nějaký byteček, jako je tenhle, v tom případě že se Sofi a já vezmeme. Dovolil jsem si poukázat na to, že jsme trpělivě čekali už hezkou řádku let a že by okolnost, že Sofi je doma tak mimořádně užitečná, neměla milující rodiče svádět k tomu, aby jí bránili vstoupit samostatně do života – chápeš?“

„To by jistě neměla,“ potvrdil jsem mu.

„Jsem rád, že se na to díváš stejně jako já, Copperfielde,“ odpověděl Traddles, „protože se domnívám, aniž chci něco vytýkat důstojnému pánu Horácovi, že rodiče a bratři a tak dále bývají v takových případech leckdy opravdu značně sobečtí. Hm! Taky jsem zdůraznil, že mou vskutku vřelou touhou je být rodině užitečný, a jestli to v životě někam dotáhnu a kdyby se s ním snad něco stalo – myslím s důstojným pánem Horácem…“

„Chápu,“ řekl jsem.

„… nebo s paní Crewlerovou – že bych za vrcholné uspokojení svých tužeb považoval starat se o děvčata jako otec. Odpověděl mi vskutku úžasně krásně, pro mé city nesmírně lichotivě a podjal se úkolu získat pro tento plán souhlas paní Crewlerové. Měli s ní kvůli tomu hrozné trápení. Stouplo jí to z nohou do prsou a potom do hlavy –“

„Co jí tam stouplo?“ zeptal jsem se.

„Zármutek,“ odpověděl Traddles s vážným výrazem, „a všechno její cítění vůbec. Jak jsem ti už jednou říkal, je to skutečně mimořádná žena, ale ztratila vládu v údech. Každá příhoda, která ji rozčilí, se jí obyčejně usadí v nohou, ale tentokrát jí to stouplo až do prsou a potom do hlavy, a zkrátka, vrazilo se jí to do celého těla, že to až nahánělo strach. Ale vytrvalou a láskyplnou péčí ji z toho dostali a včera to bylo šest neděl, co jsme měli svatbu. Nemáš vůbec ponětí, Copperfielde, jaký netvor jsem si připadal, když jsem viděl, jak celá rodina kolem mne pláče a na každém kroku někdo omdlívá. Než jsme odjeli, nemohla se na mne paní Crewlerová ani podívat – nemohla mi tu chvíli odpustit, že ji připravuji o dítě – ale je to dobrá žena a teď mi už odpustila. Zrovna dnes ráno jsem od ní dostal roztomilé psaní.“

„Zkrátka, příteli drahý,“ řekl jsem, „cítíš se tak blažený, jak si zasluhuješ!“

„Chm! To z tebe mluví tvé přátelské zaujetí!“ zasmál se Traddles. „Ale opravdu jsem v stavu, který mi může kdekdo závidět. Pracuju neúnavně a práva zrovna hltám. Vstávám den co den v pět hodin a vůbec mi to nevadí. Přes den děvčata schovávám a večer se s nimi veselím. A mohu tě ujistit, opravdu s lítostí vidím, že v úterý odjíždějí zase domů, právě den před zahájením podzimního soudního období. Ale tady,“ řekl Traddles, přerušil důvěrný hovor a promluvil hlasitě, „naše děvčata máš! – Pan Copperfield – slečna Crewlerová – slečna Sára – slečna Luisa – Margaret a Lucy!“

Byly učiněná kytice růží – tak zdravě a svěže vypadaly. Všechny byly hezké a slečna Karolina byla dokonce krásná, ale rozzářený výraz Sofin dýchal laskavostí, přívětivostí a domáckostí, což mi připadalo lepší než krása a přesvědčovalo mě, že můj přítel volil správně. Všichni jsme se sesedli kolem krbu, zatím co mladík jako břitva, který se předtím – jak jsem nyní vytušil – celý udýchal tím, jak nahonem vytahoval úřední písemnosti, papíry zase uklidil a přinesl nádobí na čaj. Potom pro ten den skončil službu, a když odcházel, práskl za sebou bytovými dveřmi. Když paní Traddlesová uvařila čaj a pak si sedla do koutka k ohni a klidně opékala topinky, z domáckých očí jí zářilo dokonalé štěstí a spokojenost.

Viděla se prý s Agnes, vyprávěla mi, zatím co si hleděla topinek. „Tom“ ji zavezl na svatební cestu do Kentu a tam se viděla také s mou tetou; a jak teta, tak i Agnes jsou prý zdravé a nikdo prý nemluvil o ničem jiném než o mně. Je vskutku toho domnění, že „Tom“ celou dobu, co jsem byl pryč, na mne nepřestal myslet ani na chvíli. „Tom“ byl autoritou ve všem. „Tom“ byl zjevně modlou jejího života; ani sebeprudší bouře jím nemohla na jeho piedestalu otřást; vždycky v něho musila věřit a uctívat ho se vší vírou svého srdce, staň se co staň.

Velmi se mi líbila úcta, kterou ona i Traddles projevovali vůči Krásce. Nemyslím, že jsem to pokládal za velice rozumné, ale pokládal jsem to za velice roztomilé a za podstatnou složku jejich povahy. Jestliže Traddles, i jenom na okamžik, někdy postrádal ty čajové lžičky, na které si teprve budou musit vydělat, vůbec nepochybuji, že to bylo tehdy, když podával čaj Krásce. Jestliže se jeho mírná žena kdy zmohla na to, aby vůči komukoli projevila nějaké sebevědomí, pak se tak podle mého přesvědčení mohlo stát jedině proto, že byla Krásčinou sestrou. Několik slabých známek značné rozmazlenosti a vrtošivosti, jež jsem u Krásky vypozoroval, Traddles a jeho žena očividně považovali za její právo prvorozené a za dar, který jí do vínku dala příroda. Kdyby se byla narodila jako včelí královna a oni jako včelí dělnice, nebyli by to mohli přijímat s uspokojením větším.

Ale okouzlovalo mě, jak dovedli sami na sebe zapomínat. Jejich pýcha na ta děvčata i hovění všem jejich rozmarům byly nejroztomilejším důkazem jejich vlastní hodnoty, jaký jsem si mohl přát vidět. Traddlesovi se dostalo oslovení „zlatíčko“ nikoliv jednou za celý večer, nýbrž přinejmenším tucetkrát za hodinu, když ho hned ta či ona švagrová takto oslovila a žebronivě prosila, aby něco přinesl sem nebo něco odnesl tam, nebo aby něco podal nebo něco odložil, nebo aby něco vyhledal nebo pro něco došel. A stejně tak se v ničem nedovedly obejít bez Sofi. Některé z nich se uvolnily vlasy a nikdo než Sofi neuměl účes zase spravit. Některá zapomněla, jakou má ta a ta písnička notu, a nikdo než Sofi neuměl tu melodii přezpívat správně. Některá si nemohla vzpomenout na jméno nějaké obce v Devonshiru a Sofi byla jediná, kdo je znal. Mělo se napsat někomu domů a jedině Sofi bylo možno důvěřovat, že to ráno před snídaní opravdu napíše. Některé uteklo při pletení očko a nikdo než Sofi neuměl uvést chybu správně do pořádku. Sestry byly prostě panstvo domu a Sofi a Traddles je obsluhovali. O kolik dětí by se byla Sofi už tehdy dovedla starat, to si nedovedu vůbec představit, ale její znalost kdejaké písničky, kterou kdy kdo zpíval dítěti v anglické řeči, byla zřejmě pověstná a na povel jich nejčistším hláskem na světě přezpívala celé desítky, jednu za druhou (neboť každá sestra si poroučela melodii jinou a Kráska se do toho obyčejně vkládala poslední), takže mě úplně okouzlovala. Ale nejlepší ze všeho bylo, že přes své tyranské jednání všechny sestry cítily jak k Sofi, tak i k Traddlesovi velkou něhu a úctu. Když jsem se rozloučil a Traddles mě šel doprovodit do kavárny, pomyslil jsem si, jak dodnes dobře vím, že jsem dosud nikdy neviděl ježatou hlavu, ba ani žádnou jinou hlavu, tak zasypávanou přívalem hubiček.

Úhrnem to byl výjev, na který jsem volky nevolky musel vzpomínat s potěšením ještě dlouho po tom, kdy jsem se už zase vrátil do kavárny a popřál Traddlesovi dobrou noc. Kdybych byl v bytě v nejvyšším patře té vyšeptalé právnické koleje Gray’s Inn spatřil kvést tisíc růží, nebyly by ho oživily ani z poloviny tolik. Představa těch devonshirských děvčat uprostřed suchopárných právnických papírníků a opisovačů i advokátních kanceláří a představa toho čaje, topinek a dětských zpěvánek v tom ponurém ovzduší pemzového prášku 240& a pergamenu, zdeúředních lejster, zaprášených nálepek, kalamářů, ministerského a konceptního papíru, soudních protokolů, obsílek, přísežných výpovědí a palmárních účtů mi připadala skorem stejně mile rozmarná, jako kdyby se mi bylo zdálo, že mezi registrované advokáty přijali proslulou sultánovu rodinu a ta že si do kolejní mensy s sebou přinesla mluvícího ptáka, zpívající strom a živou vodu.

[&240 pemzový prášek – Pemza (z něm.) je sopečné sklo.]

Nevím jak, ale uvědomil jsem si, že jsem se s Traddlesem pro ten den rozloučil a vrátil se do kavárny – s velkou změnou v malomyslném nazírání na jeho budoucnost. Začalo mě napadat, že to Traddles navzdory všem četným cechovním regulím anglických vrchních číšníků přece jen někam přivede.

Přitáhl jsem si židli k jednomu z kavárenských krbů, abych si mohl o Traddlesovi v klidu popřemýšlet, ale ponenáhlu jsem z úvah o jeho štěstí přešel k hledání vyhlídek v řeřavých uhlících, a jak se uhlíky rozpadaly a měnily, začal jsem dumat o hlavních zvratech a ztrátách, které poznamenaly můj život. Neviděl jsem oheň z uhlí od té doby, co jsem před třemi roky odjel z Anglie – třebaže jsem pozoroval mnohý oheň z dříví, jak se drobí v šedavé oharky a mísí s hromádkou popelového pápeří na roštu, které mi v mé malomyslnosti nikoliv nevhodně symbolisovalo vlastní mrtvé naděje.

Dovedl jsem nyní myslit na minulost sice vážně, ale bez hořkosti, a dovedl jsem uvažovat o budoucnosti se zmužilým srdcem. Domov ve svém nejlepším slova smyslu pro mne už neexistoval. Tu, v níž jsem mohl vzbudit lásku vroucnější, jsem naučil, aby mi byla sestrou. Vdá se a bude mít nové drahé, kteří si budou na její něhu činit nárok; a tím, že se provdá, nikdy nezví o lásce, která mi vypučela v srdci. Je jen správné, abych za svou ukvapenou vášeň platil pokutu. Co sklízím, to jsem sám zasel.

Přemýšlel jsem ještě o tom, zda jsem své srdce po této stránce již doopravdy ukáznil a zda bych to dokázal odhodlaně snášet a uměl v jejím domově klidně zaujímat místo, jaké ona klidně zaujímala v domově mém – když vtom jsem si uvědomil, že můj pohled spočívá na tváři, která mohla docela dobře vyvstat z plamenů, jak úzce se pojila k mým časným vzpomínkám.

Malý pan Chillip, doktůrek, který si mě svými platnými službami zavázal k vděčnosti hned v první kapitole tohoto příběhu, seděl ve stínu protějšího kouta a četl noviny. Byl nyní už poněkud postárlý, ale protože to byl mužíček mírný, krotký a klidný, utrpěl lety tak málo, že mi v tu chvíli připadal vzhledem přesně týž, jak snad vypadal, když seděl v našem obývacím pokoji a čekal, až se narodím.

Pan Chillip se odstěhoval z Blunderstonu asi tak před šesti sedmi lety a od té doby jsem ho neviděl. Nyní seděl proti mně a s hlavičkou nakloněnou ke straně a se sklenicí horkého vinného punče u ruky si klidně pročítal noviny. Měl výraz tak úžasně smířlivý, až se zdálo, jako by se i samým těm novinám omlouval za to, že si je troufá číst.

Přešel jsem k místu, kde seděl, a řekl jsem: „Jak se vám daří, pane Chillipe?“

Toto neočekávané oslovení neznámým člověkem ho silně poplašilo a svým pomalým způsobem mi odpověděl: „Děkuji vám, pane, jste velice laskav. Děkuji vám, pane! Doufám, že i vy jste zdráv.“

„Nepamatujete se na mne?“ řekl jsem.

„Nu, pane,“ odpověděl pan Chillip s velmi krotkým úsměvem, a zatím co si mě prohlížel, potřásal hlavou, „mám jakýs takýs dojem, že něco ve vašem obličeji mi je povědomé, pane, ale na vaše jméno bych asi opravdu nepřipadl.“

„A přece jste je znal dlouho před tím, než jsem je znal já sám,“ odpověděl jsem.

„Doopravdy, pane?“ řekl pan Chillip. „Je snad možné, že jsem měl čest asistovat, když –“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Božínku!“ zvolal pan Chillip. „Ale nepochybně jste se od té doby značně změnil, pane, že?“

„Pravděpodobně,“ odpověděl jsem.

„Pak tedy doufám, pane,“ pravil pan Chillip, „že mi prominete, když vás chtěj nechtěj musím požádat, abyste mi své jméno laskavě prozradil.“

Když jsem mu je řekl, bylo na něm vidět skutečné dojetí. Dokonce si se mnou potřásl rukou – což na něho byl čin skorem násilný, neboť jeho obvyklý mrav býval, že stranou od boku na palec na dva vysunul jakýsi vlažný plátek ryby a jevil nesmírné rozpaky, když po něm někdo sáhl. I tentokrát si schoval ruku do kapsy u kabátu hned, sotva se mu ji podařilo vymanit, a zřejmě se mu ulevilo, jakmile ji měl zase zpátky v bezpečí.

„Božínku, pane!“ řekl pan Chillip a prohlížel si mě s hlavičkou ke straně skloněnou. „Vy že jste pan Copperfield, ano? Nu, pane, myslím, že bych vás byl poznal, kdybych si byl troufal prohlédnout si vás pozorněji. Je tu silná podoba mezi vámi a vaším nebohým otcem, pane.“

„Nikdy jsem neměl to štěstí, abych svého otce spatřil,“ poznamenal jsem.

„Svatá pravda, pane,“ odpověděl pan Chillip chlácholivým tónem. „A po všech stránkách bylo věru hodně, čeho želet! Vaše sláva, pane, není u nás v kraji věcí neznámou,“ řekl pan Chillip a opět zpolehoučka potřásl hlavičkou. „Musí vás to tady,“ pravil pan Chillip a ukazováčkem si poklepal na čelo, „strašně vzrušovat, pane. Jistě shledáváte to povolání velice namáhavým, pane!“

„V kterém kraji teď vlastně žijete?“ zeptal jsem se a sedl jsem si k němu.

„Usadil jsem se několik mil od Bury St. Edmundsu 241&, pane,“ pravil pan Chillip. „Když totiž paní Chillipová zdědila v té končině z pozůstalosti po otci menší majetek, koupil jsem si tam praxi, která se mi dobře vede, jak jistě rád uslyšíte. Dcerka mi už dorůstá v docela velké děvče, pane,“ řekl pan Chillip a znovu lehce potřásl hlavičkou. „Zrovna minulý týden jí matka musela na šatech popustit dva sámky. Vidíte, pane, to ten čas utíká!“

[&241 Bury St. Edmunds – starobylé poutní město v hrabství Suffolk.]

Když tuto úvahu pronesl, pozdvihl si mužíček sklenici k ústům, ale protože byla prázdná, navrhl jsem mu, aby si dal nalít ještě jednu, že mu budu s jinou dělat společníka. „Nu, pane,“ odpověděl svým pomalým způsobem, „je to víc, než jsem zvyklý, ale radost z pohovoru s vámi si odepřít nemohu. Zdá se to teprve včera, co jsem měl čest vás ošetřovat při spalničkách. Přestál jste je znamenitě, pane!“

Poděkoval jsem za tuto poklonu a objednal jsem pro oba horký vinný punč, který byl pak ve chvilce před námi. „Úplně neobvyklá nestřídmost!“ řekl pan Chillip, když si punč míchal. „Ale tak mimořádnou příležitost nesmím propást. Máte rodinu, pane?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Slyšel jsem, pane, že jste před nějakým časem utrpěl bolestnou ztrátu,“ pravil pan Chillip. „Dověděl jsem se to od sestry vašeho nevlastního otce. Velice rozhodná povaha, pane, že?“

„Hm, jistě,“ odpověděl jsem, „rozhodná až až. Kde jste se s ní setkal, pane Chillipe?“

„Copak vy nevíte, pane,“ pravil pan Chillip se svým nejmírnějším úsměvem, „že váš nevlastní otec je znova mým sousedem?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Ano, pane, je!“ pravil pan Chillip. „Vzal si mladou dámu z toho kraje, chudinku s náramně šikovným jměníčkem. – A co ta mozková činnost, pane? Necítíte, že vás unavuje?“ zeptal se pan Chillip a podíval se na mne s obdivem jako zvědavý ptáček.

Zamluvil jsem tuto otázku a vrátil jsem se k Murdstonovým. „Věděl jsem, že se znovu ženil. Léčíte jeho rodinu?“ zeptal jsem se.

„Ne pravidelně. Ale tu a tam si mě volají,“ odpověděl. „Frenologicky 242& silně vyvinutý orgán pevnosti jak u pana Murdstona, tak u jeho sestry, pane.“

[&242 frenologicky – Frenologie je pavědecká nauka, podle níž existuje přímá závislost mezi tvarem lebky a charakterem a rozumovými schopnostmi člověka.]

Odpověděl jsem mu pohledem tak výmluvným, že za spolupůsobení horkého vína dodal panu Chillipovi odvahy, aby několikrát krátce potřásl hlavou a rozjímavě zvolal: „Ach božínku! Pamatujete se přece na staré časy, pane Copperfielde!“

„A bratr se sestrou se drží zase své staré metody, že?“ řekl jsem.

„Nu, pane,“ odpověděl pan Chillip, „lékař, protože přijde do tolika rodin, by neměl mít ani oči, ani uši pro nic jiného než pro svou odbornou činnost. Ale přesto musím přiznat, pane, že jsou velice přísní – ať už jde o život vezdejší nebo ten příští.“

„Myslím, že na uspořádání toho příštího se jich nikdo nebude moc ptát,“ odpověděl jsem, „ale co dělají, pokud jde o život vezdejší?“

Pan Chillip potřásl hlavou, zamíchal si vinný punč a usrkl.

„Byla to líbezná žena, pane!“ pronesl truchlivým tónem. „Nynější paní Murdstonová?“

„Opravdu líbezná žena, pane,“ opakoval pan Chillip, „vskutku roztomilá, že roztomilejší být nemohla! Podle názoru paní Chillipové je, co se vdala, duševně úplně zlomená a málem chorobně trudnomyslná. A dámy,“ poznamenal pan Chillip nesměle, „jsou bystré pozorovatelky, pane!“

„Pomoz jí Bůh, patrně ji chtěli zkrotit a zformovat podle své odporné šablony!“ řekl jsem. „A povedlo se to.“

„Nu, pane, mohu vás ujistit, že z počátku mezi nimi bývaly prudké hádky,“ pravil pan Chillip, „ale dnes už z ní zbývá jen pouhý stín. Považoval byste to za všetečné, pane, kdybych vám docela důvěrně řekl, že ji od té doby, co přišla bratrovi na pomoc i sestra, ti dva spojenými silami přivedli málem do stavu úplné slabomyslnosti?“

Řekl jsem mu, to že bych snadno věřil.

„Docela bez váhání říkám,“ pravil pan Chillip a posílil se dalším malým douškem horkého vinného punče, „jen tak mezi námi, pane, že její matka z toho zemřela – a že to tyranisování, zármutek a starosti připravily paní Murdstonovou bezmála o rozum. Před svatbou to bývala čiperná mladá žena, pane, ale jejich mračení a přísnost ji umořily. Teď s ní chodí, pane, spíš jako její opatrovníci než jako manžel a švagrová. Právě tohle mi řekla minulý týden paní Chillipová. A ujišťuji vás, pane, že dámy jsou bystré pozorovatelky. Aspoň paní Chillipová bystrá pozorovatelka jistě je!“

„Ještě pořád staví tak chmurně na odiv (stydím se to slovo v této spojitosti použít) svou zbožnost?“ zeptal jsem se.

„Berete mi z úst, pane,“ pravil pan Chillip s očními víčky čím dál tím zarudlejšími od nezvyklého dráždidla, jehož si popřával, „jeden z nejvýstižnějších poznatků paní Chillipové. Paní Chillipová,“ pokračoval co nejklidněji a nejpomaleji, „mě úplně ohromila, když se vyslovila, že pan Murdstone povýšil svou vlastní podobu na jakousi modlu, kterou nazývá božskou přirozeností. To mi věřte, pane, když mi tohle paní Chillipová řekla, byl byste mě brčkem péra položil na lopatky. Dámy jsou bystré pozorovatelky, pane!“

„Rozené,“ řekl jsem k jeho nezměrnému potěšení.

„Vskutku mě blaží, pane, že se mi dostává takového potvrzení vlastního názoru,“ odpověděl. „Ujišťuji vás, že se jen zřídka kdy odvažuji vyjádřit názor o věci, která nespadá do oboru lékařství. Pan Murdstone mívá občas veřejný proslov a říká se, pane – totiž paní Chillipová říká – že čím lítější je poslední dobou jako domácí tyran, tím nesmiřitelnější je ve své věrouce.“

„Věřím, že paní Chillipová má úplně pravdu,“ řekl jsem.

„Paní Chillipová jde dokonce tak daleko, že tvrdí,“ pokračoval ten nejmírnější z mužíčků, silně rozkurážený, „že to, co takoví lidé chybně nazývají svým náboženstvím, je vlastně ventil pro jejich zlovůli a zpupnost. A víte, pane, musím přiznat,“ pokračoval, hlavu krotce nachýlenou ke straně, „že pro názory pana Murdstona a slečny Murdstonové v Novém Zákoně žádný podklad nenacházím?“

„Já ho taky jaktěživ nenašel,“ řekl jsem.

„Tak se stalo, pane,“ pravil pan Chillip, „že dnes je nemá skorem nikdo rád. A protože každého, kdo je nemá rád, náramně štědře odsuzují k věčnému zatracení, máme toho zatracování v našem sousedství opravdu pořádnou míru! Ale jak říká paní Chillipová, pane, sami vlastně zakoušejí ustavičný trest – protože jsou stále obráceni do sebe a užírají si vlastní srdce, ale ta jejich srdce jsou po čertech mizerná krmě. A teď, pane, co váš mozek, pakliže mi prominete, že se k němu vracím. Nevystavujete ho příliš silnému vzrušení, pane?“

Při vzrušení, k němuž pan Chillip pitím horkého vinného punče dopomohl mozku svému, mi nebylo nijak za těžko odvrátit jeho pozornost od tohoto námětu k jeho vlastním záležitostem, o nichž mi potom příští půl hodiny nezvykle hovorně vyprávěl; a kromě všelijakých jiných drobtů zpráv mi také vysvětlil, že je v kavárně v Gray’s Innu proto, aby před soudní komisí pro zbavení svéprávnosti podal lékařské dobrozdání o duševním stavu pacienta, který se z přílišného pití pomátl na rozumu.

„A ujišťuji vás, pane,“ pravil, „že bývám v takových případech nesmírně nervosní. Nesnesl bych prostě, aby mi někdo chtěl, jak se říká, nahánět hrůzu, pane. To by mi dočista podťalo nohy. Víte, pane Copperfielde, že mi trvalo jistou dobu, než jsem se vzpamatoval z chování oné znepokojivé dámy, s kterou jsem se setkal tu noc, co jste se narodil?“

Řekl jsem mu, že k tetě, tomu postrachu oné noci, odjíždím časně zítra ráno a že to je jedna z nejútlocitnějších a nejskvělejších žen na světě, jak by sám jistě v plné míře uznal, kdyby ji lépe poznal. Ale už pouhá představa, že by se s ní mohl ješte někdy setkat, ho zřejmě děsila. S chabým stínem úsměvu odpověděl: „Opravdu, pane? Skutečně je?“ a skorem vzápětí si dal přinést svíčku a odebral se na lůžko, jako by se nikde jinde necítil dost bezpečný. Ne sice že by byl po tom punči doslova vrávoral, ale řekl bych, že mu jeho klidný krotký puls musel bít o dva tři tepy za minutu rychleji, než jak mu obvykle tepal od oné památné noci, kdy se teta dožila životního zklamání a kdy se po něm rozehnala kloboukem.

Protože mě únava zmáhala, šel jsem si o půlnoci lehnout také. Příští den jsem strávil na doverském dostavníku a živ a zdráv jsem vpadl do tetina starého pokoje, právě když seděla u čaje (nosila nyní už brýle); a jak teta, tak i pan Dick a drahá stará Peggotka, která teď dělala tetě hospodyni, mě přivítali s otevřenou náručí a se slzami radosti. Když jsme začali hovořit klidněji, tetu náramně bavilo moje vyprávění, jak jsem se setkal s panem Chillipem a s jakou hrůzou na ni dodnes vzpomíná. A obě, teta i Peggotka, měly hodně co povídat o druhém manželu mé ubohé matky a o jeho sestře, „té mordýřské ženské“ – kterou by teta nebyla nazvala žádným křestním jménem, ani přijmením, ani jakýmkoli jiným pojmenováním, i kdyby ji k tomu nutili sebekrutějším mučením nebo trestem.

60. Agnes

Když jsme teta a já zůstali spolu sami, hovořili jsme ještě dlouho do noci. Mezi náměty, které jsme přetřásali – a o nichž jsem už ledaco věděl z dopisů, jež za mnou docházely – bylo i to, že naši vystěhovalci nikdy nepíší domů jinak než vesele a nadějně; že pan Micawber skutečně několikrát poslal různé menší částky na dílčí úhradu oněch „peněžních závazků“, jež uzavíral tak stroze obchodnicky jako „mezi muži“; i to, jak Janeta, která po tetině návratu do Doveru u ní znovu nastoupila službu, svůj slib odříkání se mužského pokolení nakonec dovršila tím, že s jedním blahobytným krčmářem vstoupila ve svazek manželský; a jak teta nakonec tuto slavnou zásadu sama zpečetila tím, že nevěstě pomáhala, ba šla jí i na ruku a posléze svou osobní přítomností svatební obřad korunovala. Jako obyčejně, nezapomněli jsme ani na pana Dicka. Teta mi vypravovala, jak se pan Dick nepřetržitě zabývá opisováním všeho, co mu vůbec přijde pod ruku, a jak tímto zdánlivě užitečným zaměstnáním udržuje krále Karla Prvního v uctivé vzdálenosti; jak jednou z hlavních radostí a odměn v jejím životě je to, že ho vidí na svobodě a šťastného, místo aby hynul žalem v nějaké jednotvárné nucené vazbě, a jak (to jako nový všeobecný závěr) nikdo kromě ní jaktěživ plně nepochopí, co to je vlastně za člověka.

„A kdypak, Trote,“ řekla teta a popleskala mě při tom na hřbetě ruky, když jsme jako za stara seděli u krbu, „kdypak si hodláš zajet do Canterbury?“

„Obstarám si koně a zajedu tam zítra ráno, teto, ledaže byste vy chtěla jet se mnou, co?“

„Ne!“ odpověděla teta po svém stroze a úsečně. „Hodlám zůstat, kde jsem.“

Řekl jsem, pak že tedy pojedu. A že bych nebyl dokázal jet přes Canterbury a nezdržet se tam, kdybych byl jel za někým jiným než za ní.

To ji těšilo, ale odpověděla: „Dej pokoj, Trote, moje staré kosti by přece byly do zítřka taky ještě vydržely!“ a znovu mě jemně popleskala po ruce, jak jsem tak seděl a díval se zamyšleně do ohně.

Zamyšleně, protože jsem nemohl být znovu tady a tak blízko u Agnes, aby ve mně neoživly ty pocity lítosti, které mou mysl už tak dlouho zaměstnávaly. Byla to lítost možná už ztlumenější a učila mě, co jsem zmeškal se naučit, dokud jsem ještě měl celý svůj mladší život před sebou; ale přese všechno to lítost byla. „Ach, Trote,“ zdálo se mi, že slyším tetu opět říkat, a tentokrát jsem jí rozuměl lépe – „slepý, slepý, slepý!“

Nějakou chvíli jsme oba mlčeli. Když jsem zdvihl oči, spatřil jsem, že mě upřeně pozoruje. Možná, že sledovala běh mých myšlenek; připadalo mi totiž, že ho nyní lze snadno vysledovat, ať už kdysi býval věru vrtošivý.

„Jejího otce najdeš jako bělovlasého starce,“ řekla teta, „ačkoli jako člověka po všech ostatních stránkách lepšího – znovuzrozeného. Už ho taky neuslyšíš, aby všechny lidské zájmy, radosti i bolesti měřil tím svým jediným, ubohým, malicherným měřítkem. Věř mi, dítě, takové hodnoty se musí hodně scvrknout, než se dají měřit takhle.“

„To opravdu musí,“ přisvědčil jsem.

„A ji najdeš,“ pokračovala teta, „stejně dobrou, stejně krásnou, stejně opravdovou, stejně nesobeckou, jako bývala odjakživa. Kdybych znala ještě větší chválu, Trote, jí bych ji přiznala.“

Nebylo větší chvály pro Agnes ani větší výčitky pro mne. Ach, jak se mohlo stát, že jsem zbloudil tak daleko!?

„Jestli vychová ty mladé dívky, které kolem sebe shromáždila, aby byly jako ona,“ řekla teta tak vážně, že se jí až oči zalily slzami, „tak ví Bůh, že svého života využije skvěle! Užitečná a šťastná, jak tehdy řekla! Jaká by mohla být jiná než užitečná a šťastná?“

„Má Agnes nějakého –?“ To jsem spíš myslil nahlas, než promluvil.

„No? Co? Koho nějakého?“ zeptala se teta zostra.

„Nějakého ctitele,“ řekl jsem.

„Tucty,“ zvolala teta s jistou rozhořčenou pýchou. „Co jsi byl pryč, můj milý, mohla se vdát dvacetkrát!“

„Není pochyby,“ řekl jsem. „Není pochyby. Má ale nějakého ctitele, aby jí byl hoden? O jiného by Agnes dbát nedovedla.“

Teta seděla chvíli v zamyšlení, s bradou podepřenou o ruku. Potom zdvihla zvolna oči, pohlédla do mých, a řekla:

„Domnívám se, že má nějakou lásku, Trote.“

„Obapolnou?“ zeptal jsem se.

„Trote,“ odpověděla mi teta vážně, „to ti nemohu povědět. Nemám právo říkat ti ani tolik. Nikdy se mi s ničím nesvěřila, mám jen své domněnky.“

Dívala se na mne tak pozorně a úzkostlivě (dokonce jsem si všiml, jak se chvěje), že jsem tu chvíli cítil víc než kdy předtím, že mé nedávné myšlenky uhodla. Zalarmoval jsem všechna rozhodnutí, která jsem za všech těch nesčetných dnů a nocí a za všech těch nesčetných zápasů svého srdce učinil.

„Jestli to je tak,“ začal jsem, „a doufám, že je –“

„Nevím, že by bylo,“ řekla teta stroze. „Nesmíš takovým mým domněnkám podléhat. Musíš je uchovat v tajnosti. Jsou možná docela liché. Nemám právo mluvit.“

„Jestli se to má tak,“ opakoval jsem, „pak mi o tom Agnes poví sama, až bude chtít. Sestra, které jsem se tolik nasvěřoval já, teto, se nebude rozpakovat, aby se svěřila mně.“

Teta odvrátila oči od mých stejně pomalu, jako je předtím ke mně pozdvihla, a potom si je zamyšleně zakryla rukou. Po chvíli mi položila druhou ruku na rameno; a tak jsme spolu seděli a dívali se do minulosti, aniž jsme promluvili jediné další slovo, dokud jsme se pro tuto noc nerozloučili.

Časně ráno jsem se rozjel na místa, jež bývala jevištěm mého bývalého školního života. Nemohu tvrdit, že jsem byl už úplně šťastný z pocitu naděje, že získávám vítězství sám nad sebou, ba ani z vyhlídky, že co nevidět pohlédnu Agnes do tváře.

Brzy jsem dobře známý kus cesty projel a octl se v tichých ulicích, kde mi každý kámen připadal jako knížka z dětství. Šel jsem k starému domu pěšky a se srdcem tuze plným, abych vstoupil, jsem ho přešel. Vrátil jsem se; a když jsem se cestou kolem podíval do nízkého okna kulatého pokojíka ve vížce, v němž z počátku sedával Uriáš Heep a později pan Micawber, viděl jsem, že to je nyní malý salónek a nikde že není žádná kancelář. Jinak, co do čistoty a spořádanosti, byl ten usedlý starý dům stále stejný, jako když jsem ho spatřil poprvé. Přišla mi otevřít nová služebná a já ji požádal, aby slečně Wickfieldové vyřídila, že jí přišel vykonat návštěvu pán, který jí přináší vzkaz od přítele v cizině; a děvče mě zavedlo po důstojném starém schodišti (s upozorněním, abych byl na schody, jež jsem tak dobře znal, opatrný) do salonu, který se od posledka v ničem nezměnil. Knihy, jež jsme s Agnes spolu čítávali, stály ve svých starých policích a pultík, na němž jsem mnohý večer zápolil s úkoly, stál doposud na témž starém rohu stolu. Všechny ty drobné změny, které se do pokoje vetřely, dokud v domě bydlili Heepovi, se opět změnily na staro. Všechno bylo zase tak, jak to bývalo v těch šťastných dobách.

Stál jsem v okně a přes starobylou ulici jsem se díval na protější domy a připomínal si, co jsem se jich za deštivých odpolední napozoroval, když jsem se sem prvně nastěhoval, a co jsem se namudroval o lidech, kteří se u některého z oken ukázali, a jak jsem je očima sledoval po schodech nahoru i dolů, zatím co po chodníku klapavě přecházely ženy v přezuvkových dřeváčcích a jednotvárný déšť se lil šikmými provázky, hrnul se z tamhleté okapové roury a rozléval se po ulici. Znovu ve mně ve vší svěžesti vytanul pocit, s nímž jsem pozorovával tuláky, když za těchto deštivých večerů přicházeli se soumrakem do města a s rancem, zavěšeným na konci hole a přehozeným přes rameno, se belhali kolem – pocit prosáklý, jako tenkrát, pachem vlhké země a mokrého listí a hloží, jakož i vanem právě téhož vzduchu, který na té lopotné pouti ovíval mne.

Otevření malých dveří v deštěné stěně mě vytrhlo a já se otočil. Jak ke mně přicházela, její krásné klidné oči se setkaly s mým pohledem. Zastavila se a položila si ruku na ňadra, a už jsem ji zachytil do náruče.

„Agnes, děvče moje drahé! Přepadl jsem tě tuze nečekaně!“

„Ne, ne! To mám takovou radost, že tě vidím, Trotwoode!“

„Drahá Agnes, jaké je to pro mne štěstí, že tě zase vidím!“

Přivinul jsem ji k sobě a chviličku jsme oba mlčeli. Potom jsme se usadili vedle sebe; a její andělská tvář, ke mně obrácená, mě vítala s výrazem, o němž jsem celá léta ve dne v noci snil.

Byla tak svá, byla tak krásná, byla tak dobrá – dlužil jsem jí tolik vděčnosti, byla mi tak drahá, že jsem nedovedl slovy vyjádřit, co jsem cítil. Chtěl jsem jí žehnat, chtěl jsem jí děkovat, chtěl jsem jí říci (jak jsem jí už často řekl v dopisech), jaký na mne má vliv – ale všechno moje úsilí vyznělo naprázdno. Moje láska i blaženost byly němé.

Svým příznačným líbezným klidem mé vzrušení utišila; zavedla mě zpátky k chvíli našeho rozloučení, mluvila se mnou o Emilce, kterou potají mnohokrát navštívila; mluvila se mnou útlocitně o Dořině hrobě. S neomylným instinktem ušlechtilého srdce rozechvěla struny mé paměti tak jemně a lahodně, že ani jediná mi v nitru nezaskřípala; mohl jsem naslouchat té tesklivé, vzdálené melodii, aniž mě vůbec napadlo, abych chtěl uhýbat před čímkoli, co ve mně probouzela. Jak také, když vším tím prolínala její drahá bytost, ten dobrý anděl mého žití?

„A co ty, Agnes?“ řekl jsem po chvíli. „Pověz mi o sobě. Celou tu dlouhou dobu ses mi o vlastním životě sotva kdy vůbec zmínila!“

„Co ti mám povědět?“ namítla se svým zářivým úsměvem. „Tatínek je zdravý. Vidíš nás, jak si tady klidně žijeme ve starém domově; naše starosti jsou ty tam a náš domov je zase opravdu náš. A když víš tohle, drahý Trotwoode, tak víš všechno.“

„Všechno, Agnes?“ řekl jsem.

Podívala se na mne s jakýmsi zákmitem údivu v tváři.

„Jiného už nemáš nic, sestřičko?“ řekl jsem.

Červeň, která jí právě před okamžikem s tváře zmizela, se vrátila a opět zmizela. Usmála se – s jakýmsi tichým smutkem, zdálo se mi – a zavrtěla hlavou.

Chtěl jsem ji těmi otázkami dovést k tomu, co mi napověděla teta; neboť jakkoli palčivě bolestné pro mne nezbytně musilo být toto důvěrné tajemství od ní vyslechnout, musil jsem své srdce přinutit ke kázni a splnit vůči Agnes svou povinnost. Viděl jsem však, že jsem ji zneklidnil, a upustil jsem od toho.

„Máš hodně práce, drahá Agnes?“

„Se svou školou?“ řekla a se vším zářivým klidem zdvihla opět oči.

„Ano. Je to námaha, viď?“

„Je to práce tak příjemná,“ odpověděla, „že bych si připadala málem jako nevděčnice, kdybych o ní mluvila jako o námaze.“

„Nic dobrého není pro tebe obtížné,“ řekl jsem.

Opět zčervenala a opět zbledla; a když sklopila hlavu, opět jsem zahlédl ten posmutnělý úsměv.

„Počkáš, aby ses viděl s tatínkem,“ navrhla Agnes zvesela, „a zůstaneš celý den s námi, viď? Třeba se i vyspíš ve svém pokoji, ne? Pořád mu říkáme tvůj.“

To nepůjde, namítl jsem, protože jsem tetě slíbil, že s večerem zase přijedu; ale s radostí zůstanu celý den u nich.

„Nejsem ještě chvíli paní svého času, Trotwoode,“ řekla Agnes, „ale jsou tady všechny staré knihy a staré noty.“

„Jsou tady i staré květiny,“ řekl jsem a rozhlížel jsem se, „nebo aspoň ty staré druhy.“

„Zatím co jsi byl pryč,“ odpověděla Agnes s úsměvem, „nacházela jsem potěšení v tom, že jsem všechno udržovala tak, jak to bývalo, když jsme byli ještě děti. Protože tehdy jsme byli velice šťastní, myslím.“

„Ví Bůh, že byli!“ řekl jsem.

„A každičká maličkost, která mi připomínala mého bratra,“ pokračovala Agnes s těma srdečnýma očima radostně upřenýma na mne, „mi byla milým kamarádem. I tohle,“ a ukázala mi na lýčenou kabelčičku plnou klíčů, která jí dosud visela u pasu, „mi připadá, jako by cinkalo nějakou starou melodii!“

Opět se usmála a vyšla dveřmi, jimiž přišla.

Je na mně, říkal jsem si, abych si tuto její sesterskou lásku chránil s péčí přímo nábožnou. Je to všechno, co jsem si ponechal, a je to velký poklad. Kdybych jen jedinkrát otřásl základy posvátné důvěry a dávného vztahu, z nichž její sesterská láska vyvěrá, pak o ni přijdu a nikdy se mi ji už nepodaří vzkřísit. To jsem si vytrvale stavěl na oči. Čím víc jsem ji miloval, tím spíš se patřilo, abych na to nikdy nezapomněl.

Procházel jsem se ulicemi; a když jsem zase jednou spatřil svého bývalého soupeře řezníka – teď pomocného strážníka, jemuž jeho úřední právo viselo na háku v krámě – zašel jsem se podívat na dolík, kde jsem se s ním kdysi utkal, a tam jsem přemítal o slečně Shepherdové a nejstarší slečně Larkinsové i o všech svých nicotných láskách, zalíbeních i znelíbeních z té doby. Připadalo mi, že ten dlouhý čas nepřežilo nic než Agnes – a ta, odjakživa hvězda nade mnou, zářila ještě jasněji a ještě výš.

Když jsem se vrátil, byl už doma také pan Wickfield; přišel ze zahrady, kterou měl asi půl hodiny cesty za městem a v níž nyní skorem každý den pracoval. Byl skutečně takový, jak mi ho popsala teta. Zasedli jsme k obědu asi s půl tuctem děvčátek – a připadal mi jako pouhý stín své hezké podoby na stěně.

Pokoj a mír, který se v mé paměti k tomuto klidnému zátiší odedávna pojil, je opět celé prolínal. Když bylo po obědě a pan Wickfield nepil víno a ani já si žádné nepřál, odešli jsme nahoru, kde pak Agnes a její malé svěřenky zpívaly a hrály a pracovaly. Po čaji se děti vzdálily, kdežto my tři jsme zůstali sedět a hovořili o minulých časech.

„Moje úloha v nich,“ řekl pan Wickfield a potřásl bílou hlavou, „má do sebe hodně, čeho litovat – hluboce litovat, a za co se hluboce kát, to víš dobře, Trotwoode. Ale nevymazal bych ji, ani kdyby to bylo v mé moci.“

To jsem mu mohl snadno uvěřit, když jsem se podíval na tvář vedle něho.

„Zároveň s ní bych vymazal,“ pokračoval, „takovou trpělivost a oddanost, takovou věrnost, takovou dětskou lásku, na jakou nesmím zapomenout, nikdy zapomenout, ani abych zapomněl sám na sebe.“

„Chápu vás, pane,“ řekl jsem tiše. „Chovám ty city – a vždycky jsem je choval – ve zbožné úctě.“

„Ale nikdo neví, ani ty ne,“ opáčil, „co všechno udělala, co všechno podstoupila, jak těžce bojovala. Má drahá Agnes!“

Položila mu prosebně ruku na paži, aby ho umlčela. A byla velmi, velmi bledá.

„Inu, inu!“ řekl s povzdechem a smlčel, jak mým očím tu chvíli připadalo, nějakou těžkou zkoušku, kterou Agnes ve spojitosti s tím, co mi pověděla teta, buď už vytrpěla, nebo teprve vytrpět měla. „Nu, Trotwoode, ještě nikdy jsem ti nevyprávěl o její matce. Vyprávěl ti o ní snad někdo jiný?“

„Nevyprávěl, pane.“

„Není toho mnoho – ačkoliv to znamenalo mnoho utrpení. Provdala se za mne proti vůli svého otce a ten se jí zřekl. Na kolenou ho prosila, aby jí odpustil, ještě než přišla na svět moje Agnes. Byl to zmíry zatvrzelý člověk a její matka tenkrát už dávno nežila. A z toho jí puklo srdce.“

Agnes se mu opřela o rameno a lehounce ho objala jednou rukou kolem krku.

„Měla láskyplné a ušlechtilé srdce,“ pokračoval, „a to srdce jí puklo. Znal jsem jeho něžnost nesmírně dobře. Neznát ji já, kdo jiný by ji byl znal? Milovala mě vroucně, ale šťastná nebyla nikdy. V skrytu ji ten zármutek ustavičně deptal a protože v době otcova posledního odmítnutí – nebyl to totiž ani zdaleka případ první – byla křehkého zdraví a skleslá, chřadla a umřela. Zanechala mi Agnes, čtrnáct dní starou, a prokvetlé vlasy, které jsi u mne viděl, jak se jistě pamatuješ, hned jak jsi k nám prvně přišel.“

Políbil Agnes na tvář.

„Má láska k drahému dítěti byla láska chorobná, jenže tehdy jsem měl vůbec celou mysl chorou. Ale o tom se šířit nebudu. Nemluvím o sobě, Trotwoode, nýbrž o její matce a o ní. Jestli ti dávám nějaké vodítko k tomu, jaký jsem nebo jaký jsem býval, ty si to už rozluštíš, to vím. Jaká je Agnes, to říkat nemusím. Odjakživa jsem v její povaze spatřoval cosi z historie její nebohé matky, a proto ti dnes, kdy jsme po takových velkých otřesech my tři zase jednou pohromadě, o tom povídám. A pověděl jsem všechno.“

Dojímavost jeho skloněné hlavy i její andělské tváře a dětinné lásky nabyla náplně ještě tklivější, než jakou měla předtím. Kdybych byl potřeboval něco význačného, čím tento večer našeho opětného shledání charakterisovat, byl bych to našel v tomhle.

Po chviličce Agnes s místa vedle otce vstala, tiše přešla k svému pianu a zahrála několik starých melodií, jimž jsme v tom pokoji tak často naslouchávali.

„Máš snad v úmyslu někam zase odjet?“ zeptala se mne Agnes, jak jsem tak stál vedle ní.

„Co tomu říká moje sestra?“

„Doufám, že nepojedeš.“

„Potom tedy takový úmysl nemám, Agnes.“

„Když se mě už ptáš, Trotwoode, tak myslím, že bys odjíždět neměl,“ řekla mírně. „Tvoje rostoucí pověst i úspěchy rozšiřují tvé možnosti konat dobro. A i kdybych se já bez svého bratra třebas obešla,“ a zadívala se mi do tváře, „doba možná ne.“

„Jaký jsem, takového jsi mě udělala ty, Agnes. Měla bys to tedy vědět nejlíp.“

„Já že tě udělala, Trotwoode?“

„Ano, Agnes, děvče moje drahé!“ řekl jsem a naklonil jsem se nad ni. „Když jsme se dnes sešli, snažil jsem se ti povědět něco, co mi nejde s mysli od chvíle, kdy Dora zemřela. Pamatuješ se, Agnes, když jsi přišla za mnou do našeho malého pokoje dole – jak jsi ukazovala vzhůru?“

„Ach, Trotwoode!“ odpověděla s očima zalitýma slzami. „Tolik lásky v srdci, tak důvěřivá a tak mladá! Copak na to mohu kdy zapomenout?“

„Od té doby mě často napadalo, že čím jsi mi byla tehdy, sestro moje, tím že jsi mi vlastně byla odjakživa. Odjakživa jsi mi ukazovala vzhůru, Agnes – odjakživa jsi mě vedla k lepšímu – odjakživa jsi mě pobádala k vyšším cílům!“

Zavrtěla pouze hlavou a pod jejími slzami jsem zahlédl zase ten smutný, klidný úsměv.

„A za to ti jsem tak vděčný, Agnes, váže mě to k tobě takovým poutem, že pro oddanost mého srdce není prostě jména. Rád bych ti řekl, a přesto nevím, jak ti to povědět, že do nejdelší smrti k tobě budu vzhlížet a dám se od tebe vést, jako jsi mě provedla tmou, která patří minulosti. Ať se stane cokoli, ať třebas uzavřeš jakékoli nové svazky, ať třeba náš vztah dozná jakékoli změny, vždycky budu k tobě vzhlížet a milovat tě stejně jako dnes a jako odjakživa. Vždycky budeš mou útěchou a útočištěm, jako jsi bývala odjakživa. Až do svého posledního dechu tě budu stále vidět před sebou, sestro moje milovaná, jak ukazuješ vzhůru!“

Vložila ruku do mé dlaně a řekla mi, že je hrdá na mne i na to, co říkám, ačkoliv ji zahrnuji chválou mnohem a mnohem větší, než jaké je hodna. Potom zase začala tichounce přehrávat, ale neodvrátila oči ode mne.

„Víš, Agnes, že mi to, co jsem dnes slyšel,“ řekl jsem, „připadá jaksi podivně známé – jako by to patřilo k těm citům, s jakými jsem na tebe pohlížel, když jsem tě prvně spatřil – s jakými jsem vedle tebe sedal v těch nedozrálých školních letech?“

„Věděl jsi, že nemám maminku,“ odpověděla s úsměvem, „a cítil jsi se mnou.“

„Víc než to, Agnes. Věděl jsem, skorem jako kdybych byl tu dnešní historii už znal, že tě obestírá něco nevysvětlitelně jemného a pokojného; něco, co u někoho jiného mohlo vyznívat smutně (a co také, jak dnes dovedu pochopit, vskutku smutné bylo), ale co tak nepůsobilo u tebe.“

Preludovala tiše dál, stále s očima upřenýma na mne.

„Vysměješ se mi, že si kouzlím takové faty morgany, Agnes?“

„Ne!“

„Nebo když se přiznám k své pevné víře, že jsem už tehdy měl pocit, že bys dovedla být v lásce věrná navzdory všemu zrážení a taková i stále zůstat, dokud zůstaneš na živu? – Vysměješ se takovému snu?“

„Ach ne, ne!“

Mžikem jí po tváři kmitl bolestný stín, ale ještě dřív, než mě stačil poplašit, byl už zase ten tam; a Agnes přehrávala dál a se svým osobitým klidným úsměvem se dívala na mne.

Když mě kůň osamělou nocí nesl zpátky a vítr se kolem mne točil jako vír vzpomínek, myslil jsem na to s obavou, že není šťastná. Já alespoň šťastný nebyl; ale až doposud jsem poctivě držel minulost pod pečetí, a když jsem v duchu viděl Agnes ukazovat vzhůru, viděl jsem ji, jako by mi ukazovala k onomu nebi nade mnou, kde ji v tajemnu, jež nás čeká, budu možná smět milovat láskou pozemšťanům neznámou a říci jí, jaký boj mi v nitru zuřil, dokud jsem ji miloval ještě zde na zemi.

61. Poznávám dva zajímavé kajícníky

Na nějaký čas – rozhodně však, než dokončím knihu, což mi mělo trvat ještě několik měsíců – jsem se usídlil v tetině domku v Doveru; a tam jsem klidně a vytrvale pracoval na svém díle sedě u okna, z něhož jsem se díval na měsíc na moři, když mi ta střecha poskytla útočiště poprvé.

Abych dodržel předsevzetí, že o svém romanopisectví budu mluvit pouze tehdy, kdyby se jeho dráha náhodou úzce přimkla k vlastnímu sledu mého životního příběhu, nebudu se zde o snahách, radostech, úzkostech ani vítězstvích, jež mé spisovatelství provázely, nijak rozepisovat. Že jsem se mu s nejhlubší vážností oddal věrně a věnoval mu všechny duševní síly, to jsem již řekl. Mají-li knihy, které jsem napsal, nějakou cenu, dopovědí ostatní za mne. Jinak bych byl psal nadarmo – a pak nebude to ostatní nikoho zajímat.

Občas jsem zajížděl do Londýna, abych se tam na chvíli utopil v reji života nebo abych se v nějaké obchodní věci poradil s Traddlesem. Když jsem byl v cizině, spravoval za mne mé záležitosti s úsudkem svrchovaně zdravým a po hmotné stránce se mi věru dařilo. Protože mi moje jméno začalo vynášet obrovské množství dopisů od lidí, které jsem vůbec neznal – dopisů, jež většinou nic neříkaly a na něž se nesmírně těžko odpovídalo – dohodli jsme se s Traddlesem, že dáme na jeho dveře namalovat také moje jméno. Tam mi pak oddaný listonoš onoho doručovacího okrsku donášel celé balíky dopisů a tam také jsem se nad nimi čas od času potil jako nějaký ministr vnitra, ovšem bez jeho platu.

V této poště se co chvíli objevil úslužný návrh některého z četných příživníků, ustavičně číhajících v Sudích dvorech i kolem, že budou pod mým jménem provozovat praxi (jestliže podniknu zbývající nutné kroky, abych se stal proktorem) a z výtěžku že mi budou platit jisté procento. Všechny takové nabídky jsem však odmítl – neboť jsem věděl, že takových pokoutních právníků tam praktikuje už spousta, a pokládal jsem Dvory za víc než dost špatné i bez toho, abych jakkoli přispěl k jejich dalšímu znešvaření.

Když na Traddlesových dveřích zazářilo květem moje jméno, byla děvčata už doma a mladík jako břitva se celý den tvářil, jako by byl v životě neslyšel o Sofi, zavřené v zadním pokoji, odkud při své práci shlíží na pumpu, která stojí na umouněné zahrádce jako dlaň. Ale tam jsem ji, stále touž čilou hospodyňku, vždycky našel; a když právě po schodech nestoupala žádná cizí noha, často si notovala své oblíbené devonshirské romance a melodickým zpěvem otupovala mladíka jako břitva v jeho úředním kumbále.

Z počátku mi bylo divné, proč tak často zastihnu Sofi psát do sešitu a proč ho vždycky zavře, jakmile se objevím, a kvapně schová do zásuvky u stolu. Ale tajemství se brzy vysvětlilo. Jednoho dne Traddles (který se v mrholivé plískanici zrovna vrátil domů od soudu) vytáhl ze svého stolu arch papíru a zeptal se mě, co o tom písmu soudím.

„Tome, prosím tě, ne!“ zvolala Sofi, která mu právě u krbu nahřívala trepky.

„Proč ne, má drahá?“ namítl Tom, celý rozradostněný. „Co tomu rukopisu říkáš, Copperfielde?“

„Je to pozoruhodně úřední a vypsaný rukopis,“ odpověděl jsem. „Myslím, že tak pevnou ruku jsem v životě ještě neviděl.“

„Na ženskou ruku to nevypadá, co?“ zeptal se Traddles.

„Na ženskou ruku?“ opakoval jsem. „To už cihly a vápno vypadají na ženskou ruku spíš!“

Traddles propukl v bouřlivý smích a oznámil mi, že to je písmo Sofino; Sofi se prý zapřísahala, že bude v kanceláři brzy potřebovat písaře opisovače, a zařekla se, že tím písařem bude ona; nacvičila si prý to písmo podle předloh a dokáže vyhotovit – už jsem zapomněl kolik archů za hodinu. Sofi nevěděla rozpaky kudy kam, když mi tohle všechno Traddles povídal, a řekla, že se k tomu „Tom“, až z něho udělají soudce, už tak ochotně hlásit nebude. To ovšem „Tom“ popřel a tvrdil, že na to bude za všech okolností vždycky pyšný.

„Můj drahý Traddlesi,“ řekl jsem, když Sofi se smíchem odešla, „máš ty ale z gruntu dobrou a roztomilou ženu!“

„Můj drahý Copperfielde,“ odpověděl mi Traddles, „je to bez jakékoli výjimky nejlepší děvče na světě! Jak to tady vede, jak ti je přesná, jak se vyzná v domácnosti, jak je hospodárná a pořádná! A jak je pořád veselá, Copperfielde!“

„Máš opravdu proč ji chválit!“ řekl jsem na to. „Jsi šťastný člověk. Oblažujete se myslím navzájem i každý sám sebe tak, že z vás budou dva z nejšťastnějších lidí na světě.“

„Pevně věřím, že dva z nejšťastnějších lidí na světě už jsme,“ opravil mě Traddles. „To alespoň přiznávám. Božínku, když ji tak vidím, jak v té nynější ranní tmě při svíčce vstává, čile připravuje všechno, co je pro ten den zapotřebí, chodí do trhu nakupovat dřív, než písaři přicházejí do kanceláří, a nic nedá na nečas – jak z nejobyčejnějších příprav kouzlí báječně skvělé obědy, dělá puddingy a nákypy, udržuje všechno v pořádku a na místě a při tom je pořád čisťounká jako ze škatulky, jak se mnou večer vysedává, ať je jak chce pozdě, vždycky přívětivá a plná povzbuzení, a to všechno kvůli mně – na mou věru, že tomu někdy nemohu ani uvěřit, Copperfielde!“

Rozněžňovaly ho dokonce i ty trepky, které mu nahřála, když si je nyní obul a labužnicky si opřel natažené nohy o krbovou mřížku.

„Na mou věru, že tomu někdy nemohu ani uvěřit,“ opakoval Traddles. „A co ty naše radosti! Božínku, jsou opravdu levné, ale přitom přímo báječné! Když jsme večer doma a zamkneme venkovní dveře a zatáhneme tyhle záclony – ty udělala sama – kde by nám mohlo být útulněji? A když je pěkně a my se jdeme večer projít, mají pro nás ulice tolik potěšení, že z radosti vůbec nevycházíme. Díváme se do blýskavých výkladů klenotnických obchodů a já ukazuju Sofi, kterého toho hádka s diamantovýma očima, svinutého na polštářku z bílého hedvábí, bych jí dal, kdybych si to mohl dovolit, a Sofi zas ukazuje mně, které ty zlaté ciselované remontérky 243& s trojím pláštěm a rubíny, vybavené nejmodernějším kotvovým mechanismem a bůhvíčím ostatním, by ona koupila mně, kdyby si to mohla dovolit ona.

[&243 ciselované remontérky – ozdobně tepané kapesní hodinky k natahování bez klíčku, francouzského původu.]

A vybíráme si lžíce a vidličky, rybí příbory, nože na máslo a kleštičky na cukr, které by se nám oběma nejlépe líbily, kdybychom si to mohli oba dovolit, a odcházíme od výkladu opravdu tak, jako kdybychom si je odnášeli! Když se potom zatouláme na hlavní třídy a náměstí a vidíme někde dům k pronajmutí, tu se na něj někdy zadíváme a říkáme si, jakpak by vyhovoval tenhle, kdyby mě udělali soudcem? A už si ho rozdělujeme – tenhle pokoj pro nás, tamty pokoje pro děvčata a tak dál, až dojdeme k uspokojivému závěru, buď že by vyhovoval, nebo že by nevyhovoval, podle toho, jak to vyjde. Občas jdeme do divadla, za polovic na přístavek do parteru – podle mého je za ty peníze laciný už jen ten jeho čuch – a tam se upřímně bavíme hrou; Sofi z ní věří každému slovu a já taky. Když se vracíme procházkou domů, koupíme si třebas v některé jídelně něco k snědku nebo v rybárně menšího humra, přineseme si to sem, uděláme si báječnou večeři a povídáme si při ní o tom, co jsme viděli. To mi věř, Copperfielde, být lordem kancléřem, tak bychom to dělat nemohli!“

Ať bys byl co chtěl, můj drahý Traddlesi, tak bys jistě dělal něco příjemného a milého, pomyslil jsem si. Nahlas jsem řekl: „Jen tak mimochodem, kostlivce teď už myslím nekreslíš nikdy, co?“

„Na mou pravdu, můj drahý Copperfielde,“ odpověděl Traddles se smíchem a začervenal se, „tak docela to popřít nemohu, protože když jsem onehdy seděl u nejvyššího civilního soudu v jedné ze zadních řad a měl zrovna v ruce pero, najednou ti mě napadla bláznivá myšlenka, abych zkusil, co mi z té zručnosti zbylo. A obávám se, že tam na kraji lavice kostlivec je – v paruce.“

Když jsme se oba dosyta nasmáli, ukončil Traddles smích tím, že se s úsměvem zadíval do ohně a svým odpouštivým způsobem řekl: „Starý Creakle!“

„Mám tady od toho starého – lotra dopis,“ řekl jsem. Nikdy jsem totiž nebyl méně v náladě mu odpustit, jak mlátíval Traddlese, než když jsem nyní viděl Traddlese tak ochotného odpustit mu sám.

„Od našeho ředitele Creakla?“ zvolal Traddles. „Ale jdi!“

„K lidem, které ke mně přitahuje můj stále větší věhlas a blahobyt,“ řekl jsem, zatím co jsem probíral dopisy, „a kteří najednou shledávají, že je ke mně odjakživa poutá silná náklonnost, patří i právě řečený Creakle. Jenže dnes už neřediteluje, Traddlesi. Pověsil školu na hřebík. Je hrabským justiciárem pro Middlesex 244&.“

[&244 Middlesex – hrabství v jihovýchodní Anglii.]

Domníval jsem se, že ta novina Traddlese třebas překvapí, až ji uslyší, ale nepřekvapila ho vůbec.

„Jak myslíš, že k tomu justiciárování přišel?“ zeptal jsem se.

„Ach božínku,“ odpověděl Traddles, „na tuhle otázku by se dalo strašně těžko odpovědět. Možná, že hlasoval pro někoho, nebo půjčil peníze někomu, nebo něco koupil od někoho, nebo si nějak jinak zavázal někoho, nebo agentoval pro někoho, kdo znal někoho jiného, kdo přiměl vrchnost hrabství k tomu, aby ho pro ten úřad jmenovala.“

„Buď jak buď, ten úřad zastává,“ řekl jsem. „A píše mi tady, že by ho těšilo, kdyby mi mohl názorně předvést jediný správný systém vězeňské kázně, jedinou neomylně spolehlivou metodu, jak provinilce natrvalo obracet na pravou cestu a v upřímné kajícníky – to jest, abys věděl, samovazbou. Co tomu říkáš?“

„Tomu systému?“ zeptal se Traddles s vážným výrazem. „Ne. Ale jestli mám to pozvání přijmout a jestli bys jel se mnou.“

„Proč ne?“ řekl Traddles.

„Tak mu tedy v tom smyslu napíšu. Pamatuješ se myslím (a to nemluvím o tom, jak zacházel s námi), že právě tenhle Creakle vyhnal svého syna na ulici, a taky, jak peprně oslazoval život své ženě a dceři, ne?“

„Úplně dobře,“ pravil Traddles.

„Ale jestli si přečteš jeho dopis, tak uvidíš, že k vězňům, odsouzeným za všechny těžké zločiny, co jich trestní zákon zná, je nejútlocitnější člověk pod sluncem,“ řekl jsem, „ačkoliv nikde tady nevidím, že by se jeho útlocit týkal ještě nějakého jiného druhu božích tvorů.“

Traddles pokrčil rameny a vůbec se nedivil. Také jsem od něho údiv nečekal a ani sám jsem se nedivil; to bych předtím podobných životních satir byl musel vidět věru málo. Ujednali jsme si, kdy návštěvu vykonáme, a ještě ten den večer jsem v tom smyslu panu Creaklovi napsal.

V ustanovený den – myslím, že to byl hned příští den, ale na tom nesejde – jsme se s Traddlesem vypravili do věznice, kde byl pan Creakle mocný pán. Byla to nezměrná a mohutná budova, postavená obrovským nákladem. Když jsme se blížili k bráně, neubránil jsem se pomyšlení, jakou vřavu by to asi bylo v zemi vyvolalo, kdyby byl nějaký pobloudilec přišel s návrhem vynaložit polovinu peněz, co stála věznice, na stavbu nějaké pracovní školy pro mládež nebo nějakého útulku pro zasloužilé staré lidi.

V kanceláři, která mohla docela dobře být v přízemí babylonské věže 245&, jak tlusté měla zdi, nás uvedli k našemu bývalému řediteli školy; stál právě v hloučku, který se skládal ze dvou tří justiciárů čilejší odrůdy a z několika hostí, které si přivedli.

[&245 babylonská věž – Ve starověkém Babylonu byla vybudována vysoká věž čtvercového půdorysu; každá strana čtverce byla 196 m dlouhá a na tomto základě se pak vypínala rovněž do výšky 196 m věž o sedmi patrech, vždy užších a užších. Základní stěny z nepálených cihel, spojovaných místo vápna lepkavou zemí, musely být neobyčejně silné. Věž sloužila účelům astronomickým.]

Přijal mě jako člověk, jenž v letech dávno minulých utvářel mého ducha a odjakživa mě vroucně miloval. Když jsem mu představil Traddlese, vyjádřil pan Creakle podobným způsobem, jenže s vřelostí poněkud ztlumenou, že byl Traddlesovi odjakživa vůdcem, moudrým rádcem a přítelem. Náš ctihodný vychovatel značně zestárl a na zjevu nic nezískal. Obličej měl stejně brunátný jako kdysi, také oči měl stejně malé a spíš ještě zapadlejší. Řídké, šedivé a vždycky jakoby mokré vlasy, na které jsem se u něho tak dobře pamatoval, mu zatím skorem všechny slezly a tlusté žíly na jeho holé hlavě nebyly pro to na pohled o nic příjemnější.

Po krátkém rozhovoru těchto pánů, z něhož jsem mohl soudit, že po právu není na světě hodno zřetele a péče nic než svrchované pohodlí vězňů, ať stojí co stojí, a že na celé širé zemi není kouska práce jinde než uvnitř vězeňských zdí, jsme s prohlídkou začali. Protože byl zrovna čas oběda, zašli jsme nejdříve do veliké kuchyně, kde právě s přesností a pravidelností hodinového stroje oddělovali oběd pro každého vězně zvlášť (aby mu ho mohli servírovat v jeho cele). Pošeptal jsem po straně Traddlesovi, že mě zajímá, jestli tu někoho napadne, jak křiklavý je rozdíl mezi tímto bohatým jídlem vybrané jakosti a mezi obědy, neříkám zrovna nuzáků, ale vojáků, námořníků, dělníků, té valné většiny poctivě pracující pospolitosti, z nichž ani jeden z pěti set jaktěživ neobědvá ani z poloviny tak dobře. Ale dostalo se mi poučení, že „systém“ vyžaduje dobré živobytí; a zkrátka – abych s tím systémem jednou provždy skoncoval – shledal jsem, že jak po této stránce, tak i po všech stránkách ostatních „systém“ umlčuje všechny pochybnosti a vylučuje jakékoli výjimky. Nikomu zřejmě ani ve snu nepřišlo na mysl, že by se bylo možno řídit nějakým jiným systémem než právě tímto arcisystémem.

Zatím co jsme procházeli některými z těch nádherných chodeb, ptal jsem se pana Creakla a jeho přátel, jaké jsou podle jejich názoru hlavní přednosti tohoto všemocného a všeplatného systému. Zjistil jsem, že to je jednak naprostá isolace vězňů – takže žádný člověk, který tu je ve vazbě, neví nic o druhém – jednak výchova vězňů k mravnému rozpoložení mysli, které vede k upřímné lítosti a kajícnosti.

Ale když jsme začali navštěvovat jednotlivé vězně v jejich celách a procházeli chodbami, na nichž tyto cely byly, a poslouchali při tom výklad, jak vězňové chodí do kaple a tak dále, tu mě napadlo, že vězňové velmi pravděpodobně vědí jeden o druhém víc než dost a že používají značně dokonalé dorozumívací metody. V době, co toto píšu, to myslím jsou věci už prokázané; ale protože tehdy by bylo bývalo pustým rouháním proti systému, kdyby byl člověk takové podezření i jen nadhodil, raději jsem tak bedlivě, jak jsem jen dovedl, pozoroval kajícnost.

A tu mě znovu přepadly silné pochybnosti. Shledal jsem, že v linii kajícnosti vládne jistá móda stejně jako v linii kabátů a vest v krejčovských výkladech venku. Shledal jsem, že velké množství kajícných vyznání se svou povahou velmi málo liší; že se velmi málo liší (což mi připadalo na výsost podezřelé) dokonce i slovy. Shledal jsem se s notnou řádkou lišáků, kteří se pohrdavě zříkali celých vinic kyselých hroznů, ale shledal jsem se s velmi málo lišáky, kterým bych byl věřil i jen s jediným hrozníčkem na dosah. Především jsem pak shledal, že nejhorlivější kajícníci jsou předmětem největšího zájmu a že jejich domýšlivost, jejich marnivost, jejich potřeba vzruchu a jejich náruživý sklon k šalbě (který u mnohých z nich dosahoval míry takřka neuvěřitelné, jak vyplývalo z trestního záznamu) toto kajícné vyznávání vesměs podněcují a vesměs v něm nacházejí ukojení.

Zatím co jsme tak chodili hned sem a hned tam, slyšel jsem však stále zmínky o jistém čísle dvacet sedm, které se těšilo zvláštní oblibě a podle všeho zdání bylo opravdu vzorným vězněm; a to zmínky tak časté, že jsem se rozhodl s konečným úsudkem počkat, dokud tu sedmadvacítku neuvidím. Vyrozuměl jsem, že zvlášť jasnou hvězdou je také osmadvacítka, jenže ten měl tu smůlu, že jeho zář poněkud tlumil mimořádný třpyt sedmadvacítky. Vyslechl jsem o sedmadvacítce, o jeho zbožném napomínání všech kolem sebe i o krásných dopisech, které neustále píše matce (o níž má zřejmě za to, že to s ní je velmi špatné), tolik chvály, že jsem se málem nemohl ani dočkat, až ho uvidím.

Musil jsem svou nedočkavost ještě nějakou chvíli krotit, protože sedmadvacítku si schovávali pro konečný efekt. Ale posléze jsme přece jen došli ke dveřím jeho cely, a když pan Creakle nahlédl špehýrkou dovnitř, s bezmezným obdivem nám ohlásil, že si vězeň čte v modlitbách.

Nastala ihned taková tlačenice hlav, které chtěly vidět číslo dvacet sedm číst si v nebeklíči, že průhled malou špehýrkou tarasilo šest sedm hlav v řadě za sebou. Aby tuto potíž odstranil a poskytl nám příležitost pohovořit si se sedmadvacítkou ve vší jeho čistotě, nařídil pan Creakle dveře cely odemknout a vyvolat sedmadvacítku ven na chodbu. Tak se i stalo – a koho jsme pak s Traddlesem v tom polepšeném čísle dvacet sedm s úžasem nespatřili jako Uriáše Heepa!

Poznal nás okamžitě, a když vycházel, řekl se svým obvyklým zavrtěním: „Jak se račte, pane Copperfield? Jak se račte, pane Traddles?“

Tento pozdrav, jímž dal najevo, že nás zná, vyvolal v hloučku všeobecný obdiv. Málem mi připadalo, jako by kdekoho překvapovalo, že vězeň není vůbec pyšný a že si nás všiml.

„Tak co, Sedmadvacet,“ řekl pan Creakle s truchlivým obdivem. „Jak se cítíte dnes?“

„Jsem velice sprostný, pane!“ odpověděl Uriáš Heep.

„To jste vždycky, Sedmadvacet,“ řekl pan Creakle.

Tu se jiný pán zeptal s krajní starostlivostí: „Máte skutečně všechno pohodlí?“

„Ano, pane, děkuju vám!“ odpověděl Uriáš Heep a podíval se směrem k tazateli. „Mám zde nepoměrně větší pohodlí, než jsem kdy měl venku. Teď si své zbloudilosti uvědomuji. To právě mi skýtá útěchu!“

Několik pánů podlehlo silnému dojetí; a potom se do popředí protlačil třetí tazatel a zmíry útlocitně se zeptal: „Jaké se vám tady zdá hovězí?“

„Děkuju vám, pane,“ odpověděl Uriáš a podíval se po hlase opět jiným směrem, „včera bylo trochu tužší, než mi bylo milé, ale je mou povinností protivenství snášet. Podléhal jsem hříšným slabostem, pánové,“ řekl Uriáš a s pokorným úsměvem se rozhlédl, „a je na mně, abych následky snášel bez reptání.“

Když opadl šum, projev to dílem uspokojení nad světeckým rozpoložením mysli sedmadvacítky a dílem rozhořčení na dodavatele, který mu zavdal byť i sebemenší příčinu ke stížnosti (kterou si pan Creakle okamžitě poznamenal do zápisníku), stál sedmadvacítka uprostřed nás, jako by se cítil hlavním exponátem svatosti, vystaveném v museu svatostmi proslulém. Abychom my, novověrci, mohli užít té přemíry záře, která nás zalévala, všichni najednou, pánové nařídili, aby vyvedli z cely také osmadvacítku.

Byl jsem už úžasem do té míry oněmělý, že jsem pocítil pouze jakýsi odevzdaný údiv, když z cely vyšel pan Littimer s Písmem v ruce!

… když z cely vyšel pan Littimer s Písmem v ruce! …

„Osmadvacet,“ ozval se pán v brýlích, který doposud nepromluvil, „minulý týden jste si stěžoval na kakao, příteli. Jaképak bylo potom?“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl pan Littimer, „už ho vaří lepší. Smím-li si to dovolit podotknout, pane, domnívám se, že mléko, do kterého je zavařují, není zcela hodnotné; jsem si však vědom, pane, že v Londýně se mléko v značné míře porušuje a že je nesnadno opatřit si tuto potravinu v přirozeném, ryzím stavu.“

Připadalo mi, že pán v brýlích kandiduje svou osmadvacítku proti páně Creaklově sedmadvacítce, protože každý z nich se ujal předvádění vězně svého.

„Jaký je váš duševní stav, Osmadvacet?“ řekl tazatel v brýlích.

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl pan Littimer, „uvědomuji si teď své zbloudilosti, pane. Zmocňuje se mne velká úzkost, když pomyslím na hříchy svých bývalých spolupoutníků životem, pane, ale doufám, že i oni jednou dojdou odpuštění.“

„Ale vy sám spokojený jste?“ řekl tazatel a povzbudivě na něho kývl.

„Jsem vám velmi zavázán, pane,“ odpověděl pan Littimer. „Ano, naprosto spokojený.“

„Nemáte nyní na srdci vůbec nic?“ vyzvídal tazatel. „Pakli ano, Osmadvacet, jen to řekněte!“

„Pane,“ odpověděl pan Littimer, aniž zdvihl oči od své bible, „jestliže mě neklamal zrak, je zde přítomen pán, který mě v mém dřívějším životě znával. Bude onomu pánovi možná s užitkem, když zví, že své bývalé zbloudilosti přičítám zcela tomu, pane, že jsem vedl lehkovážný život ve službách mladých mužů a nechal se jimi svádět k slabostem, kterým odolat jsem neměl dost síly. Doufám, že si z toho onen pán vezme výstrahu a že nebude mou dovoleností dotčen. Říkám to pro jeho dobro, pane. Jsem si vědom všech svých někdejších zbloudilosti. Doufám, že i on se bude jednou kát z nepravostí a hříchů, na kterých se podílel.“

Všiml jsem si, že si několik pánů zaclonilo oči, každý jednou rukou, jako by byli právě vkročili do kostela.

„To je vám ke cti, Osmadvacet,“ odvětil tazatel s brýlemi. „To jsem od vás mohl očekávat. Máte na srdci ještě něco?“

„Pane,“ odpověděl pan Littimer a nadzdvihl lehce obočí, nikoli však oči, „znával jsem jednu mladou ženu, která zbloudila a upadla v prostopášnost a kterou jsem se snažil navrátit spasení, ale kterou se mi nepodařilo zachránit. Prosím onoho pána, bude-li tak laskav a je-li to v jeho moci, aby oné mladé ženě tlumočil můj vzkaz, že jí její špatné jednání vůči mé osobě odpouštím a že ji vyzývám, aby se kála.“

„Nepochybuji, Osmadvacet,“ pravil tazatel s brýlemi, „že to, co jste zde tak patřičně uvedl, učinilo na pána, o kterém mluvíte – jako jistě na nás všechny – velmi hluboký dojem. Nebudeme vás déle zdržovat.“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl pan Littimer. „Přeji vám dobrou pohodu, pánové, a doufám, že rovněž vy a vaše rodiny jednou svou hříšnost nahlédnete a budete se kát!“

S těmi slovy se číslo dvacet osm vrátil do cely, když si ještě napřed vyměnil pohled s Uriášem – jako kdyby si nebyli navzájem tak úplně neznámí, poněvadž mají nějaký způsob dorozumívání; a když za ním zapadly dveře, hloučkem proběhlo šuškání, že to je vskutku nejvýš úctyhodný člověk a nádherný případ.

„Nuže, Sedmadvacet,“ promluvil pan Creakle, aby na uprázdněné pódium nyní uvedl zase vězně svého, „můžeme snad někdo pro vás něco udělat? Jestli ano, řekněte nám to!“

„Rád bych sprostně požádal o dovolení,“ odpověděl Uriáš a škubl při tom tou zloduší hlavou, „abych směl opět napsat matce.“

„To se vám samozřejmě povoluje,“ pravil pan Creakle.

„Děkuju vám, pane! Mám o matku velkou starost. Bojím se, že jí hrozí nebezpečí.“

Někdo se neopatrně zeptal: „Jaké?“, ale kolkolem se rozlehl pohoršený šepot: „Pssst!“

„Nebezpečí věčného zatracení,“ odpověděl Uriáš a nakroutil se do směru, odkud se ozval hlas. „Přál bych si, aby matka byla přivedena do mého duševního stavu. Nikdy bych nebyl býval do svého nynějšího duševního stavu přiveden, kdybych se nebyl dostal sem. Škoda, že se sem nedostala i matka. Každému by jenom prospělo, kdyby ho sebrali a přivedli sem!“

Tento výrok vzbudil bezmezné uspokojení – větší uspokojení, myslím, než všechny ostatní, které dosud padly.

„Než jsem přišel sem,“ řekl Uriáš a kradmo na nás pohlédl, jako by – mít tu moc – celý ten venkovní svět, k němuž patříme, nejraději vyhladil a smazal, „propadal jsem zbloudilostem; nyní si však své zbloudilosti uvědomuji. Venku je hřích na hřích. I v matce je hřích na hřích. Nikde není nic jiného než hřích na hřích – kromě tady.“

„Tedy nadobro jste se obrátil?“ zpovídal ho pan Creakle.

„Ó jezuskote, pane, zajisté!“ zvolal náš nadějný kajícník.

„Neupadl byste znova do hříchu, kdybyste se zase vrátil do světa?“ zeptal se kdosi jiný.

„Ó jezuskote, pane, nikoliv!“

„To je velice potěšitelné, věru!“ pravil pan Creakle. „Mluvil jste předtím k panu Copperfieldovi, Sedmadvacet. Přál byste si mu říci ještě něco?“

„Znal jste mě dlouhý čas, než jsem přišel sem a byl obrácen, pane Copperfield,“ řekl Uriáš a podíval se na mne pohledem, že lotrovštější jsem v životě ještě neviděl, ani v jeho obličeji ne. „Znal jste mě, když jsem přes všechny své zbloudilosti byl pokorně sprostný mezi těmi, kdo byli pyšní, a mírný mezi těmi, kdo byli násilní – vy sám jste mi dal pocítit násilí, pane Copperfield. Víte přece, že jste mě jednou udeřil v tvář.“

Všeobecné politování. Několik rozhořčených pohledů, upřených na mne.

„Ale odpouštím vám, pane Copperfield,“ řekl Uriáš a učinil svou odpouštivou shovívavost předmětem podobenství tak bezbožného a rouhavého, že je zde ani nezaznamenám. „Odpouštím všem. Špatně by se pro mne slušelo, abych k někomu choval zášť. Ochotně vám odpouštím a jen doufám, že pro budoucnost budete své vášně krotit. Doufám, že pan W. se bude kát, i slečna W. a všechny ty nádoby hříchu vůbec. Bůh vás navštívil neštěstím a já jen doufám, že vám to bude k dobrému; ale k ještě lepšímu by vám bylo, kdybyste býval přišel sem. Pan W. měl raději přijít sem a slečna W. rovněž. Nejlepší přání, jaké mohu projevit vám, pane Copperfield, i vám všem ostatním zde, pánové, je to, abyste se mohli dát sebrat a přivést sem. Když pomyslím na své bývalé zbloudilosti a na svůj nynější stav, jsem přesvědčen, že by to pro vás bylo to nejlepší. Lituju všechny, koho sem nepošlou!“

Za tlumeného sborového projevu pochvaly se vploužil zase zpátky do své cely; a když se za ním otočil klíč, Traddles i já jsme pocítili velkou úlevu.

Příznačným rysem této kajícnosti bylo, že jsem se musel teprve ptát, co ti dva vlastně provedli, že se tam vůbec octli. To bylo zřejmě to poslední, na co si při řečnění vzpomněli. Obrátil jsem se tedy na jednoho z obou profousů, kteří – jak jsem soudil z jistých tlumených známek v jejich tváři – věděli až tuze dobře, jakou cenu všechen tenhle rozruch má.

„Víte snad,“ zeptal jsem se, když jsme kráčeli chodbou, „jakým zločinem číslo dvacet sedm naposled »zbloudilo«?“

Odpověď zněla, že to byl případ s cedulovou bankou.

„Podvod spáchaný na cedulové bance?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane. Podvod, padělání a zločinné úklady. On a ještě několik jiných. On ty druhé ponoukal. Byl to prohnaně spunktovaný pokus a šlo při tom o velkou sumu. Rozsudek – deportace na doživotí. Sedmadvacítka byl z té chásky nejprohnanější a málem z toho vyvázl se zdravou kůží; málem, ale ne docela. Banka mu tak tak ještě stačila posolit ocásek – ale jen tak tak.“

„A víte, čím se provinila osmadvacítka?“

„Osmadvacítka,“ odpověděl můj informátor, který celou tu dobu, co jsme kráčeli chodbou, mluvil velmi tiše, ohlížel se přes rameno a střežil se, aby snad pan Creakle ani nikdo z ostatních nezaslechl jeho nedovolené názory na tyto neposkvrněné ovečky – „osmadvacítka (taky deportace) si našel službu a večer před tím, než měli odjet do ciziny, okradl svého mladého pána o nějakých dvě stě padesát liber nebo tak na penězích a cennostech. Na jeho případ se pamatuju zvlášť dobře, protože ho chytla trpaslice.“

„Kdože?“

„Taková mrňavá ženská. Jméno jsem zapomněl.“

„Snad ne Mowcherová?“

„To je ono! Vytřel všem pronásledovatelům zrak, natáhl si blondovou paruku, přilepil blondové licousy a v tak dokonalém přestrojení, že jste něco podobného od svého prvního zavrnění ještě neviděl, už už byl na skoku do Ameriky, když vtom ho ta mrňavá ženská, která náhodou byla taky v Southamptonu 246&, najednou viděla špacírovat po ulici – v mžiku ho těma bystrýma očičkama zmerčila – vběhla mu pod nohy, aby se svalil – a držela se ho jako klíště!“

[&246 Southampton – velké přístavní město v jižní Anglii.]

„Skvělá slečna Mowcherová!“ zvolal jsem.

„To byste byl věru řekl, kdybyste ji byl viděl, když při přelíčení stála na židli ve svědecké lavici, jako jsem ji viděl já,“ pokračoval můj přítel. „Když ho čapla, rozbil jí do krve obličej a mlátil ji, jak surově jen dovedl, ale ona se ho nepustila, dokud ho nešoupli pod zámek. Držela se ho namoutě tak pevně, že je strážníci museli odvést oba najednou. Vypovídala statečně jako Amazonka, takže jí soud vyslovil mimořádnou pochvalu a lidé ji s jásotem doprovodili až domů. Před soudem prohlásila, že by ho byla zadržela i úplně sama (za to, co o něm už věděla), i kdyby to byl sám Samson 247&. A já věřím, že by to byla dokázala!“

[&247 Samson – biblický silák.]

Věřil jsem tomu i já a zmíry jsem si za to slečny Mowcherové vážil.

Viděli jsme už všechno, co stálo za vidění. Bylo by bývalo marné vysvětlovat takovému člověku, jako byla Jeho Milost pan Creakle, že Sedmadvacet a Osmadvacet jsou stále stejní a vůbec se nezměnili; že přesně takoví, jací jsou touhle dobou, byli odjakživa; že právě pokrytečtí lumpové jsou jako stvoření k tomu, aby v takovém prostředí činili kajícná vyznání tohoto druhu; že znají jejich trhovou cenu – přinejmenším stejně dobře jako my – pokud jde o bezprostřední službu, kterou jim prokážou, až dojde k deportaci; slovem, že to všechno dohromady je venkoncem odporná, lichá, trapně nemravná komedie. Ponechali jsme pány jejich systému i samy sobě a v zamyšleném podivu jsme se ubírali domů.

„Je možná docela dobře, Traddlesi,“ řekl jsem, „rajtovat na špatném koníčku pěkně zostra, protože tím dřív ho urajtuješ.“

„Doufám,“ odpověděl Traddles.

62. Mou cestu ozáří světlo

Rok pokročil, vánoce byly přede dveřmi a já byl doma už přes dva měsíce. S Agnes jsem se vídal často. Ale ať mě hlas veřejnosti pobádal třebas sebehlasitěji a burcoval ve mně city a úsilí sebevřelejší, nejmenší slůvko chvály její jsem slyšel raději než co jiného.

Alespoň jednou za týden a někdy i častěji jsem jezdíval na koni do Canterbury a strávil u nich večer. Obyčejně jsem se v noci vracel domů, neboť onen dávný nešťastný pocit mě nyní skličoval ustavičně – smutkem nejtísnivějším, když jsem od ní odešel – a mnohem raději jsem byl vzhůru a venku, než abych v úmorné nespavosti nebo strastiplných snech bloudil minulými časy. Těmi jízdami jsem utloukl nejdelší část mnohé sžíravě smutné noci a oživoval si cestou myšlenky, které mě zaměstnávaly za mé dlouhé nepřítomnosti.

Vyjádřil bych snad pravdu lépe, kdybych spíš řekl, že jsem naslouchal pouze ozvěnám těch myšlenek. Promlouvaly ke mně nyní z velké dálky. Zapudil jsem je předtím od sebe a smířil se s místem, které mi nevyhnutelně příslušelo. Když jsem Agnes předčítal, co jsem napsal, když jsem viděl její pozornou tvář, pohnul ji tu a tam k úsměvu nebo k slzám a slyšel její srdečný hlas tak vřele rozprávět o neskutečných událostech smyšleného světa, v němž jsem žil, tu jsem si myslil, jaký mohl být můj osud – ale pouze jsem si to myslil asi tak, jako jsem si po svatbě s Dorou myslíval, jakou bych si byl přál svou ženu mít.

Moje úcta k Agnes, milující mě láskou, jíž bych jakýmkoli rušivým zásahem neskonale sobecky a hanebně ublížil a nemohl jí už nikdy dobýt zpátky, a moje vyzrálá jistota, že já, jenž jsem sám strůjcem svého dnešního osudu a dosáhl toho, nač jsem se vší náruživostí upjal srdce, nemám právo reptat a musím všechno trpělivě snášet, ty zahrnovaly všechno, co jsem cítil a čemu jsem se naučil. Ale miloval jsem ji – a nacházel jsem nyní dokonce i jakousi útěchu v tom, že jsem si daleko v budoucnosti nejasně představoval den, kdy se z toho budu smět neškodně vyznat, kdy všechno tohle bude patřit minulosti a kdy budu smět říci: „Agnes, takové to bylo, když jsem se vrátil domů; a dnes jsem starý člověk a od té doby jsem nemiloval!“

Na ní jsem ani jedinkrát nezpozoroval jakoukoli změnu. Čím mi bývala vždycky, tím mi byla doposud, stále úplně nezměněná.

Hned od toho večera, kdy jsem se vrátil z ciziny, panovalo mezi tetou a mnou v této věci jakési napětí, které mohu spíš než nucenou zdrželivostí nebo uhýbáním tomuto námětu nazvat němým porozuměním, že oba na to myslíme, ale neoblékáme své myšlenky do slov. Když jsme se po starém zvyku večer spolu usadili před krbem, často jsme tento běh myšlenek sledovali – stejně přirozeně a se stejným povědomím, na co myslí druhý, jako bychom si to byli nepokrytě řekli. Ale zachovávali jsme nerušené mlčení. Věřil jsem, že tehdy večer teta moje myšlenky uhádla nebo alespoň zčásti uhádla a že plně chápe, proč je nevyslovuji zřetelněji.

Vánoce byly tedy už přede dveřmi, a protože se mi Agnes ještě stále s ničím novým nesvěřila, začala mě silně tížit nejistota, která mi už dřív několikrát vyvstala v mysli – zda totiž snad nemá tak správnou potuchu o pravém stavu mého srdce, že ji tísní obava, aby mi nezpůsobila bolest. Je-li tomu tak, pak je moje oběť marná – svou nejzákladnější povinnost vůči ní neplním – a každou hodinu se dopouštím kdekteré špatnosti, jíž jsem se tak hrozil. Předsevzal jsem si proto, že v této věci zjednám úplné jasno – a stojí-li mezi námi taková přehrada, že ji rozhodnou rukou bez meškání strhnu.

Byl mrazivý, nevlídný zimní den – ach, jak nepomíjivou mám příčinu se na něj pamatovat! Před několika hodinami padal sníh a ten nyní pokrýval zemi, ne sice vysoko, ale na led umrzlý. Venku na moři, za mým zavřeným oknem, dul drsný severák. Představoval jsem si ho, jak se honí po oněch horských sněžných pustinách ve Švýcarech, tou dobou kterékoli lidské noze nepřístupných, a uvažoval jsem, co je osamělejší – ty pusté oblasti nebo opuštěný oceán.

„Jedeš dnes ven, Trote?“ zeptala se teta, která vtom strčila hlavu do dveří.

„Ano,“ odpověděl jsem, „zajedu si do Canterbury. Je na projížďku pěkný den.“

„Doufám, že si to tvůj kůň bude myslet taky,“ řekla teta, „ale jak tam stojí u vrat, věší prozatím hlavu i uši, jako by si myslel, že v maštali to je lepší.“

Snad abych tu poznamenal, že mému koni teta přístup na zakázanou půdu sice dovolovala, ale v nesmiřitelnosti k oslům nepolevila ani o vlas.

„Však on se co nevidět vzpruží!“ řekl jsem.

„Jeho pánovi udělá projížďka rozhodně dobře,“ poznamenala teta a podívala se po papírech na mém stole. „Ach, dítě, prosedíš ty tady ale hodin! Dokud jsem čítávala knihy, jaktěživo mě nenapadlo, co to dá práce je napsat.“

„Někdy dá dost práce jenom je přečíst,“ odpověděl jsem jí. „A co se týče jejich psaní, to má svoje půvaby, teto.“

„Hm! Chápu!“ řekla teta. „Ctižádost, touhu po chvále, porozumění a nevímco ještě, viď? No, už ať jsi raději venku!“

„Nevíte něco víc,“ řekl jsem a postavil se klidně před tetou – popleskala mě totiž po rameně a sedla si na mou židli – „o té Agnesině lásce?“

Zdvihla ke mně oči a dívala se mi chviličku do obličeje, než odpověděla:

„Myslím, že vím, Trote.“

„Ten váš dojem se tedy potvrdil?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ano, Trote.“

Dívala se na mne tak upřeně – s láskou zabarvenou jaksi nedůvěřivě nebo soucitně nebo úzkostlivě – že jsem se ještě pevněji rozhodl ukazovat před ní naprosto veselou tvář.

„A co víc, Trote…“ řekla teta.

„Copak?“

„Myslím, že se Agnes bude vdávat.“

„Bůh jí žehnej!“ řekl jsem vesele.

„Bůh žehnej jí,“ řekla teta, „i jejímu manželu!“

Opakoval jsem to po tetě, rozloučil jsem se s ní, seběhl čile se schodů, vyšvihl se na koně a vyrazil na cestu. Měl jsem nyní ještě vážnější důvod než předtím, abych vykonal, co jsem si vykonat umínil.

Jak dobře se na tu zimní jízdu pamatuji! Na zmrzlé krupičky ledu, jež vítr strhoval se stébel trávy a metal mi je do obličeje; na dunivý dusot koňských kopyt, jež rytmicky tepala půdu; na zmrzlé brázdy oranišť; na sněhovou závěj v křídovém lomu, lehce rozvířenou, jak ji čechral větřík; na fůru sena s potahem, z něhož se kouřilo, když se na vršku zastavil, aby si oddechl, a melodicky cinkal svými zvonečky; na zbělené svahy a pláně pahorkatiny, kterak se odrážely proti tmavé obloze, jako by to byla kresba na obrovské břidlicové tabuli!

Zastihl jsem Agnes samotnou. Děvčátka se už rozjela do svých domovů a Agnes seděla sama u krbu a četla. Jakmile mě spatřila vcházet, odložila knihu, a když mě přivítala jako jindy, vzala si košíček na šití a usadila se v jednom ze starodávných oken.

Posadil jsem se na podokenní lavičku vedle ní a povídali jsme si o tom, co píšu a kdy to dopíšu a jaký pokrok jsem od své poslední návštěvy udělal. Agnes byla náramně veselá a se smíchem mi předpovídala, že co nevidět budu tuze slavný, aby se se mnou smělo o takových věcech hovořit.

„Proto využívám času, jak se dá, víš,“ řekla Agnes, „a mluvím s tebou, dokud ještě smím.“

Když jsem se tak díval na její krásnou tvář, zabranou pozorně do práce, pozdvihla najednou své mírné jasné oči a spatřila, že se na ni dívám.

„Jsi dnes nějak zamyšlený, Trotwoode!“

„Mám ti povědět proč, Agnes? Přišel jsem ti to povědět.“

Odložila práci stranou, jak činívala vždycky, když jsme o čemkoli rozprávěli vážně, a věnovala mi plnou pozornost.

„Má drahá Agnes, pochybuješ, že jsem k tobě upřímný?“

„Ne!“ odpověděla s užaslým pohledem.

„Pochybuješ, že ti jsem tím, čím jsem ti býval odjakživa?“

„Ne!“ odpověděla stejně jako předtím.

„Pamatuješ se, když jsem se vrátil domů, jak jsem se ti pokoušel vypovědět, kolik vroucí vděčnosti ti dlužím, předrahá Agnes, a jak vřelé city k tobě chovám?“

„Pamatuji se,“ řekla mírně, „velice dobře.“

„Ty máš nějaké tajemství, Agnes,“ pravil jsem. „Svěř se mi s ním.“

Sklopila oči a zachvěla se.

„Stěží by mi bylo ušlo, i kdybych o tom nebyl slyšel – ačkoliv z jiných úst, Agnes, než z tvých, což se zdá divné – že jsi někomu darovala poklad své lásky. Neskrývej přede mnou to, co se tak blízce dotýká tvého štěstí! Jestli mi dovedeš důvěřovat tou měrou, jak říkáš, a pokud já vím, taky mi tak důvěřovat můžeš, pak dovol, abych ti byl přítelem a bratrem především v téhle věci!“

S prosebným, ba téměř vyčítavým pohledem vstala od okna, rozběhla se přes pokoj, jako by vůbec nevěděla, kam běží, zakryla si rukama tvář a propukla v pláč tak usedavý, že mi až svíral srdce.

A přesto ve mně něco probudil, jako by mému srdci něco sliboval. Nevěděl jsem proč, ale tyto slzy mi v představě splývaly s tichým smutným úsměvem, který mi tak živě tkvěl v paměti, a rozechvívaly mě spíš nadějí než strachem nebo žalem.

„Agnes! Sestřičko! Má nejdražší! Co jsem udělal?“

„Nech mě odejít, Trotwoode. Není mi dobře. Jsem dnes nesvá. Časem ti to povím – někdy jindy. Napíšu ti. Teď už na mne nemluv. Prosím tě, ne!“

Snažil jsem si připamatovat, co to říkala, když jsem s ní tehdy prvně večer hovořil, ta slova, že její láska nevyžaduje odezvy. Připadalo mi, že musím v jediném okamžiku propátrat celý svět myšlenek.

„Agnes, nesnesu, abych tě takhle viděl a ještě k tomu věděl, že jsem to zavinil já. Moje děvče nejdražší, dražší pro mne než co jiného na světě, jestli jsi nešťastná, dovol, abych s tebou tvé neštěstí sdílel. Jestli potřebuješ pomoc nebo radu, dovol, abych se ti ji pokusil poskytnout. Jestli máš na srdci opravdu nějakou tíhu, dovol, abych se ti ji pokusil ulehčit. Pro koho bych dnes žil, Agnes, kdyby ne pro tebe?“

„Ach, ušetři mne! Jsem dnes nějak nesvá! Až někdy jindy!“ bylo všechno, co jsem tak tak rozeznával.

Zaváděl mě snad s cesty nějaký sobecký blud? Nebo se snad, když mi bleskla ta jiskřička naděje, přede mnou otvírala vyhlídka na něco, na co jsem se předtím neodvážil pomyslit?

„Musím ti povědět ještě něco. Nemohu dopustit, abys ode mne odešla takhle! Pro Boha živého, Agnes, po všech těch letech a po všem, co nám dala i co nám vzala, nesmí mezi námi dvěma dojít k nedorozumění! Musím mluvit jasně. Jestli ti někde v koutku duše uvázlo podezření, že bych někomu dovedl závidět štěstí, kterým ho oblažíš, že bych se tě nedovedl vzdát ve prospěch ochránce tobě milejšího, kterého si vyvolíš, že bych nedovedl být ze svého povzdálí spokojeným svědkem tvého blaha, pak je vypusť z hlavy, protože to si nezasloužím! Netrpěl jsem docela nadarmo. Nebylas mou učitelkou docela nadarmo. V citech, které k tobě chovám, není ani sebemenší příměsek sobectví!“

Utišila se zatím. Po chviličce ke mně obrátila svou bledou tvář a tichým hlasem, tu a tam přerývaným, ale velmi jasným, řekla:

„Je mou povinností vůči tvému čistému přátelství ke mně – o kterém věru vůbec nepochybuji – abych ti řekla, Trotwoode, že se mýlíš. Víc udělat nemohu. Jestli jsem někdy za ta dlouhá léta potřebovala pomoc nebo radu, vždycky se mi jí dostalo. Jestli jsem byla nějak nešťastná, dnes už ten pocit neznám. Jestli jsem někdy měla na srdci tíhu, dobré duše mi ji ulehčily. Jestli mám nějaké tajemství, pak to není – nic nového; a není to – ani to, co se domníváš. Nemohu se ti s ním svěřit, ani ti je nemohu naznačit. Je už dlouho jenom moje a mým musí také zůstat.“

„Agnes! Počkej! Jen okamžik!“

Chtěla odejít, ale zadržel jsem ji. Objal jsem ji paží kolem pasu. „Za ta dlouhá léta!“ „Není to nic nového!“ Nové myšlenky a naděje se mi rozvířily hlavou a celý můj život začal nabývat nových barev.

„Předrahá moje Agnes! Ty, kterou tak ctím, které si tolik vážím, kterou tak oddaně miluju! Když jsem dnes přišel sem, myslel jsem, že mi nic na světě nemůže toto vyznání vyrvat z úst. Myslel jsem, že je dokážu ve svých prsou skrývat po celý náš život, dokud oba nezestárneme. Ale Agnes, jestli mi opravdu svitla nějaká nová naděje, že bych tě kdy směl nazývat něčím víc než sestrou, něčím velmi odlišným od sestry! –“

Slzy se jí řinuly proudem; ale nebyly to už slzy, jaké prolévala před chvílí, a v nich jsem viděl svou naději jasnět.

„Agnes, povždy má vůdčí hvězdo a nejlepší oporo! Kdybys byla pamatovala víc na sebe a méně na mne, když jsme tady spolu vyrůstali, myslím, že by moje těkavé zalíbení jaktěživo nebylo zbloudilo od tebe. Byla jsi ale o tolik lepší než já a ve všech chlapeckých nadějích i zklamáních pro mne tak nepostradatelná, že vidět v tobě útočiště a bytost, které se mohu svěřovat a na kterou mohu ve všem všudy spoléhat, se mi stalo druhou přirozeností a zatlačilo na čas mou přirozenost první a silnější, která tě milovala, jak tě miluje dodnes!“

Dosud plakala, ale nikoli smutně – nýbrž radostí! A svíral jsem ji v objetí, v jakém jsem ji ještě nikdy nesvíral, a jak jsem se domníval, že ani nikdy svírat nebudu!

„Když jsem miloval Doru – vřele, Agnes, jak víš…“

„Ano!“ zvolala vážně. „A jsem ráda, že to vím!“

„Když jsem miloval ji – ani tehdy by nebývala moje láska úplná, nebýt tvého porozumění. Ale já je měl a to ji doplnilo. A když jsem Doru ztratil, co by se bylo ještě se mnou všechno stalo, nebýt tebe, Agnes?“

Ještě těsněji v mém náručí, ještě blíž mému srdci, rozechvělou ruku na mém rameni, hleděla skrze slzy svýma líbeznýma, rozzářenýma očima do mých!

„Odjížděl jsem, drahá moje Agnes, a miloval jsem tě. Žil jsem v cizině a miloval jsem tě. Vrátil jsem se domů a miloval jsem tě!“

A potom jsem se jí snažil vylíčit, jaký vnitřní boj jsem v sobě sváděl a k jakému závěru jsem nakonec dospěl. Snažil jsem se otevřít jí své srdce, cele a opravdově. Snažil jsem se jí vysvětlit, jak jsem doufal, že jsem konečně došel k lepšímu poznání sebe samého i jí, jak jsem se odevzdaně smířil s tím, co z toho lepšího poznání vyplynulo, jak jsem ještě ten den přijel s poctivým odhodláním svého rozhodnutí věrně dostát. Miluje-li mě tolik (řekl jsem), že by si mě mohla vzít za manžela, mohla by tak učinit nikoliv proto, že bych si to nějak vůbec zasluhoval, nýbrž jedině pro opravdovost mé lásky k ní a pro utrpení, jímž vyzrála v lásku takovou, jakou k ní chovám dnes; a proto jsem se jí z ní také vyznal. Ach Bože, Agnes, právě z tvých věrných očí na mne v touž chvíli pohlédl duch mého vdaného dítěte a řekl mi, že tak to je všechno dobře; a skrze tebe ve mně probudil nejněžnější vzpomínky na Kytinku, která uvadla v plném květu! – – –

„Jsem tak blažená, Trotwoode – srdce se mi může štěstím rozskočit – ale jedno ti musím ještě říci.“

„Copak, moje nejdražší?“

Položila mi své něžné ruce na ramena a zadívala se mi klidně do obličeje.

„Víš už, co to je?“

„Bojím se hádat, co by to mohlo být. Pověz mi to, má drahá!“

„Milovala jsem tě celý svůj život!“

Ach, byli jsme štěstím bez sebe, bez sebe! Naše slzy neplatily zkouškám (u ní tolikrát těžším), jimiž jsme k tomuto stavu nakonec dospěli, nýbrž blažené slasti, že v tomto stavu jsme a nemáme se už nikdy rozloučit!

Toho zimního večera jsme se spolu vyšli projít do polí; a připadalo nám, že blažený klid, který je v nás, prolíná i do mrazivého vzduchu kolem nás. Ještě stále jsme se procházeli, když na nebi začaly jiskřit první hvězdy – a my k nim vzhlédli a děkovali Bohu Pánu našemu, že řídil kroky naše k tomuto pokoji a míru.

Pozdě večer, když vyšel měsíc, stáli jsme spolu v témž starodávném okně; Agnes hleděla svýma klidnýma očima vzhůru k němu a můj zrak sledoval pohled její. Tu mi v mysli živě vytanuly předlouhé míle cesty a po nich jsem viděl se plahočit otrhaného a utrmáceného, opuštěného a zanedbaného chlapce, jemuž bylo souzeno zvát jednou svým dokonce to srdce, které tu chvíli bušilo na mém.

Druhý den byl už málem čas k obědu, když jsme se ukázali před tetou. Teta je prý nahoře v mé pracovně, řekla Peggotka – tetinou pýchou totiž bylo udržovat pro mne pracovnu v pořádku a připravenou. Zastihli jsme ji, jak s brýlemi na nose sedí u ohně.

„Jemináčku!“ řekla teta a mžourala po nás přítmím pokoje. „Kohopak si to vedeš domů?“

„Agnes,“ odpověděl jsem.

Protože jsme se umluvili, že z počátku nic neřekneme, byla teta v nemalých rozpacích. Když jsem řekl „Agnes“, šlehla po mně pohledem plným naděje; ale když viděla, že se tvářím jako jindy, sundala si v zoufalství brýle a škrábala se jimi na nose.

Přesto však přivítala Agnes srdečně a za chviličku jsme už byli v osvětleném obývacím pokoji v přízemí a seděli u oběda. Teta si dvakrát třikrát nasadila brýle, aby se na mne znovu dobře podívala, ale po každé je zase zklamaně sundala a poškrábala se jimi na nose – k značnému znepokojení pana Dicka, který v tom viděl špatné znamení.

„Abych nezapomněl, teto,“ řekl jsem, když bylo po obědě, „mluvil jsem s Agnes o tom, co jste mi říkala.“

„To jsi tedy, Trote,“ odpověděla teta a zrudla do temna, „udělal chybu a nedodržel slovo.“

„Doufám, teto, že se nehněváte? Jistě se hněvat nebudete, když se dovíte, že Agnes žádnou nešťastnou lásku nemá.“

„Třesky plesky!“ odsekla teta.

Protože teta byla zřejmě nazlobená, považoval jsem za nejlepší udělat s jejím nazlobením krátký konec. Objal jsem Agnes, dovedl jsem ji za tetinu židli a oba jsme se nad tetu sklonili. Teta spráskla ruce, podívala se na nás brýlemi a v tu ránu se hystericky rozplakala – poprvé a jedinkrát za celou dobu, co jsem ji znal.

Záchvat pláče přivolal Peggotku. Jen se teta trochu vzpamatovala, vrhla se k Peggotce, nazvala ji starým blázínkem a objala ji, div ji neumačkala. Potom objala pana Dicka (pro kterého to byla velká pocta, ale i notné překvapení) a potom jim pověděla proč to. Pak jsme všichni vespolek byli celí šťastní.

Nemohl jsem vyzkoumat, zda se teta při naší poslední krátké rozmluvě uchýlila k nevinné lsti nebo zda se co do stavu mého nitra skutečně zmýlila. Musí mi prý úplně stačit, prohlásila, že mi řekla, že se Agnes bude vdávat; vím prý nyní líp než kdo jiný, kolik je na tom pravdy.

Do čtrnácti dnů jsme byli svoji. Jedinými hosty na naší tiché svatbě byli Traddles se Sofi a doktor s paní Strongovou. Opouštěli jsme je celé rozradostněné a odjeli jsme sami dva. Pevně v náruči jsem držel pramen všech ušlechtilých snah a tužeb, jaké jsem kdy měl, jádro svého bytí, náplň svého života, svou jedinou, svou vlastní ženu, kterou jsem miloval láskou vystavěnou na skále.

„Můj předrahý manželi!“ pravila Agnes. „Když ti teď smím tím jménem říkat, musím ti povědět ještě něco.“

„Tedy mi to pověz, má milovaná.“

„Začíná to tím večerem, kdy zemřela Dora. Poslala tě pro mne.“

„Poslala.“

„Řekla mi, že mi něco odkazuje. Dovedeš uhádnout, co to bylo?“

Domníval jsem se, že dovedu. Přivinul jsem svou ženu, která mě dlouho milovala, těsněji k sobě.

„Řekla mi, že ke mně má poslední prosbu a že mi svěřuje poslední úkol.“

„A to bylo –?“

„Že jenom já zaujmu toto uprázdněné místo.“

A Agnes mi položila hlavu na prsa a rozplakala se; a já plakal s ní, třebaže jsme tonuli v takovém štěstí.

63. Návštěva

To, co jsem si předsevzal vypsat, už bezmála končí; ale v paměti mi zvlášť jasně vyvstává ještě jedna příhoda, u níž mé vzpomínky často prodlévají s potěšením a bez níž by konec jedné niti v pásmu, které jsem sesnoval, zůstal zauzlený.

Moje pověst i blahobyt vzrůstaly, moje rodinné štěstí bylo nezkalené a prožil jsem v manželství již deset blažených let. Jednou večer na jaře jsme s Agnes seděli v našem londýnském domě u krbu a tři z našich dětí si hrály u nás v pokoji, když mi sluha oznámil, že si se mnou přeje mluvit nějaký cizí člověk.

Ptal se neznámého, přichází-li v nějaké obchodní věci, ale ten mu odpověděl, že nikoliv; přišel prý jen pro potěšení, že mě uvidí, a přišel z daleka. Je to starý muž, řekl mi sluha, a vypadá jako sedlák.

Protože to dětem připadalo tajuplné, a co víc, protože to znělo jako začátek oblíbené pohádky, kterou jim Agnes často vyprávěla a v níž po tomto úvodu přišla na scénu ježibaba, zakuklená v plášti a plná nenávisti ke všem, vyvolalo to jistý rozruch. Jeden z našich chlapců si zavrtal hlavu matce do klína, aby byl mimo nebezpečí, a malá Agnes (naše nejstarší dítě) nechala místo sebe na židli sedět panenku a škvírou mezi záclonami v okně vystrkovala houštinku svých zlatých lokýnek, aby viděla, co se bude dít.

„Uveďte ho sem!“ řekl jsem.

Brzy potom se objevil a v tmavém rámu dveří maličko zaváhal šedovlasý stařec jako jablíčko. Malá Agnes, kterou jeho vzhled vábil, se k němu rozběhla, aby ho přivedla dál, a já sám jsem mu ještě neviděl dost zřetelně do obličeje, když vtom moje žena vyskočila a radostně vzrušeným hlasem na mne zvolala, že to je pan Peggotty!

… Brzy potom se objevil … šedovlasý stařec jako jablíčko. …

Byl to skutečně pan Peggotty. Teď už stařec, ale stařec svěží, čilý, při síle. Když naše první pohnutí opadlo a pan Peggotty již seděl u krbu s dětmi na kolenou a s tváří ozářenou plameny, připadalo mi, že starce tak zdravého a statného, a přitom i hezkého, jsem v životě ještě neviděl.

„Mladý pane Davy,“ řekl. Jak přirozeně zaznělo mému sluchu to staré jméno, pronesené starým tónem! „Mladý pane Davy, radostná je to hodina, když vás zase jednou vidím a pospolu s vaší milenou ženou!“

„Radostná hodina, starý příteli, opravdu!“ zvolal jsem.

„A tadyhle ti hezounkové,“ pravil pan Peggotty. „Radost se podívat na tyhlety růžičky! Vždyť jste měl akurát vejšku tadyhle toho nejmenšího, mladý pane Davy, když jsem vás prvně uhlídal! Když Emilka nebyla o nic větší a chuděra náš chlapec byl teprve chlapec!“

„Čas mě od té doby změnil víc, než změnil vás,“ řekl jsem. „Ale teď pošleme ty naše nezbedníky do postele, a protože vás v Anglii nesmí hostit žádný jiný dům než tenhle, povězte mi, kam máme poslat pro vaše zavazadla (jestlipak mezi nimi je ta stará černá brašna, která tolik procestovala?), a pak si u sklenice yarmouthského grogu povíme všechny novinky za posledních deset let!“

„Přijel jste sám?“ zeptala se Agnes.

„Tak, tak, paní,“ odpověděl a políbil jí ruku, „docela sám.“

Posadili jsme ho mezi sebe, protože jsme nevěděli, jak ho na přivítanou dost uctít; a než jsem se do toho jeho starého známého hlasu zaposlouchal, div jsem si nepředstavoval, že ještě stále koná tu dlouhou pouť, na níž hledá svou draze milovanou neteř.

„Je to notná louže vody,“ řekl pan Peggotty, „aby se přes ni jeden plavil a zdržel se tady jenom štyry neděle. Ale voda (obzvlášť když je slaná) je můj přirozený živel – a přátelé jsou jednomu milí, a tak k nim pílí. – Jejda, ono se to rýmuje,“ řekl pan Peggotty s překvapením, když si to uvědomil, „to jsem ani nechtěl.“

„To tak brzy pojedete zase ty tisíce mil zpátky?“ zeptala se Agnes.

„Tak, tak, paní,“ odpověděl. „Slíbil jsem to Emilce, než jsem odjel. To víte, mládí mi nepřibývá, jak léta utíkají, a kdybych se nebyl vydal na cestu níčko, nejspíš bych se sem už nebyl pustil nikdá. A pořád mi leželo v hlavě, jako že se musím jet podívat na mladého pana Davyho i na vaši roztomilou líbeznou tvář, jak si žijete v manželském štěstí, dřív než na to budu moc starý.“

Prohlížel si nás, jako by se na nás nemohl dost dosyta vynadívat. Agnes mu se smíchem odhrnula s čela několik svezlých kadeří jeho šedin, aby na nás lépe viděl.

„A teď nám vypovězte všechno,“ řekl jsem, „co se týká vašich osudů.“

„Naše osudy, mladý pane Davy,“ odpověděl mi, „se vypovědí brzičko. Nevedli jsme si jen tak, ale vedli jsme si zdárně. Dařilo se nám pořád. Pracovali jsme, jak se na nás patřilo, a pro začátek jsme možná měli na chvíli život krapet těžší, ale dařilo se nám pořád. Hnedka s chovem ovcí, hnedka s chovem dobytka, hnedka s tímhle a hnedka s tamhletím se nám vede tak pěkně, že líp si ani nemůžeme přát. Jako by nás provázelo jen samé požehnání,“ řekl pan Peggotty a zbožně sklonil maličko hlavu, „ale nesetkali jsme se s ničím jiným než se zdarem. Totiž tak kolem a kolem. Když se nevedlo včera, tak se vede dnes. A když se nevede dnes, tak se povede zejtra.“

„A co Emilka?“ zeptali jsme se s Agnes zároveň.

„Emilka,“ řekl, „když jste od ní odešla, paní – a jedinkrát jsem ji neslyšel, když jsme se usadili ve stepi a ona se večer na druhé straně plachty modlila, abych nezaslechl vaše jméno – a taky, když jsme my dva spolu při tom žhavém západu tenkrát ztratili mladého pana Davyho s očí – byla ze začátku tak sklíčená, že vědět tehdá, co před námi tak laskavě a starostlivě mladý pan Davy zatajil, byla by se podle mého mínění usoužila. Ale na lodi bylo několik nebohých rodin, v kterých vypukla nějaká nemoc, a ona si je vzala na starost a opatrovala je; a v naší skupince byly děti a ty opatrovala taky; a tak měla najednou plné ruce práce a prokazovala všem dobro, a to jí pomohlo.“

„Kdy se o tom prvně dověděla?“ zeptal jsem se.

„Když jsem se to dověděl já,“ odpověděl pan Peggotty, „tajil jsem to před ní skorem celý rok. Žili jsme tehdá na samotě, ale mezi stromy tak krásnými, že se to nedá vypovědít, a růže nám obrůstaly bejvání až po střechu. A jeden den, když jsem byl zrovna v práci venku na poli, se vám u nás najednou ukáže pocestný, který je z našeho anglického Norfolku nebo Suffolku (nepamatuju se už ani dobře odkad), a to se ví, pozvali jsme ho k nám a dali mu najíst a napít, no zkrátka jsme ho uvítali jako hosta. To děláme všickni, celá kolonie šmahem. A ten měl s sebou staré noviny a ještě nějaké jiné tištěné vylíčení té bouře. Tak se to teda dověděla. Když jsem se s večerem vrátil domů, hned jsem poznal, že to ví.“

Ztišil hlas, když pronášel tato slova, a vážnost, na kterou jsem se tak dobře pamatoval, mu obestřela tvář.

„Zapůsobilo to na ni hodně?“ ptali jsme se oba.

„Baže, a na hezky dlouhý čas,“ přisvědčil a potřásl hlavou, „jestli ne ještě níčko. Ale myslím, že jí ta samota udělala dobře. A měla plno co dělat, jako starat se o drůbež a podobně, a taky se starala, a tak se z toho dostala. Uvažuju,“ řekl přemítavě, „kdybyste mohl dnešky mou Emilku vidět, mladý pane Davy, jestli byste ji poznal.“

„To se tak změnila?“ zeptal jsem se.

„Ani nevím. Vidím ji den co den, a tak ani nevím, ale sem tam mě to časem napadlo. Outlá postava,“ řekl pan Peggotty a zahleděl se do ohně, „krapet jako přepadlá – vlídné, smutné modré oči, jemná tvářička – hezká hlava, drobet sklopená – plachý hlas i způsoby, skoro bázlivé. To je Emilka!“

Mlčky jsme ho pozorovali, jak tak seděl a díval se dál do ohně.

„Někteří si myslejí,“ pokračoval, „že měla nějakou nešťastnou lásku, a jiní zase, že jí ženich před svatbou umřel. Nikdo neví, jak to je doopravdy. Mohla se mockrát a mockrát dobře vdát, ale po každé mi povídá: »Ale strýčku, s tím je už na věky amen.« Se mnou je veselá, ale když je někdo s námi, stahuje se do sebe – ráda jde bůhvíjak daleko, když má učit nějaké dítě nebo ošetřit nemocnou osobu nebo přiložit pomocnou ruku, když se nějaké mladé děvče chystá na veselku (a napomáhala se při nich už hodně, ale sama žádnou ještě neviděla) – ze srdce miluje strýce – je trpělivá – starý jako mladý, každý ji má rád – kde kdo má nějakou bolest, přijde za ní. To je Emilka!“

Přejel si rukou po obličeji a s polozdušeným povzdechem zdvihl oči od ohně.

„Marta je ještě s vámi?“ zeptal jsem se.

„Marta,“ odpověděl, „ta se vdala, mladý pane Davy, hnedka v druhém roce. Jeden mladý člověk, nádeník na statku, který cestou na trh jel s pánovými kárami kolem nás – taková cesta přes pět set mil, tam a zpátky – jí nabízel, že si ji vezme za ženu (tam je o ženy velikánská nouze) a že se potom jako ve stepi udělají pro sebe. Prosila mě, abych mu jako po pravdě pověděl, jak to s ní všeckno bylo. Já mu to pověděl a oni se vzali a níčko si tam žijou a na štyry sta mil daleko neslyšejí žádný hlas, jen svůj vlastní a zpěv ptáků.“

„A paní Gummidgeová?“ připomněl jsem mu.

Uhodil jsem zřejmě na veselou notu, protože pan Peggotty se z čista jasna na celé kolo rozesmál a přejížděl si rukama po stehnech nahoru a dolů, jak kdysi míval ve zvyku projevovat radost, dokud ještě bydlil v lodi, nyní již dávno rozpadlé v trosky.

„To byste nevěřil!“ opáčil. „Vždyť i jí dokonce jeden člověk nabízel, že se s ní ožení! Jestli jeden lodní kuchař, mladý pane Davy, co se tam někde chtěl usadit taky, paní Gummidgeové nenabízel, že si ji vezme, tak mě pozhřiž! – líp se za pravdu pravdoucí zaříkat nedovedu!“

V životě jsem neviděl, aby se Agnes tak smála. Ten nenadálý výbuch nadšení u pana Peggottyho jí připadal tak zábavný, že nebyla s to smích zkrotit, a čím víc se smála, tím víc rozesmávala mne a tím víc se stupňovalo veselí pana Peggottyho a tím usilovněji si třel stehna.

„A co tomu řekla paní Gummidgeová?“ zeptal jsem se, když jsem zase sdostatek zvážněl.

„Nebudete mi ani věřit,“ odpověděl pan Peggotty, „ale paní Gummidgeová, místo aby řekla »děkuju pěkně, je to od vás moc hezké, ale v tomhle věku už na žádnou změnu stavu pomýšlet nebudu«, vám popadla džber, co stál zrovna po ruce, a narazila ho tomu lodnímu kuchaři na hlavu, až kvičel o pomoc, a já se do toho musel vložit a vysvobodit ho!“

Pan Peggotty se nyní doslova rozburácel a já s Agnes jsme mu v smíchu přizvukovali.

„Ale to musím té dobré duši přiznat,“ pokračoval zase pan Peggotty, když jsme už byli smíchy celí zmožení, a utíral si obličej, „že nám byla vším, co slibovala, ba ještě víc. Je to nejochotnější, nejvěrnější, nejpoctivější, nejúčinlivější žena, jaká kdy na tomhle světě dýchala, mladý pane Davy. Jaktěživ jsem ji neviděl, aby se cejtila jako opuštěnej ztracenej tvor, ani na jedinou minoutku ne, ba ani na začátku, když celá kolonie ležela před námi a my sami tam byli noví. A myslet na starýho, to je něco, co ji vůbec ani nenapadlo, to vás musím ujistit, hned jak odrazila od anglického břehu!“

„A teď poslední, nikoli však nejméně důležitý – pan Micawber!“ řekl jsem. „Zaplatil do jednoho všechny dluhy, které zde nadělal – pamatuješ, drahá Agnes, dokonce i Traddlesovu směnku – a můžeme proto pokládat za jisté, že se mu vede dobře. Ale jaké nejnovější zprávy máte o něm vy?“

Pan Peggotty si s úsměvem sáhl do náprsní kapsy a vytáhl na plocho složený papírový balíček, z něhož velmi pečlivě vyhledal malé noviny prapodivné úpravy.

„Abyste rozuměl, mladý pane Davy,“ pravil, „že jsme jako níčko, když se nám tak vyvedlo, nechali step stepí a odstěhovali se rovnou cestou do Port Middlebay Harbouru, který je, aspoň jak říkáme my, město.“

„Pan Micawber žil ve stepi někde blízko vás?“ zeptal jsem se.

„Baže, jemináčku,“ pravil pan Peggotty, „a obul se do toho s vervou! Marně bych si přál vidět pána, aby se do všeho dovedl obouvat líp. Já tu jeho holou hlavu viděl potit se na slunci tak, mladý pane Davy, že jsem se až málem bál, aby se mu celá nerozškvařila. A níčko z něho je smírčí!“

„Ale? Smírčí soudce 248&?“ řekl jsem.

[&248 smírčí soudce – místní úředník, v jehož pravomoci je rozsuzovat menší spory, trestat přestupky, přijímat přísahu atd.]

Pan Peggotty mi ve svých novinách ukázal na jistou zprávu a já potom četl z „Portmiddlebayských Timesů“ nahlas toto:

? SLAVNOSTNÍ BANKET ?

Na počest našeho význačného spoluosadníka a spoluměšťana, blahorodého pána WILKINSE MICAWBERA, smírčího soudce pro okres Port Middlebay, konal se včera ve velkém sále našeho hotelu, přeplněném až k zadušení, slavnostní banket. Odhaduje se, že oběd musil být současně podáván neméně než čtyřiceti sedmi osobám, nepočítajíc v to osoby shromážděné na chodbě a na schodech. Krása, móda a elita Port Middlebaye přispěchaly vzdát poctu muži tak zaslouženě váženému, tak vysoce nadanému a tak široko daleko oblíbenému. Tabuli předsedal doktor Mell (ředitel Salemského ústavu, koloniálního gymnasia v Port Middlebay), po jehož pravici seděl náš významný host. Když bylo sklizeno se stolů a přezpívána stará píseň Non nobis (v překrásném podání, v němž nám nebylo za těžko rozeznat skřivánčí tóny našeho nadaného ochotníka, blahorodého pána WILKINSE MICAWBERA JUNIORA), došlo na obvyklé přátelské a vlastenecké přípitky, přednesené rozličnými účastníky a přijaté vesměs s nadšením. Poté pronesl Dr. Mell řeč, překypující vřelými city, a zakončil ji přípitkem „našemu vynikajícímu hostu, ozdobě našeho města! Nechť nás nikdy neopustí, ledaže by odcházel do lepších podmínek, a nechť jeho úspěchy mezi námi dostoupí takové výše, aby mu jakoukoli možnost lepších podmínek jinde odňaly!“ Jásot, s nímž se tento přípitek setkal, se vymyká všemu popisu. Znovu a znovu propukal a zase opadával jako vlny okeánu. Posléze vše utichlo a blahorodý pán WILKINS MICAWBER povstal, aby vyslovil své díky. Jsme daleci toho, abychom si při dosavadním poměrně nedokonalém stavu zpravodajských možností našeho závodu troufali sledovat našeho vynikajícího spoluměšťana přes všechna hladce plynoucí souvětí jeho vytříbeného a květnatě zdobného proslovu! Stačiž zde poznamenání, že to byl mistrovský řečnický výkon a že ony pasáže, v nichž zevrubněji vyvozoval své životní úspěchy až ze samých počátků své kariéry a varoval mladší část posluchačstva před úskalím, jímž jest uzavírání peněžních závazků, kterým nelze dostát, vehnaly slzy i do nejzmužilejšího oka v sále. Zbývající přípitky platily DOKTORU MELLOVI, PANÍ MICAWBEROVÉ (která se úklonou děkovala od postranních dveří, kde na vyvýšených židlích trůnil diadém ženské krásy, nejen co svědek, nýbrž i co okrasa toho rozkošného divadla), dále CHOTI PANA RIDGERA BEGSE (bývalé slečně Micawberové) a PANÍ MELLOVÉ; blahorodému pánu WILKINSI MICAWBEROVI JUNIOROVI (jenž všechny shromážděné až k slzám rozesmál vtipnou poznámkou, že se necítí schopen poděkovat řečí, že však s jejich dovolením poděkuje písní), RODINĚ PANÍ MICAWBEROVÉ (ve staré vlasti, jak zbytečno podotýkat, velice dobře známé) atd. atd. atd. Když ovace skončily, stoly jako kouzlem zmizely, aby se mohlo tančit. Mezi vyznavači Terpsichory 249&, kteří se veselili, dokud Helios 250& nedal znamení k rozchodu, budili zvláštní pozornost blahorodý pán WILKINS MICAWBER JUNIOR a rozkošná a vysoce nadaná slečna Helena, čtvrtá dcera DOKTORA MELLA.

[&249 Terpsichora – v řeckém bájesloví múza tance a sborového zpěvu.]

[&250 Helios – v řeckém bájesloví bůh slunce.]

Vyhledával jsem si znovu jméno doktora Mella – s potěšením, že jsem pod ním v těchto příznivějších poměrech objevil pana Mella, bývalého ubohého podučitelského oušlapka našeho hrabského justiciára v Middlesexu – když tu mi pan Peggotty ukázal na jiné místo v novinách, a já spočinul očima na svém vlastním jméně a četl toto:

„Blahorodému pánu Davidu Copperfieldovi, vynikajícímu spisovateli.

Vzácný pane,

od doby, kdy jsem měl příležitost bezprostředním vjemem odezírat rysy fysiognomie, dnes známé obrazivosti valné části vzdělaného světa, uplynula již léta.

Nicméně, vzácný pane, ačkoliv vyrván (silou okolností, jež se vymykaly dosahu mé moci) z osobního styku s přítelem a druhem svého mládí, nebyl jsem nikdy nepamětliv jeho meteorického vzestupu, aniž mi byla odňata možnost,

byť nás moře běsy dělí (Burns),

bráti plný podíl na duchovních hodokvasech, jež nám předkládal.

Nemohu tudíž dovoliti odtud odjeti osobě, již obapolně chováme v úctě a vážnosti, aniž využiji tohoto veřejného media, vzácný pane, abych vám poděkoval nejenom jménem svým, ale smím-li si snad troufali dodati, i jménem veškerého obyvatelstva okresu Port Middlebay, za potěchu, prostřednictvím vašeho ducha rozsévanou.

Spějte výš, vzácný pane! Nejste zde neznám, nejste zde neoceňován. Třebaže »vzdáleni«, nejsme ani »bez přátel«, ani »trudnomyslní«, ani (smím snad dodati) »nechápaví«. Spějte výš, vzácný pane, ve svém orlím rozletu! Obyvatelstvo okresu Port Middlebay se může přinejmenším snažiti jej s okouzlením, s potěšením, s poučením sledovali!

Mezi zraky, z této části zeměkoule k vám vzhlížejícími, bude povždy možno spatřiti, pokud v nich světlo a život nepohasnou, taktéž zraky

náležející

smírčímu soudci

pro okres Port Middlebay

Wilkinsu Micawberovi.“

Když jsem si zběžně prohlédl ostatní obsah novin, shledal jsem, že pan Micawber je pilným a váženým dopisovatelem tohoto listu. V témž čísle byl od něho ještě jiný dopis, který se týkal nějakého mostu; dále tam bylo oznámení, že co nevidět vyjde v úhledném svazečku přetisk souboru podobných dopisů z jeho pera „značně rozšířený o nové dodatky“, a ledaže bych se mýlil velice hrubě, úvodník byl od něho také.

Hodně jsme o panu Micawberovi hovořili ještě mnohý další večer, pokud pan Peggotty zůstával u nás. Bydlil u nás celou dobu svého pobytu v Anglii – který myslím trval o něco málo méně než měsíc – a jeho sestra s mou tetou se na něho přijely do Londýna podívat. Agnes a já jsme se s ním rozloučili až na palubě lodi, když odjížděl; a na světě se s ním již nikdy loučit nebudeme.

Než však odcestoval, zajel si se mnou do Yarmouthu podívat se na pomníček, který jsem dal na Hamovu paměť na hřbitově zřídit. Zatím co jsem mu ten prostý nápis na jeho žádost opisoval, zahlédl jsem, jak se shýbl a utrhl s hrobu trs trávy a nabral hrstku hlíny.

„Pro Emilku,“ řekl, když si to ukládal do záňadří. „Slíbil jsem jí to, mladý pane Davy.“

64. Ohlédnutí poslední

A nyní svůj životní příběh dopisuji. Než tyto stránky uzavřu, ohlížím se ještě jednou – naposledy.

Vidím se, jak – s Agnes po boku – putuji po cestě života. Kolem nás vidím naše děti a naše přátele a slyším hluk mnoha hlasů, jež mi na mé pouti neznějí lhostejně.

Které tváře rozeznávám v tom prchavém zástupu nejzřetelněji? Hle, tyto – a zatím co svým myšlenkám tuto otázku kladu, všechny se obracejí ke mně!

Tu je má teta, s brýlemi teď silnějšími, stařena víc než osmdesátiletá, ale dosud vzpřímená a vytrvalý chodec, který i za zimního počasí ujde v jednom kuse šest mil.

Tu, vždycky spolu s ní, přichází Peggotka, má hodná stará chůva, také v brýlích, která nyní sedává večer se šitím až u samé lampy, ale nikdy si k němu nesedne bez kousku voskové svíčky, krejčovské míry v malém domečku a bez šicí kasety s obrázkem svatopavelské katedrály na víku.

Peggotčiny tváře i paže, tak pevné a červené za mých dětských let, kdy jsem se divíval, proč ptáčkové nezobou místo do jablíček raději do nich, jsou teď scvrklé; a oči, které kdysi v jejím obličeji potemňovaly celé své okolí, jsou bledší (ačkoliv se dosud lesknou). Ale její drsný ukazováček, který ve mně kdysi vyvolával představu struhátka na muškátový oříšek, zůstal stále stejný, a když vidím, jak se naše nejmenší batolí od tety k ní a ukazováčku se chytá, vzpomínám na malý obývací pokoj u nás doma, dokud jsem sám ještě sotva chodil. Dávné tetino zklamání se nyní dočkalo odčinění. Je kmotrou skutečné, živé Betsy Trotwoodové; a teta ji – podle slov malé Dory (v pořadí hned za ní) – rozmazluje.

Peggotka má kapsu nějak vyboulenou. Není v ní nic menšího než krokodilí knížka, která je touhle dobou v poněkud zchátralém stavu, ale Peggotka ji i s těmi různými potrhanými a seštepovanými listy ukazuje dětem jako drahocennou památku. Mám prapodivný pocit, když vidím z těch krokodilích povídek vyhlížet svou vlastní dětskou tvář a připomínat mi mého starého známého, Brookse z Sheffieldu.

V tomto čase letních prázdnin vidím se svými chlapci starce, jenž vyrábí obrovské draky a hledí za nimi do povětří s radostí, pro kterou není dost slov. Nadšeně mě zdraví a s notným kýváním a mrkáním mi šeptá: „Trotwoode, jistě tě potěší, když ti řeknu, že memorandum dopíšu, jen co nebudu mít nic jiného na práci, a že tvá teta je nejobdivuhodnější žena na světě, ano!“

Kdopak je ta shrbená dáma, která se podpírá o hůl a ukazuje mi tvář, v níž jisté stopy bývalé pýchy a krásy chabě bojují s nevrlým, slaboduchým, hašteřivým blouděním mysli? Je v zahradě a vedle ní stojí hubená, snědá, uvadlá žena s bílou jizvou na rtu. Poslechněme si, co říkají.

„Roso, zapomněla jsem, jak se ten pán jmenuje.“

Rosa se k ní shýbá a křičí na ni: „Pan Copperfield.“

„Těší mě, že vás vidím, pane. S lítostí pozoruji, že jste ve smutku. Doufám, že čas k vám bude milosrdný.“

Její netrpělivá průvodkyně ji hubuje, říká jí, že nejsem ve smutku, vybízí ji, aby se na mne ještě jednou podívala, snaží se ji vyburcovat.

„Viděl jste mého syna, pane,“ říká starší dáma. „Smířili jste se?“

Pohlédne na mne upřeně, položí si ruku na čelo a zasténá. Nenadále vykřikne strašlivým hlasem: „Roso, pojď ke mně. Je mrtev!“ Rosa jí kleká k nohám a střídavě se s ní mazlí a zase hádá, hned na ni zlostně syčí: „Já ho milovala víc, než jsi ho kdy milovala ty!“ – a hned ji zase konejší na prsou, jako když uspává nemocné děcko. Tak je opouštím, tak je vždycky zastihnu, tak tráví a ubíjejí čas rok za rokem.

Co je to za loď, co připlouvá z Indie do vlasti, a kdo je ta anglická dáma, provdaná za starého bručavého skotského Krésa 251& s těma ušima jako plácačky? Že by to byla Julie Millsová?

[&251 Krésus – Kroisos, král starověké Lydie, proslulý boháč.]

Opravdu, je to Julie Millsová, náladová a nádherná, a s ní černoch, který jí na zlatém tácku nosí visitky a dopisy, a bronzově snědá žena v stůčce plátna s pestrým šátkem omotaným kolem hlavy, která jí servíruje déjeuner 252& v boudoiru.

[&252 déjeuner – (franc.) oběd.]

Ale Julie si dnes deník nepíše a už nikdy nezpívá Žalozpěv lásky; věčně se hádá se starým skotským Krésem, který připomíná olezlého medvěda s opálenou kůží. Julie vězí po krk v penězích a o ničem jiném nemluví ani na nic jiného nemyslí. Líp se mi zamlouvala v saharské poušti.

Či že by snad saharská poušť byla tohle? Neboť ačkoliv Julie má velkolepý dům a vznešenou společnost a den co den přepychovou hostinu, nikde kolem ní nevidím ani kousíček svěží zeleně; nic, co by kdy mohlo vydat plod nebo květ. Vidím to, čemu Julie říká „společnost“, a v té pana Jacka Maldona, jak se ze své koupené sinekury pošklebuje ruce, která mu ji opatřila, a mluví přede mnou o doktorovi jako o „úžasně roztomilé starožitnosti“. Ale je-li „společnost“ název pro takové prázdnoduché pány a dámy, Julie, a platí-li u ní za dobré vychování okázalá lhostejnost ke všemu, co může pokrok lidstva uspíšit nebo ho zabrzdit, pak myslím, že jsme v té saharské poušti asi opravdu zabloudili a že bychom měli hledět, abychom našli, kudy z ní ven.

A tu, hle, doktor Strong, vždycky náš dobrý přítel, pilně pracuje na svém slovníku (někde u písmene D) a září štěstím nad svým domovem i ženou. A také Generálka, v postavení značně skromnějším a ani zdaleka tak vlivném jako kdysi!

O něco později přicházím na svého milého starého Traddlese, kterak se zaujatým výrazem a s vlasy (na místech, kde není holohlavý) od neustálého dráždění advokátskou parukou ještě vzpurnějšími než kdy předtím pracuje ve svých kancelářských místnostech v Templu. Má stůl zavalený tlustými fascikly spisů, a zatím co se rozhlížím, říkám mu:

„Kdyby ti teď Sofi dělala písaře, Traddlesi, měla by práce nad hlavu!“

„To máš věru pravdu, můj drahý Copperfielde! Ale ty časy v Holborn Courtu byly taky báječné! Nemyslíš?“

„Když ti říkala, že budeš soudcem? Jenže tenkrát si o tom ještě nepovídalo celé město!“

„Buď jak buď,“ říká Traddles, „jestli tím soudcem jednou opravdu budu…“

„Dobře přece víš, že budeš.“

„No dobrá, můj drahý Copperfielde, až tedy tím soudcem budu, pak o tom budu každému vypravovat, jak jsem to tehdy slíbil.“

Odcházíme a vedeme se spolu pod paždím. Jdu na rodinný slavnostní oběd k Traddlesovi. Sofi má narozeniny a po cestě mi Traddles vypráví, jak se na něho štěstí smálo.

„Vlastně se mi podařilo, můj drahý Copperfielde, uskutečnit všechno, co mi leželo nejvíc na srdci. Vezmi si jenom, že důstojný pán Horác dostal to povýšení a má teď faru s ročním příjmem čtyři sta padesát liber; že o výchovu našich dvou chlapců se starají nejlepší učitelé, jaké vůbec máme, a že to jsou znamenití a vytrvalí studenti a správní kluci; že tři ze Sofiných sester se velice výhodně provdaly, tři další žijí s námi a ostatní tři vedou od té doby, co paní Crewlerová zemřela, důstojnému pánu Horácovi domácnost – a že všechny jsou šťastné.“

„Až na…“ nadhazuji.

„Až na Krásku,“ říká Traddles. „Ano. Bylo to velké neštěstí, že si vzala takového větroplacha. Měl do sebe něco oslnivého a omamného, co jí učarovalo. Ale když ji teď máme ve zdraví zase u nás doma a jeho když jsme se zbavili, musíme jí zase trochu zvednout náladu.“

Traddlesův dům je právě jeden z těch domů – nebo by z nich aspoň snadno mohl být – které si na společných večerních procházkách se Sofi kdysi rozdělovali. Je to velký dům, ale Traddles má své papíry v oblékárně a boty mezi papíry a on a Sofi se tísní v horních pokojících, kdežto nejlepší pokoje ponechávají Krásce a děvčatům. V domě není kouska volného místa, protože v něm tou či onou náhodou je, a to ustavičně, víc děvčat, než dovedu spočítat. Jen tam vkročíme, hned se jich celý hlouček hrne se schodů ke dveřím a podávají si Traddlese a líbají ho, div ho nezadusí. Tam také, na věčnost usazená, je chudinka Kráska, vdova s malou holčičkou, a tam, na obědě na oslavu Sofiných narozenin, jsou také všechny tři vdané sestry se všemi třemi manžely a s bratrem jednoho z manželů a s bratrancem jiného z manželů a se sestrou dalšího z manželů, která je, jak se mi zdá, snoubenkou toho bratrance. Traddles, dodnes navlas týž prostý nelíčený chlapec, jako býval odjakživa, sedí na dolním konci dlouhého stolu jako patriarcha a z čela stolu se na něho přes utěšenou tabuli, která jiskří stříbrem dozajista ne kočičím, zářivě usmívá Sofi.

A když nyní svůj životní příběh uzavírám a potlačuji touhu ještě trochu si zaotálet, tyto tváře se mi rozplývají. Ale nad nimi a za nimi všemi je jedna tvář, která na mne září jako nebeské světlo, v němž vidím všechny ostatní věci. A ta mi nemizí.

Obracím se a vidím ji – tak krásnou a poklidnou – vedle sebe. Moje lampa už dohořívá, psal jsem dlouho do noci; ale ta předrahá bytost, bez níž bych nebyl nic, zůstává se mnou stále.

Ach, Agnes, ach, duše moje, kéž tvoje tvář stojí takto při mně, až budu svůj život uzavírat opravdu; kéž tě, až mi jednou skutečnost začne unikat a rozplývat se jako ty stíny, které nyní propouštím, dosud spatřím vedle sebe, jak mi ukazuješ vzhůru!

Obsah

Předmluva autorova

1. Přicházím na svět

2. Pozoruji svět

3. Dožívám se změny

4. Upadám v nemilost

5. Musím z domova

6. Rozšiřuji kruh známostí

7. Moje první „půle“ v Salemském ústavě

8. Moje prázdniny a především jedno šťastné půldne

9. Narozeniny, na které do smrti nezapomenu

10. Stávám se obětí zanedbávání a pak mám o sebe postaráno

11. Začínám život na vlastní pěst a nijak se mi nelíbí

12. Život na vlastní pěst se mi stále nechce líbit víc, a činím proto vážné rozhodnutí

13. Následky mého rozhodnutí

14. Teta se rozhodne, co se mnou

15. Začínám znovu

16. Jsem jiný hoch ve víc než jednom smyslu

17. Někdo se přinatrefí

18. Ohlédnutí do minulosti

19. Rozhlížím se po světě a činím objev

20. Steerforthův domov

21. Emilka

22. Některá stará místa a někteří noví lidé

23. Potvrzuji si slova pana Dicka a volím si povolání

24. Moje první zpuštění

25. Andělé dobří a andělé zlí

26. Upadám do zajetí

27. Tommy Traddles

28. Pan Micawber hází rukavici

29. Navštívím Steerfortha v jeho domově po druhé

30. Ztráta

31. Větší ztráta

32. Počátek dlouhé pouti

33. Blažená

34. Teta mě překvapí

35. Skleslost

36. Nadšení

37. Malá sprcha

38. Rozchod společníků

39. Wickfield a Heep

40. Poutník

41. Dořiny tety

42. Ničemnost

43. Druhé ohlédnutí do minulosti

44. Naše domácnost

45. Pan Dick splňuje tetinu předpověď

46. Novina

47. Marta

48. Domácí

49. Zaplétám se do tajemství

50. Sen pana Peggottyho dochází splnění

51. Počátek pouti ještě delší

52. Jsem svědkem výbuchu

53. Další ohlédnutí do minulosti

54. Páně Micawberovy transakce

55. Bouře

56. Rána nová i rána stará

57. Vystěhovalci

58. V cizině

59. Návrat

60. Agnes

61. Poznávám dva zajímavé kajícníky

62. Mou cestu ozáří světlo

63. Návštěva

64. Ohlédnutí poslední

David Copperfield I+II

Charles Dickens

přeložili: Emanuela Tilschová a Emanuel Tilsch; vydalo: Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, n. p.; vydání: druhé (digr osv1); rok vydání: 1956