CHARLES DICKENS

MIKULÁŠ NICKLEBY

I

«PŘEDMLUVA»

S tímto příběhem jsem začal několik málo měsíců po tom, kdy tiskem vyšlo úplné vydání „Pickwickova klubu“. Tehdy (1837) existoval v Yorkshiru značný počet bídných školských ústavů. Dnes (1867) jich zbývá už jen hrstka.

Tyto soukromé ústavy byly dlouho význačným příkladem toho, jak strašlivě se v Anglii zanedbávalo školní vzdělání a jak tuze je – jako významný prostředek k výchově dobrých či špatných občanů a šťastných či nešťastných lidí – stát podceňoval. Třebaže si každý, kdo osvědčil neschopnost k jakémukoli jinému životnímu povolání, mohl zcela svobodně, beze zkoušek i přiměřené kvalifikace otevřít kdekoli školu; třebaže se průprava k zvolenému povolání vyžadovala u lékaře, který pomáhal přivést chlapce na svět vezdejší nebo mu třebas jednoho dne měl pomáhat na svět onen, u lékárníka, advokáta, řezníka, pekaře i svícnaře, u všech řemesel a živností, co jich je, kromě u učitelů – a třebaže učitelé jako kasta byli zabedněnci a podvodníci, jak samozřejmě ani nebylo možno předpokládat jinak, než že se z daných poměrů takoví zrodí a budou za nich prosperovat, přesto tito yorkshirští školmistři byli z celého učitelského žebříčku sebrankou nejhnusnější a nejprohnilejší. Tito kupčíci s lakotou, nedbalostí nebo tupohlavostí rodičů a s bezmocností dětí, nevzdělaní, špinaví surovci, jimž by byl sotva který svědomitý člověk svěřil na celé zaopatření koně nebo psa, byli důstojným úhelným kamenem hodným stavby, kterou co do absurdnosti a velkolepě povýšenecké laissez-aller lhostejnosti sotva kdy co na světě předčilo.

Zaslechneme občas o žalobě o náhradu škody, podané na nekvalifikovaného ranhojiče, který zmrzačil zlomenou končetinu,

7$

o níž tvrdil, že ji vyléčí. Ale co ty statisíce mozků, jež navždy zmrzačili neschopní břídilové, kteří tvrdili, že je zušlechťují?

Hovořím o této kastě, totiž o yorkshirských školmistrech, v čase minulém. Nevyhynula sice ještě nadobro, ale den ze dne počtem řidne. Ví Bůh, že nám ve školství zbývá vykonat ještě notný kus práce, ale poslední léta přece jen přinesla značný pokrok a opatřila podmínky k vybudování školství vskutku dobrého.

Nemohu si právě nyní vzpomenout, jak jsem se vlastně o yorkshirských školách doslechl, když jsem, jako dítě ne zrovna nejsilnější, s hlavou přeplněnou postavami z Fieldinga, Smolleta a Cervantese posedával po zákoutích v okolí rochesterského hradu; vím však, že jsem první dojmy o nich pochytil právě v té době a že se ať už tak či onak připínaly k zhnisanému vředu, s nímž se jeden hoch vrátil domů po tom, co mu ho jeho yorkshirský pěstoun, mudrc a přítel rozřízl perořízkem, potřísněným od inkoustu. Ať se mi už ten dojem vtiskl do mysli tak nebo jinak, nikdy jsem se ho nezbavil. Byl jsem pak už na yorkshirské školy zvědavý pořád a dlouho potom jsem se o nich v rozličných časových přestávkách namátkou dovídal ledaco dalšího, až jsem se konečně, když jsem už měl svou čtenářskou obec, rozhodl o nich napsat.

S tímto úmyslem jsem si také dříve, než jsem se dal do psaní této knihy, zajel do Yorkshiru; bylo to v neobyčejně tuhé zimě, kterou zde pokud možno věrně popisuji. Protože jsem se chtěl dostat do styku s nějakými těmi vychovateli mládeže a už napřed se mi dostalo upozornění, že se tito pánové – ve své skromnosti – asi budou autora Pickwickova klubu ostýchat a budou se zdráhat jeho návštěvu přijmout, radil jsem se s jedním druhem v povolání, který měl v Yorkshiru známé, a domluvili jsme se spolu na nevinné lsti. Dal mi několik doporučujících dopisů, jež tuším zněly na jméno mého společníka na této cestě; hovořily o jakémsi smyšleném chlapečkovi, který osiřel, a o jeho ovdovělé matce, která neví, co si s ním počít; nebohou paní prý napadlo, že by jako prostředku, jak rozehřát liknavý soucit příbuzenstva a naklonit

8$

je chlapci, mohla použít toho, že by ho poslala do některé yorkshirské školy; byl jsem přítelem té nebohé dámy, který tamtudy náhodou projíždí; a kdyby mi prý příjemce dopisu mohl o nějaké škole v jeho sousedství podat informace, byl by mu pisatel nesmírně zavázán.

Navštívil jsem několik obcí v oné končině Yorkshiru, která měla být podle doslechu těmito školami poseta nejhustěji, ale neměl jsem příležitost žádný z řečených dopisů odevzdat, dokud jsem se nedostal do jistého městečka, jehož jméno nehodlám prozradit. Člověk, kterému byl dopis určen, nebyl doma, ale přišel za mnou večer ve vánici do hostince, kde jsem se ubytoval. Bylo po večeři a nebylo zapotřebí tuze dlouhého přemlouvání, aby se posadil do teplého koutku u krbu a popil se mnou z vína, které stálo na stole.

Dnes už, bohužel, asi není mezi živými. Vzpomínám si, že to byl bodrý rudolící muž se širokým obličejem, že jsme se rázem spřátelili a že jsme rozprávěli o všem možném, jenom ne o škole, které se zřejmě velmi úzkostlivě snažil vyhýbat. „Je tu někde nablízku nějaká velká škola?“ zeptal jsem se ho, navazuje na dopis. „Baže je,“ odpověděl, „jedna pěkně velká by tady byla.“ – „Je to dobrá škola?“ ptal jsem se dále. „Bať!“ řekl. „Stejně dobrá jako která jiná, to je věc názoru.“ A zmlkl a díval se do ohně, bloudil zrakem po místnosti a slabě si pohvizdoval. Jakmile jsem se vrátil k některému jinému námětu, který jsme probírali předtím, okamžitě zas oživl; ale ačkoli jsem to s ním zkoušel znovu a znovu, nikdy se mi nepodařilo nadhodit otázku školy – i když se třebas právě smál – abych nepozoroval, že se mu tvář zastírá chmurou a že upadá do rozpaků. Nakonec, když jsme spolu velmi příjemně strávili snad dvě hodiny, pojednou popadl klobouk, naklonil se přes stůl, zahleděl se mi zpříma do očí a tlumeným hlasem pravil: „Jářku, pane, tuze mile jsme se spolu pobavili a já vám řeknu poctivě, co si myslím. Nenechte tu vdovu, aby toho svého kloučka poslala sem k některému našemu školmistrovi, dokud jen má v Londýně kusa střechy nad hlavou nebo dokud má na vyspání třeba jenom strouhu! Nerad bych natropil mezi sousedy zlou vůli a mluvím

9$

s vámi spíš jako soukromě. Ale ať mě kozel, jestli bych mohl usnout, kdybych vám kvůli té vdově neřekl, aby svého chlapečka před všemi takovými lotry chránila, dokud jen má v Londýně kusa střechy nad hlavou nebo dokud má na vyspání třeba jenom strouhu!“

Když s velkým důrazem a s takovou vážností v tom svém bodrém obličeji, že jeho tvář vypadala skorem dvakrát širší než předtím, tato slova zopakoval, potřásl mi rukou a odešel. Nikdy jsem se s ním už potom nesetkal, ale leckdy mi připadá, že slabou upomínku na něho rozeznávám v Janu Browdiem.

Pokud pak jde o to čisté panstvo, neuškodí snad, ocituji-li zde několik slov z původní předmluvy k této knize:

Spisovateli bylo velkým potěšením a zadostučiněním, když se v době, kdy toto dílo vycházelo sešitově, od venkovských přátel i z různých směšných výroků o své osobě v krajinském tisku dovídal, že se za živý model pana Squeerse považuje víc než jeden yorkshirský majitel školy. Spisovatel má důvod k víře, že se jeden z těchto výtečníků dokonce uchýlil k učeným právnickým veličinám o radu, jsou-li jeho podklady dost průkazné, aby na nich založil žalobu pro urážku na cti; jiný zas uvažoval o cestě do Londýna jedině za tím účelem, aby se na svém nactiutrhači dopustil těžkého ublížení na těle; třetí se pak přesně pamatuje, jak ho v lednu před rokem navštívili dva pánové, z nichž jeden ho zaměstnával hovorem, zatím co si ho druhý kreslil, a třebaže pan Squeers má pouze jedno oko, kdežto on obě, a vytištěný obrázek se mu (ať už to je kdo chce) nepodobá ani v ničem jiném, přesto jak on, tak i všichni jeho známí a sousedé okamžitě poznali, koho má představovat – neboť tak navlas se mu podobá.

I když spisovatel nemůže nechápat plnou závažnost uznání, jehož se mu tímto dostává, odvažuje se nadhodit, nevyvěrají-li snad tyto rozpory z faktu, že tu pan Squeers představuje celou kastu a nikoli pouze jednotlivce. Jsou-li podvodnost, nevědomost a krutá hamižnost řemeslnickou výbavou nepočetného živnostenského cechu a vykreslíme-li jednoho z jeho členů těmito příznačnými rysy, tu pak všichni jeho druhové budou něco z toho vztahovat na sebe a každý z nich bude mít nepříjemný pocit, že to je portrét právě jeho.

Vytčeného cíle, totiž upoutat zájem veřejnosti k tomuto systému, by spisovatel dosáhl velmi nedokonale, kdyby na tomto místě se vším důrazem a vážností a s veškerou váhou osobní odpovědnosti ještě neprohlásil, že pan Squeers a jeho škola jsou pouze mdlým a chabým obrazem existující skutečnosti, obrazem úmyslně přitlumeným a zmírněným proto, aby jej čtenáři nepokládali za čirou nemožnost. Že existují soudní protokoly o procesech, v nichž se projednávaly žaloby, které se domáhaly peněžité náhrady jako ubohého odškodnění za dlouhé trýznění a trvalé zmrzačení, jež majitelé těchto ústavů svým jednáním způsobili dětem; o procesech, při nichž

10$

vycházely najevo hnusné a odporné podrobnosti o hrubé nedbalosti, krutostech a nemocech, jaké by si žádný spisovatel románů vůbec ani neosmělil představit. A že od té doby, co se zabývá psaním tohoto románu života, dostal ze soukromých pramenů, vysoko povznesených nad veškeré podezření z nevěrohodnosti, zprávy o zvěrstvech spáchaných na zanedbávaných nebo opuštěných dětech právě těmito školami co hlavními strůjci a nástroji, o zvěrstvech, která daleko přesahují všechny ukrutnosti, jež se objevují na těchto stránkách.

To shrnuje vše, co pokládám za nutné k té věci říci – až snad na to, že kdyby se mi byla naskytla vhodná příležitost, nebyl bych váhal a byl bych z jistých starých novin několik takových podrobností z těchto soudních přelíčení otiskl.

Jeden další odstavec z téže předmluvy snad pomůže osvětlit úkaz, který by mí čtenáři mohli pokládat za pozoruhodný:

„Abychom přešli k předmětu příjemnějšímu, učiníme snad správně, řekneme-li, že dvě postavy, vzaté věrně ze života, v této knize jsou. Je zvláštní, že tak zvaný svět, který tak úžasně lehkověrně přijímá všechno, co se vydává za skutečnost, je tak krajně nedůvěřivý ke všemu, co se vydává za smyšlenku; a že v každodenním všedním životě nechce na jednom člověku vidět nic než samé ctnosti a na druhém zase nic než samé vady, kdežto u význačně charakterisované postavy ve smyšleném příběhu, ať již dobré nebo špatné, jen zřídka kdy je ochoten připustit, že se nevymyká mezím pravděpodobnosti. Ale ti, koho tento příběh zajímá, se jistě rádi dovědí, že bratři Cheeryblové vskutku žijí; že jejich štědrá dobročinnost, ryzí srdce, ušlechtilá povaha a bezmezná laskavost nejsou výplodem spisovatelova mozku, nýbrž že den co den konají (a to povětšině potají) nějaký velkodušný a šlechetný čin v onom městě, jehož jsou chloubou a ctí.“

Kdybych se pokusil spočítat všechny ty tisíce dopisů od všech možných lidí ze všech možných zeměpisných délek a podnebných pásem, které se na mne zásluhou tohoto nešťastného odstavce sesypaly, zabředl bych do počtářských potíží, z nichž bych se hned tak lehce nevymotal. Snad postačí, vyslovím-li tu názor, že by všechny ty žádosti o půjčku, dar nebo vysoké sinekury, jež jsem měl podle přání pisatelů živým vzorům bratří Cheeryblů (s nimiž jsem v životě nevyměnil jediné slůvko ani ústně, ani písemně) tlumočit, byly vyčerpaly veškeré subvenční prostředky všech lordů kancléřů od doby, kdy brunšvický rod dosedl na trůn, i podlomily zlaté krytí Anglické banky.

11$

Oba bratři jsou dnes již mrtvi.

Jen k jedinému bodu bych rád ještě přičinil poznámku. Shledáte-li totiž, že Mikuláš není vždycky bez hany ani líbivý, pak není ani vždycky mým úmyslem, aby se tak jevil. Je to mladý bouřlivák, který má zkušeností málo nebo vůbec žádné; a neviděl jsem žádný důvod, proč bych neměl takového hrdinu líčit přirozeně.

CHARLES DICKENS

ŽIVOT A PŘÍHODY MIKULÁŠE NICKLEBYHO

«KAPITOLA PRVNÍ»

Uvádí všechny ostatní

V zapadlém koutě devonshirského hrabství žil jednou jakýsi pan Godfrey Nickleby; byl to znamenitý pán, jenž si trochu pozdě v životě usmyslil, že by se měl oženit, a protože nebyl ani dost mladý, ani dost bohatý, aby se mohl ucházet o ruku některé zámožné dámy, oženil se z pouhé citové náklonnosti se svou starou láskou a ta si ho vzala z týchž pohnutek. Právě tak jako si dva lidé, kteří si nemohou dovolit hrát karty o peníze, někdy zasednou k poklidné partii pouze o čest.

Leckterý zlomyslník, jenž si rád tropí posměšky z manželského života, zde možná podotkne, že oba ty dobré manžele lze spíše přirovnat k dvojici pěstních zápasníků, kteří se – nepřeje-li jim štěstěna a je-li příznivců pořídku – pustí do sebe udatně a s vervou jen pro pouhý požitek ze zápolení; a po jedné stránce by toto přirovnání vskutku obstálo, neboť stejně jako dvojice dobrodruhů z pouťového ringu obchází po skončeném zápase s kloboukem v ruce po plácku a doufá, že jí štědrost diváků poskytne prostředky k blahobytnému najedení, tak i pan Godfrey Nickleby a jeho polovice hleděli po skončených líbánkách toužebně do světa a měrou nikoli nepatrnou spoléhali na náhodu, jež by jim polepšila finance. V době, kdy se pan Nickleby oženil, kolísal jeho příjem mezi šedesáti a osmdesáti librami ročně.

Vědí bozi, že na světě je lidí dost a dost, a i v Londýně (kde pan Nickleby tou dobou žil) se jen málokdy ozve stesk, že by populace bylo poskrovnu. Je ku podivu, jak dlouho se někdy člověk v tom množství rozhlíží, než najde přátelskou tvář, ale pravda to nicméně je. Pan Nickleby pátral a pátral, až ho kromě srdce rozbolely i oči, ale přítelíčka nespatřil; a když ho hledání začalo unavovat, stočil pohled k domovu a objevil

15$

tam jen velmi málo, co by znavené oči potěšilo. Malíř, který tuze dlouho hleděl na nějakou skvoucí barvu, si osvěžuje oslněné oči pohledem na tmavší a střízlivější odstín; ale všechno, s čím se setkával pohled pana Nicklebyho, mělo nádech tak černý a chmurný, že by ho byl nepopsatelně osvěžil zrovna pravý opak.

Konečně po pěti letech, když paní Nicklebyová zatím obdařila manžela dvěma syny a tento pán ve stísněných poměrech, na něhož doléhala nezbytnost, aby nějak rodinu zaopatřil, se právě v mysli vážně zabýval menší obchodní spekulací, nemá-li o příštím výplatním dni uzavřít životní pojistku a potom jako nešťastnou náhodou spadnout s ochozu Požárového sloupu, přišlo jednou ráno pravidelnou poštovní roznáškou psaní s černou obrubou a přineslo mu zprávu, že jeho strýc, pan Ralph Nickleby, je mrtev a zůstavil mu celé své jmění v úhrnné částce asi pěti tisíc liber šterlingů.

Poněvadž zesnulý nevěnoval za života synovci jinou pozornost kromě toho, že poslal jeho staršímu chlapci (který dostal při křtu ze zoufalé spekulace jméno po strýci) stříbrnou lžičku v safiánovém pouzdře – což, protože chlapec neměl jídla zrovna hojnost, vypadalo skorem jako kousavá narážka na to, že při narození nedostal tento užitečný kousek příboru do vínku – mohl pan Godfrey Nickleby v první chvíli sotva uvěřit novině, kterou takto zvěděl. Po přezkoumání se však ukázalo, že obsah dopisu je naprosto správný. Laskavý starý pán zřejmě hodlal odkázat všechno jmění Královské filantropické společnosti, a v tom smyslu také již vskutku závěť pořídil; ale poněvadž Společnost měla tu nehoráznou smůlu, že před několika měsíci zachránila život jednomu jeho chudému příbuznému, jemuž platil pravidelnou týdenní podporu tří a půl šilinků, starý pán v záchvatu velmi přirozeného hněvu tento odkaz doložkou k poslední vůli zrušil a odkázal všechno panu Godfreymu Nicklebymu, při čemž neopominul zvlášť zdůraznit své rozhořčení nejen proti Společnosti za to, že zachránila chudému příbuznému život, ale i proti témuž chudému příbuznému za to, že dovolil, aby ho Společnost zachránila.

Za část tohoto jmění koupil pan Godfrey Nickleby

16$

u Dawlishe v Devonshiru malé hospodářství a uchýlil se tam s manželkou a oběma dětmi s předsevzetím žít z nejvýhodnějších úroků, jaké se mu podaří ze zbytku peněz vytěžit, a z malého výnosu, který dokáže ze své půdy vydobýt. Manželům se spolu tak dařilo, že když asi o patnáct let později a nějakých pět let po ženině smrti zemřel, mohl staršímu synu Ralphovi zanechat tři tisíce liber na hotovosti a mladšímu Mikulášovi tisíc liber a hospodářství – zemědělskou usedlost tak malou, že menší si snad člověk nedovede ani představit.

Tito dva bratři byli společně na vychování ve škole v Exeteru, a protože chodívali jednou týdně domů, často slýchali z matčiných úst dlouhá vyprávění o otcově strádání v dobách, kdy byl chudý, i o vážnosti, jíž se těšil nebožtík strýc v době, kdy tonul v blahobytu, a tato vyprávění působila na oba chlapce dojmem zcela odlišným. Mladší, jenž byl povahy bázlivé a ostýchavé, si z toho totiž nevybral nic než výstrahu, aby se vystříhal vřavy světa a věnoval se vyrovnanému a poklidnému životu na venkově, kdežto starší Ralph si z často opakovaných vyprávění vyvodil tyto dva základní mravní zákony: že bohatství je jediným opravdovým zdrojem štěstí a moci a že domáhat se ho a hromadit je všemi prostředky kromě těžkého zločinu je zcela v mezích zákona i spravedlivé. „A třebaže,“ usuzoval Ralph v duchu, „ze strýcových peněz nepošlo nic dobrého za jeho života, přinesly zato značný prospěch po jeho smrti, protože teď je má otec a uchovává je pro mne, což je záměr nejvýš chvályhodný; a vrátíme-li se k starému pánovi, měl z nich vlastně také něco dobrého, protože pomyšlení na ně mu oslazovalo celý život a protože mu kromě toho celá rodina záviděla a předcházela si ho.“ A takové myšlenkové samomluvy končíval Ralph vždycky tím, že dospěl k závěru, že peníze jsou nade všechno.

Tento slibný mladík se už ani v útlém věku nespokojoval s pouhou theorií a nenechával vrozené vlohy rezivět a utápět v pouhých úvahách, nýbrž pustil se do lichvaření v menším měřítku již ve škole; na dobrý úrok rozpůjčovával malý kapitálek v podobě pisátek a kuliček a postupně podnikání rozšiřoval, až dospěl k měďákům britské královské měny

17$

a spekuloval s nimi se značným úspěchem. Rovněž netrápil dlužníky složitými číselnými výpočty ani nahlížením do početních tabulek; všechna pravidla jeho prostého úrokového počtu totiž obsahovala jedna jediná zlatá věta „dvě pence za každou půlpenci“, která značně zjednodušovala účtování a kterou jakožto osvědčený vzorec, snáze naučitelný a zapamatovatelný než kterékoli jiné známé početní pravidlo, nemůžeme dost důtklivě doporučit pozornosti finančníků jak velkých, tak i malých, a zejména směnárníků a bankéřů. Vlastně, abychom byli k těmto pánům spravedliví, mnozí z nich jsou zvyklí tohoto pravidla vytrvale používat až dodnes, a to s úspěchem vskutku význačným.

Podobným způsobem se mladičký Ralph Nickleby vyhnul všemu tomu piplavému a pracnému propočítávání různého počtu několika málo dní, jež jistě nikdo, kdo se jednoduchým úrokovým počtem někdy zabýval, nemůže shledávat jiné než velmi obtížné; vyhnul se mu zavedením obecného pravidla, že souhrnná částka jistiny i úroku je splatná v den výplaty kapesného, to jest v sobotu, a že, ať již byla půjčka uzavřena v pondělí nebo v pátek, výše úroku má být v obou případech stejná. Dokazoval dokonce, a to celkem velmi rozumně, že za pouhý jeden den by měl být úrok vlastně větší než za pět dní, poněvadž v prvním případě lze velmi pravděpodobně předpokládat, že dlužník je v krajní nouzi, neboť jinak by si přece – s takovými vyhlídkami ve svůj neprospěch – nevypůjčoval vůbec. Tato skutečnost je zajímavá, neboť je příkladem skrytého souladu a shody, které mezi velkými duchy vždy existují. Ačkoliv si toho mladý pán Ralph Nickleby nebyl v té době vědom, třída pánů, o nichž jsme se již dříve zmínili, jedná ve všem podnikání podle týchž zásad.

Z toho, co jsme o tomto mladém pánovi již pověděli, i z přirozeného obdivu, jejž čtenář okamžitě k jeho povaze pocítí, bude leckdo možná soudit, že mladík bude hrdinou díla, jež co nevidět rozvineme. Abychom v tomto bodě učinili jednou provždy jasno, spěcháme, abychom vyvedli čtenáře z klamu, a přikročujeme k začátku.

Po otcově smrti se Ralph Nickleby, tou dobou již jistý čas

18$

ve službách jedné londýnské obchodní firmy, vášnivě oddal starému koníčku vydělávat peníze a brzy se do tohoto počínání zabral a pohroužil tak, že na mnoho let na bratra úplně zapomněl; a i když k němu omámením, v němž žil – neboť zlato obestírá člověka čarovnou mlhou, která je pro všechno jeho staré cítění zhoubnější a otupuje jeho smysly víc než uhelné plyny – vzpomínka na dávného druha dětských her občas pronikla, vyvolala hned zároveň i myšlenku jinou: že by si bratr, kdyby se spolu stýkali důvěrně, od něho jistě chtěl vypůjčovat peníze. A tak tedy pan Ralph Nickleby pokrčil jen rameny a řekl si, že bude lépe, zůstane-li to tak, jak to je.

A Mikuláš? Ten žil mládenecky na otcovském statku, až se mu konečně znechutilo žít tak sám, a potom si vzal za ženu dceru sousedního statkáře s věnem jednoho tisíce liber. Tato dobrá paní mu porodila dvě děti, syna a dceru; a když synovi bylo asi devatenáct a dceři kolem čtrnácti, pokud to můžeme dost přesně odhadnout – neboť před přijetím nového zákona se nikde v matrikách naší vlasti spolehlivé záznamy o věku mladých dam nevedly – začal se pan Nickleby ohlížet, jakými prostředky by pomohl na nohy svému jmění, které se s tímto rozmnožením rodiny a výdaji na vzdělání a výchovu dětí povážlivě ztenčilo.

„Vlož peníze do nějaké spekulace,“ navrhla paní Nicklebyová.

„Do spe-ku-la-ce, má milá?“ odpověděl pan Nickleby poněkud pochybovačně.

„Proč ne?“ zeptala se paní Nicklebyová.

„Protože, má milá, kdybychom o ně měli přijít,“ odpověděl pan Nickleby, který mluvil vlekle a dával si při řeči na čas, „kdybychom o ně měli přijít, neměli bychom už z čeho být živi, má milá.“

„Hlouposti,“ řekla na to paní Nicklebyová.

„To se mi nezdá tak jisté, má milá,“ pravil pan Nickleby.

„Podívej se na Mikuláše,“ pokračovala paní, „je z něho už hotový mladý muž – je čas, aby už začal něco dělat pro život; a co Kata, chudinka malá, nemá nikde ani krejcar. Jen si

19$

vzpomeň na bratra! Byl by tím, čím je, kdyby nebyl spekuloval?“

„To je pravda,“ odpověděl pan Nickleby. „Dobrá tedy, má milá; ano, zkusím spekulovat, má milá.“

Spekulování je hazardní hra; hráči vidí ze svých karet z počátku jen málo nebo nic; výhra může být velká – a ztráta zrovna tak. Štěstí panu Nicklebymu nepřálo. Šílená vášeň vzkypěla, bublina praskla, čtyři makléři se usadili v krásných vilách ve Florencii, čtyři sta lidských nicek přišlo na mizinu a mezi nimi i pan Nickleby.

„I dům, co v něm bydlím,“ vzdychal nešťastník, „mi mohou zítra sebrat. Nezbude ani jediný kus nábytku, aby mi ho neprodali někomu cizímu!“

Poslední představa ho tak zkrušovala, že se okamžitě uchýlil na lůžko – zřejmě rozhodnut, děj se co děj, zachránit pro sebe aspoň postel.

„Hlavu vzhůru, pane!“ řekl ranhojič.

„Nesmíte se tomu tak poddávat, pane,“ pravila ošetřovatelka.

„Takové věci se stávají každý den,“ poznamenal advokát.

„A reptat proti tomu je velký hřích,“ zašeptal kněz.

„A žádný otec rodiny by neměl nic takového dělat,“ dodávali sousedé.

Pan Nickleby potřásl hlavou, pokynul všem, aby odešli z pokoje, objal ženu a děti, a když je jednoho po druhém přitiskl k slabě bušícímu srdci, zvrátil se vyčerpaně do polštářů. S ustrnutím pozorovali, že mu pak mysl začala bloudit, neboť dlouho blábolil o bratrově šlechetnosti a dobrotě a o radostných starých časech, kdy spolu byli ve škole. Když tento záchvat blouznění pominul, poručil je všechny do ochrany Toho, jenž nikdy neopouští vdovy a sirotky, vlídně se na rodinu usmál, zabořil obličej do podušky a poznamenal, že se mu zdá, jako by na něho šlo spaní.

20$

«KAPITOLA DRUHÁ»

O panu Ralphovi Nicklebym a o jeho podniku i podnikání. Také o velké akciové společnosti dalekosáhlého, celonárodního významu

Vyjádřeno přesně, pan Ralph Nickleby nebyl, jak by se snad řeklo, obchodník ani bankéř, ani právní zástupce, ani obhájce, ani notář. Dozajista nebyl živnostníkem a ještě méně si mohl dělat nárok na titul příslušníka svobodných povolání, neboť by bývalo zhola nemožné vybrat některý známý stav, k němuž by patřil. Ale protože bydlil na náměstí Golden Square a obýval prostorný dům, na němž kromě mosazné tabulky na domovních dveřích byla na levé zárubni nad mosazným odlitkem dětské pěsti, třímající úlomek meče, ještě jiná, dva a půlkrát menší mosazná tabulka s nápisem „Pisárna“, bylo zřejmo, že pan Ralph Nickleby nějaké povolání provozuje nebo to alespoň předstírá; a bylo-li pro tuto skutečnost zapotřebí nějakého pádnějšího svědectví, víc než dostatečně ji prokazovala každodenní přítomnost pobledlého muže v ošumělých hnědých šatech, který od půl desáté ráno do pěti večer vysedával na neobyčejně tvrdé vysoké stolici v jakési kuchyňské komoře na konci chodby a měl vždy pero za uchem, když šel na zazvonění otevřít.

Ačkoliv několik příslušníků důstojnějších povolání v okolí Golden Square žije, je to končina, jež leží poněkud stranou hlavního městského ruchu. Je to jedno z náměstí, která patří minulosti; je to část města, jíž se přestalo dařit a jež se pak uchýlila k pronajímání bytů. Mnohá první a druhá patra se pronajímají i se zařízením svobodným pánům; kromě toho tu kvete i podnájem s celým zaopatřením. Je to známé útočiště cizozemců. Muži s tmavou pletí, kteří nosí tlusté prsteny, těžké hodinkové řetězy a střapaté licousy a kteří se v divadelní sezóně mezi čtvrtou a pátou odpoledne, kdy se vydávají poukázky, scházejí v sloupořadí Opery a kolem pokladen – ti všichni žijí na Golden Square nebo v nejbližších ulicích. Dvoje nebo troje housle a nejeden dechový nástroj z operního

21$

orchestru bydlí v jeho obvodu. Jeho pensiony jsou muzikální a v podvečer poletují kolem hlavy truchlivé sochy, toho strážného anděla divoké houštinky uprostřed náměstí, tóny pian a harf. Za letní noci bývají okna dokořán a tu pak chodec vidí hloučky snědých mužů s kníry, jak se povalují v oknech a bafají přitom o sto šest. Zvuky hrubých hlasů, které cvičí zpěvní party, rozrážejí ticho večera a vzduch voní dýmem z dobrého tabáku. Šňupavý tabák a doutníky, dýmky a flétny, housle a violoncella tu závodí kdo s koho. Je to říše zpěvu a kouře. Pouliční dechové kapely ze sebe vydávají na Golden Square to nejlepší a potulní zpěváci, když se dají ve zdejším okolí do zpěvu, se bezděky zajíkají.

To věru nevypadá jako lokalita zvlášť vhodná k provozování obchodní činnosti; ale přesto tu pan Ralph Nickleby žil již mnoho let a neprojevil po té stránce jedinou stížnost. Nikoho v okolí neznal a nikdo neznal jeho, ačkoli požíval pověsti nesmírného boháče. Živnostníci ho považovali za jakéhosi právního zástupce a ostatní sousedé o něm soudili, že je nějaký obchodní zprostředkovatel; oba tyto dohady byly stejně správné a přesné, jak už dohady o záležitostech jiných lidí zpravidla bývají nebo vůbec být mohou.

Jednou dopoledne seděl pan Ralph Nickleby ve své soukromé kanceláři, úplně oblečen na vycházku. Měl na sobě modrý šosatý kabát a přes něj lahvově zelený kabátec do pasu; bílou vestu a vysoké měkké holínky, přetažené přes šedě kropenaté kalhoty. Mezi bradou a horním knoflíkem kabátce se mu prodíral, jako by se chtěl mermomocí ukazovat, cípek drobně nařasené košilové náprsenky; svrchní kabátec nesahal dost hluboko, aby skryl dlouhý zlatý řetěz od hodinek, spletený z řady hladkých kroužků, řetěz, který začínal u ouška zlatých bicích hodinek v kapse pana Nicklebyho a končil dvěma klíčky, z nichž jeden patřil k hodinkám a druhý k jakémusi patentnímu visacímu zámku. Vlasy měl mírně napudrované, jako by si tím chtěl dodat blahovolného vzezření; měl-li však vskutku takový úmysl, byl by možná udělal lépe, kdyby si byl napudroval i obličej, protože už jen samy jeho vrásky a těkavé chladné oči jako by prozrazovaly zchytralost, která

22$

se přes všechnu jeho snahu nechce dát ututlat. Tak nebo tak, tam tedy seděl; a poněvadž byl úplně sám, ani pudr, ani vrásky, ani oči nedělaly právě tu chvíli na nikoho pražádný dojem – ať už špatný nebo dobrý – a proto není prozatím zapotřebí, abychom se jimi zabývali.

Pan Nickleby zavřel účetní knihu, která ležela před ním na stole, zvrátil se zprudka nazad do křesla a se zamyšleným výrazem se zahleděl špinavým oknem ven. Některé londýnské domy mívají vzadu neveselý kousek země, zpravidla ohrazený čtyřmi vysokými obílenými zdmi, na nějž se mračí řada komínů a na němž rok za rokem chřadne zakrnělý strom, který pozdě na podzim, když s jiných stromů listí již padá, honosně vyžene hrstku lístečků, a zeslábnuv takovou námahou, živoří celý svraštělý a kouřem vyuzený zas dál až do příštího podzimu, kdy svůj výkon opakuje; je-li počasí zvlášť krásné, přiláká snad i některého reumatického vrabce, aby si v jeho větvích začimčaral. Lidé říkají těm ponurým dvorkům někdy „zahrádka“; nikdo se nedomnívá, že by tam byl kdo kdy co vysadil, a má se spíše za to, že to jsou kusy země nikoho, o něž se nikdo nehlásí, se zchřadlým porostem původního staveniště. Nikomu nepřijde na mysl, aby se v takové pustině procházel nebo aby jí nějak využil. Když se nájemník nastěhuje, odhodí tam možná nějaký ten košík, pár rozbitých lahví a podobné harampádí, ale to je vše; a dokud se zas nestěhuje jinam, tam také ta veteš zůstane; provlhlá sláma si tam zahnívá, jak dlouho se jí líbí, ve společnosti ubohé bedýnky, parkosů věčně hnědých rostlin a rozbitých květináčů, které se tu truchlivě povalují – jako oběť švábů a špíny.

Právě do takového místa upřeně hleděl pan Ralph Nickleby, když seděl s rukama v kapsách a díval se z okna. Zahleděl se na zmrzačený smrček, zasazený kterýmsi dřívějším nájemníkem do kbelíku kdysi zeleného a před kolika lety tam zanechaného, aby kus po kuse práchnivěl. Nebylo na tom předmětu nic zvlášť poutavého, ale pan Nickleby měl v úporném zahloubání myšlenky tak roztěkané, že seděl a upínal na něj pohled s pozorností daleko větší, než jakou by se byl v rozpoložení méně nepřítomném uráčil věnovat nejvzácnější cizo-23$

krajné rostlině. Po chvíli konečně zabloudil pohledem k špinavému okénku po levé straně, jímž bylo matně vidět písařův obličej; a když tento znamenitý chlapík náhodou zdvihl oči, pan Nickleby mu pokynul, aby k němu přišel.

Písař této výzvy uposlechl, svezl se s vysoké stoličky (kterou nesčetným slézáním a nasedáváním již oblýskal do vysokého lesku) a vešel k panu Nicklebymu do pokoje. Byl to velký muž v středních letech, s vypoulenýma očima, z nichž jedno bylo umělé, s červeným nosem, voskově bledým obličejem a v šatech (je-li možno použít tohoto výrazu pro úbor, který mu nijak nepadl) značně obnošených, pro něho přespříliš malých a opatřených tak nepatrným počtem knoflíků, že bylo na podiv, jak písař docílil, aby s něho oblek nespadl.

„To bylo půl jedné, Noggsi?“ zeptal se pan Nickleby ostrým, pronikavým hlasem.

„Podle…“ Noggs už měl na jazyku „podle hodin v hostinci“, ale včas se zarazil a místo toho řekl: „Podle správného času není víc než za pět minut půl.“

„Zastavily se mi hodinky,“ pravil pan Nickleby. „Nevím, jak se to mohlo stát.“

„Nejsou natažené.“

„Ano, jsou,“ řekl pan Nickleby.

„Mají tedy přetažené péro,“ namítl Noggs.

„To není dost dobře možné, „ ohradil se pan Nickleby.

„Musí to tak být,“ řekl Noggs.

„ Budiž!“ pravil pan Nickleby a uložil hodinky zase zpátky do kapsičky. „Je to možné.“

Noggs ze sebe vydal podivný chrochtavý zvuk – jak už měl na konci každé rozepře se svým pánem ve zvyku – aby naznačil, že nad pánem zvítězil; a potom se (protože zřídka kdy s někým mluvil, ledaže ho někdo oslovil) pohroužil do chmurného mlčení, zvolna si mnul jednu ruku v druhé a mačkal a kroutil si prsty do nemožnosti, až mu klouby praskaly. To, že při každé příležitosti tento navyklý pohyb vytrvale prováděl, i to, že zdravému oku dodával ztrnulý a nepohyblivý výraz, takže nebylo od druhého k rozeznání a každému tím znemožňovalo poznat s určitostí, kam nebo nač se vlastně

24$

dívá, byly dvě z mnoha podivnůstek pana Noggse, jež při prvním setkání zarazily každého, kdo ho ještě neznal.

„Jdu dnes do Londýnské pivnice,“ pravil pan Nickleby.

„Veřejná schůze?“ zeptal se Noggs.

Pan Nickleby přisvědčil. „Čekám dopis od advokáta – o té Ruddlově hypotéce. Přijde-li vůbec, bude tu s roznáškou ve dvě hodiny. Tou dobou asi vyjdu ze Starého města, směrem k Charing Crossu, a půjdu po levé straně ulice; přijde-li nějaká pošta, přijďte mi naproti a přineste dopisy s sebou.“

Noggs přikyvoval; a zatím co kýval hlavou, ozval se pisárenský zvonek u dveří. Pán vzhlédl od papírů na stole a písař zůstával klidně stát.

„Zvonek,“ řekl Noggs jako na vysvětlenou. „Jste tady?“

„Ano.“

„Pro každého?“

„Ano.“

„I pro výběrčího daní?“

„Ne! Ten ať přijde jindy.“

Noggs zachrochtal jako obvykle, jako by tím chtěl říci: „Však jsem si to myslel!“, a protože se zvonění opakovalo, šel otevřít; hned se zas od dveří vrátil a uvedl jakéhosi pana Bonneyho, bledého pána zřejmě úžasně upospíchaného, jenž s vlasy po celé hlavě velmi nepořádně rozježenými a s uzoučkým bílým nákrčníkem kolem hrdla volně uvázaným vypadal, jako by byl prožil rušnou noc a ještě se nepřevlekl.

„Drahý Nickleby,“ pravil pán a sundal si bílý klobouk, který byl tak plný papírů, že mu stěží držel na hlavě, „nesmíme ztrácet ani okamžik – mám před domem drožku. Předsedá sir Matyáš Pupker a určitě přijdou tři poslanci dolní sněmovny. Dva z nich jsem šťastně dostal z postele. Třetí, co byl celou noc u Crockfordů, šel právě domů, aby si vzal čistou košili a vypil nějakou tu láhev sodovky, a přijde do schůze určitě včas, aby pronesl řeč. Je po té noci v poněkud povznesené náladě, ale to nevadí; mluvívá pak tím ohnivěji.“

„Vypadá to tedy docela slibně,“ usoudil pan Ralph Nickleby, jehož rozvážné chování bylo pravým protikladem živosti druhého podnikavého pána.

25$

„Docela slibně?“ opakoval pan Bonney. „Je to nejskvělejší myšlenka, jaká kdy koho napadla! ,Sdružené londýnské velkopekárny s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků, kapitál pět milionů liber v pěti stech tisících akciích po deseti librách. Vždyť už jen to jméno se přičiní, že ty akcie budou v deseti dnech nad pari!“

„A až budou nad pari…“ poznamenal pan Ralph Nickleby s úsměvem.

„Až budou, však už víte sám, co si s nimi počít, stejně dobře jako každý jiný, i jak se z toho v pravou chvíli potichu vyvlíknout, „ řekl pan Bonney a popleskal finančníkovi důvěrně na rameno. „Mimochodem, ten váš písař stojí opravdu za povšimnutí. „

„Ano, chudák!“ odpověděl Ralph, navlékaje si rukavice. „A přece měl Newman Noggs kdysi vlastní koně a psy.“

„Že by?“ prohodil druhý muž lhostejně.

„Ano,“ pokračoval Ralph, „a není to ani tak dávno. – Ale rozhazoval peníze, bylo mu jedno, do čeho je vkládá, půjčoval si na úrok – zkrátka a dobře, nejdřív ze sebe udělal hlupáka a potom žebráka. Dal se na pití, a když ho trochu klepla mrtvička, přišel si ke mně vypůjčit libru, protože za lepších jeho dnů jsem…“

„…s ním míval obchodní styky,“ dodal pan Bonney s významným pohledem.

„Zcela správně,“ potvrdil Ralph; „a nemohl jsem mu ji půjčit, to víte.“

„Ovšemže ne.“

„Ale protože jsem tehdy zrovna potřeboval písaře, aby chodil otvírat a ledacos mi tady zastal, z milosrdnosti jsem ho přijal a od té doby je u mne. Je trochu popletený, myslím,“ pravil pan Nickleby a nasadil si lidumilný výraz, „ale je mi celkem platný, chudák – celkem platný.“

Dobrosrdečný pán zapomněl dodat, že mu Newman Noggs, nyní úplně na dně, slouží za plat podstatně nižší, než kolik obvykle činí mzda třináctiletého chlapce; a rovněž se v této zběžné životopisné črtě zapomněl zmínit o tom, že ho jeho podivínská zamlklost činí osobou zvlášť cennou pro kancelář,

26$

kde se konají mnohá obchodní jednání, při nichž není žádoucí, aby na veřejnost proniklo jediné slůvko. Druhý pán však byl zřejmě netrpělivý, aby už byl pryč, a pan Nickleby se zapomněl zmínit o okolnostech tak nezávazných asi jen proto, že ihned po jeho slovech spěchali k otevřené drožce.

Když dojeli, byl v Malé Bishopsgateské ulici velký shon a (protože bylo toho dne větrno) asi šest mužů tam namáhavě kličkovalo po dlažbě a uhýbalo tlaku větru se standartami, jež obrovským písmem hlásaly, že se přesně v jednu hodinu koná veřejná schůze, na níž se má projednat petice žádající parlament, aby schválil ustavení společnosti „Sdružených londýnských velkopekáren s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků“ s kapitálem pěti milionů liber v pěti stech tisících akciích po deseti librách; tyto číslice byly vyznačeny patřičně silným černým písmem značně velkým. Pan Bonney si čile klestil lokty průchod a cestou do schodů přijímal hluboké úklony služebnictva, které postávalo na podestách, aby ukazovalo směr, a s panem Nicklebym v patách se hrnul k řadě místností za hlavním sálem hostince; ve druhé z nich byl velký stůl, který vypadal důležitě, a hlouček pánů, kteří vypadali neméně důležitě.

„Pozor!“ zvolal pán s dvojitou bradou, když se ukázal pan Bonney. „Předseda, pánové, předseda!“

Nově příchozí se setkali s všeobecným příznivým přijetím a pan Bonney postoupil rychle do čela stolu, sundal klobouk, prohrábl si rukama vlasy a malým kladívkem zaklepal třikrát zhurta na stůl; tu několik pánů zvolalo „Slyšte!“ a pokyvovali na sebe maličko, jako by tím chtěli projevit, jak se jim takové rázné počínání zamlouvá. Právě v tu chvíli vrazil do místnosti sluha, vzrušením celý rozpálený, otevřel zprudka dveře dokořán, až bouchly, a zvolal: „Sir Matyáš Pupker!“

Výbor vstal a začal radostně tleskat a za tohoto tleskání vešel v doprovodu dvou skutečných poslanců dolní sněmovny, jednoho Ira a jednoho Skota, sir Matyáš Pupker. Všichni tři se usmívali a ukláněli a vůbec vypadali tak příjemně, že člověku připadalo jako hotový zázrak, jak někdo může mít to srdce a hlasovat proti nim. Zvlášť sir Matyáš Pupker, jemuž

27$

na kulaté hlavičce seděla plavovlasá paruka, upadl do tak zuřivého záchvatu klanění, až mu každým okamžikem hrozilo, že mu paruka spadne. Když se tyto příznaky poněkud zmírnily, tu se pánové, kteří se se sirem Matyášem Pupkerem nebo s oběma druhými poslanci znali, kolem nich shlukli do tří skupinek, kdežto pánové, kteří se se sirem Matyášem Pupkerem nebo oběma druhými poslanci neznali, postávali opodál té nebo oné skupinky, přihlíželi, usmívali se a mnuli si ruce v zoufalé naději, že se snad přece jen náhodou stane něco, co by dopomohlo k povšimnutí také jim. Celou tu dobu sir Matyáš Pupker a oba druzí poslanci vykládali ve svých skupinkách, jaké stanovisko zaujímá k chystané předloze vláda; podrobně přitom líčili, co všechno jim šeptem svěřila, když s ní byli posledně na banketu, i jak zahlédli její pomrkávání, když o tom mluvila; a že pranic neváhají vyvodit z těchto slibných úkazů závěr, že leží-li vládě na srdci nějaká věc víc než jiná, pak tou věcí dozajista je blaho a zdar Sdružených londýnských velkopekáren s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků.

Zatím co se dojednával podrobný pořad schůze a patřičně se rozdělovaly řečnické úlohy, obecenstvo ve velkém sále hledělo střídavě s prázdného předsednického pódia na dámy na galerii pro kapelu. Touto kratochvílí se zabývala většina obecenstva již dobré dvě hodiny, a protože se znechutí i nejpříjemnější zábava, kocháme-li se jí tuze dlouho, začali nyní zmužilejší duchové dupat podpatky do podlahy a vyjadřovat rozličným křikem i troubením nespokojenost. Tyto hlasité projevy lidí, kteří tam byli nejdéle, vycházely ovšem od těch, kdo byli k předsednickému stolu nejblíž a od policejní asistence nejdále. Stráž, jíž se nijak zvlášť nechtělo prodírat si namáhavě cestu davem, ale která přece jen měla chvályhodnou snahu něco udělat, aby obnovila pořádek, začala ruče odvlékat za šosy a límce všechny tiché a mírné osoby u dveří; přitom rozdávala porůznu řízné a štiplavé rány obuškem po způsobu onoho duchaplného jevištního umělce, šaška, jehož zářným příkladem, pokud jde jak o druh zbraně, tak i o její použití, se tato větev státní správy občas řídí.

28$

Právě se bojovalo několik velmi rušných šarvátek, když tu pozornost všech, ba i bojovníků upoutalo hlasité zvolání, a vzápětí se již z postranních dveří hrnula na pódium dlouhá řada pánů; všichni měli klobouk smeknutý, rozhlíželi se a povzbudivě pokřikovali. Smysl toho všeho se dostatečně ujasnil, když sir Matyáš Pupker a oba druzí živí poslanci vystoupili za ohlušujícího řevu do popředí a němými posunky si navzájem potvrzovali, že úchvatnější podívanou za celou dobu své veřejné činnosti ještě nikdy neviděli.

Nekonečné volání shromážděných posléze přestalo, ale když byl předsedou schůze zvolen sir Matyáš Pupker, propukla znovu bouře jásotu a potrvala celých pět minut. Jakmile řev utichl, přistoupil sir Matyáš Pupker k tomu, aby vyjádřil, jaké pocity ho musí v této slavné chvíli jímat a co musí tato událost jistě v očích světa znamenat a jak vysoce bystrého ducha musí mít shromáždění krajané, kteří tu jsou před ním, i jakému bohatství a úctě se musí těšit jeho vážení přátelé, kteří stojí za ním, a nakonec, jak obrovský význam pro bohatství, štěstí, blahobyt, nezávislost, ba i pro samu existenci svobodného a slavného národa musí mít takový podnik, jako jsou Sdružené londýnské velkopekárny s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků!

Potom předstoupil pan Bonney, aby přednesl první resoluci; a když si pravicí prohrábl vlasy a levici si založil nenuceně v bok, svěřil klobouk do opatrování pánovi s dvojitou bradou (který všem řečníkům po řadě dělal jakéhosi sekundanta) a prohlásil, že shromážděným přečte první resoluci: „Že toto shromáždění pohlíží na stávající poměry v pekařském živnostenském podnikání v metropoli i okolí se znepokojením a obavami; že si podle jeho názoru celý dnešní stav roznašečů pečivá vůbec nezasluhuje důvěry občanstva; a že vůbec považuje celý tento pečivo-pekárenský systém ve všem všudy jak za škodlivý pro zdraví a morálku lidu, tak i za zhoubný prospěchu a rozkvětu velké obchodní a živnostenské obce.“ Ctihodný pán proslovil řeč, která vynutila slzy z očí dam a probudila u všech přítomných nejživější zájem. Navštívil prý příbytky chudiny v rozličných londýnských čtvrtích a nesetkal se

29$

v nich ani se sebemenší stopou po caltičkách, takže lze s víc než krajní jistotou předpokládat, že někteří z těchto nebožáků tohoto pečivá neokusí, jak je rok dlouhý. Zjistil, že mezi prodavači caltiček řádí opilství, prostopášnost a rozmařilost, což přičítá potupné povaze jejich zaměstnání, jak se dnes praktikuje; tytéž nepravosti zpozoroval u chudší vrstvy občanstva, která by měla být spotřebitelem caltiček; a to přičítá pocitu zoufalství, vyvolanému tím, že si toto výživné pečivo nemohou opatřit, pocitu, který je dohání k tomu, aby hledali pochybné posilnění v silných lihovinách. Poddejme se prý úkolu prokázat před plenem dolní sněmovny, že existuje způsob, jak udržet ceny caltiček na dosavadní výši a zároveň ponechat pouličním roznašečům výhradní právo prodeje; důkaz provede tím, že přivede pouliční prodavače až pod sněmovní tribunu; a prokáže také, že se tito lidé spolu dorozumívají tajnými hesly a znameními, jako na příklad „Tudle!“ s dlouhým nosem nebo slovy „Nelej!“, „Krutibrko!“, „Tě péro!“ a mnoha jinými. A tyto truchlivé poměry právě hodlá nová společnost napravit – předně tím, že vymůže, aby veškerý a jakýkoli nekoncesovaný prodej caltiček byl pod těžkými tresty zakázán, a za druhé, že bude sama monopolně dodávat všemu obyvatelstvu, chudinu nevyjímajíc, caltičky nejlepší jakosti za sníženou cenu. Právě s tímto cílem na mysli předložil sněmovně patřičný návrh zákona jejich vlastenecký předseda sir Matyáš Pupker; právě na podporu této předlohy se schůze koná a všichni, kdo se za tento návrh postaví, dopomohou Anglii k nehynoucí slávě a skvělosti, ustaví-li se Sdružené londýnské velkopekárny s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků – a dodá, s kapitálem pět milionů liber v pěti stech tisících akciích po deseti librách.

Pan Ralph Nickleby se vyslovil pro resoluci, a když další pán navrhl, aby byl text doplněn slovy „a preclíčků“, kdykoli se v něm vyskytne slovo „caltiček“, byla resoluce bouřlivě schválena. Jen jediný muž z celého davu zvolal „Ne!“ a toho okamžitě zatkli a hned také odvedli.

Druhou resoluci, která vyzdvihovala naléhavost okamžitého vymýcení „všech prodavačů caltiček (nebo preclíčků), všech

30$

obchodníků s caltičkami (nebo preclíčky) jakéhokoli druhu, ať pohlaví mužského nebo ženského, hochů nebo mužů, ať s ručními zvonci nebo s čím jiným,“ přednesl zasmušilý pán polokněžského vzezření, který se hned od začátku rozřečnil tak předojemně, že než se kdo nadál, prvního řečníka úplně zastínil. Špendlík byste byli mohli slyšet upadnout – že špendlík? pírko! – když líčil ukrutnosti páchané na roznašečích caltiček jejich zaměstnavateli, o nichž velmi moudře dokazoval, že dostatečným důvodem k zřízení té neocenitelné společnosti jsou už jen ty ukrutnosti samy. Jak se ukazuje, vyhánějí ty nebohé mladíky v sebenevlídnějším ročním období večer co večer do sychravých ulic, aby tam ve tmě a dešti, nebo třebas ve sněhu či krupobití prochodili celé dlouhé hodiny – bez přístřeší, bez jídla, bez tepla; a nechť obecenstvo nikdy nevypustí z paměti bod posledně zmíněný, že totiž o caltičky je postaráno teplými obaly a pokrývkami, kdežto prodavači postrádají veškeré ochrany a ponechává se jim, aby se o sebe v možnostech svých nuzných prostředků postarali sami. (Hanba!) Ctihodný pán pak uvedl případ mladistvého roznašeče caltiček, který snášel břemeno tohoto nelidského, ba barbarského systému ne méně než pět let, nakonec padl za oběť silné rýmě a nachlazení a pozvolna tím slábl, až se mu podařilo se vypotit a tím i zotavit; za tento případ ručí, neboť jej zná z vlastní zkušenosti, ale slyšel (a nemá důvod, proč by o tom měl pochybovat) o případě ještě hroznějším, ještě srdceryvnějším. Slyšel o případě jednoho prodavače-sirotka, kterého přejel fiakr; když ho odvezli do nemocnice, musili mu tam nohu pod kolenem amputovat, a proto dnes vykonává své zaměstnání o berlích. Nádobo spravedlnosti, což nebude těmhle věcem nikdy konec?!?

To byla stránka, která shromáždění zaujala, a to byla mluva, která dovedla u posluchačů vzbudit porozumění. Muži pokyvovali; dámy plakaly do kapesníků, až je měly mokré, a pak jimi mávaly, až jim zase uschly; vzrušení bylo úžasné; a pan Nickleby pošeptal příteli, že akcie jsou od této chvíle pětadvacet procent nad pari.

Resoluce byla ovšem za bouřlivého souhlasu přijata; všichni

31$

muži pro ni hlasovali oběma rukama, a kdyby to byli bez velké námahy dokázali, byli by nadšením zvedli i obě nohy. Když hlasování skončilo, četl se konečně text navrhované petice; a ta říkala, jak už říkají všechny petice, že žadatelé jsou nejponíženější a žádaní nejvznešenější a účel petice nejšlechetnější; a proto (říkala petice) by se k věčné cti a slávě velectihodných a veleslavných poslanců dnešní dolní sněmovny anglické měl návrh bezodkladně stát zákonem.

Potom vystoupil pán, který strávil celou noc u Crockfordů, a vypadal proto kolem očí trochu pošpatněle, aby krajanům pověděl, jak plamennou řeč hodlá kdykoli na podporu té petice pronést, jakmile přijde na pořad jednání, a jak důkladně hodlá sněmovně zatopit, kdyby předlohu zamítla; a aby jim také oznámil, jak lituje, že jeho ctihodní kolegové nepřipojili k předloze dodatek, který by stanovil nákup caltiček a preclíčků povinným pro všechny vrstvy obyvatelstva; a poněvadž raději podstupuje sebevětší risiko, než aby připustil jakoukoli polovičatost, která se mu ze srdce příčí, že se to zavazuje sám osobně v zasedání navrhnout a prosadit. Když oznámil toto své rozhodnutí, začal ctihodný pán žertovat; a protože lakýrky, citronově žluté kozinkové rukavice a těžký kožišinový límec žertování podstatně napomáhají, rozpoutal se hlučný smích a hojné provolávání a nadto i tak nádherná vlajkosláva dámských kapesníčků, že truchlivý pán zapadl docela do stínu.

A když byla petice přečtena a už už měla být přijata, vystoupil také irský poslanec (byl to mladý nóbl pán žhavého temperamentu) s takovou řečí, jakou dokáže pronést jedině poslanec irského původu, řeč pravým básnickým duchem a nadšením jen dýchající a přednesenou s takovým zápalem, že člověku bylo horko, už jen když se na něho díval. V řeči pověděl posluchačstvu, že předloží požadavek, aby toto velké požehnání obsáhlo i jeho rodnou zemi; že bude pro svou vlast žádat plnou rovnoprávnost v caltičkovém zákoně stejně jako ve všech zákonech ostatních; a jak se kojí nadějí, že se ještě dožije dne, kdy se v jejích chudobných chýších budou péci preclíčky a kdy budou v jejích žírných zelených údolích klinkat zvonce caltičkářů. A po něm vystoupil skotský poslanec s rozličnými pří-

32$

jemnými narážkami na pravděpodobnou výnosnost podniku, což ještě dále povzneslo dobrou náladu, vzbuzenou poetickým přednesem; a všechny ty řeči dohromady způsobily přesně to, co dokázat měly, a zůstavily v myslích posluchačů dojem, že není spekulace slibnější a zároveň ani chvályhodnější, než jsou Sdružené londýnské velkopekárny s rychlododávkovou službou jemných teplých caltiček a preclíčků.

A tak tedy došlo ke schválení petice na podporu řečené předlohy zákona a schůze za hlasitých projevů souhlasu skončila a pan Nickleby a ostatní členové správní rady odešli do hostinského sálu k polední přesnídávce, jak to o půl druhé po poledni činili každého dne; a jako odměnu za tuto námahu účtovali společnosti (protože byla dosud v plenkách) za každou takovou presenci na útratách pouze tři libry šterlinků za osobu.

«KAPITOLA TŘETÍ»

Pan Ralph Nickleby dostává smutnou správu o bratrovi, ale přijímá došlé sdělení s ušlechtilou zmužilostí. Čtenář se dovídá, jak si oblíbil Mikuláše, kterého zde představujeme, a jak laskavě se nabídl, že se ihned postará o jeho štěstí

Když pak se vší pohotovostí a energií, jež patří k nejdůležitějším vlastnostem, jaké může obchodně činný člověk mít, horlivě přispěl k zdárnému průběhu polední přesnídávky, rozloučil se pan Ralph Nickleby srdečně s kolegy spekulanty a v nezvykle dobré náladě zaměřil kroky k západu. Jak míjel chrám svatého Pavla, ustoupil do výklenku domovního vchodu, aby si nařídil hodinky; a zatím co se tím s rukou na klíčku a s očima na číselníku věžních hodin pozorně zabýval, stanul před ním náhle jakýsi muž. Byl to Newman Noggs.

„Á! Newman,“ řekl pan Nickleby a vzhlédl od hodinek, ale zabýval se jimi dál. „Tak ten dopis o té hypotéce přišel, že? Myslel jsem si to.“

33$

„Chyba,“ odpověděl Newman.

„Jakže? A nikdo kvůli tomu ani nepřišel?“ pozastavil se pan Nickleby.

Noggs zavrtěl hlavou.

„Co tedy přišlo?“ zeptal se pan Nickleby.

„Já,“ odpověděl Newman.

„A co ještě?“ otázal se stroze pán.

„Tohle,“ řekl Newman a vytáhl zvolna z kapsy zapečetěný dopis. „Razítko Strand, černý vosk, černá obruba, ženská ruka, v rohu C. N.“

„Černý vosk?“ opáčil pan Nickleby s očima na obálce. „Ten rukopis bych měl tak trochu znát. Ani by mě nepřekvapilo, Newmane, kdyby mi byl umřel bratr. „

„Taky bych to nečekal,“ řekl Newman klidně.

„Proč to, pane?“ zeptal se pan Nickleby.

„Vás nikdy nic nepřekvapí,“ odpověděl Newman, „nic víc.“

Pan Nickleby vytrhl Newmanovi dopis z ruky, změřil si chladným pohledem písaře a pak dopis otevřel, přečetl a uložil do kapsy, a protože se mu nyní hodinky na vteřinu shodovaly, začal je natahovat.

„Je to tak, jak jsem čekal, Newmane,“ pravil pan Nickleby, zabývaje se při tom natahováním hodinek. „Je mrtev. Safra! Vzal to ale zkrátka! Věru, to bych si nebyl pomyslil.“ Za těchto dojímavých projevů žalu si pan Nickleby uložil hodinky zase do kapsičky, a když si řádně natáhl a uhladil rukavice, vydal se opět na cestu a s rukama za zády kráčel zvolna k západu.

„Nějaké děti?“ zeptal se Noggs, když vykročil podle něho.

„Hm, to je právě to,“ odpověděl pan Nickleby, jako by se jimi byl právě v myšlenkách obíral. „Dvě. A obě na živu.“

„Obě!“ opakoval Newman Noggs tiše.

„A vdova také,“ dodal pan Nickleby. „A všichni tři jsou v Londýně, aby je hrom vzal. Všichni tři jsou tady, Newmane.“

Newman se maličko opozdil za pánem a šel o krůček za ním; tvář měl prapodivně, skorem křečovitě pokroucenou a nikdo jiný než on sám by nebyl mohl říci, zda ochromením, zármutkem

34$

nebo tajeným smíchem. Výraz člověkovy tváře bývá obyčejně klíčem k jeho myšlenkám nebo kulisou k jeho slovům; ale tvář Newmana Noggse v jeho každodenním rozpoložení byla záhadou, kterou nemohl rozluštit ani důvtip sebebystřejší.

„Běžte domů!“ řekl pan Nickleby, když ušli několik kroků, a ohlédl se po písaři jako po psu. Sotva ta slova vyřkl, již přeletěl Newman přes ulici, vklouzl do davu chodců a v mžiku zmizel.

„Samozřejmě, jak jinak!“ brumlal si pro sebe pan Nickleby při chůzi. „Docela samozřejmě! Bratr pro mne jaktěživ nic neudělal a ani jsem to od něho nečekal; ale sotva vydechne naposled, už se na mne hledí jako na záštitu a ochránce zdravé, silné ženy a odrostlého mladíka a děvčete. Co mi je do nich? Vždyť jsem je v životě ani neviděl!“

S hlavou plnou těchto i mnoha jiných podobných úvah se pan Nickleby vydal rovnou cestou na Strand, a když se ještě podíval do dopisu, jako by se chtěl ujistit o čísle domu, který hledá, stanul u dveří soukromého obytného domu asi uprostřed této rušné dopravní tepny.

Bydlila tam malířka miniatur, neboť na hlavních dveřích visel na šroubech velký pozlacený rám a v něm byly na černém sametovém podkladě jako ukázky dva portréty parádních námořnických bluz s dalekohledem na šňůře, ze kterých hleděly obličeje; podobizna mladého pána v křiklavě rumělkové uniformě s tasenou šavlí a portrét jakéhosi vědátora s vysokým čelem, perem a inkoustem, šesti knihami a draperií. Dále tam ještě byl tklivý obrázek mladé dámy, kterak v hloubi neproniknutelného hvozdu čte jakýsi list, a roztomilý celkový portrét hošíka s velkou hlavou, sedícího na stoličce s nohama přímo dopředu, takže vyšly zkrácené do délky lžičky na sůl. Kromě těchto uměleckých děl tam bylo ještě velké množství hlav starých dam a pánů, které se na sebe nasládle usmívaly z pozadí modré nebo hnědavé oblohy, a na cedulce s vypouklou obrubou také krasopisně provedený ceníček.

Pan Nickleby přelétl tyto nicotné malichernosti pohledem plným hlubokého pohrdání a dvakrát dvojitě zabušil klepad—

35$

lem; a když toto klepání třikrát opakoval, otevřela mu služebná s neobyčejně špinavým obličejem.

„Je paní Nicklebyová doma, děvče?“ zeptal se zostra Ralph.

„Nejmenuje se Nicklebyová,“ odpověděla dívka, „chcete asi říci La Creevy.“

Pan Nickleby se na služebnou velmi hněvivě zamračil, že ho tak opravuje, a nadmíru drsně se jí zeptal, co tím myslí: právě mu to chtěla vysvětlit, když se se strmých schodů na konci chodby ozval ženský hlas a tázal se, koho si kdo přeje.

„Paní Nicklebyovou,“ pravil Ralph.

„To je přece druhé patro, Hanka,“ řekl týž hlas. „Jsi ty ale hloupá! Je druhé patro doma?“

„Právě šel někdo ven, ale podle mého to bylo podkroví, když si dodělalo úklid,“ odpověděla dívka.

„Běž se raději podívat,“ řekla neviditelná žena. „Ukaž pánovi, kde je zvonek, a řekni mu, že na druhé patro nesmí dvojitě klepat; nedovolím, aby se klepalo, leda když je zvonek rozbitý, a pak se musí klepat dvakrát, ale po jednom.“

„Počkat,“ namítl Ralph a bez dalších řečí vstoupil, „promiňte, prosím. Jste paní La a tak dál?“

„Creevy – La Creevy,“ odpověděl hlas a vzápětí se nad zábradlím vynořil žlutý kokrhel.

„Dovolíte-li, paní, rád bych si s vámi okamžik promluvil,“ pravil Ralph.

Hlas odpověděl, aby pán šel nahoru; ale pan Nickleby stoupal do schodů ještě dřív, než hlas promluvil, a když vystoupil do prvního patra, přijala ho nositelka žlutého čepce, která měla šaty téže barvy a pleť vcelku velmi podobně zbarvenou. Slečna La Creevy byla křehoučká padesátiletá dívenka a obydlí slečny La Creevy se podobalo onomu pozlacenému rámu dole, jenže bylo větší a trochu špinavější.

„Chm,“ řekla slečna La Creevy a zlehka si odkašlala za černou hedvábnou polorukavičkou. „Přejete si asi miniaturu, že? Velmi výrazná tvář pro ten účel, pane. Seděl jste už někdy někomu?“

„Jak vidím, paní, vykládáte si účel mé návštěvy mylně,“ odpověděl pan Nickleby jako obvykle bez obalu. „Nemám

36$

peníze na vyhazování za miniatury, paní, a (bohudík) taky nikoho, komu bych ji dal, kdybych je i měl. Když jsem vás viděl na schodech, napadlo mě, abych se vás na něco zeptal o jedněch nájemnících tady v domě.“

Slečna La Creevy si znovu odkašlala – tentokrát, aby zakryla zklamání – a řekla: „Ó, tak tedy!“

„Z toho, co jste říkala služebné, paní, usuzuji, že horní patro patří vám, že?“ ptal se pan Nickleby.

„Ano, patří – „ odpověděla slečna La Creevy. Horní část domu patří jí, a protože právě tou dobou vrchní pokoje nutně nepotřebuje, zpravidla je pronajímá. Má-li říci pravdu, právě tu chvíli, co s ním mluví, v nich bydlí nějaká dáma z venkova s dvěma dětmi.

„Vdova, paní?“ zeptal se Ralph.

„Ano, je to vdova,“ odpověděla dáma.

„Chudá vdova, paní,“ řekl Ralph se silným důrazem na tom prostém přídavném jménu, které vyjadřuje tak mnoho.

„Nu, bojím se, že opravdu chudá je,“ potvrdila slečna La Creevy.

„Náhodou to vím docela jistě, paní,“ pravil Ralph. „Rád bych věděl, co má chudá vdova co dělat v takovémhle domě, paní?“

„Svatá pravda,“ odpověděla slečna La Creevy, jíž tato skrytá poklona jejímu obydlí nebyla proti mysli. „Skutečně, svatá pravda.“

„Znám její poměry dopodrobna, paní,“ pokračoval Ralph; „abych řekl pravdu, jsem s tou rodinou v příbuzenském poměru. A doporučoval bych vám, paní, abyste je tady nenechávala.“

„Doufám, že kdyby snad nemohli svým platebním závazkům dostát,“ nadhodila slečna La Creevy a znovu si odkašlala, „že by příbuzenstvo té dámy – „

„Ne, paní, nic by,“ přerušil ji Ralph chvatně. „Takové myšlenky si vypusťte z hlavy.“

„Chápu-li to tedy dobře,“ řekla slečna La Creevy, „jeví se případ v docela jiném světle.“

„Tedy to tak chápejte, paní,“ pravil Ralph, „a podle toho

37$

se také zařiďte. Příbuzenstvo jsem já, paní – alespoň se domnívám, že jsem jediný příbuzný, kterého mají, a považuji za správné, abyste věděla, že je v jejich rozmařilosti podporovat nemohu. Na jak dlouho mají ten byt u vás najatý?“

„Jenom vždycky na týden,“ odpověděla slečna La Creevy. „Paní Nicklebyová zaplatila za první týden napřed.“

„Uděláte tedy nejlépe, když se jich koncem týdne zbavíte,“ řekl Ralph. „Nemohou udělat nic lepšího, paní, než se zase vrátit na venkov; tady jen každému překážejí.“

„Ovšem,“ přisvědčila slečna La Creevy a zamnula si ruce, „pakliže si paní Nicklebyová najala byt a nemá peníze, aby za něj zaplatila nájem, tak to bylo jednání, jaké se na dámu nijak nesluší.“

„Zcela správně, paní,“ přisvědčil Ralph.

„A samozřejmě,“ pokračovala slečna La Creevy, „když jsem prozatím – chm – osamělá žena bez ochrany, nemohu si dovolit, abych na bytě tratila.“

„To se rozumí, to nemůžete, paní,“ potvrdil Ralph.

„Ačkoliv naproti tomu zas,“ dodala slečna La Creevy, u níž zřejmě dobrosrdečnost bojovala s hmotným zájmem, „nemohu říci ani to nejmenší ani proti té dámě, která je nadmíru příjemná a vlídná, ačkoliv se, chudinka, zdá strašlivě sklíčená, ani proti jejím dětem, protože milejší a slušnější mladí lidé snad vůbec ani nejsou.“

„Nu dobře, paní,“ řekl Ralph a obrátil se ke dveřím, protože ho tyto chvalořeči na nuzotu popouzely; „udělal jsem svou povinnost a možná víc, než jsem měl; nikdo mi ovšem za má slova nepoděkuje.“

„Ale to se rozumí, jsem vám za to při nejmenším velmi vděčná, pane,“ pronesla slečna La Creevy s roztomilou uhlazeností. „Prokázal byste mi laskavost a podíval se na několik ukázek mých miniaturních portrétů?“

„Jste velmi laskavá, paní,“ odpověděl pan Nickleby a velmi rychle odcházel, „ale musím ještě vykonat návštěvu nahoře a čas je mi drahý – skutečně nemohu.“

„Kdykoli jindy, až půjdete kolem – uděláte mi nesmírnou

38$

radost,“ řekla slečna La Creevy. „Byl byste tak laskav a vzal si mou kartičku s cenami? Děkuji vám – na shledanou!“

„Sbohem, paní,“ odpověděl Ralph a prudce za sebou přirazil dveře, aby jakémukoli dalšímu rozhovoru zabránil. „A teď za švagrovou. Pch!“

Než pan Ralph Nickleby vystoupil po dalším strmém schodišti, jež značný stavitelský důmysl vytvořil pouze z rohových schodů, ještě o patro výš a na chodbě se zastavil, aby nabral dech, dohonila ho služebná, kterou slečna La Creevy ve své zdvořilosti poslala, aby ho ohlásila, a která si od poslední rozmluvy s ním zřejmě několikrát bez úspěchu pokusila otřít špinavý obličej zástěrou ještě špinavější.

„Jaké jméno?“ zeptala se dívka.

„Nickleby,“ odpověděl Ralph.

„Aha!“ zvolala dívka, když zprudka otevřela dveře. „Paní Nicklebyová! Je tady pan Nickleby!“

Dáma v hlubokém smutku povstala, když pan Ralph Nickleby vešel, ale zřejmě nebyla schopna vyjít mu vstříc a podpírala se o rámě drobné, ale velmi krásné asi sedmnáctileté dívky, která seděla vedle ní. Mladík, jenž vypadal o rok nebo o dva starší, vykročil a pozdravil Ralpha co strýce.

„Á,“ zabručel Ralph s nevlídným zamračením, „vy jste asi Mikuláš, co?“

„Tak se jmenuji, pane,“ odpověděl mladík.

„Položte mi někam klobouk,“ řekl Ralph pánovitě. „Nuže, paní, jak se máte? Nesmíte se zármutku poddávat, paní; to je vždycky můj způsob.“

„Moje ztráta nebyla všední,“ řekla paní Nicklebyová a přitiskla si na oči kapesník.

„Nebyla to ani ztráta nevšední, paní,“ odpověděl Ralph, zatím co si klidně rozpínal svrchní kabátec. „Manželé umírají každý den, paní, a manželky také.“

„A rovněž i bratři, pane,“ řekl Mikuláš s hněvivým pohledem.

„Ano, pane, a rovněž tak i štěňata a pinčlíci,“ odpověděl mu strýc a posadil se na židli. „Neuvedla jste ve svém dopise, paní, jakou nemocí můj bratr trpěl.“

39$

„Lékaři nemohli rozpoznat žádnou určitou nemoc,“ řekla paní Nicklebyová s očima zalitýma slzami. „Máme mnoho důvodů k obavám, že umřel, protože mu puklo srdce.“

„Pch!“ řekl Ralph, „nic takového neexistuje. Dovedu si představit, že člověk umře, když si zlomí vaz, nebo že trpí, když si zlomí ruku nebo rozbije hlavu, když si zlomí nohu nebo rozbije nos, ale puklé srdce? – Nesmysl; to je dnešní písnička. Když někdo nemůže zaplatit dluhy, umírá na puklé srdce a jeho vdova je mučednice.“

„Myslím, že někteří lidé ani srdce nemají, aby jim mohlo puknout,“ poznamenal Mikuláš tiše.

„Pro všechny svaté, kolik je tomu chlapci?“ otázal se Ralph, poodjel s židlí kousek dozadu a s nevýslovným opovržením si měřil synovce od hlavy k patě.

„Mikulášovi bude co nevidět devatenáct,“ odpověděla vdova.

„Hm, devatenáct!“ řekl Ralph. „A co hodláte dělat, pane, abyste se uživil?“

„Na matčin úkor žít nehodlám,“ odpověděl Mikuláš a nitro se mu při těch slovech jitřilo.

„Kdybyste to udělal, tak by to vaše živobytí za moc nestálo,“ odsekl strýc a prohlížel si ho opovržlivě.

„Ať je, jaké chce,“ řekl Mikuláš, hněvem zardělý, „na vás nepůjdu, abych si polepšil!“

„Mikuláši, dítě drahé, pamatuj se!“ napomenula ho paní Nicklebyová.

„Prosím tě, drahý bratře,“ domlouvala mu mladá dívka.

„Držte jazyk na uzdě, pane,“ řekl Ralph. „Na mou čest! Pěkný začátek, paní Nicklebyová – pěkný začátek!“

Paní Nicklebyová na to neodpověděla nijak jinak, než že posunkem požádala Mikuláše, aby mlčel; a strýc a synovec na sebe chviličku hleděli bez jediného slova. Tvář staršího muže byla drsná, sveřepá a odpudivá, kdežto mladíkova bezelstná, hezká a upřímná. Zrak staršího muže pronikavě jiskřil lakotou a lstivostí, mladíkův jasně zářil oduševnělostí a bystrostí. Postavou byl trochu štíhlejší, než měl být, ale přece mužný a pěkně rostlý; a kromě všeho toho půvabu

40$

mládí a sličnosti se v jeho pohledu i chování obrážela vřelost mladického srdce, která staršího muže tísnila.

Ať již takový nebo podobný protiklad působí na diváka dojmem sebesilnějším, žádný z nich ho jaktěživ nepocítí ani s poloviční hloubkou, ostrostí a pronikavostí, s jakou takový dojem zasáhne až do nitra duši člověka, jehož špatnou povahu prozrazuje. Ralpha rozjitřil až do hloubi srdce, takže Mikuláše od té hodiny na smrt nenáviděl.

Vzájemné prohlížení konečně přerušil Ralph tím, že s velmi okázalým pohrdáním sklopil oči a nazval Mikuláše „klukem“. Tohoto výrazu hojně používají starší pánové, chtějí-li se vyslovit o mladších mužích hanlivě; pravděpodobně s úmyslem obloudit společnost a namluvit jí, že kdyby ještě jednou mohli být mladí, že by o to v žádném případě nestáli.

„Nuže, paní,“ pravil Ralph netrpělivě, „jak jste mi sdělila, věřitelé si všechno rozebrali a vám nezbylo nic, že?“

„Nic,“ přisvědčila paní Nicklebyová.

„A to málo, co jste měla, jste utratila za to, abyste se vydala celou tu dálku do Londýna a podívala se, co bych pro vás mohl udělat?“ pokračoval Ralph.

„Doufala jsem,“ řekla zajíkavě paní Nicklebyová, „že snad budete mít možnost něco udělat pro bratrovy děti. Bylo to jeho poslední přání před smrtí, abych se pro jejich dobro obrátila o pomoc na vás.“

„Nevím, jak to přijde,“ bručel Ralph, zatím co přecházel po pokoji sem a tam, „ale kdykoli nějaký člověk umírá bez krejcaru v kapse, vždycky si zřejmě myslí, že má právo rozdávat majetek druhých lidí. Copak umí vaše dcera, paní?“

„Kata má dobré vzdělání,“ vzlykala paní Nicklebyová. „Pověz strýci, má milá, jak daleko jsi pokročila ve franštině i v ostatních mimořádných předmětech!“

Nebohá dívka se už už chystala něco zašeptat, ale vtom ji strýc velmi neobřadně zarazil.

„Musíme to zkusit a opatřit vám nějaké to pomocné učitelování někde v pensionátě,“ řekl Ralph. „Doufám, že vás nerozmazlili na takovou křehotinku, abyste to nemohla dělat?“ „To jistě ne, strýče,“ odpověděla dívka s pláčem.

41$

„Vynasnažím se dělat všechno na světě, jen když mi to dopomůže k přístřeší a živobytí.“

„Nu dobrá, dobrá,“ pravil Ralph již trochu vlídněji, dojat buď neteřinou krásou, nebo jejím žalem (vyložme si to v jeho prospěch a řekněme, že tím druhým). „Musíte to zkusit, a kdyby tam byl život tuze těžký, snad by pro vás byla švadlenská práce nebo vyšívání lehčí. A vy, pane, jste už někdy něco dělal?“ obrátil se k synovci.

„Ne,“ odpověděl Mikuláš úsečně.

„Ne, to jsem si myslil!“ řekl Ralph. „Takhle tedy vychoval bratr své děti, paní!“

„Mikuláš ještě dávno nedokončil vzdělání, jaké mu chtěl jeho ubohý otec poskytnout,“ odpověděla paní Nicklebyová, „a ten myslil, že – „

„ – z něho jednou něco udělá,“ dopověděl Ralph. „Stará historie – pořád se jen myslí a nic se nedělá. Kdyby byl můj bratr býval přičinlivý a prozíravý člověk, paní, mohl vás tu zanechat jako bohatou ženu; a kdyby byl syna vyhnal do světa, jako můj otec vyhnal mne, když jsem byl o půl druhého roku mladší než tenhle chlapec, byl by dnes s to vám pomáhat, místo aby vám byl přítěží a jen vám přidával starosti. Bratr byl lehkomyslný, nerozvážný a nešetrný člověk, paní Nicklebyová, a nikdo jistě nemá lepší důvody, aby to cítil, než vy.“

Tento útok přivedl vdovu na myšlenku, nemohla-li snad se svým tisícem liber udělat lepší štěstí, a potom začala uvažovat, jak by jí taková šikovná částka zrovna teď přišla vhod; tyto neutěšené myšlenky jí vynutily slzy ještě hojnější a pod přemírou zármutku (bylať to žena sice celkem dobromyslná, ale zároveň i slabá) začala nejdřív naříkat na svůj trpký osud a potom se celá uvzlykaná rozpovídala, že po pravdě ubohému Mikulášovi jen otročila a často mu říkala, že se mohla provdat lépe (což mu vskutku říkala velmi často) – a že, pokud byl na živu, jaktěživa nevěděla, kam se peníze dějí, ale kdyby se jí prý byl se vším svěřoval, mohli na tom dnes být všichni lépe; a ještě jiné trpké vzpomínky oživila, jak již bývá zvykem u většiny provdaných žen buď za manželského života nebo po něm nebo v dobách obou. Paní Nicklebyová zakončila

42$

nářkem, že si její drahý nebožtík jaktěživ nedal říci a neuposlechl její rady – až na jedinou výjimku; to bylo tvrzení naprosto pravdivé, neboť se zařídil podle její rady jen jednou jedinkrát, a právě tím se přivedl na mizinu.

Pan Ralph Nickleby poslouchal to všechno se slabým úsměvem; a když vdova domluvila, navázal hovor klidně tam, kde ho zmíněným výbuchem žalu přerušila.

„Jste ochoten pracovat, pane?“ otázal se zamračeně synovce.

„Ovšemže,“ odpověděl Mikuláš povýšeně.

„Tak se podívejte na tohle, pane,“ pravil strýc. „To jsem zahlédl dnes ráno a můžete za to poděkovat své šťastné planetě.“

Po tomto úvodu vytáhl pan Ralph Nickleby z kapsy noviny, rozložil je a po krátkém hledání v insertní části četl tento text:

{VYUČOVÁNÍ. – Dotheboyská kolej, školský ústav řed. Wackforda Squeerse, v rozkošné vísce Dotheboys u Greta Bridge v Yorkshiru, skýtá chlapcům plné zaopatření, ošacení, knihy, kapesné, všechny pomůcky a potřeby a dále vyučování ve všech jazycích živých i mrtvých, v matematice, pravopise, měřictví, astronomii, trigonometrii, používání globusů, v algebře, šermu dřevěnou šavlí (na přání), krasopise, aritmetice, repetitoriu i všech ostatních oborech klasického vzdělání. Školné dvacet guinejí ročně. Žádné příplatky, žádné prázdniny a strava nedostižná. Red. Squeers dlí právě v Londýně a přijímá záznamy denně od jedné do čtyř odpoledne v Saracénově hlavě, Snow Hill. – P. S. Hledá se schopný pomocný učitel. Služné pět liber ročně. Graduovaný profesor přednost.}

Nu vida!“ řekl Ralph a zase noviny složil. „Dostane-li to místo, je o jeho štěstí postaráno.“

„Ale on přece není graduovaný profesor!“ namítla paní Nicklebyová.

„To,“ odpověděl Ralph, „by myslím nemusilo být na překážku.“

„Ale plat je tak malý a je to tak daleko, strýce!“ zajíkla se Kata.

„Pst, Kato drahá,“ přerušila ji paní Nicklebyová, „tvůj strýc tomu přece musí rozumět líp.“

43$

„Povídám,“ opakoval Ralph kousavě, „dostane-li to místo, je o jeho štěstí postaráno. Pakliže se mu to nelíbí, ať si najde něco sám. Bez přátel, bez peněz, bez doporučení a jakýchkoli jiných praktických vědomostí ať si jen v Londýně najde nějaké poctivé zaměstnání, které by mu vyneslo aspoň na podrážky, a dám mu tisíc liber. Totiž,“ opravil se pan Ralph Nickleby, „dal bych mu je, kdybych je měl.“

„ Chudák!“ vzdychla dívka. „Ach, strýce, což se musíme tak brzy od sebe odloučit?“

„Netrap strýce zbytečnými otázkami, když myslí jenom na naše dobro, děvenko,“ pravila paní Nicklebyová. „Mikuláši, chlapče milý, ráda bych, abys k tomu něco řekl.“

„Ano, máti, ano,“ pronesl Mikuláš, který až dosud vytrvale mlčel a hroužil se do úvah. „Kdybych měl to štěstí, pane, a dostal to místo, pro které jsem tak nedostatečně způsobilý, co bude s těmi, které tu zanechám?“

„O vaši matku a sestru, pane,“ odpověděl Ralph, „se v tom případě (jinak ne) postarám sám a zaopatřím jim takové životní postavení, aby nemusely na nikom záviset. Bude to moje první a hlavní starost; zavazuji se, že ani týden po vašem odjezdu nezůstanou v poměrech, v jakých jsou nyní.“

„Potom,“ prohlásil Mikuláš, zvesela vyskočil a stiskl strýci ruku, „s ochotou udělám všechno, co si ode mne budete přát. Zkusme tedy štěstí u pana Squeerse hned; může nás jen odmítnout.“

„To neudělá,“ pravil Ralph. „Na mé doporučení vás rád přijme. Hleďte mu být v ústavě užitečný a ani se nenadějete a vezme si vás za společníka. Bože, jen považte! Kdyby náhodou umřel, tak máte skvělou budoucnost okamžitě zajištěnou!“

„To se rozumí, všechno chápu,“ řekl nebohý Mikuláš, celý rozradostněný tisíci růžovými vidinami, jež mu v mysli kouzlila jeho dobrá povaha a nezkušenost. „Nebo dejme tomu, že by si mě oblíbil nějaký urozený mladík, který v tom ústavě studuje, a přiměl svého otce, aby mě ustanovil jeho vychovatelem a společníkem na studijní cestě, až skončí školu, a že by mi pak po návratu z evropské pevniny opatřil nějaké pěkné místo? Co, strýče?“

44$

„He, to se rozumí!“ ušklíbl se Ralph.

„A kdoví, třeba mě přijde navštívit, až se v tom místě usadím (to by samozřejmě udělal), a možná, že se zamiluje do Katy, která mi bude hospodařit, a – a – ožení se s ní! Co, strýce? Kdoví?“

„Pravda, kdoví!“ zavrčel Ralph.

„Jak šťastně bychom žili!“ zvolal Mikuláš nadšeně. „Smutek z loučení není nic proti radosti z opětného shledání. Z Katy bude krásná žena a já se budu tak pyšnit, až to o ní uslyším říkat, a matka bude tak šťastná, že je zase s námi pohromadě, a všechny tyhle smutné dny upadnou v zapomnění a – „ Nadhozený obraz byl příliš skvělý, aby ho člověk snesl, a Mikuláš, úplně_ jím přemožen, se chabě usmál a propukl v pláč.

Tato prostá rodina, zrozená i vyrostlá v ústraní a ani trochu obeznalá s tím, čemu se říká svět – otřepané slovo, jež v přesném výkladu často znamená všechnu lidskou ničemnost – se při pomyšlení na první rozloučení rozplývala vespolek v slzách; a když tento první citový výbuch přešel, s celým bujným rozletem nezkušených nadějí se ze široka rozpovídala o skvělých vyhlídkách, které na všechny čekají, když vtom jim pan Ralph Nickleby připomněl, aby raději neztráceli čas, neboť by třebas některý šťastnější uchazeč mohl Mikuláše připravit o stupínek k šťastné budoucnosti, který se mu tím inserátem nabízí, a rázem by jim mohl všechny ty větrné zámky rozmetat. Tato včasná připomínka zakončila účinně rozhovor. Mikuláš si pečlivě opsal adresu pana Squeerse a potom se strýc se synovcem vydali na cestu, aby tohoto učeného pána vyhledali. Mikuláš si přitom v duchu trpce vyčítal, že strýci těžce ukřivdil, když na něho hned na první pohled zanevřel; a paní Nicklebyová se ze všech sil snažila dceři vysvětlit, že strýc je podle jejího názoru jistě mnohem laskavější člověk, než se zdá, k čemuž slečna Nicklebyová jako poslušná dcera podotkla, to že může docela snadno být.

Po pravdě řečeno, úsudek té dobré paní nemálo ovlivnila slova švagrova, jimiž se dovolával jejího lepšího porozumění, i jeho skrytá poklona jejím velkým zásluhám; a třebaže manžela

45$

dříve vřele milovala a děti dosud slepě zbožňovala, uhodil u ní Ralph na jednu z těch slabých nesouzvučných strun v lidském srdci (v jehož nejhorších slabostech se vyznal znamenitě, ale o jehož nejlepších stránkách neměl ani ponětí) tak obratně, že se začala docela vážně považovat za pokorného obětního beránka manželovy nerozvážnosti.

«KAPITOLA ČTVRTÁ»

Mikuláš se strýcem (aby bez ztráty času popadli štěstí za ruku) vyhledají pana Wackforda Squeerse, yorkshirského majitele školy Snow Hill!

Jak si asi to místo představují poklidní měšťané, když vidí slova Snow Hill ve vší čitelnosti zlatého písma s tmavším stínováním heraldicky namalovaná na dostavnících, které jezdí do severních krajů? Každý člověk má nějakou nejasnou a mlhavou představu o místě, jehož jméno mu často přichází na oči nebo doléhá k uším. Jaké úžasné množství nejrůznějších představ jistě kolem tohoto Snow Hillu ustavičně krouží! Již to jméno – Sněžný vrch – je vskutku dobré. Snow Hill – a ještě ke všemu Snow Hill spolu se Saracénovou hlavou – nám staví před oči dvojí sdruženou představu, cosi drsného a divokého! Chmurná, pustá pláň, vystavená sveřepým vichrům a bouřlivým zimním vánicím – ponurá, studená, nepřívětivá lada, ve dne teskně pustá a v noci sotva pro kterého poctivého člověka schůdná – místo, jemuž se osamělí poutníci vyhýbají a kde se scházejí nejraubířštější lupiči – taková nebo alespoň nějaká podobná asi je nejběžnější představa o Snow Hillu v těch odlehlých venkovských krajích, jimiž se den co den a noc co noc jako nějaké příšerné zjevení s tajemnou a strašidelnou přesností řítí Saracénova hlava a žene se svou cestou jako o překot k cíli za každého počasí, jako by vyzývala k souboji samy živly!

Skutečnost je však poněkud jiná a přes to si rozhodně v ni—

46$

čem nezasluhuje pohrdání. Tady, v samém jádru Londýna, přímo v srdci jeho obchodního ruchu, uprostřed všeho toho víru, hluku a pohybu, jako by takřka tarasila obrovské proudy života, jež tam bez ustání odevšad plynou a na všechny strany odtamtud zas odplývají a pod jejími zdmi se stékají, stojí brána Newgate; a na té rušné dopravní tepně, na kterou se brána tak ponuře mračí – jen několik málo stop od sešlých domů na spadnutí a právě na místě, kde nyní kramáři s polévkou, rybami a pomačkaným ovocem provozují svou živnost – scházely se světa násilnou a rychlou smrtí stovky lidských tvorů, po čtyřech, šesti nebo osmi silných mužích najednou, uprostřed řevu a změti zvuků, proti nimž je i shon velkoměsta učiněné nic; tehdy zavalovala to místo hrůza z plýtvání lidskými životy, když z oken i se střech, se zdí i se sloupů plály zvědavé oči a když se pohled umírajícího nebožáka, objímající v smrtelné úzkosti celý svět, nesetkal v celém tom moři bílých a napjatých tváří ani s jedinou – ani s jedinou! – jež by jevila výraz politování nebo soucitu.

Nedaleko věznice a tím také v blízkosti Smithfieldu a městského vězení dlužníků i hluku a ruchu vnitřního města – a právě na tom místě Snow Hillu, kde se omnibusoví koně při cestě východním směrem vážně zabývají myšlenkou, nemají-li upadnout naschvál, a kde koně v nájemných fiakrech při cestě západním směrem nezřídka padají nešťastnou náhodou – je zájezdní dvůr hostince U Saracénovy hlavy; jeho bránu střeží dvé poprsí Saracénů, jež v noci sundávat bývalo kdysi pýchou a slávou vybraného kroužku veleduchů této metropole, ale jež už nějakou dobu zůstávají v nerušeném klidu – možná proto, že se šprýmy toho druhu nyní omezují na svatojakubskou farnost, kde se větší oblibě těší dveřní klepadla jakožto snáze přenosná a kde se zvonkové dráty cení jako dobrá náhrada za párátka. Ať je již příčina taková nebo jiná, Saracéni tam jsou a mračí se na vás s obou stran vjezdu. Hostinec sám, ozdobený hlavou dalšího Saracéna, se na vás chmuří s druhého konce dvora, zatím co s dvířek zadních zavazadlových truhlíků u všech červených povozů, které na dvoře stojí, na vás poulí oči maličké hlavy Saracénů s navlas stejným

47$

výrazem jako velké hlavy Saracénů dole, takže celkový vzhled všeho dohromady má vysloveně saracénský charakter.

Když si namíříte přes dvůr, uvidíte po levé straně dostavníkovou pokladnu, po pravé straně věž kostela Božího Hrobu, trčící kolmo do oblohy, a po obou stranách pavlače s vchody do hostinských pokojů. Rovně před sebou zpozorujete široké okno a nad ním zřetelně namalovaný nápis „Kavárna“; – a kdybyste tam byli přišli v pravou chvíli, byli byste k tomu všemu ještě spatřili pana Wackforda Squeerse, jak s rukama v kapsách hledí z toho okna ven.

Vzhled pana Squeerse nebyl lákavý. Měl pouze jedno oko, kdežto všeobecný předsudek si libuje ve dvou. Oko, které měl, mu bylo beze sporu užitečné, ale rozhodně ho nijak nekrášlilo; bylo zelenošedé a tvarem připomínalo polokruhový světlík nad domovními dveřmi. Nevidomou půli tváře měl velmi svraštělou a scvrklou, což mu dodávalo zlověstný výraz, zvlášť když se usmíval, a v takové chvíli měl visáž skorem vysloveně zločineckou. Vlasy měl hladce ulízané a lesklé kromě u kořínků vpředu, kde je měl nad nízkým vypouklým čelem ježatě vyčesané, což se dobře shodovalo s jeho drsným hlasem a hrubými způsoby. Bylo mu dva tři roky přes padesát a byl o maličko menší než střední postavy; nosil bílý nákrčník s dlouhými cípy a oblek kantorsky černý; ale protože měl rukávy u kabátu nepřiměřeně dlouhé a kalhoty zase nepřiměřeně krátké, necítil se zřejmě v tom obleku volně a zdálo se, že se ustavičně diví, jak to přijde, že vypadá tak úctyhodně.

Pan Squeers stál v boxu, přilehlém k jednomu z krbů v kavárně a vybaveném jedním z podobných stolů, jaké v kavárnách obyčejně vídáme, a dvěma stolky neobvyklého tvaru i rozměrů, zvlášť zhotovenými tak, aby zapadaly do koutů boxu. V jednom rohu stál na lavici dřevěný kufřík, ovázaný kouskem rozchlupaceného provazu, a na kufříku jako na bidýlku seděl slabý klučina; nožičky ve šněrovacích botkách a štruksových kalhotkách se mu klinkaly ve vzduchu, hlavu měl až po uši zataženou mezi ramínka, ruce složené na kolenou, a co chvíli plaše pokukoval po majiteli školy se zřejmým strachem a obavami.

„Půl čtvrté,“ zabručel pan Squeers, když se odvrátil od

48$

okna a pohlédl nevrle na kavárenské hodiny. „Dnes už nikdo nepřijde. „

Tím pomyšlením velmi rozmrzelý, podíval se pan Squeers na hošíka, nepřistihne-li ho při nějakém počínání, za které by mu mohl natlouci. Protože hošík náhodou nedělal vůbec nic, dal mu pouze několik pohlavků a řekl mu, aby to už nikdy nedělal.

„Koncem června,“ pokračoval pan Squeers bručlavě ve svém žehrání, „jsem si odvezl deset kluků; deset dvacek je dvě stě liber. Zítra ráno v osm odjíždím a mám jenom tři – třikrát nic je nic, třikrát dvě je šest – to dělá šedesát liber. Co se se všemi těmi kluky stalo? Co to těm rodičům vlezlo do palice? Co to všechno znamená?“

Vtom hošík nahoře na kufru zprudka kýchl.

„Hoho, mladý pane!“ zavrčel ředitel a obrátil se. „Co to bylo, mladý pane?“

„Nic, prosím, pane,“ odpověděl hošík.

„Nic, mladý pane?!“ zvolal pan Squeers.

„Prosím, pane, já jsem kejch,“ řekl hošík a chvěl se, až se pod ním třásl celý kufřík.

„Hoho! Vy jste kýchl, co?“ opáčil pan Squeers. „Tak proč jste říkal, že nic, mladý pane, co?“

Z nedostatku lepší odpovědi na tuto otázku si hošík zavrtal dvěma kotníky do každého oka pěstičku a rozplakal se, za což ho pan Squeers pohlavkem s jedné strany srazil s kufru a pohlavkem s druhé strany ho zas vyhodil nahoru na kufr.

„Jen počkejte, až vás dostanu do Yorkshiru, milý mladý pane,“ řekl pan Squeers, „a pak shrábnete, co se do vás vejde. Přestanete s tím brekem, mladý pane?!“

„A-a-no,“ vzlykal hošík a otíral si velmi důkladně obličej tištěným kalikovým kapesníkem s nápisem.

„Tak přestaňte hned, mladý pane,“ řekl Squeers. „Slyšíte?“ Poněvadž toto napomenutí, vyslovené s děsivým pohledem, doprovázel výhružný pohyb, začal si hošík utírat obličej ještě usilovněji, jako by tím chtěl proud slz zarazit; a kromě střídavého popotahování a zajíkání již nijak své city neprojevoval. „Pane Squeers,“ oznámil číšník, který právě v tuto chvíli

49$

nahlédl do místnosti, „ve výčepu je nějaký pán a ptá se po vás.“

„Přiveďte toho pána sem, Richarde,“ odpověděl pan Squeers mírným hlasem. „Zastrč si ten kapesník do kapsy, uličníku, nebo až ten pán odejde, tak tě na místě zabiju!“

Sotva ředitel ta slova vztekle došeptal, neznámý vešel. Pan Squeers předstíral, že ho nevidí, se strojeným zaujetím si přiřezával pero a uděloval při tom svému mladičkému žáku blahovolné ponaučení.-

„Drahé dítě,“ mluvil pan Squeers, „každý máme své trápení. Ale tahle časná bolest, nad kterou ti tvé mladé srdíčko hrozí puknout žalem a pro kterou si div oči nevypláčeš, co to je? Nic; míň než nic. Odcházíš sice od přátel, ale ve mně najdeš otce, můj milý, a v paní Squeersové matku. V rozkošné vísce Dotheboys u Greta Bridge v Yorkshiru, kde se chlapcům skýtá plné zaopatření, ošacení, knihy, kapesné, všechny pomůcky a potřeby – „

„Je to ten pán!“ promluvil neznámý a přerušil tak ředitele v deklamování vlastního inserátu. „Pan Squeers, nemýlím se, prosím?“

„To jsem, pane,“ prohlásil pan Squeers s líčeným výrazem nesmírného překvapení.

„Pán,“ pokračoval neznámý, „který inseroval v Times?“ „A v Morning Post, Chronicle, Heroldu a Advertiseru svůj školský ústav, zvaný Dotheboyská kolej, v rozkošné vísce Dotheboys u Greta Bridge v Yorkshiru,“ dodal pan Squeers. „Přicházíte v obchodní věci, pane. Vidím to podle těch mladičkých přátel tady. Jak se vede, mladí pánové? A jak vám, pane?“ S těmito pozdravnými slovy pohladil pan Squeers po hlavě dva hošíky se slabounkými kostmi a vpadlýma očima, které neznámý s sebou přivedl, a čekal na jeho další slova.

„Dělám do volejů a do barev. Jmenuju se Snawley, pane,“ uvedl se neznámý.

Squeers naklonil hlavu, jako by tím chtěl říci: „A je to opravdu zvlášť pěkné jméno.“

Neznámý pokračoval: „Pomýšlím dát své dva chlapce do vaší školy, pane Squeers. „

50$

„Nesluší se, pane, abych to sám říkal,“ odpověděl pan Squeers, „ale myslím, že nic lepšího byste nemohl ani udělat.“

„Hm!“ zahučel muž. „Dvacet liber ročně, pane Squeers, nemýlím se?“

„Guinejí,“ odpověděl ředitel školy s vtíravým úsměvem.

„Při dvou, pane Squeers, snad liber,“ řekl pan Snawley vážně.

„Pochybuji, že by to šlo udělat, pane,“ odpověděl Squeers, jako kdyby nebyl o takové nabídce ještě nikdy uvažoval. „Počkejme – čtyřikrát pět je dvacet, to dvakrát, odečteme od toho – nu dobrá, libra sem, libra tam, pro tu přece k rychtáři nepůjdeme. Musíte mě doporučit mezi svými známými, pane, a tak mi to vynahradíte.“

„Nejsou to velcí jedlíci,“ poznamenal pan Snawley.

„Á, na tom vůbec nezáleží,“ odpověděl Squeers. „V našem ústavě se u chlapců na chuť k jídlu nehledí.“ To byla čistá pravda; nehledělo se na to.

„Každá zdravá lahůdka, kterou může Yorkshire poskytnout, pane,“ pokračoval Squeers, „každé krásné mravní ponaučení, které jim jen může paní Squeersová vštípit; každé – zkrátka, všechno pohodlí domova, jaké si jen může chlapecké srdce přát, budou mít, pane Snawley.“

„Přál bych si, aby se přihlíželo hlavně k jejich mravní výchově,“ prohlásil pan Snawley.

„To jsem rád, pane,“ odpověděl ředitel školy a hrdě se napřímil. „Pro mravní výchovu přišli na pravou adresu, pane.“

„Vy sám jste přece muž vysoce mravný,“ řekl pan Snawley.

„To pevně doufám, pane,“ potvrdil Squeers.

„S uspokojením jsem to o vás slyšel, pane,“ pravil pan Snawley. „Ptal jsem se na vás u člověka, co jste ho uvedl, že vás může doporučit, a ten mi řekl, že jste zbožný.“

„Nu, pane, doufám, že po té stránce nejsem tuze pozadu,“ odpověděl Squeers.

„Totéž doufám zas já o sobě,“ pravil na to druhý muž. „Mohl bych si s vámi promluvit pár slov ve vedlejším boxu?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Squeers s úsměvem. „Miláčkové,

51$

popovídáte si minutku se svým novým kamarádem ř To je jeden z mých chlapců, pane. Jmenuje se Belling – jez Tautonu, pane.“

„Ale jděte, opravdu?“ odpověděl pan Snawley a podíval se na ubohého kloučka, jako by to byl nějaký prazvláštní div přírody.

„Zejtra se mnou odjíždí do školy, pane,“ řekl Squeers. „Tohle je jeho zavazadlo, co na něm právě sedí. Každý chlapec si s sebou musí vzít dvoje šaty, šest košil, šest párů punčoch, dvě noční čepice, dva kapesníky, dvoje boty, dva klobouky a břitvu. „

„Břitvu!“ zvolal pan Snawley, když vcházeli do vedlejšího boxu. „Nač?“

„Na holení,” odpověděl Squeers zvolna a odměřeně.

Nebylo nic zvláštního na těch dvou slovech, ale ve způsobu, jak je pan Squeers pronesl, musilo být něco, co budilo pozornost, protože ředitel školy i jeho společník se na sebe na několik vteřin upřeně zadívali a potom si vyměnili velmi významný úsměv. Snawley byl obtloustlý muž s plochým nosem, střízlivě oblečený v tmavém a s vysokými černými kamašemi, a v obličeji se mu silně rýsoval výraz sebezapírání a bohabojnosti, a proto byl takový jeho úsměv, když k němu neměl žádnou zjevnou příčinu, tím pozoruhodnější.

„Do kolika let si ty chlapce ve škole necháváte?“ zeptal se konečně.

„Přesně tak dlouho, dokud jejich přátelstvo skládá čtvrtletní školné u mého zástupce v městě, nebo dokud z ústavu neutečou,“ odpověděl Squeers. „Abychom si rozuměli – vidím, že spolu můžeme bezpečně mluvit bez obalu. Co je to za chlapce – nemanželští?“

„Ne,“ odpověděl Snawley a podíval se do jediného ředitelova oka. „To nejsou.“

„Napadlo mě, že snad jsou,“ řekl Squeers stroze. „Máme jich v ústavě hodně; tamten chlapec je zrovna jeden.“

„Ten vedle v boxu?“ zeptal se Snawley.

Squeers přikývl na souhlas; jeho společník se ještě jednou podíval na hošíka na kufru, a když se zase obrátil, vypadal

52$

jako silně zklamaný tím, že se chlapec tolik podobá ostatním dětem, a podotkl, to že by ho bylo vůbec nenapadlo.

„Je,“ potvrdil Squeers. „Ale teď k těm vašim chlapcům; chtěl jste se mnou mluvit o nich?“

„Ano,“ odpověděl Snawley. „Věc se má totiž tak, že nejsem jejich otec, pane Squeers. Jsem jenom jejich otčím.“

„Á, tak je to?“ řekl ředitel školy. „To hned všechno vysvětluje. Však už jsem se divil, proč je u všech rohatých posíláte do Yorkshiru. Ha, ha! Á, už rozumím!“

„Abyste věděl, oženil jsem se s jejich mámou,“ pokračoval Snawley; „vychovávat chlapce doma přijde na pěkné peníze, tak se bojím (ženské nemají rozum, pane Squeers), že by se mohla dát svést a ty peníze na ně vyházet a to víte, to by byla pro ty hochy zkáza.“

„Rozumím,“ přikývl Squeers, spolehl se zády o lenoch židle a mávl rukou.

„A proto,“ pokračoval Snawley, „bych je rád dal do nějaké školy hezky daleko odtud, kde nejsou žádné prázdniny – žádné takové pochybené návštěvy u rodičů dvakrát do roka, ty dětskou mysl jen zneklidňujou – a kde se trochu otuží a zocelí – chápete mě?“

„Pravidelně platit školné a na nic se neptat, hm?“ řekl Squeers a pohodil hlavou.

„Právě tak a nejinak,“ potvrdil druhý muž. „Ovšem, přísně přidržovat k dobrým mravům!“

„Přísně,“ řekl Squeers.

„Příliš často psát domů se nesmí, doufám?“ řekl otčím váhavě.

„Vůbec ne – kromě vánočního dopisu podle předlohy, že jaktěživi nebyli šťastnější a doufají, že si pro ně z domova nikdy nepošlou,“ odpověděl Squeers.

„Lepší by to ani být nemohlo,“ řekl otčím a zamnul si ruce.

„Když si tedy spolu tak dobře rozumíme,“ řekl Squeers, „dovolíte, abych se vás zeptal, považujete-li mě za muže v soukromém životě nejvýš ctnostného, příkladného a mravného a máte-li plnou a bezmeznou důvěru v nespornou bezúhonnost, ušlechtilost, náboženské založení a schopnosti mé osoby

53$

jakožto člověka, který se věnuje po volání vychovatele mládeže?“ „Samozřejmě, že ano,“ odpověděl otčím a opětoval ředitelův posměšný úšklebek.

„Namítal byste snad něco, kdybych vás uvedl mezi lidmi, kteří mě mohou doporučit, a vy to měl opakovat?“

„Namítat? Ani co by za nehet vešlo.“

„Jste můj člověk!“ řekl Squeers a chopil se pera; „to je přece jednání, tak to mám rád!“

Když si ředitel školy poznamenal páně Snawleyovu adresu, čekal ho nyní úkol nejpříjemnější: vystavit stvrzenku na školné, zaplacené za první čtvrtletí předem. A sotva ji dopsal, bylo slyšet nový hlas, kterak se ptá po panu Squeersovi. „Tady,“ odpověděl ředitel školy, „copak je?“

„Pouze obchodní záležitost, pane,“ pravil Ralph Nickleby, když se ukázal, a těsně za ním vstoupil Mikuláš. „Měl jste dnes ráno v novinách inserát?“

„Měl, pane. Pojďte dál, prosím,“ vyzval ho Squeers, který se tou dobou již zase vrátil do boxu vedle krbu. „Nesednete si?“

„Nu, proč ne,“ odpověděl Ralph, učinil, jak řekl, a položil si klobouk před sebe na stůl. „To je můj synovec, pane – pan Mikuláš Nickleby.“

„Jak se vede, pane?“ zeptal se Squeers.

Mikuláš se uklonil, odpověděl, že se mu vede dobře, a zdál se vzezřením majitele Dotheboyské koleje nadmíru udivený; a Squeersův zevnějšek ho také vskutku velmi udivoval.

„Snad se na mne pamatujete?“ řekl Ralph a zadíval se pátravě na majitele školy.

„Tuším, pane, že jste mi při mé každé poloroční návštěvě v Londýně několik let platil nějakou maličkost,“ odpověděl Squeers.

„Ano,“ přikývl Ralph.

„Za rodiče chlapce jménem Dorker, který bohužel – „

„ – bohužel v Dotheboyské koleji zemřel,“ dopověděl Ralph větu.

„Pamatuju se moc dobře, pane,“ pokračoval Squeers. „Ach! Manželka měla toho chlapce tak ráda, pane, jako by to bylo

54$

její vlastní dítě – ta péče, pane, jakou tomu chlapci v nemoci věnovala! Suchou topinku a vřelý čaj dostával noc co noc a každé ráno, i když už nemohl spolknout ani slinu – právě tu noc, co umřel, měl v ložnici svíčku – poslal jsem mu nejlepší slovník z celé školy, aby měl výš hlavu – ale nelituju toho. Pomyšlení, že člověk vykonal svou povinnost k tomu dítěti, věru blaží. „

Ralph se usmál, jako by byl zamýšlel všechno jiné než úsměv, a rozhlédl se po cizích lidech v místnosti.

„To je jenom několik mých žáků,“ pravil Wackford Squeers a ukázal na hošíka na kufru a na dva malé chlapce na podlaze, kteří se na sebe dívali bez jediného slova a kroutili tělíčka do nejpodivnějších posic, jak už mívají malí chlapci ve zvyku, když se vidí po prvé. „Tento pán, pane, je otec, který mi velmi laskavě vzdal pochvalu za výchovnou metodu, jíž se řídíme v Dotheboyské koleji v rozkošné vísce Dotheboys u Greta Bridge v Yorkshiru, která chlapcům skýtá plné zaopatření, ošacení, knihy, kapesné, všechny pomůcky – „

„Ano, pane, to všechno už známe, „ skočil mu Ralph netrpělivě do řeči. „To je v inserátě.“

„Máte zcela pravdu, pane; to je v inserátě,“ potvrdil Squeers.

„A krom toho musím po pravdě přiznat,“ ozval se pan Snawley, „že pokládám za svou povinnost vás ujistit, pane, a jsem hrdý, že se mi naskýtá taková příležitost, abych vás ujistil, pane, že pokládám pana Squeerse za muže úžasně ctnostného, příkladného a mravného a že – „

„Ani v nejmenším o tom nepochybuji, pane,“ přerušil ho Ralph a zastavil proud jeho chvalořečnění, „ani v nejmenším. Co kdybychom přistoupili k projednání věci?“

„Z plna srdce rád, pane,“ přisvědčil Squeers. „Nikdy neodkládej důležité jednání – to je stěžejní poučka, kterou vštěpujeme našim žákům, když se věnují obchodním vědám. Mladý pane Bellingu, chlapče milá, to si pamatujte pro vždycky; slyšíte?“

„Ano, pane,“ odpověděl malý Belling.

„Zapamatoval si to opravdu? Ano?“ zeptal se Ralph.

55$

„Opakujte to tomu pánovi tady,“ nařídil Squeers.

„Nikdy…“ opakoval malý Belling.

„Velmi dobře,“ řekl Squeers, „a dál?“

„Nikdy…“ opakoval malý Belling ještě jednou.

„Vskutku velmi dobře,“ řekl Squeers. „Ano.“

„Ne – „ napověděl dobromyslně Mikuláš.

„ – neprováděj důležitá jednání!” vyhrkl malý Belling. „Nikdy – neprováděj – důležitá jednání!“

„Velmi dobře, mladý pane,“ řekl Squeers a obdařil provinilce vražedným pohledem. „My dva spolu budeme co nevidět mít důležité jednání – hezky mezi čtyřma očima!“

„Ale teď snad,“ namítl Ralph, „abychom se raději věnovali našemu jednání.“

„Jak je libo,“ přisvědčil Squeers.

„Nuže,“ pokračoval Ralph, „je to velmi krátké; brzy si to vysvětlíme, a jak doufám, snadno se dohodneme. Inseroval jste, pane, že hledáte schopného pomocníka?“

„Zcela správně,“ řekl Squeers.

„A opravdu někoho potřebujete?“

„Zajisté,“ odpověděl Squeers.

„Tady je!“ prohlásil Ralph. „Můj synovec Mikuláš, čerstvě vyšlý ze školy, hlavu přeplněnou vším, čemu se tam naučil, a kapsu přeplněnou prázdnotou – právě takového člověka potřebujete.“

„Bojím se,“ pravil Squeers, jehož taková žádost od mladíka Mikulášova vzezření udivila, „bojím se, že se mi ten mladík nehodí.“

„Ano, hodí,“ řekl Ralph; „vidím do toho líp. – Nevěšte hlavu, pane; neuplyne ani týden, a budete všechny ty mladé urozené synky v Dotheboyské koleji učit – ledaže by tento pán byl nepřístupnější, než za jakého ho pokládám.“

„Obávám se, pane,“ obrátil se Mikuláš na pana Squeerse, „že vidíte závadu v mém mládí a pak v tom, že nejsem graduovaný profesor.“

„To, že nemáte akademický titul, ovšem závada je,“ odpověděl Squeers a zatvářil se při tom, jak dovedl nejvážněji, ale zároveň i velmi rozpačitě, neboť ho mátl nejen protiklad

56$

mezi synovcovou prostotou a strýcovou protřelostí světem, ale i nepochopitelná narážka na mladé šlechtice, vychovávané v jeho ústavě.

„Hleďte, pane,“ pokračoval Ralph; „ve dvou vteřinách vám celou tu věc ukážu v pravém světle.“

„Buďte, prosím, tak laskav,“ odpověděl Squeers.

„Tohle je hoch, nebo mladík, nebo jinoch, nebo mladý muž, nebo zelenáč, nebo jaké jiné jméno pro něho vás napadne, asi osmnáctiletý nebo devatenáctiletý nebo tak nějak,“ řekl Ralph.

„To vidím,“ poznamenal ředitel školy.

„Já taky,“ dodal pan Snawley, kterého napadlo, že nemůže vadit, když nového přítele občas přizvukováním podpoří.

„Otec mu zemřel, hoch je ve světě úplně nezkušený, nemá ani zbla, z čeho žít, a chce něco dělat, „ mluvil dál Ralph. „Doporučuji ho do vašeho znamenitého ústavu, což má být první krok, který ho dovede ke štěstí, bude-li toho kroku umět správně využít. Chápete?“

„To musí chápat každý,“ odpověděl Squeers s úšklebkem, který se skorem podobal tomu, s nímž starší pán pozoroval svého nic netušícího synovce.

„Ovšem, i já to chápu,“ přisvědčil dychtivě Mikuláš.

„Ovšem, i on to chápe, vidíte?“ připojil Ralph týmž strohým, bezcitným hlasem. „Kdyby ho snad nějaký rozmar nálady svedl k tomu, aby tuto zlatou příležitost odhodil dříve, než ji k svému prospěchu plně rozvine, budu se nadále považovat za zproštěna slibu podporovat pomocnou rukou jeho matku a sestru. Podívejte se na něho a považte, kolikerým různým způsobem vám může být užitečný! A teď se naskýtá otázka, nevyhoví-li pro vaše účely alespoň na nějaký čas lépe než dvacet lidí takového druhu, jaké byste sehnal za běžných okolností? Nestojí ta otázka za uváženou?“

„To stojí,“ přisvědčil Squeers a na Ralphovo kývnutí odpověděl taktéž kývnutím.

„Dobrá,“ pravil Ralph. „Promluvme si tedy pár slov.“

Těch pár slov si řekli stranou; neuplynuly dvě minuty a pan Wackford Squeers oznámil, že pan Mikuláš Nickleby je tímto

57$

okamžikem počínaje řádně jmenovaným a ustanoveným učitelem na Dotheboyské koleji v hodnosti prvního preceptora.

„To udělalo doporučení vašeho strýce, pane Nickleby,“ řekl Wackford Squeers.

Mikuláš, tím úspěchem celý rozradostněný, vřele potřásl strýci rukou a byl by samou ochotou Squeersovi málem na místě zlíbal nohy.

„Divně ten člověk vypadá,“ pomyslil si Mikuláš. „Ale co na tom? Porson vypadal divně a doktor Johnson taky; všichni tihle knihomolové jsou už takoví.“

„Zítra ráno v osm, pane Nickleby,“ pravil Squeers, „vyjíždí dostavník. Musíte sem přijít o čtvrt hodiny dřív, protože s sebou bereme tyhle chlapce.“

„Zajisté, pane,“ přisvědčil Mikuláš.

„Cestu za vás jsem zaplatil,“ zabručel Ralph. „Tak nebudete mít na starosti nic jiného, než se držet hezky v teple.“

Hle, další příklad strýcovy šlechetnosti! Mikuláše ta neočekávaná laskavost dojala tak silně, že stěží shledával slova, aby mu náležitě poděkoval; vpravdě jich nenašel ani z poloviny dost, když se s ředitelem rozloučili a vyšli z brány Saracénovy hlavy.

„Přijdu ráno sem, abych vás řádně vyprovodil,“ pravil Ralph. „A žádné uhýbání!“

„Díky, pane,“ odpověděl Mikuláš. „Nikdy vám tu laskavost nezapomenu.“

„Dejte si dobrý pozor, aby ne,“ odpověděl strýc. „Teď jděte nejlíp domů a sbalte si všechno, co potřebujete s sebou. Myslíte, že byste ještě předtím mohl zajít na Golden Square? Trefil byste tam?“

„Jistě,“ přisvědčil Mikuláš. „Mohu se přece doptat.“

„Odevzdejte tedy tyhle listiny mému písaři,“ řekl Ralph a vytáhl malý balíček, „a vyřiďte mu, aby na mne počkal, dokud se nevrátím.“

Mikuláš se s radostí podjal tohoto poslání, a když se s ctihodným strýcem láskyplně rozloučil – což tento dobrosrdečný starý pán kvitoval zabručením – spěšně odešel, aby úkol mu svěřený splnil.

58$

Bez zvláštních průtahů Golden Square našel a dospěl k schůdkům před domem právě ve chvíli, když pan Noggs, který si na minutku zaběhl do hostince, odmykal domovním klíčem dveře.

„Co je to?“ zeptal se Noggs, ukazuje na balíček.

„Listiny od strýce,“ odpověděl Mikuláš; „a máte být tak laskav, prosím, a počkat, dokud se nevrátí.“

„Od strýce!“ zvolal Noggs.

„Od pana Nicklebyho,“ řekl Mikuláš na vysvětlenou.

„Pojďte dál,“ vybídl ho Newman.

Bez dalšího slova zavedl Mikuláše do síně a tou do pisárenské komory na konci chodby; tam ho usadil na židli, a když se sám vyhoupl na vysokou stoličku, seděl s rukama po stranách volně spuštěnýma a pozoroval upřeně Mikuláše jako s nějaké vyhlídkové věže.

„Odpovědi není zapotřebí,“ pravil Mikuláš a položil balíček vedle sebe na stůl.

Newman neřekl ani slovo, ale založil si ruce, naklonil se s hlavou nataženou dopředu, aby viděl Mikulášovi do obličeje z větší blízkosti, a bedlivě zkoumal jeho tvář.

„Žádná odpověď,“ řekl Mikuláš velmi hlasitě pod dojmem, že je Newman Noggs patrně hluchý.

Newman si položil ruce na kolena, a aniž vyslovil jedinou hlásku, pokračoval v dosavadním bedlivém zpytování návštěvníkovy tváře.

To bylo ovšem u úplně cizího člověka počínání tak prapodivné, a i jeho zjev byl tak neobyčejně zvláštní, že se Mikuláš, který měl dostatečně bystrý smysl pro humor, nemohl ubránit, aby se neusmál, když se tázal, nemá-li snad pro něho pan Noggs nějaký příkaz.

Noggs zavrtěl hlavou a vzdychl si; tu Mikuláš vstal, poznamenal, že si nepotřebuje odpočinout, a pozdravil na odchodnou.

Vyžadovalo to sice od Newmana Noggse velkého vypětí a do dneška nikdo neví, kde k tomu odhodlání vlastně nabral sil, protože se s návštěvníkem vůbec neznal, ale zhluboka se nadýchl a skutečně promluvil; hezky nahlas a bez jediné zastávky

59$

se zeptal, nemá-li proti tomu snad mladý pán námitek, zda by mu laskavě neřekl, co pro něho hodlá strýc udělat.

Mikuláš nejenže proti tomu neměl ani tu nejmenší námitku pod sluncem, ale právě naopak mu přišlo velmi vhod, že má příležitost hovořit o věci, která mu tolik zaujímá mysl; posadil se tedy opět a (rozehřívaje se při řeči svou vznětlivou fantasií) pustil se do vřelého a jásavého líčení všech poct a výhod, jež mu mohou vyplynout z jeho jmenování na tu stolici učenosti, Dotheboyskou kolej.

„Ale co je – není vám snad dobře?“ řekl Mikuláš a ustal náhle v řeči, když se jeho společník pojednou začal zmítat a všelijak hrůzostrašně kroutit a potom zajel rukama prudce pod sedadlo stoličky a lámal si klouby, jako by si drtil všechny kosti v prstech.

Newman Noggs neodpovídal, ale dále krčil rameny a praskal klouby; celou tu dobu se přitom strašidelně šklebil a civěl vytřeštěnýma očima do prázdna, že bylo hrůza na něho pohledět.

Mikuláše zprvu napadlo, že ten záhadný člověk má nějaký záchvat, ale po kratší úvaze usoudil, že je opilý; a za těch okolností považoval za nejmoudřejší co nejdřív odejít. Když si otevřel domovní dveře, ještě se ohlédl. Newman Noggs se dosud zmítal týmiž prapodivnými pohyby a praskot jeho kloubů zněl hlasitěji než kdy předtím.

«KAPITOLA PÁTÁ»

Mikuláš odjíždí do Yorkshiru. O jeho rozloučení, o jeho spolucestujících a co se jim na cestě přihodilo

Kdyby slzy, skanulé do kufříku, byly kouzelným talismanem, který by jeho majitele ochránil před zármutkem a neštěstím, byl by se Mikuláš Nickleby vydával na cestu za vyhlídek nejpříznivějších. Tolik toho bylo nutno udělat, a zbývalo

60$

na to tak málo Času, tolik laskavých slov bylo třeba říci, a tak hořký žal v srdcích, odkud vyvěrala, bránil jejich vyslovení, že se nepatrné přípravy na jeho cestu konaly v náladě vpravdě smuteční. Sterou věc, již matčina a sestřina úzkostlivá péče považovala pro jeho pohodlí za nepostradatelnou, odepřel Mikuláš rozhodně vzít s sebou, protože by se jim třebas mohla někdy ještě hodit nebo by ji bylo možno zpeněžit, kdyby toho okolnosti vyžadovaly. Na sta láskyplných půtek o takové a podobné drobnosti se u nich svedlo toho smutného večera před jeho odjezdem; a protože je konec každé takové bezhněvé rozmíšky přiváděl ke skončení těch nevelkých příprav blíž a blíž, měla Kata stále víc a víc napilno a plakala tím tišeji.

Posléze bylo všechno v dřevěném kufru a potom přišla večeře, zpestřená na rozloučenou nějakou tou drobnou lahůdkou, kteroužto mimořádnou útratu vyvážilo to, že Kata s matkou, jak se obě stavěly, jedly prý už dřív, dokud Mikuláš nebyl ještě doma. Nebohý jinoch se málem dusil, když se snažil jíst, a div se nezalkl, když se občas pokusil o nějaký žert nebo se nutil do žaluplného smíchu. Tak otáleli a otáleli, až už hodina, kdy se obvykle rozcházeli spát, dávno minula; a tu poznali, že mohli stejně dobře dát průchod svým pravým citům již dříve, protože ať dělají co dělají, potlačit je nedokážou. Proto se jim poddali, a i to jim ulevilo.

Mikuláš spal dobře až do šesti hodin ráno; zdálo se mu o domově nebo o tom, co mu kdysi bylo domovem – o čem vlastně, na tom nesejde, protože věci, které se změnily nebo minuly, se ve spánku zas vracejí, bohudík!, jak bývaly – a vstal docela svěží a veselý. Napsal tužkou několik řádků na rozloučenou, protože se ústního rozloučení bál, a když je s polovinou skrovné částky, kterou měl v tobolce, položil k sestřiným dveřím, hodil si kufřík na rameno a tiše se plížil se schodů.

„To jsi ty, Hanka?“ zvolal hlas z obývacího pokoje slečny La Creevy, odkud se linul slabý svit svíčky.

„To jsem já, slečno La Creevy,“ řekl Mikuláš a postavil si kufřík na podlahu a nahlédl dovnitř.

„Božínku!“ vyjekla slečna La Creevy s úlekem a zakryla si

61$

rukou lokýnky natočené na papírkách, „jste ranní ptáče, pane Nickleby. „

„Vy také,“ opáčil Mikuláš.

„To mě z postele táhne musa, pane Nickleby,“ odpověděla dáma. „Čekám na světlo, abych mohla zachytit nápad.“ Slečna La Creevy si přivstala, aby lichotivým štětečkem přemalovala nos na miniaturním portrétu nehezkého klučiny, určeném pro babičku na venkově, od níž se čekalo, že chlapci odkáže jmění, bude-li vzhledem do rodiny.

„Zachytit nápad,“ opakovala slečna La Creevy, „a to je ta velká výhoda, když člověk žije na takové živé hlavní třídě, jako je Strand. Když potřebuji pro nějakého náročného zákazníka nos nebo oko, stačí, abych se dívala oknem a počkala, až se mi nějaký hodí.“

„Nu, a trvá to dlouho, než nějaký nos seženete?“ zeptal se Mikuláš s úsměvem.

„Hm, to záleží z velké míry na formě!“ odpověděla slečna La Creevy. „Což o to, římských a pršatých je habaděj a připláclé jsou ve všech možných druzích a velikostech, když je shromáždění v Exeter Hallu; ale dokonalé orlí, to musím s lítostí přiznat, jsou vzácné a užíváme jich obyčejně k uniformám nebo u veřejných osobností.“

„Vskutku?“ podivil se Mikuláš. „Kdybych se na svých cestách s nějakými setkal, pokusím se je pro vás načrtnout.“ „Snad nechcete říci, že v tomhle psím zimním počasí opravdu jedete celou tu dálku až do Yorkshiru, pane Nickleby?“ zeptala se slečna La Creevy. „Včera večer jsem o tom něco zaslechla.“

„Už ano, jedu,“ odpověděl Mikuláš. „To víte, mus je mus. Nouze železo láme. Dohání mě k tomu nouze – a jsem slabší než železo.“

„Nu, ze srdce vás lituji; to je to jediné, co mohu říci,“ pravila slečna La Creevy; „jak kvůli vaší matce a sestře, tak i kvůli vám. Vaše sestra je velmi hezká mladá dáma, pane Nickleby, a to je další důvod, proč by měla mít nějakého ochránce. Uprosila jsem ji, aby mi několikrát seděla – k podobizně pro skřínku dole na dveřích. Ach, ta její miniatura bude

62$

rozkošná!“ Při řeči držela slečna La Creevy v ruce miniaturu na slonovině, protkané velmi zřetelnými blankytnými žilkami, a pozorovala ji s takovým uspokojením, že jí Mikuláš docela záviděl.

„Kdyby se vám někdy naskytla příležitost, abyste prokázala Katě nějakou malou laskavost,“ řekl Mikuláš, když jí podával ruku, „doufám, že to uděláte.“

„Spolehněte na to,“ odpověděla dobrosrdečná malířka miniatur. „A Bůh vám žehnej, pane Nickleby. A přeji vám hodně zdaru.“

Mikuláš znal sice svět jen velmi málo, ale tušil o tom, jak to na světě chodí, aspoň tolik, aby ho napadlo, dá-li slečně La Creevy docela malinký polibek, že snad nebude proto méně laskavá k těm, které tu zanechává. S jistou žertovnou dvorností jí tedy dal tři nebo čtyři a slečna La Creevy neprojevila žádné větší známky nelibosti, než že prohlásila, když si rovnala žlutý čepec, že o něčem takovém ještě v životě neslyšela a nebyla by ani nikdy věřila, že to je možné.

Když tímto uspokojivým způsobem náhodné setkání ukončil, odešel Mikuláš z domu co nejrychleji. Pak našel muže, aby mu dal nést kufr, a protože bylo teprve sedm hodin, šel zvolna procházkou, kousek před nosičem, a velmi pravděpodobně mu nebylo u srdce ani z poloviny tak lehko jako onomu muži, ačkoliv ten neměl ani vestu, aby si je měl čím zahřát, a podle vzhledu ostatních částí jeho úboru soudě, zřejmě přenocoval někde ve stáji a nasnídal se u pumpy.

S nemalou zvědavostí a zájmem pozoroval Mikuláš všechny ty pilné přípravy pro nastávající den, kterými se vyznačovala každá ulice a skorem každý dům, a přes tu chvíli uvažoval, že to je vlastně kruté, když si tolik lidí všech stavů i tříd může na živobytí vydělat v Londýně, kdežto jeho žene nutnost na cestu tak dalekou, aby si je našel, a brzy dorazil k Saracénově hlavě na Snow Hillu. Když propustil nosiče a dohlédl na bezpečné uložení kufru v dostavníkové kanceláři, šel se poohlédnout do kavárny, nenajde-li tam pana Squeerse.

Zastihl onoho učeného pána, jak sedí u snídaně s třemi malými hochy, o nichž tu již byla zmínka, a ještě s dvěma

63$

dalšími, kteří se mu jakousi šťastnou náhodou přinatrefili pod ruku po skončení včerejší rozmluvy, v řadě vedle sebe na protější lavici. Pan Squeers měl před sebou konévku kávy, talíř teplých topinek a kus studené hovězí pečeně; v té chvíli se však zabýval přípravou snídaně pro hochy.

„Tohle je mléko za dvě pence, číšníku?“ tázal se pan Squeers a díval se přitom do velkého modrého džbánu a mírně ho nakláněl, aby měl přesnou představu o množství tekutiny v něm obsažené.

„To je za dvě pence, pane,“ potvrdil číšník.

„No ne! To v Londýně musí být mléko velká vzácnost, co?“ řekl pan Squeers s povzdechem. „Dolejte tedy ten džbán vrchovatě vlažnou vodou, Viléme, ano?“

„Vrchovatě, pane?“ podivil se číšník. „Vždyť to se tam to mléko docela ztratí.“

„Na tom nesejde,“ odpověděl pan Squeers. „Ať, proč je taková drahota! Ty tři silné krajíce s máslem jste už objednal?“

„Hned tu budou, pane.“

„Nemusíte pospíchat,“ řekl Squeers; „času máme habaděj. Přemáhejte chtíče, chlapci, a nebuďte po žvanci jako diví.“ Když vyřkl toto mravní ponaučení, zakousl si pan Squeers pořádně ze studené hovězí a vtom zahlédl Mikuláše.

„Pojďte si sednout, pane Nickleby,“ vyzval ho Squeers. „Tady jsme a zrovna snídáme, jak vidíte!“

Mikuláš sice neviděl snídat nikoho kromě pana Squeerse, ale se vší patřičnou uctivostí se uklonil a tvářil se, jak dovedl nejradostněji.

„Á! Tady máme to mléko s vodou, že, Viléme?“ řekl pan Squeers. „Výborně! A teď nezapomeňte co nejdřív ten chléb s máslem. „

Při této nové zmínce o chlebu s máslem se pět chlapců zatvářilo velmi dychtivě a sledovalo očima číšníka ze dveří; zatím ochutnal pan Squeers mléko s vodou.

„Hm!“ poliboval si tento pán a zamlaskal rty, „to je dobrota! Pomyslete si, kolik žebráků a sirotků, co bloumají po ulicích, by bylo rádo, kdyby to mělo, hošíčkové! Hlad je škaredá věc, že, pane Nickleby?“

64$

„Velmi škaredá, pane,“ přisvědčil Mikuláš.

„Až řeknu číslo jedna,“ pokračoval pan Squeers a postavil džbán před děti, „může se napít chlapec na levé straně, co je nejblíž k oknu; a až řeknu číslo dvě, dá se do toho vedlejší chlapec a tak dál, až dojdeme k číslu pět, což je poslední hoch v řadě. Připraveni?“

„Ano, pane,“ zvolali všichni hoši velmi dychtivě.

„Tak je to dobře,“ řekl Squeers a klidně dojídal snídani. „Buďte připraveni, dokud vám nenařídím, abyste začali. Naučte se ovládat chutě, miláčkové, a tak zvítězíte nad lidskou přirozeností. Tímto způsobem vštěpujeme mládeži sílu vůle, pane Nickleby,“ obrátil se ředitel školy k Mikulášovi a mluvil při tom s ústy plnými hověziny a topinky.

Mikuláš zamumlal cosi v odpověď – sám ani nevěděl co – a hošíci těkali pohledem s džbánu na chléb s máslem (který byl tou dobou už na stole) a na každé sousto, jež si pan Squeers nesl k ústům, a v trýznivém očekávání poulili oči.

„Zaplať Pán Bůh za dobrou snídani,“ prohlásil Squeers, když dojedl. „Číslo jedna se může napít.“

Číslo jedna se lačně chopilo džbánu a napilo se právě tolik, aby dostalo chuť na víc, když pan Squeers dal znamení číslu dvě, jež se vzdalo džbánu v témž napínavém okamžiku ve prospěch čísla tři; a tento postup se opakoval, až se mléko s vodou dostalo k číslu pět.

„A teď,“ pravil ředitel školy a dělil chléb s máslem pro tři na tolik dílů, kolik bylo dětí, „si se snídaní raději pospěšte, protože trubka se může ozvat každou minutu a potom musí každý hoch všeho nechat a jít.“

Když takto dostali dovolení, aby se do chleba pustili, začali chlapci v zoufalém chvatu hltavě polykat jídlo, zatím co se ředitel (který byl po své snídani v neobyčejně dobré náladě) šťáral vidličkou v zubech a s úsměvem přihlížel. Zakrátko zazněla trubka.

„Však jsem si myslil, že to nemůže trvat dlouho,“ poznamenal Squeers, vyskočil a vytáhl zpod sedadla košíček. „Co jste neměli čas dojíst, chlapci, dejte sem! Na cestě vám to přijde vhod!“

65$

Mikuláše tento velmi hospodárný postup značně zarazil, ale neměl kdy, aby o tom uvažoval, protože bylo zapotřebí dostat kloučky na střechu dostavníku, vynést jejich kufříky a uložit je ve voze, jakož i dohlédnout na pečlivé uložení páně Squeersových zavazadel do truhlíku pod kozlíkem – a všechny tyto starosti spadaly do jeho povinností. S plnou vervou a parou právě tyto práce dokončoval, když ho oslovil jeho strýc, pan Ralph Nickleby.

„Á! Tady jste, pane!“ promluvil Ralph. „A tady je vaše matka a sestra, pane!“

„Kde?“ zvolal Mikuláš a rychle se rozhlédl.

„Tady!“ odpověděl strýc. „Protože mají peněz jako želez a nevědí, kam s nimi, tak právě platily drožku, pane, když jsem já přišel pěšky!“

„Bály jsme se, že přijdeme pozdě a už ho neuvidíme, než nám odjede,“ řekla paní Nicklebyová, nic nedbala cizích diváků na zájezdním dvoře a objala syna.

„Velmi dobře, paní,“ pravil Ralph, „vy to ovšem můžete posoudit nejlíp. Řekl jsem jenom, že jste platila drožku. Já drožku neplatím nikdy, paní, já si nikdy žádnou nenajímám. Neseděl jsem v drožce, kterou bych si byl sám najal, celých třicet let a doufám, že v ní nebudu sedět dalších třicet, budu-li tak dlouho živ.“

„Nikdy bych si neodpustila, kdybych ho nebyla ještě viděla,“ řekla paní Nicklebyová. „Můj ubohý chlapec – odešel ke všemu bez snídaně, protože se bál, aby nás neroztesknil!“ „To je jistě náramně ušlechtilé,“ vyhrkl Ralph velmi popuzeně. „Když jsem byl v prvním místě já, snědl jsem k snídani někde po cestě, když jsem každý den ráno chodil pěšky do města, za penci dalamánek a za půl pence mléka; co říkáte tomu, paní? Snídaně? Pch!“

„A teď, Nickleby,“ ozval se Squeers, který se u nich v tu chvíli objevil a právě si zapínal plášť, „snad abyste raději vylezl dozadu na střechu. Bojím se, aby snad některý z těch chlapců nespadl, to by pak bylo dvacet liber ročně v prachu.“

„Drahý Mikuláši,“ zašeptala Kata a dotkla se bratrovy paže, „kdo je ten hrubý člověk?“

66$

„He?“ zahučel Ralph, jehož bystrý sluch otázku zaslechl. „Přála byste si, abych vás seznámil s panem Squeersem, má milá?“

„To je ten ředitel školy! Ne, strýče! Ach ne!“ odpověděla Kata a s odporem ucouvla.

„Ale vždyť jsem vás slyšel, jak jste to říkala, má milá,“ namítl Ralph svým studeným, jízlivým způsobem. „Pane Squeersi, tohle je má neteř, Mikulášova sestra.“

„Velmi mě těší, že vás poznávám, slečno,“ prohlásil Squeers a nadzvedl maličko klobouk. „Přál bych si, aby paní Squeersová přijímala i děvčata a vás abychom měli u nás za učitelku. Ale nevím, nevím, jestli by nezačala žárlit, kdybyste u nás byla. Ha, ha, ha!“

Kdyby byl majitel Dotheboyské koleje mohl vytušit, co se tu chvíli děje v srdci jeho pomocníka, byl by si s jistým překvapením uvědomil, že ještě nikdy v životě neměl tak blízko k pořádnému zmlácení jako právě teď. Kata Nicklebyová, která dovedla bratrovy pocity vystihnout bystřeji, ho jemně odvedla stranou a zabránila tím, aby to pan Squeers nezvěděl způsobem zvlášť nepříjemným.

„Drahý Mikuláši,“ řekla mladá dívka, „prosím tě, kdo je ten člověk? Co to může být za ústav, kam odjíždíš?“

„Nemám ani tušení, Kato,“ odpověděl Mikuláš á tiskl přitom sestře ruku. „Podle všeho jsou asi Yorkshiřané trochu obhroublí, drsnější; to je to celé.“

„Ale tenhle člověk!“ namítla Kata.

„Je to můj zaměstnavatel nebo představený nebo jak bych ho měl vlastně správně nazývat,“ odpověděl spěšně Mikuláš, „a byl jsem osel, když jsem mu tu hrubost zazlíval. Dívají se k nám a už je čas, abych byl na místě. Bůh ti žehnej, má zlatá, a sbohem! Máti, těš se, že se jednoho dne zase shledáme! Sbohem, strýče! Děkuji vám ze srdce za všechno, co jste pro mne udělal, i za všechno, co ještě hodláte udělat. Už jsem hotov, pane!“

S těmi spěšnými slovy na rozloučenou se Mikuláš hbitě vyšplhal na své místo na střeše a mával láskyplně rukou, jako by s ní posílal i srdce.

67$

V okamžiku, když si kočí s poštovským naposledy před odjezdem porovnávali záznamy o cestujících a cestovním pořádku, když nosiči mačkali z pasažérů poslední zdráhavé šestipence, kameloti naposledy nabízeli ranní noviny a koně naposledy netrpělivě zachřestili postrojem, ucítil Mikuláš, jak ho někdo zlehka tahá za nohavici. Podíval se dolů a tam stál Newman Noggs a strkal mu do ruky umolousaný dopis.

„Co je to?“ zeptal se Mikuláš.

„Pšš!“ napomenul ho Noggs a ukázal na Ralpha Nicklebyho, který stál nedaleko a promlouval několik posledních vážných slov ke Squeersovi. „Vezměte si to. Přečtěte si to. Nikdo nemá tušení. To je všechno.“

„Počkejte!“ zvolal Mikuláš.

„Ne!“ odpověděl Noggs.

Mikuláš na něho znovu zavolal, aby počkal, ale Newman Noggs byl ten tam.

Ještě chvíle shonu, přibouchnutí dostavníkových dvířek, povoz se nakloní k jedné straně, když tělnatý kočí a ještě tělnatější poštovský šplhají na svá místa; zvolání „Hotovo!“, krátké zatroubení, letmé zahlédnutí dvou zarmoucených tváří dole i bezcitného výrazu pana Ralpha Nicklebyho – a také dostavník byl ten tam a rachotil po dlažbě Smithfieldu.

Poněvadž hoši měli tuze krátké nohy, aby si je mohli při sezení o něco opřít, a poněvadž jejich dětská tělíčka byla proto v neustálém nebezpečí, že s dostavníku sletí, měl Mikuláš při jízdě po hrbolaté dlažbě co dělat, aby je uchránil před vypadnutím. Při vší té tělesné námaze i duševním vypětí, jichž si tento úkol vyžadoval, se Mikulášovi nemálo ulevilo, když dostavník zarazil před hostincem U páva v Islingtonu. A ještě víc se mu ulevilo, když se jakýsi pán bodrého vzezření, s velmi přívětivým obličejem, svěžím jako jablíčko, vyšplhal dozadu a nabídl se, že si sedne do druhého rohu.

„Když si několik těch kloučků posadíme mezi sebe,“ navrhl nový spolucestující, „nebudou v takovém nebezpečí pro případ, že by snad usnuli; co říkáte?“

„Budete-li tak laskav, pane,“ odpověděl Squeers, „to bude opravdu znamenité! Pane Nickleby, vezměte si tři ty chlapce

68$

mezi sebe a pána. Belling a mladší Snawley mohou sedět mezi mnou a poštovským. Tři děti,“ řekl Squeers na vysvětlenou neznámému, „platí za dva.“

„Ale to se rozumí, nemám proti tomu ani to nejmenší,“ prohlásil růžolící pán. „Mám bratra, má šest dětí, a kdyby je mohl dát ke kterémukoli řezníkovi nebo pekaři v království na stravu a platit za ně jako za dva, soudím, že by nic nenamítal. Ani dost málo!“

„Šest dětí, pane?“ zvolal Squeers.

„Ano, a sami kluci,“ odpověděl neznámý.

„Pane Nickleby,“ ozval se Squeers s velkým spěchem, „podržte tamten košík. Dovolte, pane, abych vám dal visitku ústavu, kde by se těm šesti chlapcům dostalo osvícené, všestranné a vysoce mravní výchovy, a to všechno, věřte si nebo ne – za dvacet guinejí ročně za jednoho – pouhých dvacet guinejí, pane – nebo bych při všech těch chlapcích najednou i škodoval a vzal bych je se vším všudy, řekněme, za sto liber ročně dohromady.“

„Ó!“ řekl pán a prohlížel si visitku, „vy jste asi sám pan Squeers, zde uvedený, nemýlím se?“

„Ano, pane, jsem,“ odpověděl ctihodný vychovatel mládeže; „Wackford Squeers je mé jméno a ani v nejmenším se za ně nestydím. Tohle je několik mých žáků, pane; a tady jeden z mých pomocných učitelů, pane – pan Nickleby, syn z dobré rodiny, znamenitě obeznalý v matematice a vědách klasických i obchodních. V našem ústavě neděláme nic polovičatě. Mí žáci se učí všemu možnému, pane, na výlohy se u nás nikdy nehledí a pečujeme o ně přímo otcovsky a pereme rovnou v ústavě.“

„Na mou pravdu,“ řekl pán a s poloúsměvem a víc než s poloúdivem se podíval na Mikuláše, „to jsou věru výhody!“

„Pravdu díte, pane,“ pravil Squeers a zastrčil si ruce do kapes u pláště. „Nabízíme i vyžadujeme pouze prvotřídní doporučení. Na žádné doporučení bych nevzal chlapce, kdybych neměl záruku za pravidelné placení pěti liber pěti šilinků čtvrtletně, ne, pane, neudělal bych to, ani kdybyste si přede mnou klekl a prosil mě se slzami v ocích.“

„Velmi rozvážné,“ poznamenal cestující.

„Můj kýžený účel i cíl života je být rozvážný, pane,“ odpo—

69$

věděl Squeers. „Snawley mladší, jestli nepřestaneš okamžitě jektat zuby a klepat se zimou, tak ti pořádným výpraskem v minutě pomůžu, aby ses zahřál. „

„Usaděj se dobře, panstvo,“ zvolal poštovský, když vylézal na střechu.

„Vzadu všechno hotovo, Dicku?“ křikl kočí.

„Hotovo,“ zazněla odpověď. „Jedem!“ A diligence – lze-li si takový dostavník představit také ženského rodu – se rozjela za ryčného vytrubování poštovské trubky a rozmyslného pochvalování všech znalců dostavníků a dostavníkových koní, shromážděných u Páva, a zvláště čeledínů, kteří se s houněmi na rukou dívali za dostavníkem, až zmizel, a potom se plni obdivu loudali ke stájím a rozličnými poznámkami pěli na krásu celého vehiklu drsnou chválu.

Když se poštovský, statný starší Yorkshiřan, natroubil tolik, že mu málem došel dech, zastrčil trubku do podlouhlého košíčku, který visel k tomu účelu po straně povozu, štědře se poplácal do prsou i ramenou, poznamenal, že je psí zima, a potom se začal každého jednotlivě vyptávat, jede-li až na konec, a ne-li, kam tedy jede. Jakmile se mu dostalo na tyto dotazy uspokojivých odpovědí, projevil názor, že po té včerejší činěnici jsou silnice velmi těžko sjízdné, a osmělil se zeptat, nemá-li snad některý z pánů tabatěrku. Protože ji náhodou nikdo neměl, s tajuplným výrazem podotkl, že slyšel jednoho pána od medicíny, co jel minulý týden do Granthamu, povídat, jak prý šňupání tabáku škodí očím; ale on pro svou osobu prý nikdy nic takového nepozoroval a říká jen tolik, že každý má právo o tom mluvit, jak uzná za dobré. Protože se nikdo nepokusil tento jeho názor vyvracet, vyndal si poštovský z klobouku malý balíček v hnědém papíře, nasadil si kostěné brýle a snad desetkrát si přečetl kostrbaté písmo adresy; když skončil, uložil balíček zase na staré místo, schoval brýle a prohlížel si po řadě všechny cestující. Potom si jakoby pro povyražení opět zatroubil, a protože již všechny obvyklé náměty k navázání hovoru vyčerpal, založil si ruce na prsou, pokud mu to v tolika kabátech vůbec šlo, pohroužil se do hlubokého mlčení a pozoroval lhostejně známé věci, s nimiž se jeho zrak

70$

setkával po obou stranách silnice, zatím co dostavník ujížděl svou cestou; při tom jediné věci, o něž snad jevil jakýs takýs zájem, byli koně a stáda dobytka, jež si prohlížel kritickým okem, když je na silnici míjeli.

Počasí bylo citelně chladné; mrzlo, až praštělo, občas silně chumelilo a vítr řezal až do kostí. Pan Squeers slézal skorem na každé stanici – podle jeho slov, aby si protáhl nohy – a protože se z takové výpravy po každé vracel s velmi červeným nosem a ihned se uvelebil k spánku, lze důvodně předpokládat, že mu to protahování nohou šlo velmi k duhu. Malí žáčkové, když napřed dostali na posilněnou zbytky od snídaně a potom pro další osvěžení vypili několik doušků podivného žaludečního lektvaru, který s sebou měl pan Squeers a který povážlivě chutnal jako panádlová polévka omylem nalitá do láhve od kořalky, usínali, probouzeli se, třásli se zimou a plakali – podle toho, k čemu je právě pocity nutkaly. Mikuláš s dobrosrdečným neznámým našli tolik látky k hovoru a měli si tolik co povídat, že jim při střídavém rozprávění a povzbuzování dětí čas ubíhal tak rychle, jak to jen bylo za takových nepříznivých okolností možné.

Tak plynul den. V Eton Slocombu dostali dostavníkoví cestující dobrý oběd, na němž se podílel kozlík, čtyři střešní sedadla vpředu, jedno sedadlo uvnitř, Mikuláš, dobrosrdečný pán a pan Squeers, kdežto pětice hošíků dostala místo u krbu, aby rozmrzla, a pohodovala na obložených chlebech. Po několika dalších stanicích byly rozsvíceny lucerny a u jedné zájezdní hospody došlo k velkému rozruchu, jehož příčinou byla velmi zhýčkaná dáma, která tam nastupovala s nekonečným počtem šatstva a drobných zavazadel, k obveselení cestujících na střeše hlasitě hořekovala nad tím, že jí nepřijel vlastní kočár, jímž měla jet dál, a vymámila z poštovského slavnostní slib, že zastaví každý velký zelený kočár, který uvidí přijíždět; což tento hodnostář – bylať temná noc a on seděl obličejem na opačnou stranu – s mnoha vřelými ujištěními slíbil učinit. A když nakonec zhýčkaná dáma shledala, že uvnitř ve voze sedí pouze samotný pán, dala si rozsvítit malou lampičku, kterou měla v pompadurce; a když za ní po četných průtazích

71$

zabouchla dvířka, popohnal vozka koně do ostrého klusu a dostavník opět rychle ujížděl dál.

Noc a sněhová vánice přišly spolu – povětří věru strašné! Nebylo slyšet nic než skučení vichru, neboť silná vrstva sněhu, jež kryla půdu, co okamžik rychle nabývala a úplně tlumila rachot kol i dusot koňských kopyt. Když projížděli Stamfordem, zely ulice města prázdnotou a jeho staré kostely, mračné a tmavé, se tyčily z bílé pokrývky země. Po dalších dvaceti mílích využili dva z cestujících na předních střešních sedadlech zastávky u jednoho z nejlepších zájezdních hostinců v Anglii a ubytovali se na tu noc u Jiřího v Granthamu. Ostatní se ještě těsněji zahalili do kabátů a plášťů, a když nechali světlo a teplo městečka za zády, zachoulili se mezi svými zavazadly a s mnohým zdušeným zasténáním se připravovali na nové střetnutí s mrazivým vichrem, který dul otevřenou krajinou.

Byli kousek za první stanicí za Granthamem nebo snad tak v půli cesty mezi ní a Newarkem, když vtom Mikuláše, který před chviličkou usnul, náhle probudilo prudké trhnutí, div že ho neshodilo s vozu. Chytil se žebřiny a viděl, že se dostavník silně naklání k jedné straně, ačkoli ho koně ještě stále vlečou kupředu; a zatím co zmaten jejich plašením a hlasitým křikem dámy ve voze na okamžik zaváhal, má-li seskočit nebo ne, dostavník se měkce překotil a zbavil ho vší další nejistoty tím, že ho vyklopil na silnici.

«KAPITOLA ŠESTÁ»

Nehoda, o níž byla řeč v předešlé kapitole, poskytne dvěma pánům příležitost, aby se předháněli ve vyprávění historek

„Hohó!“ zvolal poštovský, který se vmžiku postavil na nohy a běžel k hlavám prvního potahu. „Není tu nějakej pán, kerej by moh pomoct? Stůjte, sakra! Ouha!“

„Co se děje?“ tázal se Mikuláš a ospale vzhlédl.

72$

„Hodně, na jednu noc až dost,“ odpověděl poštovský. „Hromská hnědka, vejrá si to jak do zdi a pak se div nezfantí radostí, že jsme zvrhli fůru! Jářku, nemůže mi někdo pomoct? K sakru, já bych už vylít, i dybych měl všecky kosti na maděru.“

„Tady!“ zvolal Mikuláš a vrávoravě vstával, „už jdu. Motá se mi jen trochu hlava, nic víc.“

„Podržej je hezky zkrátka,“ zvolal poštovský, „jen co přeřežu postraňky. Ňák je už udržej. Šikovnej mládenec! Tak je to! A teď je pustěj! Hrom do nich, poženou si to domů jako diví!“

A vskutku, sotva ucítila zvířata volnost, už velmi rozvážně klusala zpátky do stáje, kterou před chvílí opustila a která nebyla ani celou míli daleko.

„Uměj troubit?“ zeptal se poštovský, zatím co sundával jednu z dostavníkových luceren.

„To si troufám,“ odpověděl Mikuláš.

„Tak fouknou z plnejch plic na tu trubku, co leží na zemi, ta by probudila i mrtvý, jo?“ řekl muž. „A já zatím trochu pokrotím ten vřískot tam vevnitř. Už du, už du. Nedělaj přece takovej randál, žencká!“

Při těch slovech se muž pustil do páčení dvířek na horní straně dostavníku, kdežto Mikuláš se zatím chopil trubky a předvedl jeden z nejpozoruhodnějších výkonů na tento nástroj, jaký kdy ucho smrtelníka slyšelo a který se široko daleko rozléhal ozvěnou. Účinek to však mělo: nejenže probudil cestující, kteří se probírali z mdlob a následků pádu, ale přivolal jim i cizí pomoc, neboť zburcoval lidi v kraji a v dálce se již kmitala světla.

A vskutku, dříve než se všichni cestující pořádně vzpamatovali, již přicválal jakýsi muž na koni; a když se potom přikročilo k bedlivé prohlídce, tu vyšlo najevo, že si dáma uvnitř vozu rozbila lampičku a pán hlavu; že dvě střešní sedadla vpředu vyvázla s modřinou na oku; kozlík se zkrvaveným nosem; kočí s pohmožděným spánkem; pan Squeers s odřeninou od kufru na zádech a ostatní cestující bez jakékoli pohromy vůbec – díky tomu, že se vyklopili do měkké sněhové závěje. Sotva se to všechno přesně zjistilo, tu dáma začala

73$

jevit rozličné známky, že je na omdlení; když se jí však dostalo upozornění, kdyby omdlela, že by ji některý pán musil odnést na zádech do nejbližší hospody, ihned si to moudře rozmyslila a šlapala čiperně s ostatními zpátky.

Po příchodu na místo shledali, že to je zastrčená hospoda, která nijak neoplývá nadbytkem hostinských místností – neboť tato část jejího provozního zařízení se omezovala na jediný lokál s podlahou posypanou pískem a s několika židlemi. Ale když se na oheň přiložila velká otep chrastí a navršila hromada uhlí, netrvalo dlouho a vyhlídky se brzy zlepšily; a než si postižení smyli všechny smazatelné stopy nedávné nehody, bylo v místnosti teplo a světlo, což byla velmi příjemná změna proti zimě a tmě venku.

„Nu, pane Nickleby,“ pravil Squeers, jenž se hleděl nenápadně protlačit do nejteplejšího kouta, „to jste udělal dobře, že jste ty koně podržel. Byl bych to udělal sám, kdybych se byl včas probral, ale jsem velmi rád, že jste to udělal vy. Dobře jste to udělal, moc dobře.“

„Tak dobře,“ prohlásil pán bodrého vzezření, jemuž se zřejmě Squeersův povýšenecký tón nijak zvlášť nezamlouval, „že kdyby ty koně nebyl právě tu chvíli pořádně podržel, tak by vám teď s největší pravděpodobností už nezbýval ani ždibec mozku, s kterým byste mohl učit.“

Tato poznámka vyvolala delší rozpravu o pohotovosti, kterou Mikuláš osvědčil, a přítomní ho zasypali chválou a uznáním.

„Jsem samo sebou moc rád, že jsem z toho tak vyvázl,“ poznamenal Squeers, „každý člověk je rád, když vyvázne z nebezpečí. Ale kdyby se bylo něco stalo některému z mých svěřenců – kdyby mi byl osud zabránil vrátit některého z těch chlapečků rodičům celého a zdravého, jak jsem ho od nich přijal – jak by mi asi bylo u srdce? V takovém případě by bylo pro mne věru větším dobrodiním, kdyby mi bylo kolo rozmáčklo hlavu.“

„Jsou to všichni bratři, pane?“ otázala se dáma, která měla s sebou v pompadurce havířský kahan čili bezpečnostní lucernu.

74$

„V jistém smyslu jsou, paní,“ odpověděl Squeers a už zajel rukou do kapsy u pláště pro visitky. „Všichni se těší téže otcovské a láskyplné péči. Paní Squeersová a já jsme každému z nich matkou a otcem. Pane Nickleby, podejte dámě tyhle visitky a tyhle nabídněte pánovi. Možná, že znají nějaké rodiče, kteří by rádi použili výhod našeho ústavu.“

Po těch slovech si pan Squeers, který si nenechal ujít žádnou příležitost, aby si zadarmo udělal reklamu, položil ruce na kolena a zadíval se na žáčky s takovou dobrotivostí, jakou dokázal předstírat, zatím co Mikuláš, studem celý zardělý, rozdával společnosti visitky, jak si ředitel školy přál.

„Doufám, že jste si při tom zvrhnutí nijak neublížila, paní?“ zeptal se pán s veselou tváří zhýčkané dámy, jako by chtěl z ohleduplnosti změnit předmět hovoru.

„Po tělesné stránce se mi nic nestalo,“ odpověděla dáma.

„Ani po duševní, doufám?“

„Tato věc je pro mé cítění velmi bolestivá, pane,“ odpověděla dáma se silným pohnutím, „a prosím vás, pane, abyste o tom jako ušlechtilý muž už dále nehovořil.“

„Pro krindáčka,“ zvolal pán s veselým obličejem a zatvářil se ještě veseleji, „chtěl jsem se jen zeptat – „

„Doufám, že všech otázek zanecháte,“ prohlásila dáma,. „nebo bych se jinak musila uchýlit pod ochranu ostatních pánů. Šenkýři, nařiďte prosím některému čeledínovi, aby hlídal venku před dveřmi – a kdyby jel kolem směrem ke Granthamu zelený kočár, aby ho hned zastavil.“

Domácí lidi tato žádost zřejmě úplně ohromila, a když dáma čeledínovi ještě připomněla, aby si jako poznávací znamení očekávaného zeleného kočáru pamatoval, že kočí na kozlíku bude mít zlatem premovaný klobouk a vzadu že bude lokaj, s největší pravděpodobností v hedvábných punčochách, pozornost a uctivost dobré hostinské ještě stoupla. Ba nakazil se i cestující na kozlíku; začal překypovat zdvořilostí a hned se vyptával, není-li v té končině velmi dobrá společnost, načež dáma odpověděla, ano, že je – a to způsobem, který sdostatek naznačoval, ona že se pohybuje právě mezi nejlepší a nejvyšší smetánkou.

75$

„Jelikož náš poštovský odjel na koni do Granthamu pro nový dostavník, „ pravil dobrosrdečný pán, když všichni seděli kolem ohně a chvíli už mlčeli, „a protože mu jistě bude trvat při nejmenším dvě hodiny, než se vrátí, navrhuji bowli horkého punče. Co tomu říkáte, pane?“

Tato otázka platila pánovi s rozbitou hlavou, který cestoval uvnitř; byl to muž velmi uhlazeného zevnějšku a měl na sobě smuteční oblek. Nepřestoupil ještě střední léta, ale vlasy už měl šedivé; zdálo se, že buď vinou starostí, nebo zármutku předčasně zešedivěl. Ochotně souhlasil a zřejmě ho příznivě zaujala upřímná dobromyslnost člověka, od něhož návrh vyšel.

Když přišel punč na stůl, ujal se dobrosrdečný pán hodnosti sklepníka, všem dokola nalil a potom zavedl rozhovor na starobylé památky Yorku, v nichž se jak on, tak i šedovlasý pán zřejmě dobře vyznali. Pak začal hovor o tomto předmětu ochabovat, a tu se obrátil s úsměvem k šedovlasému pánovi a zeptal se ho, dovede-li zpívat.

„To opravdu nedovedu,“ odpověděl pán a úsměv mu oplatil.

„To je škoda,“ řekl majitel veselého obličeje. „Není tady nikdo, kdo by dal k lepšímu nějakou píseň, aby nám ukrátil . chvíli?“

Cestující se zaříkali, všichni do jednoho, že zpívat nedovedou; že by byli rádi, kdyby dovedli; že si bez zpěvníku nemohou vzpomenout na slova žádné písně; a tak dále.

„Možná, že by si dáma dala říci,“ pronesl předsedající pán velmi uctivě, ale oči mu přitom vesele hrály. „Nějaká kratší italská árie z nejnovější opery, uvedené nedávno v Londýně, by jistě přišla každému z nás vhod, o tom nepochybuji.“

Poněvadž dáma považovala pod svou důstojnost, aby odpověděla, a místo toho pohrdavě pohodila hlavou a jen znovu polohlasně prohodila cosi jako výraz překvapení nad tím, že se zelený kočár neobjevuje, obrátilo se několik hlasů přímo na předsedajícího pána se žádostí, že by se patřilo, aby se o pobavení společnosti nějak pokusil sám.

„Rád bych, kdybych věděl jak,“ prohlásil muž s dobrosrdečnou tváří, „protože zastávám názor, že by se v takovémhle

76$

případě, stejně jako ve všech jiných, kde se cizí lidé náhodou octnou neočekávaně pohromadě, měli všichni vynasnažit, aby pro společné blaho celé takové malé sešlosti byli k sobě navzájem co možná nejpříjemnější.“

„Přál bych si, aby se podle této zásady aspoň častěji jednalo,“ pravil šedovlasý pán.

„To rád slyším,“ odpověděl růžolící pán. „A když už nedovedete zpívat, co kdybyste nám něco vyprávěl?“

„Ó ne. Ale žádám o to vás.“

„S radostí – ale po vás.“

„Hleďme!“ řekl s úsměvem šedovlasý pán. „Nuže, tedy budiž. Jenom se obávám, že rozpoložení mých myšlenek není takové, aby vám vesele ukrátilo čas, který tu musíte strávit. Ale zavinili jste si to sami a sami to také posoudíte. Mluvili jsme před chvílí o yorské katedrále. Mé vyprávění se k ní zčásti vztahuje. Pojmenujme je

{PĚT SESTER YORSKÝCH}

Když dozněl pochvalný šum ostatních cestujících, za něhož zhýčkaná dáma vypila nepozorovaně sklenici punče, pokračoval šedovlasý pán v řeči takto:

„Před mnoha a mnoha lety – neboť patnácté století bylo v ten čas sotva dva roky staré a na anglickém trůně seděl král Jindřich Čtvrtý – žilo ve starobylém městě Yorku pět sester panen, které jsou předmětem mého vyprávění.

Všech těch pět sester bylo nevýslovně krásných. Nejstarší šlo na třiadvacátý rok, druhá byla o rok mladší, třetí o rok mladší než druhá a čtvrtá o rok mladší než třetí. Všechny měly vysokou ztepilou postavu, temné jiskřivé oči a vlasy černé jako uhel; v každém jejich pohybu se zračila důstojnost a půvab a pověst o jejich nesmírné kráse se roznesla široko daleko po celém kraji.

Pakliže však čtyři starší sestry byly krásné, jak překrásná byla nejmladší z nich, líbezné stvoření šestnácti jar! Zarůžovělý nádech hebce ojíněného ovoce ani svěží zbarvení čerstvého květu není skvělejší, než byla ladná růžoběl jejího něžného líčka nebo bezedná modř jejího oka. Vinná réva není ve vší své

77$

půvabné hojnosti o nic ladnější, než byly prstence bohatých hnědých kadeří, které jí věnčily čelo.

Kdybychom všichni měli srdce jako jsou ta, jež buší tak lehce v hrudi mladých a krásných, jaký ráj by byl na zemi! Kdyby si – zatím co nám tělo stárne a chátrá – naše srdce dovedlo zachovat jaré mládí a svěžest, co bychom si pak z našich žalů a útrap dělali? Avšak mlhavý odlesk ráje, který se našemu srdci vtiskne v dětství, se těžkým bojem s životem stírá a odírá a brzy úplně mizí; a příliš často po sobě nenechává nic než žalostnou prázdnotu.

Srdce té krásné dívky kypělo radostí a štěstím. Oddaná příchylnost k sestrám a vřelá láska ke všemu krásnému v přírodě byly jeho čisté city. Alicin zpěvný hlas a radostný smích byly nejsladší hudbou jejich společného domova. Byla pro něj sám život a světlo. Nejskvostnější květiny v zahradě vypěstovala ona; i ptáčkové v kleci se rozezpívali, jakmile zaslechli její hlas, a tesknili, když jim jeho sladká něha chyběla. Alice, drahá Alice! Který živý tvor v okruhu jejího kouzelného půvabu by byl mohl odolat, aby ji nemiloval?

Dnes byste marně pátrali po místě, kde ty sestry žily, protože i jejich jména upadla v zapomnění a plesniví badatelé v starožitnostech o nich vyprávějí jako o báji. Ale bydlely ve starém dřevěném domě – starém už i tehdy – s převislými lomenicemi a pavlánky z hrubě tesaných dubových trámů, který stál uprostřed rozkošného sadu, obehnaného valenou kamennou zdí, odkud by byl statný lučištník mohl vyslat opeřený šíp do opatství Panny Marie. Starý klášter byl tehdy v plném rozkvětu; a pět sester, které žily na jeho pěkném panství, odvádělo každoročně povinný desátek černým mnichům řehole sv. Benedikta, jejichž řádu klášter patřil.

Bylo jasné a slunné ráno v příjemné letní době, když jeden z těch černých mnichů vyšel z brány opatství a zaměřil kroky k domu krásných sester. Obloha nad jeho hlavou byla modrá, země pod nohama zelená; řeka se ve slunci blyštěla jako diamantový pás; ptactvo v stinných stromech hýřilo zpěvem; skřivan se vznášel vysoko nad rozvlněným obilím a vzduch hučel temným bzukotem hmyzu. Všechno kolem bylo veselé

78$

a radostné, ale svatý muž kráčel zasmušile s očima upřenýma na zem. Pozemská krása je jen pára a dým a člověk je pouhý stín. Jaký zájem může hlasatel slova Božího mít pro to či ono?

Tedy s očima upřenýma na zem nebo pozdviženýma pouze natolik, aby se uchránil klopýtnutí přes rozličné překážky, které mu ležely v cestě, kráčel nábožný muž zvolna dál, až došel k malé brance ve zdi kolem sadu pěti sester; prošel jí a zavřel za sebou dvířka. Neušel ještě mnoho kroků, a tu mu k uším dolehl zvuk lahodných hlasů, které spolu rozprávěly, a veselého smíchu; a když pozdvihl oči výš, než býval ve své pokoře zvyklý, spatřil v nevelké vzdálenosti před sebou těch pět sester sedět v trávě, s nejmladší Alicí uprostřed; všechny se pilně zabývaly svou obvyklou prací, vyšíváním.

,Bůh s vámi, sličné dcery!’ řekl mnich – a vpravdě sličné byly. I mnich v nich mohl najít zalíbení jako ve skvostných mistrovských dílech z ruky Stvořitelovy.

Sestry pozdravily svatého muže s patřičnou úctou a nejstarší mu pokynula, aby se posadil na mechové sedátko vedle nich. Dobrý mnich však zavrtěl odmítavě hlavou a zprudka dosedl na tvrdý kámen – nad čímž se bezpochyby andělé v nebi pochvalně zaradovali.

,Veselily jste se, dcery mé,‘ pravil mnich.

,Vy víte, jak bezstarostné má srdce naše milovaná Alice,’ odpověděla nejstarší sestra a rukou pročísla usměvavé dívčině prstence vlasů.

,A jakou blaženost a veselost to v nás budí, otče, když vidíme, jak celá příroda kolem nás září v jasu a slunci,’ dodala Alice, pod přísným pohledem řeholníka zardělá.

Mnich neodpověděl, leč jen vážně pokynul hlavou a sestry pokračovaly mlčky v práci.

,Ještě stále maříte drahocenné hodiny,’ řekl posléze mnich a obrátil se při těch slovech k nejstarší sestře. ,Ještě stále maříte drahocenné hodiny na tyhle malicherné trety. Běda, běda, že tak lehkomyslně plýtváte těmi několika bublinami na hladině věčnosti – vším, co z vůle Boží z toho temného bezedného proudu vidíme!’

,Otče,‘ namítla dívka a ustala spolu s ostatními v pilné práci,

79$

,pomodlily jsme se na jitřní, u brány jsme rozdaly každodenní almužnu, navštívily jsme nemocné vesničany – vykonaly jsme všechny své ranní povinnosti. Doufám, že na našem počínání není hany?‘

,Pohleďte,‘ pravil mnich a vzal jí z ruky vyšívací rám, ,na tuhle složitou změť křiklavých barev, bez účelu a bez cíle, ledaže jí snad jednoho dne použijete jako marnivé ozdoby, aby hověla a sloužila pýše vašeho křehkého a lehkomyslného pohlaví. Den za dnem věnujete na tuto nesmyslnou práci, a přece ještě není ani z poloviny hotova. Stín každého uplynulého dne padá na naše hroby a červ při pohledu na to jásá radostí, neboť ví, s jakým chvatem tam spějeme. Dcery mé, což není lepší cesta, jak trávit ty prchavé hodiny.

Čtyři starší sestry sklopily oči, jako by je bylo pokárání svatého muže zahanbilo, ale Alice pozvedla oči a pohlédla mírně na mnicha.

,Naše drahá maminka,’ řekla dívka, ,dej Bůh její duši lehké odpočinutí! – ‘

,Amen!‘ zvolal mnich hlubokým hlasem.

,Naše drahá maminka,’ hovořila sličná Alice zajíkavě dál, Ještě žila, když jsme tyhle velké výšivky začínaly, a přikázala nám, abychom na nich se vší dobrou vůlí a chutí ve volných chvílích pracovaly, i když už mezi námi nebude; říkala, že když v nevinném veselí a dívčím zaměstnání budeme tyto hodiny trávit společně, že budou jistě nejšťastnější a nejklidnější dobou našeho žití, a kdybychom později vstoupily do světa a měly se vyrovnávat s jeho starostmi a strastmi – kdybychom se snad daly zlákat jeho mámením a jeho pozlátko nás tak oslepilo, že bychom někdy zapomněly na tu povinnou lásku, která má posvátným poutem pojit děti jedné milované matky – tu že v nás jediný pohled na starou společnou práci dívčích let oživí dobré myšlenky uplynulých dnů a obměkčí zase naše srdce k lásce a oddanosti.’

,Alice mluví pravdu, otče,’ prohlásila nejstarší sestra s jistou hrdostí. A po těch slovech se znovu dala do práce a stejně s ní tak učinily i druhé sestry.

Každá sestra měla před sebou jakousi velkou výšivku,

80$

vypnutou v rámu; byla to práce velmi složitá a obtížná a vzor i barvy všech pěti byly úplně stejné. Sestry se půvabně skláněly nad prací a mnich si podpíral bradu o ruce a mlčky hleděl s jedné na druhou.

,Oč mnohem lepší,’ pravil konečně, ,by bylo, kdybyste všech takových myšlenek a nadějí zanechaly a v poklidném ústraní kláštera zasvětily život Bohu! Dětství, jaro života, zralý věk i stáří vadnou a chřadnou stejně rychle, jak přecházejí jedno v druhé. Pomněte, jakým kvapem spěje lidský prach k hrobu, mějte stále na očích tento konečný cíl a střežte se mlžného mraku, který stoupá ze světských radovánek a šálí smysly svých vyznavačů. Oblecte závoj, dcery mé, oblecte závoj!’

,Nikdy, sestry!’ zvolala Alice. ,Nesměňujte světlo a nebeský vzduch ani svěžest země a všechnu tu krásu, která na ní dýchá životem, za chlad kláštera a samotu cely! Vždyť právě dary přírody jsou pravým požehnáním života a můžeme se z nich vespolek bez hříchu radovat. Smrt je, ach, naším trpkým údělem, leč zemřemež raději s životem kolem sebe! Až bude tep našich zchladlých srdcí zmlkat, nechť blízko nás buší vřelá lidská srdce; nechť poslední náš pohled spočine na obzoru, jímž svou jasnou oblohu ohraničil sám Bůh, a nikoliv na kamenných zdech a železných mřížích! Drahé sestry, žijme i zemřeme, souhlasíte-li, ve zdech této zelené zahrady; střežme se jen ponurosti a smutku kláštera, a budeme šťastny!’

Když dívka svou zanícenou prosbu skončila, vyřinuly se jí z očí hojné slzy a potom si zabořila tvář na sestřinu hrud.

,Neplač, Alice,’ řekla nejstarší a políbila ji na krásné čelo. ,Závoj řeholnice nikdy nezastíní tvá mladá líčka. Co říkáte, sestry? Mluvte za sebe, ne za Alici, ani za mne!’

Jako jedním hlasem zvolaly sestry, že jejich úděl je společný a že i mimo zdi klášterní jsou příbytky klidu a ctnosti.

,Otče,‘ promluvila nejstarší sestra a důstojně se napřímila, ,slyšel jste naše konečné rozhodnutí. Táž zbožná péče, která obohatila klášter Panny Marie a zůstavila nás opuštěné jeho svaté ochraně, ustanovila, že se nám nesmí v našich rozhodnutích a vůli nikterak bránit a že si budeme smět svobodně za—

81$

řídit život podle vlastní záliby. Prosíme vás tedy, abyste o tom před námi už nikdy nemluvil. Sestry, je skorem poledne. Uchylme se domů až do večera!’ S uctivou úklonou mnichovi dívka vstala a ruku v ruce s Alicí vykročila k domu; ostatní sestry je následovaly.

Svatý muž, který jim tento návrh již často naléhavě předkládal, ale ještě nikdy se nesetkal s odmítnutím tak důrazným, kráčel s očima upřenýma do země kousek za nimi a pohyboval přitom rty jako v modlitbě. Když došly sestry k zádveří, zrychlil krok a zavolal na ně, aby se zastavily.

,Sečkejte!‘ zvolal mnich s pravicí vysoko zdviženou a těkal hněvivým pohledem střídavě s Alice na nejstarší sestru a naopak. ,Sečkejte a slyšte ode mne, jaké jsou ty vzpomínky, které si ceníte nad věčnost a které chcete budit, kdyby ve vás milosrdně usnuly, marnivou hračkou! Vzpomínky na věci pozemské tíží v pozdějším životě hořké zklamání, pohromy, smrt – s hrůznými změnami a drásavým smutkem. Přijde jednou čas, kdy pohled na tyto nicotné trety otevře hlubokou ránu v srdci leckteré z vás a zasáhne vás až do hloubi duše. Až tato hodina udeří – a vězte, že přijde! – odvraťte se od světa, k němuž jste tak lnuly, a uchylte se pod ochranu útulku, jímž jste pohrdaly. Ukažte mi celu, která bude chladnější než vyhaslé srdce smrtelníkovo, zkrušené neštěstím a utrpením, a tam si v pláči teskněte pro ztracené sny mládí. To vše se děje z vůle Boží, nikoliv mé!‘ pravil mnich ztlumeným hlasem a rozhlížel se po vyděšených dívkách. ,Provázejž vás požehnání Matky Boží, dcery mé!‘

S těmi slovy zmizel postranní brankou ze zahrady a sestry, které zašly chvatně do domu, již nikdo toho dne nespatřil.

Ale příroda se usmívá, i když se třebas mniši mračí, a druhého dne slunce opět jasně svítilo a příští den také a přespříští zas. A v ranním jasu i smírném klidu večera se pět sester v tichu sadu dál procházelo nebo pracovalo nebo si krátilo čas veselou rozprávkou.

Čas plynul jako povídka, která se vypráví; vlastně mnohem rychleji než mnohé vyprávění, k nimž, jak mám starost, možná patří i tohle. Dům pěti sester stál dosud na svém místě a tytéž

82$

stromy vrhaly příjemný stín na trávu sadu. I sestry tam ještě žily a byly stejně sličné jako dříve, ale nad jejich příbytkem přešla změna. Někdy tu zněl břinkot zbraní a kovové přilby se leskly v měsíčním světle; jindy zas přicválali k bráně ztrhaní rychlonozí koně a ženská postava jim chvatně vyklouzla vstříc, jako by dychtivě čekala od znaveného posla nějakou zprávu. Jedné noci hostily klášterní zdi velkou družinu rytířů a paní, která nazítří zas odjela, a s ní i dvě z pětice krásných sester. Potom už nepřijížděli jezdci tak často, a když už přijeli, přinášeli zřejmě špatné noviny a nakonec přestali přijíždět vůbec a po západu slunce se přikrádali k bráně vesničané s rozbolavělýma nohama a potají tu vyřizovali svěřené vzkazy. Jednou přijel za nejhlubší noci do kláštera s velkým chvatem jakýsi vasal, a když přišlo ráno, zazněl z domu sester žalostný nářek a kvílení – potom padlo na dům truchlivé ticho a už nikdy nebylo v jeho blízkosti vidět ani dámy, ani rytíře, ani jezdce, ani kyrysu.

Obloha byla chmurně zatažená a slunce, které zlobně zapadlo, barvilo temné mraky posledními záblesky svého hněvu, když se týž černý mnich procházel s rukama na prsou složenýma v blízkosti kláštera, co by kamenem dohodil. Stromy a keře byly sežehnuté jako morem; a vítr, když se konečně zdvihl a protrhl nepřirozené ticho, které celý den vládlo, co chvíli temně zakvílel, jako by žalně věstil spoušť nadcházející bouře. Dusným vzduchem klouzal v pitvorném letu netopýr a země se hemžila plazivou havětí, kterou přivábil pud, aby z deště rostla a tučněla.

Mnich už neupíral oči do země, ale hleděl po okolí a těkal zrakem s místa na místo, jako by chmurnost a pustota kraje byly v jeho nitru rychle našly souhlasnou odezvu. Opět se zastavil poblíž domu sester a opět prošel brankou do sadu.

Tentokrát však jeho sluch nezachytil zvuk smíchu, aniž spočinuly jeho oči na sličných postavách pěti sester. Všude bylo ticho a pusto. Větve na stromech byly svěšené a polámané a vzrostlá tráva začínala tlít. Mnoho, mnoho dní ji už nesešlápl žádný lehký krok.

S lhostejností nebo roztržitostí člověka na podobné změny

83$

dobře zvyklého vešel mnich do domu a vstoupil do nízké temné jizby. Tam seděly čtyři sestry. Černý šat činil jejich bledé líce, které čas i smutek strašlivě zpustošil, ještě bělejšími. Byly postavy dosud ztepilé, ale svěžest a pýcha krásy byly ty tam.

A – Alice – kde byla ta? V nebi.

Ani mnich – ani sám ten mnich – se v tu chvíli neubránil jistému smutku, neboť tomu bylo již dlouho, co se sestry viděly, a v jejich zbledlých tvářích byly brázdy, které do nich nikdy nemohla vyrýt léta. Mlčky se posadil a pokynul jim, aby se nedaly rušit v řeči.

,Jsou tu, sestry,’ řekla nejstarší sestra rozechvělým hlasem. ,Nikdy od té doby jsem se už nemohla odhodlat se na ně podívat a teď se za svou slabost hanbím. Co je na její památce, čeho bychom se měly děsit? I teď nám ještě bude teskným potěšením, oživíme-li si v paměti ony zašlé časy.’

Při těchto slovech pohlédla na mnicha, otevřela skříň a vyndala z ní pět vyšívacích rámů s prací již dávno dodělanou. Krok měla pevný, ale když nesla poslední rám, chvěla se jí ruka; a když při pohledu na něj city ostatních sester překypěly, vytryskly jí z očí zadržované slzy a ona zavzlykala: ,Dej jí Pán Bůh lehké odpočinutí!’

Mnich vstal a přikročil k nim. ,To je skorem poslední věc, které se dotkla, dokud byla ještě zdravá,’ pravil tichým hlasem.

,Ano, je,’ zvolala nejstarší sestra v hořkém pláči.

Mnich se obrátil k druhé sestře.

,Statečného jinocha, který ti hledíval do očí a visel na každém tvém dechu, když tě spatřil tak horlivě se zabývat touto nicotnou kratochvílí, kryje hlína na pláni, kde tráva je od krve rudá. Rezivé trosky rytířské zbroje, kdysi blyštivé jako zrcadlo, se rozpadávají volně na poli a je stejně těžko určit, byla-li to zbroj jeho, jako tomu je s kostmi, které tam práchnivějí v hlíně!’

Sestra zasténala a zalomila rukama.

,Pletichy dvora,’ pokračoval mnich a obrátil se k druhým dvěma sestrám, ,vás vylákaly z pokojného domova do života bujného veselí a nádhery. Tytéž pletichy a neúkojná ctižádost

84$

pyšných a prchlivých mužů vás poslaly zpátky jako ovdovělé panny, ponížené a vyvržené. Mluvím pravdu?‘

Jedinou odpovědí obou sester byl vzlykot.

,Je pramálo platné,’ pravil mnich s významným pohledem, ,utrácet čas nicotnými hříčkami, aby probudily mátožné přeludy nadějí mladých let. Pohřběte je, navršte na ně pokání a pokorné sebezapírání, potlačte je a klášter nechť je jejich hrobem!’

Sestry si vyžádaly tři dny na rozmyšlenou – a té noci cítily, jako by řeholní závoj byl vskutku vhodným rubášem jejich mrtvých radostí. Ale přišlo opět ráno, a ačkoliv se větve ovocných stromů chýlily až k zemi a zanedbaně bujely, přece to byl stále týž sad. Tráva byla sice divoce přerostlá, ale přesto tu ještě bylo místo, kde spolu tak často sedávaly, dokud pro ně změna i žal byly pouhými slovy. Byly tam všechny stezičky a zákoutí, jež kdysi posvětilo Alicino veselí, a v chrámové lodi byla plochá deska, pod níž v pokoji snila věčný sen.

A když se tak dobře pamatovaly, jak se její mladé srdce při pomyšlení na těsné klášterní zdi chvělo hrůzou, což mohly hledět na její rov v rouše, které by bylo zmrazilo i ten popel v něm? Mohly snad pokleknout k modlitbě, i kdyby je třebas bylo vyslyšelo celé nebe, a vrhnout stín chmury a smutku na tvář jednoho z andělů? Nemohly.

Daly v cizích krajích vyhledat umělce, kteří v těch dobách požívali největší slávy, a když k tomu zbožnému dílu získaly od kláštera svolení, kázaly jako věrnou kopii svých dívčích výšivek zhotovit pět velkých polí ze sytě pestrobarevného skla. Ta pak byla vsazena do velkého okna, do té doby prostého všech zdob; a když slunce jasně svítilo, jako na to nejmladší sestra s takovou láskou patřila, zářily v něm známé vzory v původních barvách, vrhaly proud pestrých paprsků na dlažbu kostela a dopadaly hřejivě na jméno

{ALICE}

Den co den procházely sestry mnohou hodinu chrámovou lodí nebo klečely u široké kamenné desky. Po mnoha letech bývalo na obvyklém místě vídat pouze tři; později jen dvě a potom ještě dlouho jen jedinou osamělou ženu, shrbenou stářím. Posléze již nepřišla ani ta a na desce pak bylo vryto pět prostých křestních jmen.

85$

Ten kámen se časem ošlapal a nahradily ho jiné a od té doby již vzešla i zašla četná pokolení. Barvy časem pobledly, ale týž proud paprsků dosud dopadá na zapomenutý hrob, po němž již není ani stopy; a až do dneška se cizincům v yorské katedrále ukazuje starobylé okno, zvané

{PĚT SESTER}

***

„To je smutný příběh,“ pravil pán veselého vzezření a dopil sklenici.

„Je to příběh ze života a život se už z takových běd skládá,“ odpověděl druhý muž zdvořile, ale vážně a hlasem smutně zbarveným.

„Na všech dobrých obrazech jsou stíny, ale chce-li se nám nad nimi pozastavit, najdeme na nich i světla,“ řekl pán s veselým obličejem. „Nejmladší sestra ve vašem vyprávění byla vždycky bezstarostné mysli. „

„A zemřela mladá,“ připomněl druhý muž mírně.

„Možná, že by byla zemřela ještě dříve, nebýt toho, že byla tak šťastná,“ řekl první pán velmi cituplně. „Myslíte snad, že by pro ni byly sestry, které ji tak milovaly, truchlily méně, kdyby byla vedla život plný chmur a smutku? Kdyby něco mohlo první mučivou bolest nad těžkou ztrátou zmírnit, bylo by to – aspoň u mne – pomyšlení, že se mí drazí oplakávaní připravili svým pozemským životem, který prožili v nevinném štěstí a v němž všechny kolem sebe zahrnovali láskou, na čistší a šťastnější svět onen. Věřte tomu, slunce nesvítí na tuhle krásnou zem, aby se setkávalo s mrzutým pohledem.“

„Možná, že máte pravdu,“ připustil pán, který příběh vyprávěl.

„Možná!“ opáčil druhý. „Copak o tom někdo může pochybovat? Vezměte si kteroukoli věc, která ve vás budí žal a lítost, a uvědomte si, kolik radostných stránek se k ní pojí. Vzpomínka na bývalou radost sice může vyznít bolestně – „

„To vyznívá,“ přerušil ho druhý pán.

„Dobrá, tedy vyznívá. Vzpomínat na štěstí, které se nemůže vrátit, je bolestné, ale je to bolest jaksi ztlumená. Naše vzpo—

86$

mínky se bohužel připínají k mnoha věcem, které oplakáváme, a k mnoha činům, kterých hořce litujeme; a přece mám pevně za to, že i nejpohnutějším životem prosvítá tolik jasných i polojasných paprsků, na něž lze později vzpomínat, že odmítám věřit, že by některý smrtelník (leda by se byl již nadobro vzdal veškeré naděje) s rozmyslem vypil číši vody z Lethe, i kdyby to vůbec bylo v jeho moci.“

„Z toho tedy plyne,“ odpověděl druhý pán, „že na tomto světě má dobro převahu nad zlem, ať nám již tak zvaní filosofové říkají, co chtějí. I když naše cítění podstupuje zkoušky, přece je nám útěchou a radostí; a vzpomínky, byť sebesmutnější, jsou nejlepším a nejčistším pojítkem mezi světem dnešním a světem lepším. Ale nechme toho! Povím vám historku jiného rázu.“

Po kratičkém odmlčení nalil pán veselého vzezření všem dokola punč, a když se po očku podíval na zhýčkanou dámu, která byla neblahým tušením, že hodlá vyprávět něco choulostivého, zřejmě jako na trní, začal vyprávět:

{BARON Z GROGZWIGU}

„Baron Koeldwethout z Grogzwigu v Německu byl tak nadějný mladý baron, že byste si lepšího přát nemohli. Nemusím říkat, že bydlil na hradě, protože to se rozumí samo sebou; a nemusím ani dodávat, že bydlil na starém hradě, protože který německý baron kdy žil na nějakém novém? K této úctyhodné stavbě se pojilo mnoho podivných okolností, z nichž záhadou nikoliv nejméně děsivou a tajemnou bylo to, že když fičel vítr, rachotil v komínech, ba dokonce skučel ve stromech okolního lesa; rovněž i to, že když svítil měsíc, dovedl se prodrat jistými skulinkami a škvírami ve zdivu a některé části rozlehlých komnat a chodeb vskutku osvětlil velmi jasně, kdežto jiné zůstávaly v temném stínu. Proslýchá se, že jeden z baronových předků, když měl málo peněz, proklál dýkou nějakého pána, který se jednou za tmy přišel na hrad vyptat na cestu, a mělo se za to, že se ty tajuplné úkazy dějí právě proto. A přece zase sotva dovedu pochopit, proč by to muselo být zrovna proto, neboť týž baronův předek, který byl roztomilý člověk, hned vzápětí toho ukvapeného

87$

činu trpce litoval, a když se násilnou rukou zmocnil dostatečného množství kamene i trámů, které patřily jednomu slabšímu baronovi, vystavěl za pokání kapli a tím si vzal od Pána Boha stvrzenku, že je účet s díky plně vyrovnán.

A když už mluvím o tom baronově předku, tu mě hned napadá, jak velké nároky na úctu po právu měl právě pro ten svůj rodokmen. Opravdu nerad bych chtěl přesně tvrdit, kolik těch předků baron vlastně měl; vím ale tolik, že jich měl mnohem víc, než kterýkoli jeho současník; a jen bych mu přál, aby byl žil v pozdější době, a mohl jich tak mít ještě víc. Pro slavné lidi minulých století je věru velmi kruté, že musili přijít na svět tak brzy, protože nelze rozumně očekávat, aby člověk narozený před nějakými třemi nebo čtyřmi stoletími měl tak početné příbuzenstvo a předky jako člověk, který se narodí dnes. A poslední člověk na světě – a může to být příštipkář nebo nějaký profánní nuzák, co my víme – bude mít delší rodokmen než nejvznešenější šlechtic naší doby; a tvrdím, to že spravedlivé není.

Ale tedy o tom baronu Koeldwethoutovi z Grogzwigu! Byl to hezký snědý chlapík, tmavovlasý, s velkými kníry, který jezdil na hon v zelenohnědém loveckém obleku, na nohou měl hnědé faldovačky a přes rameno nosil na řemeni lesní roh jako poštovský v dálkovém dostavníku. A když vám na ten roh zatroubil, hned tu stálo, jako by ze země vyrostlo, čtyřiadvacet jiných šlechticů, ale nižšího stupně, v zelenohnědém loveckém obleku z trochu hrubšího sukna a v hnědých faldovačkách s trochu silnější podrážkou; a už cválala družina pryč, každý jezdec v ruce kopí jako natřená plaňka z plotu, aby ulovila několik kanců nebo se možná střetla s medvědem, v kterémžto posledním případě baron zvíře nejdříve skolil a potom si jeho sádlem mastil kníry.

Byl to veselý život pro barona z Grogzwigu a ještě veselejší pro jeho družinu, která noc co noc popíjela rýnské, dokud nespadli všichni pod stůl, a tu si brali láhve na zem a dali si přinést dýmky. Svět jaktěživ neviděl veselejší, rozkuráženější, dovádivější a šprýmovnější kumpány, než byla ta nezbedná cháska v Grogzwigu.

88$

Ale zábava u stolu i zábava pod stolem si vyžadují trochu změny – a zvlášť když týchž pětadvacet lidí zasedá den co den k témuž stolu, hovoří stále o týchž věcech a vypráví stále tytéž historky. Baron se začal nudit a zatoužil po nějakém rozptýlení. Začal vyvolávat se svými přáteli hádky a zkoušel každý den po večeři dva tři zkopat. Z počátku to bylo docela příjemné vytržení, ale za nějaký týden mu to zevšednělo a baron se necítil ve své kůži a zoufale pátral po nějakém novém povyražení.

Jednou večer po celodenním lovu, při němž překonal samého Nimroda či Dianu a skolil dalšího pořádného medvěda a přivezl ho s velkou slávou domů, seděl baron Koeldwethout zachmuřeně v čele tabule a s rozmrzelým výrazem se díval na zakouřený strop komnaty (digr v1). Lil do sebe obrovské poháry vína, ale čím víc jich do sebe nalil, tím víc se mračil. Pánové, kterým se dostalo nebezpečného vyznamenání, že mu směli sedět po pravici a po levici, ho v pití napodobili až zázračně věrně a kabonili se jeden na druhého.

,To je ono!’ zvolal nenadále baron, udeřil pravicí prudce do stolu a levičkou si přitom zakroutil knír. ,Nalijte na zdraví paní baronky z Grogzwigu!’

Všech čtyřiadvacet zelenokabátníků zbledlo jako stěna – s výjimkou jejich čtyřiadvaceti nosů, jejichž barva se změnit nemohla.

,Řekl jsem na zdraví paní baronky z Grogzwigu,’ opakoval baron a rozhlédl se po stolovnících.

,Na zdraví paní baronky z Grogzwigu!’ zvolali zelenokabátníci; a v čtyřiadvaceti hrdlech zmizelo čtyřiadvacet holb tak vzácného starého rýnského moku, že zamlaskali všemi osmačtyřiceti rty a křičeli repete.

,Překrásné dcery barona Swillenhausena,’ uráčil se Koeldwethout vysvětlit. ,Dříve než zítra slunce zapadne, půjdeme požádat jejího otce, aby mi ji dal za manželku. Odmítne-li naše námluvy, uřízneme mu nos.’

Společností se rozšumělo drsné mručení; každý si pleskl nejdříve na jilec meče a potom děsivě významně o špičku nosu.

89$

Jaká nevýslovná rozkoš je pohled na dítě, rodičům poslušně oddané! Kdyby se byla dcera barona Swillenhausena vymlouvala, že již své srdce zadala, nebo kdyby byla padla otci k nohám a zkropila je slaným slzným lákem nebo kdyby byla třebas jen omdlela a hysterickými výkřiky starému pánovi pochlebovala, sázím sto proti jedné, že by byl swillenhausenský hrad býval v tu ránu z okna, či vlastně z okna by býval vyhozen baron a hrad by býval v ssutinách. Ale hradní panna byla zticha jako pěna, když nazítří časně ráno posel barona Koeldwethouta žádost přednesl, a skromně se uchýlila do své komnaty,-odkud pak z okna vyhlížela příjezd svého nápadníka a jeho družiny. Sotva nabyla jistoty, že jezdec s velkými kníry je ženich, který se o ni uchází, pospíšila k otci a projevila ochotu se obětovat, aby mu zajistila klid. Ctihodný baron sevřel dítě do náruče a utrousil slzu radosti.

Toho dne bylo na hradě velké hodování. Čtyřiadvacet Koeldwethoutových zelenokabátníků si vyměňovalo slavnostní přísahu věrného přátelství s dvanácti zelenokabátníky Swillenhausenovými a slíbilo starému baronovi, že budou jeho víno pít, ,až zmodrají’ – což mělo pravděpodobně znamenat, až celé jejich obličeje nabudou téhož barevného odstínu jako jejich nosy. Když nadešla chvíle loučení, pleskali se všichni navzájem po zádech, a baron Koeldwethout odjížděl se svou družinou bujaře k domovu.

Celých dlouhých šest neděl měli medvědi a kanci svátek. Rod koeldwethoutský a swillenhausenský se spojily; kopí práchnivěla a baronův lesní roh z mála troubení ochraptěl.

Byly to pro našich čtyřiadvacet kumpánů zlaté časy! Leč běda! Dny jejich slávy a hojnosti si již obuly boty a braly nohy na ramena.

,Můj drahý,’ šeptla baronka.

,Lásko má,‘ řekl baron.

,Ti ukřičení hrubci – ‘

,Kteří, paní má?‘ zeptal se baron s úlekem.

Baronka ukázala z okna, u něhož stáli, dolů na nádvoří, kde si nic netušící zelenokabátníci notně zavdávali na posilněnou, než vyrazí ulovit nějakého toho kance.

90$

,Moje lovecká družina, paní má,‘ řekl baron.

,Propusťte ji, můj milovaný,’ zašeptala baronka.

,Propustit je?’ zvolal užasle baron.

,Abyste mi udělal radost, můj milovaný,’ opáčila baronka.

,Udělal radost? Starého čerta, paní má!‘ odsekl baron.

Načež baronka vyrazila strašlivý výkřik a v mdlobách se skácela rovnou baronovi k nohám.

Co mohl baron dělat? Zavolal komornou své choti a zařval, aby sehnali medikusa; potom se vyřítil na nádvoří, zkopal ty dva zelénokabátníky, kteří tomu byli nejvíc zvyklí, a když všechny ostatní náležitě proklel, poslal je, aby si šli – no, celkem na tom nezáleží, kam. Nevím, jak se tomu říká po německu, jinak bych to tady z delikátnosti pověděl německy.

Není na mně, abych tady vysvětloval, jakým způsobem nebo do jaké míry se některým manželkám daří držet manžely na uzdě, jako se to děje, snad mám ačkoliv na tu věc svůj osobní názor a myslím třebas, že by žádný poslanec dolní sněmovny neměl být ženatý, protože tři poslanci z každých čtyř ženatých musí volit tak, jak velí svědomí jejich manželek (pokud něco takového vůbec existuje), a ne podle svědomí vlastního. Stačí, když teď pouze řeknu, že baronka Koeldwethoutová nabyla, ať už tak nebo onak, nad baronem Koeldwethoutem velké moci a že trošku po trošce, kousek po kousku, den za dnem, rok za rokem baron vycházel z rozličných slovních klání se zlomeným dřevcem nebo že ho manželka lstivě vyhodila ze sedla nějakého starého koníčka; že tou dobou, kdy z něho byl statný tělnatý osmačtyřicátník nebo tak nějak, nepořádal už žádné hostiny ani pitky, neměl žádnou loveckou družinu, ani nejezdil na lov – zkrátka neměl nic, co by ho těšilo nebo co ho těšívalo; a že ho, ačkoliv býval udatný jako lev a smělý jako orel, jeho vlastní manželka na jeho vlastním hradě Grogzwigu rozhodně zkrotila a přistřihla mu křidýlka.

To však nebylo ještě všechno baronovo neštěstí. Asi rok po svatbě přišel na svět čiperný malý baronek, a na jeho počest se vystřílela hromada rachejtlí a vypilo se mnoho beden vína; ale příští rok přišla na svět malá baronesa a příští rok další baronek a tak dál rok co rok buď baronek nebo baronesa

91$

(a jeden rok baronek i baronesa najednou), až to baron dotáhl na otce dvanáctičlenné rodinky. Při těchto radostných událostech projevovala důstojná baronka Swillenhausenová každý rok úzkostlivé obavy o zdraví své dcery, baronky Koeldwethoutové; a třebaže nikdo neviděl tu dobrou dámu jaktěživo vykonat něco podstatného, čím by k dceřinu pozdravení přispěla, přece považovala za svou povinnost být na hradě Grogzwigu tak nervosní, jak jen možno, a od rána do večera střídavě bud mravoučně komentovat baronovu domácnost, nebo hořekovat nad trpkým osudem nešťastné dcery. A sebral-li baron Grogzwig, těmi řečmi poněkud dotčený a podrážděný, dost odvahy a osmělil se namítnout, že jeho žena na tom není při nejmenším o nic hůř než ženy jiných baronů, tu stará baronka Swillenhausenová ihned volala všechny přítomné za svědky, že pro utrpení její drahé dcery nemá pochopení nikdo kromě ní, načež její příbuzenstvo a přátelé potvrdili, že se její dcera opravdu napláče o hodně víc než její zeť, a je-li na světě nějaký necitelný krobián, pak že to je tenhle baron z Grogzwigu.

Chudák baron to všechno snášel tak dlouho, jak to šlo, a když to už konečně dál snášet nemohl, ztratil všechnu chuť k jídlu i dobrou náladu a na duchu pokleslý zádumčivé vysedával. Ještě na něho však čekaly horší starosti, a když přišly, jeho zádumčivost a sklíčenost ještě vzrostla. Časy se změnily. Zabředl do dluhů. Koeldwethoutská pokladnice se vyprázdnila, třebaže ji swillenhausenský rod považoval za bezednou, a právě když se baronka chystala připojit ke koeldwethoutskému rodokmenu třináctý výhonek, přišel Koeldwethout na to, že už nemá prostředky, jak pokladnici znovu naplnit.

,Nevím, co by se dalo dělat!’ řekl baron. ,Nejlíp snad, když si vezmu život!’

To byl skvělý nápad. Baron sáhl do skříně vedle sebe, popadl starý lovecký tesák, nabrousil si ho o podrážku a rozpřáhl se jím – čili, jak říká mládež,’ picnul garde – proti vlastnímu hrdlu.

,Pr!‘ řekl baron a zarazil se. ,Co když není dost ostrý?!’

Baron si nůž ještě přibrousil a znovu se jím rozehnal proti hrdlu, když tu mu ruku zarazil hlučný křik baronků a barone—

92$

sek, který k němu dolehl z jejich dětského pokoje nahoře ve věži, s okny pevně zamřížovanými, aby žádné baronce nemohlo vypadnout do hradního příkopu.

,Kdybych byl zůstal starým mládencem,’ povzdechl si baron, ,mohl jsem to mít už padesátkrát za sebou a nikdo by mě nebyl rušil. Hej! Dejte mi láhev vína a největší dýmku do té klenuté komnaty za síní!‘

Jeden sloužící byl tak nesmírně laskav, že asi za půl hodinky baronův rozkaz vyplnil; a když o tom dostal Koeldwethout zprávu, odebral se do klenuté komnaty, jejíž stěny, vyložené tmavým lesklým dřevem, se blyštěly v záři planoucích polen, vyrovnaných v krbu. Láhev i dýmku tam měl přichystanou a komnata vypadala velmi útulně.

,Světlo tady nech!‘ nakázal baron.

,Přejete si ještě něco, pane můj?’ zeptal se sluha.

,Svatý pokoj,’ odpověděl baron. Sluha poslechl a baron za ním zamkl dveře.

,Vykouřím si ještě poslední dýmku,’ řekl si baron, ,a pak se uklidím!’ Položil si tedy nůž na stůl, aby ho měl po ruce, až ho bude potřebovat, a když si z vína pořádně zavdal, rozvalil se pán na Grogzwigu pohodlně v křesle, natáhl si nohy blízko k ohni a bafal o všecko pryč.

Přemýšlel o mnoha a mnoha věcech – o svých nynějších starostech, o bývalých dnech mládeneckého života i o své lovecké družině, dávno již daleko široko rozprchlé, že nikdo nevěděl, kde jí je konec – kromě dvou jejích členů, kteří nešťastnou náhodou přišli o hlavu, a čtyř, kteří se upili k smrti. Měl právě hlavu plnou kanců a medvědů, když tu při dopíjení sklenice až do dna zdvihl oči a pojednou k svému nesmírnému úžasu spatřil, že není sám.

Nikoliv, nebyl, neboť na druhé straně u krbu seděla svraštělá, ohyzdná postava; měla ruce na prsou založené, oči krhavé a hluboko zapadlé a nevídaně protáhlou, mrtvolně bledou tvář, zastíněnou střapatými a zcuchanými chvostky hrubých černých vlasů. Neznámý měl na sobě jakýsi dlouhý vojenský kabát tmavěmodravé barvy, vpředu spjatý nebo ozdobený, jak baron viděl, když se na něj pozorně zadíval, kováním nebo

93$

kruhy od rakve. I nohy mu kryly plechy z rakví v podobě jakéhosi brnění a přes levé rameno měl krátký tmavý pláštík, který vypadal jako ušitý ze zbytků nějakého pohřebního příkrovu. Barona si vůbec nevšímal a hleděl upřeně do ohně.

,Hej!‘ zvolal baron a zadupal, aby upoutal jeho pozornost.

,Hej!‘ odpověděl neznámý a stočil k baronovi oči, ale jinak nepohnul ani tělem, ani hlavou. ,Co dál?‘

,Co dál?‘ opakoval baron, kterého dutý hlas ani zmrtvělý pohled neznámého nijak nezarazil. ,To bych se měl ptát já. Jak jste se sem dostal?‘

,Dveřmi,‘ odpověděla postava.

,Kdo jste?‘ zeptal se baron.

,Člověk,’ odpověděla postava.

,Tomu nevěřím,’ odsekl baron.

,Tak tomu nevěřte,’ prohlásila postava.

,To taky ne,’ potvrdil baron.

Postava se na chvíli zahleděla na smělého barona z Grogzwigu a potom řekla přívětivě:

,Už vidím, že si na vás nepřijdu. Nejsem člověk!’

,A co tedy jste?‘ zeptal se baron.

,Démon,’ odpověděla postava.

,Na démona zrovna moc nevypadáte,’ pravil baron opovržlivě.

,Jsem démon zoufalství a sebevraždy,’ představil se přízrak. ,Teď mě znáte.‘

S těmi slovy se přízrak obrátil k baronovi, jako by se chystal k hovoru, a vskutku velmi pozoruhodné bylo, že když odhodil pláštík stranou, odhalil pod ním silnou hůl, protknutou naveskrz středem těla; jediným trhnutím ji vytáhl a položil na stůl tak klidně, jako by to byla nějaká špacírka.

,Nuže,‘ pronesla postava s pohledem upřeným na lovecký tesák, Jste hotov jít se mnou?‘

Ještě ne docela!’ odpověděl baron. ,Napřed musím dokouřit tuhle dýmku.‘

,Tak dělejte!‘ přikázala postava.

,Máte nějak naspěch, jak se zdá!‘ pravil baron.

,Nu ano, to mám,’ potvrdila postava; ,moje profese je dnes

94$

na roztrhání, v Anglii i ve Francii mám právě plné ruce práce, a tak věru nemám času nazbyt.‘

,Pijete?’ zeptal se baron a ťukl hlavičkou dýmky o láhev.

,Častěji ano než ne, a potom jako duha,’ odpověděla postava suše.

,Nikdy s mírou?‘ zeptal se baron.

,Nikdy,’ odpověděla postava a otřásla se, ,to probouzí veselou náladu.‘

Baron se znovu podíval na svého nového známého, který mu připadal zatroleně podivný host, a nakonec se zeptal, účastní-li se někdy činně podobného všedního kroku, o jakém právě sám uvažuje.

,To ne,‘ odpověděla postava vyhýbavě, ,ale jsem vždycky při tom.‘

Jenom proto, abyste dohlížel, co?‘ zeptal se baron.

Jenom proto,’ odpověděla postava, pohrávala si s holí a prohlížela si okovanou špičku.

,Prosím vás, pospěšte si, jak můžete, protože jak se dovídám, potřebuje mě zrovna jeden mladý šlechtic, postižený tím, že neví, co s fůrou peněz a volného času.’

,Chce se zabít, že má příliš mnoho peněz?’ zvolal baron, velmi tím pobavený: ,Ha, ha, ha! To se povedlo!’ (To bylo po prvé, co se baron po hezky dlouhé řádce dní zase jednou zasmál.)

,Jářku,’ napomenula ho postava a tvářila se při tom hrozně poděšeně, ,to mi už nedělejte!’

,Proč ne?’ zeptal se baron.

,Protože mě to ukrutně bolí,’ řekla postava. ,Vzdychejte si, co srdce ráčí – to mi dělá dobře.’

Baron si mimoděk povzdychl, když to slovo uslyšel, a postava se zatvářila opět veseleji a s nejlíbeznější dvorností mu podala lovecký tesák.

,To věru není vůbec špatný nápad,’ pravil baron a zkoušel palcem ostří nože, ,aby se člověk zabil proto, že neví co s penězi.’

,Chm!‘ vyhrkl přízrak popuzeně, ,o nic lepší, než když se člověk vraždí, protože nemá žádné nebo jich má málo.’

95$

Nemohu vědět, zda se démon těmi slovy bezděčně nepodřekl nebo zda se snad nedomníval, že baronovo odhodlání je tak nezvratné, že už vůbec nerozhoduje, co mluví nebo ne. Vím jenom tolik, že baron najednou z ničeho nic ruku zarazil, otevřel do široka oči a zatvářil se, jako by se mu bylo všechno po prvé ukázalo v novém světle.

,Nu ovšem,’ pravil Koeldwethout, ,nic není tak špatné, aby se to nedalo napravit.’

,Až na prázdnou pokladnici,’ zvolal démon.

,Nu, ale ta se může zas jednoho dne naplnit,’ namítl baron.

,Nebo hádavé manželky,’ zaječel démon.

,Chm, ty se dají umlčet,’ odsekl baron.

,Třináct dětí!’ vykřikl démon.

,Všecky se přece nevyvést nemohou,’ řekl baron.

Démonova zlost na barona začala zřejmě kypět v zuřivost, když na něho tak vychrlil najednou všechny ty své důvody; hleděl to však odbýt smíchem a řekl, že by byl baronovi velmi povděčen, kdyby mu laskavě oznámil, až ho chuť k žertování přejde.

,Ale já nežertuji – ještě nikdy jsem neměl do žertování dál,’ namítl baron.

,To tedy velmi rád slyším,’ pravil démon a mračil se až běda, ,protože žert, a to není žádný básnický obrat, je moje smrt. No tak! Rozlučte se rychle s tímhle bídným světem!’

,Tak ani nevím,’ řekl baron a pohrával si s tesákem. ,Bídný je ten svět věru dost, ale nemyslím, že by ten váš byl o moc lepší, protože nevypadáte nijak extra šťastně ani blahobytně. To mi připomíná – jakoupak mám záruku, že si vůbec nějak polepším, když z tohohle světa odejdu?’ zvolal a vyskočil. ,Na to jsem ještě nikdy nemyslel!’

,Skonči to!’ zařvala postava se vzteklým skřípáním zubů.

,Táhni!’ rozkřikl se baron. ,Nebudu už truchlit nad neštěstím, ale podívám se mu s veselou myslí do očí a zkusím zase les, lov a medvědy; a když to nepomůže, vezmu si baronku na paškál a všechny Swillenhauseny odtud nadosmrti vyženu!’ S těmi slovy se baron svalil do křesla a rozesmál se tak hlasitě a bujně, že se komnata až třásla.

96$

Postava ustoupila o několik kroků nazad a přitom probodávala barona pohledem nevýslovné hrůzy; a když baron zmlkl, popadl přízrak hůl, vetkl si ji prudce do těla, vyrazil ze sebe strašlivý skřek a zmizel.

Koeldwethout ho pak už nikdy nespatřil. Když se už jednou rozhodl jednat, záhy přivedl baronku i Swillenhauseny k rozumu a zemřel teprve za mnoho let; nikoli sice jako boháč, pokud vím, ale jistě jako šťastný člověk, který po sobě zanechal četné potomky, pod jeho osobním dohledem dobře vycvičené v lovu medvědů a kanců. A moje rada všem lidem je ta, že kdykoli propadnou z podobných příčin zádumčivosti a trudnomyslnosti (jak se to velmi zhusta lidem stává), aby celou věc probrali na rub i na líc a tu lepší stranu aby prozkoumali pod zvětšovacím sklem; a kdyby ještě stále cítili pokušení odejít se světa bez rozloučení, aby si napřed vykouřili pořádnou dýmku a vypili plnou láhev vína a využili k svému prospěchu chvályhodného příkladu barona z Grogzwigu.“

***

„Nový dostavník prosím čeká, dámy a pánové,“ ozval se nový kočí, který právě nahlédl do výčepu.

Tato zpráva způsobila, že se punč musil dopít s velkým chvatem, a zabránila jakékoli rozpravě o povídce o baronovi. Bylo vidět pana Squeerse, jak zatáhl šedovlasého pána kousek stranou a zřejmě s velkým zájmem se ho na něco vyptával; týkalo se to Pěti sester yorských; abychom nic nezamlčovali, ptal se šedovlasého pána, není-li mu snad známo, kolik se tehdy v yorkshirských klášterech platilo ročně za celé zaopatření.

Potom se všichni opět vydali na cestu. K ránu Mikuláš usnul, a když se probudil, k velké lítosti zjistil, že zatím co spal, baron Grogzwig i šedovlasý pán vystoupili a jsou ti tam. Den se vlekl velmi únavně. Kolem šesté večer složil dostavník Mikuláše, pana Squeerse i malé žáčky spolu se všemi jejich zavazadly u Nového Jiřího v Greta Bridgi.

97$

«KAPITOLA SEDMÁ»

Manželé Squeersovi doma

Když pan Squeers takto bez úhony stanul na pevné zemi, nechal Mikuláše s chlapci stát u zavazadel na silnici, aby se zabavili přihlížením, jak se u dostavníku vyměňuje přípřež, a sám si zaskočil do krčmy a tam si u výčepního stolu po svém protahoval nohy. Po několika minutách se vrátil s nohama důkladně protaženýma, bylo-li tak možno spolehlivě soudit podle zbarvení jeho nosu a kuckavého škytání; a v tu chvíli také vyjela ze dvora ošuntělá dvoukolka s poníkem a kára, přivážená dvěma chasníky.

„Kufry a chlapce naložte na káru,“ řekl Squeers a mnul si ruce; „a já a tady ten mladík pojedeme na dvoukolce. Nastupte si, Nickleby. „

Mikuláš uposlechl. Pan Squeers přiměl po menších obtížích k poslušnosti i poníka a potom vyjeli a náklad bědného dětství nechali, aby si jel svým tempem za nimi.

„Je vám zima, Nickleby?“ zeptal se Squeers, když ujeli mlčky kus cesty.

„Musím se přiznat, pane, že velká.“

„Nu, ani se nedivím,“ řekl Squeers, „na takové počasí je ta cesta dlouhá.“

„Je to do dotheboyské koleje ještě hodně daleko, pane?“ zeptal se Mikuláš.

„Odtud asi tři míle,“ odpověděl Squeers. „Ale tady u nás tomu nemusíte říkat kolej.“

Mikuláš si odkašlal, jako by rád věděl proč.

„Ona to totiž vůbec kolej není,“ prohodil suše Squeers.

„Ale?“ podivil se Mikuláš, tou novinou velmi udivený.

„Není,“ odpověděl Squeers. „Kolej tomu říkáme v Londýně, protože to líp zní, ale tady v těchhle končinách se tomu tak neříká. Člověk může říkat svému domovu třebas ostrov, když chce; žádný zákon to přece nezakazuje, pokud vím, ne?“

„Myslím, že ne, pane,“ přikývl Mikuláš.

98$

Ke konci této krátké rozmluvy se Squeers po očku zadíval na svého společníka, a když na něm viděl, že se zahloubal do myšlenek a zřejmě nemá nejmenší chuť k tomu sám něco poznamenat, spokojil se tím, že poháněl šviháním poníka, až konečně dojeli k cíli cesty.

„Seskočte,“ řekl Squeers. „Hej, ty tam! Pojď vypřahat! Hni sebou, honem!“

Zatím co ředitel takto i jinak netrpělivě volal, měl Mikuláš čas si všimnout, že škola je dlouhé jednopatrové stavení nevlídného vzhledu, s přilehlou stodolou a stájí as několika roztroušenými přístavky vzadu. Když uplynuly asi dvě minuty, bylo slyšet hluk, jak kdosi odmyká vrata do dvora, a vzápětí z nich vyšel vytáhlý hubený chlapec s lucernou v ruce.

„To jsi ty, Smiku?“ zavolal Squeers.

„Ano, pane,“ odpověděl hoch.

„Tak proč jsi tedy, k čertu, nepřišel dřív?“

„Odpusťte, pane, usnul jsem u ohně,“ odpověděl Smike zkroušeně.

„U ohně! U jakého ohně? Kde je jaký oheň?“ ptal se ředitel zhurta.

„Jenom v kuchyni, pane,“ odpověděl hoch. „Paní povídala, že když musím čekat, abych si tam šel sednout a zahřál se.“

„Ta tvá paní je blázen,“ odsekl Squeers. „Sázím se, že na mraze bys býval sakramentsky bdělejší!“

Zatím již pan Squeers slezl s kočárku; a když rozkázal, aby se chlapec postaral o koníka a aby nezapomněl a nedával mu už dnes večer žádný oves, řekl Mikulášovi, aby počkal chviličku u domovních dveří, než to zadem obejde a otevře mu.

Četná neblahá tušení, která po celou cestu na Mikuláše dotírala, mu dolehla na mysl se zdvojenou tíží, když nyní zůstal o samotě. Ta obrovská dálka od domova i holá nemožnost dosáhnout ho jinak než pěšky, kdyby snad někdy po návratu tak neodolatelně zatoužil, se mu jevily v nejčernějších barvách; a když tak hleděl na ten ponurý dům a tmavá okna i na tu nehostinnou krajinu kolem, zavátou sněhem, pocítil u srdce i na duchu takovou skleslost, jakou ještě v životě nezakusil.

99$

„No tak!“ zvolal Squeers, když vystrčil hlavu z domovních dveří. „Kdepak jste, Nickleby?“

„Tady, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„Tak pojďte dovnitř,“ řekl Squeers, „těmi dveřmi to sem fouká, že by to člověku podrazilo nohy.“

Mikuláš si povzdechl a vběhl dovnitř. Pan Squeers nejdříve zajistil dveře závorou, aby se neotevřely, a pak ho uvedl do menšího pokoje spoře zařízeného několika židlemi, dvěma stoly a zažloutlou mapou, pověšenou na zdi; na jednom stole stála napůl přichystaná večeře, kdežto na druhém se v malebném nepořádku válela učitelská rukověť, Murrayova mluvnice, hromádka visitek ústavu a ohmataný dopis, adresovaný blahorodému pánovi Wackfordu Squeersovi.

Nepobyli v místnosti ještě ani dvě minuty, když se do pokoje vřítila jakási žena, popadla pana Squeerse za krk a dala mu dvě hlučné hubičky, jednu rychle za druhou, jako když klepe listonoš. Dáma byla velké postavy se silnými kostmi, asi o půl hlavy převyšovala pana Squeerse a měla na sobě barchetový noční lajblík; vlasy měla natočené na papírcích a přes ně ušmudlaný noční čepec, přidržovaný žlutým bavlněným šátkem, uvázaným pod bradou.

„Jak se vede mému Squeerečkovi?“ zvolala dáma laškovně velmi hrubým hlasem.

„Docela dobře, zlatíčko,“ odpověděl Squeers. „Co dělají krávy?“

„Všechno v pořádku, žádné nic neschází,“ odpověděla dáma.

„A prasata?“ zeptal se Squeers.

„Mají se k světu stejně čile, jako když jsi odjížděl.“

„Nu, zaplať pámbu za to,“ řekl Squeers a svlékal si plášť. „A chlapci jsou taky zdrávi, jako byli, co?“

„No, celkem to ujde,“ odsekla paní Squeersová. „Ten malý Pitcher měl horečku.“

„Ale jdi!“ zhrozil se Squeers. „Zatracený kluk, s tím je pořád něco.“

„Takového kluka podle mého svět neviděl,“ řekla paní Squeersová, „kde co chytne, vždycky je to nakažlivé. Povídám, že to je schválnost, a nic mě jaktěživo nepřesvědčí, že ne. Být

100$

na mně, tak bych to z něho vytloukla – stejně jsem ti to říkala už před půl rokem. „

„Říkala, říkala, zlatíčko,“ odpověděl Squeers. „Zkusíme, co se s tím dá dělat.“

Při této výměně něžnůstek stál Mikuláš v značných rozpacích uprostřed pokoje, neboť nevěděl, očekává-li se od něho, že odejde na chodbu, nebo smí-li zůstat v pokoji. Teď ho však z rozpaků vysvobodil pan Squeers.

„Tohle je náš nový učitelský mládenec, má milá,“ oznámil tento pán.

„Ó,“ řekla paní Squeersová, s pohledem upřeným na Mikuláše pokývla hlavou a změřila si ho lhostejně od hlavy až k patě.

„Dnes povečeří s námi,“ pravil Squeers, „a zítra ráno půjde k chlapcům. Mohla bys mu pro dnešek někde tady ustlat?“

„Nějak to už zařídit musíme,“ prohlásila dáma. „Vám na tom asi moc nezáleží, jak přespíte, pane, co?“

„Ani trochu,“ odpověděl Mikuláš, „já si nevybírám.“

„To je štěstí,“ řekla paní Squeersová břitce. A poněvadž se mělo za to, že se panina dobrá nálada projevuje hlavně odsekáváním, pan Squeers se srdečně zasmál a patrně očekával, že tak učiní i Mikuláš.

Po další kratší rozmluvě mezi pánem a paní domu o úspěchu, s jakým se setkal páně Squeersův zájezd, a o lidech, kteří zaplatili, i o lidech, kteří platební termín nedodrželi, přinesla mladá služtička obrovský masitý závin a kousek studené hovězí, a když postavila obojí na stůl, objevil se mladý Smike s džbánem piva.

Pan Squeers právě vyndával z kapes zimního pláště dopisy pro jednotlivé chlapce i jiné drobné papíry, které přivezl. Výrostek mrkal po písemnostech dychtivým a úzkostlivým zrakem jakoby v skomírající naději, netýká-li se snad některá z nich jeho osoby. Byl to pohled velmi drásavý a hned pronikl Mikulášovi až k srdci, neboť prozrazoval dlouhý a velmi smutný příběh.

Ten pohled Mikuláše přiměl, aby si hocha povšiml blíž, a s překvapením zpozoroval, z jak prapodivné snůšky nejrůznějších oděvních částí se skládá jeho oblek. Ačkoli mu nemohlo být méně než osmnáct nebo devatenáct a ačkoli byl na ta léta

101$

velký, měl na sobě dětské šatičky vcelku, do jakých se obyčejně oblékají docela malí klučinové a které, třebaže mu rukávy i nohavice byly víc než směšně krátké, jeho vyzáblému tělu šířkou úplně vyhovovaly. A aby dolní část nohou byla s tímto jedinečným ustrojením stylově v naprostém souladu, měl na nich obrovské boty, původně šité jako holínky, které snad kdysi nosil nějaký statný sedlák, ale jež nyní byly příliš rozedrané a příštipkované, aby se mohly podarovat žebrákovi. Vědí bozi, jak dlouho už v ústavě byl, ale ještě stále nosil totéž prádlo, které si tam původně přinesl, protože kolem krku měl roztrhaný dětský krejzlík, jen zčásti zakrytý hrubým mužským šátkem. Kulhal; a když se stavěl, jako by se pilně zabýval úpravou stolu, a při tom pokukoval po dopisech pohledem tak hltavým a zase tak malomyslným a beznadějným, tu se Mikuláš jen stěží vydržel na něho dívat.

„Co tam pořád šmejdíš, Smiku?“ rozkřikla se paní Squeersová. „Nemůžeš ty věci nechat na pokoji?“

„He?“ řekl Squeers a zdvihl oči. „Á, to jsi ty?“

„Ano, pane,“ odpověděl mladík a tiskl si pevně ruce k sobě, jako by chtěl silou vůle zkrotit nervosně těkavé pohyby prstů. „Není tam – „

„No?“ řekl Squeers.

„Neslyšel jste – nebo někdo jiný – nedověděl jste se nic – o mně?“

„Ani žblept,“ odpověděl Squeers nedůtklivě.

Hoch pohlédl stranou, zakryl si rukou ústa a vykročil ke dveřím.

„Ani slovo,“ pokračoval Squeers, „a taky se nikdy nedovím. To je mi věru pěkná věc, co, tak mi tě tady nechat celé ty roky a po prvních šesti letech na tebe nezaplatit ani halíř – ani se na tebe nikdo nepoptal a ne a ne vyšťourat nějakou stopu, čí vlastně jsi! To je mi pěkná věc, abych já tady krmil takového klacka, jako jsi ty, a neměl přitom nejmenší naději, že za to někdy uvidím halíř, co říkáš?“

Hoch si sáhl na čelo, jako by se namáhal na něco si vzpomenout; potom se zadíval nepřítomným pohledem na Squeerse, pomalu zjasnil tvář do úsměvu a odkulhal ven.

102$

„Něco ti řeknu, Squeersi,“ poznamenala paní domu, když se dveře za ním zavřely. „Podle mého tomu klukovi měkne mozek. „

„To doufám ne,“ odpověděl ředitel školy, „protože na práci na dvoře je docela šikovný a na jídlo pro sebe si vždycky vydělá. Ale i kdyby to byla pravda, tak myslím, že nám by stačil i s takovou špetkou rozumu. Ale nechme toho a pojďme večeřet. Mám hlad a únavou padám a už abych byl v posteli.“

Ta připomínka přivolala vybranou roštěnku, zvlášť dělanou pro pana Squeerse, a ten nemeškal a s vervou se do ní pustil. Mikuláš si přitáhl židli, ale všechna chuť k jídlu ho skorem přešla.

„Jak ti chutná roštěnka, Squeersi?“ zeptala se paní domu.

„Křehoučká jako kuřátko,“ odpověděl Squeers. „Vezmi si kousek.“

„Už bych nespolkla ani sousto,“ odpověděla jeho žena. „Co si vezme ten mladík, můj znejmilejší?“

„Ať si vezme, co tady je, „ odpověděl Squeers v naprosto neobvyklém záchvatu šlechetnosti.

„Tak co si dáte, pane Knuckleboy?“ vyzvala ho paní Squeersová.

„Smím-li prosit, vzal bych si kousek toho závinu,“ odpověděl Mikuláš. „Docela malý kousek, protože nemám hlad.“

„Ale to by ho bylo škoda nakrajovat, když nemáte hlad, nemyslíte?“ řekla paní Squeersová. „Nechtěl byste zkusit kousek toho hovězího?“

„Co je vám libo,“ odpověděl Mikuláš nepřítomně, „to nebo to, všechno jedno.“

Paní Squeersová se zatvářila krajně milostivě, když tuto odpověď slyšela; kývla na Squeerse, jako by chtěla říci, jak ji těší, že si ten mladík uvědomuje své postavení, a potom Mikulášovi vlastníma rozkošnýma ručkama posloužila plátkem masa.

„Pivečko, Squeersi?“ zeptala se dáma a dávala mu mrkáním a mračením na srozuměnou, že nadhozená otázka znamená, má-li nalít pivo i Mikulášovi, a nikoli chce-li pivo on, její manžel.

103$

„Ovšemže,“ přisvědčil Squeers a týmž způsobem se s ženou němě domluvil. „Sklenici.“

Mikuláš tedy dostal sklenici piva, a protože se hroužil do vlastních myšlenek, vypil ji v blahé nevědomosti o tom, co všechno předcházelo.

„Úžasně šťavnatá byla ta roštěná,“ prohlásil Squeers, když odložil příbor, jímž se předtím hezkou chvíli mlčky oháněl.

„Taky je to extra maso,“ odpověděla jeho choť. „Koupila jsem sama celý flák zvlášť pro – „

„Pro koho?“ zvolal s úlekem Squeers. „Snad ne pro – „

„Ale kde, pro ně ne,“ odpověděla paní Squeersová. „Zvlášť pro tebe, až přijedeš domů. Bože! Snad sis nemyslil, že bych se mohla tak zmýlit!“

„Na mou věru, zlatíčko, nevěděl jsem, co řekneš,“ pravil Squeers, dosud celý bledý.

„Ten strach sis mohl ušetřit,“ poznamenala jeho žena s upřímným smíchem. „Ten nápad! Že bych byla takový vrták! No ne!“

Tato část rozhovoru byla poněkud nesrozumitelná; ale hlas lidu v okolí tvrdil, že pan Squeers, poněvadž se mu jakákoli krutost ke zvířatům z duše příčí, nikoliv zřídka kupuje ke stravování svých žáků zdechliny skotu, který zahynul přirozenou smrtí; je možné, že se obával, nepožil-li snad nevědomky nějaké vybrané sousto, určené pro jeho mladé pány.

Když bylo po večeři a malá služtička s hladovýma očima sklidila se stolu, paní Squeersová odešla, aby uložila zbytky pod zámek, a rovněž aby do bezpečné úschovy uložila šatstvo pěti nových chlapců, kteří právě přijeli a byli následkem dlouhého pobytu na mrazu v polovici strastiplné příkré cesty, jež vede k bráně smrti. Pohostila je po cestě lehkou večeří z ovesné kaše a pak je uskladnila, jednoho vedle druhého, do jedné malé postele, aby se navzájem zahřívali a snili o nějakém vydatném jídle s něčím teplým na zapití, nesly-li se jejich tužby tím směrem; a není nijak nepravděpodobné, že se tím směrem nesly.

Pan Squeers si dopřál velkou sklenici studeného koňakového grogu, připraveného podle liberální zásady půl a půl,

104$

když si předtím nezapomněl rozpustit cukr; a jeho roztomilá manželská polovice namíchala Mikulášovi malou sklínku slabé zředěniny téže směsi. Potom se paní a pán Squeersovi sesedli blízko k sobě i k ohni a s nohama na krbové mřížce spolu šeptem důvěrně rozprávěli; Mikuláš si zatím vzal učitelskou rukověť a četl si rozličné zajímavé výklady jednotlivých hesel, i se všemi výpočty a číslicemi k tomu, a vnímal své počínání asi tak, jako by byl v mesmerickém spánku.

Konečně si pan Squeers ukrutánsky zívl a prohlásil, že je nejvyšší čas jít spat; a na toto znamení přivlekla paní Squeersová se služtičkou malý slamník a dvě přikrývky a upravily z nich lože pro Mikuláše.

„Zítra vás už uložíme do vaší stálé ložnice, Nickleby,“ řekl Squeers. „Počkejme! Kdopak spí v Brooksově posteli, zlatíčko?“

„V Brooksově?“ zamyslila se paní Squeersová. „Tam spí Jennings, malý Bolder, Graymarsh a ten – počkej, jakpak se jmenuje?“

„Hm, tak, tak,“ přisvědčil Squeers. „Ano! Brooksova je plná.“

„Plná!“ pomyslil si Mikuláš. „To bych řekl!“

„Vím, že někde místo máme,“ pravil Squeers, „ale nemůžu si tuhle chvíli vzpomenout kde. Ale to všechno rozhodneme zítra. Dobrou noc, Nickleby. Ráno v sedm, nezapomeňte!“

„Budu připraven, pane,“ odpověděl Mikuláš. „Dobrou noc.‘‘

„Přijdu ráno sám a ukážu vám, kde je studna,“ řekl Squeers. „Na okně v kuchyni vždycky najdete kousíček mýdla; ten bude váš.“

Mikuláš rozevřel oči, ale nikoliv ústa; Squeers byl již zase na odchodu, ale znovu se ještě vrátil.

„Opravdu nevím,“ pravil, „s kým bych vám měl přidělit ručník. Ale když si zítra ráno nějak vypomůžete, tak matka to už potom přes den zařídí. Nezapomeň na to, zlatíčko.“

„O to se postarám,“ odpověděla paní Squeersová. „A vy, mladý muži, se zase postarejte koukat, abyste se dostal k mytí první! Učitel by tam měl být vždycky první, ale kluci? Jak jen můžou, tak na něj vyzrajou.“

105$

Pan Squeers potom žduchl paní Squeersovou, aby nezapomněla odnést láhev s koňakem, aby si snad Mikuláš v noci nezavdal; a jen ji dáma dravě popadla, oba manželé se vzdálili.

Jakmile zůstal Mikuláš sám, prošel se ve velmi rozčileném a vzrušeném stavu několikrát po pokoji; ale když se poznenáhlu trochu uklidnil, usadil se na židli a v duchu si umínil, že se stůj co stůj vynasnaží alespoň na čas snášet všechny bědy, které tu na něho snad čekají, a že pamětliv matčiny a sestřiny bezmocnosti, neposkytne strýci sebemenší záminku k tomu, aby je v jejich nouzi opustil. Dobrá předsevzetí se málokdy minou příznivým účinkem na mysl, z níž vyklíčila. Jeho zoufalství se zmírnilo, ba – tak optimistické a lehkověrné je už mládí – probudila se v něm i naděje, že se život v Dotheboyské koleji ještě možná ukáže lepší, než jak se na první pohled zdá.

S náladou opět trochu veselejší se začal chystat ke spaní, když vtom mu z kapsy u kabátu vypadl zapečetěný dopis. Ve chvatu, s nímž odjížděl z Londýna, mu vymizel úplně zpaměti a od té doby si na něj vůbec nevzpomněl; nyní mu však okamžitě opět oživil v mysli záhadné chování Newmana Noggse.

„No ne!“ řekl si Mikuláš. „To je ale divná ruka!“

Adresa zněla na něho a písmo na nemožně ušpiněném papíře bylo tak namačkané a křečovitě pokroucené, že bylo skorem nečitelné. S velkou námahou a luštěním se mu konečně podařilo přečíst následující věty:

{Milý mladý muži,

znám svět. Vás otec ho neznal, protože jinak by mi nebyl prokázal laskavost, když neměl naději, že se mu to někdy vrátí.’ Vy ho neznáte taky, protože jinak byste se nevydával na takovou cestu.

Kdybyste někdy v Londýně potřeboval střechu nad hlavou (nezlobte se na tohle, také jsem si kdysi myslil, že nic takového nebudu jaktěživ potřebovat), tak v hostinci U koruny v Silver Street u Golden Square vědí, kde bydlím. Je to na rohu Silver Street a James Street a vchod do lokálu je z obou ulic. Můžete přijít i v noci. Kdysi se nikdo nestyděl – ale dost o tom. To je dávno pryč.

Omluvte ty chyby. Dnes bych už neměl vědět, jak do slušného kabátu. Zapomněl jsem celý svůj bývalý styl života. Snad se s ním ztratil i můj pravopis.

Newman Noggs

P. S. Kdybyste se snad někdy octl v blízkosti Barnard Castlu, u Královské hlavy mají dobré pivo. Jen řekněte, že mě znáte, a jistě vám nebudou nic počítat. Můžete mi tam říkat pan Noggs, protože tehdy jsem ještě pán byl. Opravdu, pán.}

***

Je to možná věc velmi nedůstojná, abychom ji tu zaznamenávali, ale když Mikuláš Nickleby složil dopis a uložil si ho do tobolky, měl oči zamlžené vláhou, v které by snad někdo byl spatřoval slzy.

«KAPITOLA OSMÁ»

Hospodářství Dotheboyské koleje

Jízda na vzdálenost dvou set mil a něco v takovém drsném počasí je jistě jeden z nejlepších prostředků ke změkčení tvrdého lůžka, jaký si dovede lidský důmysl vymyslit. Dost možná, že i oslazuje sny, protože ty, které se vznášely nad hrubým ložem Mikulášovým a našeptávaly mu prchavé nicotnosti, byly příjemné a radostné. Kráčel k svému štěstí vskutku mílovými kroky, když tu mu před očima slabě zablikala skorem dohořelá svíčka a hlas, který bez obtíží poznal jako nerozlučného průvodce páně Squeersovy bytosti, mu připomněl, že je čas vstávat.

„Sedm pryč, Nickleby,“ pravil pan Squeers.

107$

„To už je ráno?“ zeptal se Mikuláš a posadil se na loži.

„Ha, to tedy je,“ odpověděl Squeers, „a hezky zmrzlé. Tak dělejte, Nickleby, vyhrabte se, jo?“

Mikuláš nepotřeboval pobízet dvakrát, ale hned se „vyhrabal“ a pustil se do oblékání ve světle lojového sloupku, který držel pan Squeers v ruce.

„To je nadělení,“ pravil tento pán, „zamrzla nám pumpa.“

„Opravdu?“ řekl Mikuláš, u něhož tato novina nevzbudila valný zájem.

„Ano,“ přisvědčil Squeers. „Dneska ráno se nemůžete umýt.“

„Že se nemohu umýt?“ zvolal Mikuláš.

„Ne, není na to ani pomyšlení,“ odpověděl Squeers úsečně. „Musíte se spokojit s tím, že se otřete na sucho, dokud neprorazíme ve studni led a nevytáhneme vědro pro chlapce. Nu, nezevlujte na mne a hoďte sebou přece, jo?“

Mikuláš už žádné mínění nevyjádřil a jen na sebe chvatně házel šaty. Squeers zatím otevřel okenice a sfoukl svíčku, když vtom se z chodby ozval hlas jeho roztomilé životní družky, může-li vejít.

„Jen pojď, zlatíčko,“ řekl Squeers.

Vešla paní Squeersová, dosud v nevzhledném nočním lajblíku, který již včerejšího večera prozrazoval ladné tvary její postavy, a přizdobená postarším kastorkem, který si s velmi ležérní nenuceností nasadila na noční čepec, o němž jsme se již zmínili.

„Hrom do toho,“ řekla dáma, když otevřela skříň, „ne a ne najít školní lžíci!“

„Z toho si nic nedělej, zlatíčko,“ prohodil Squeers konejšivě, „na tom přece nezáleží.“

„Nezáleží! Co to mluvíš?“ odsekla ostře paní Squeersová. „Copak dnes není sírový den?“

„Zapomněl jsem, zlatíčko,“ odpověděl Squeers. „Ano, už je to tak. Občas pročišťujeme těm chlapcům trochu krev, Nickleby.“

„Starou bačkoru pročišťujeme,“ pravila jeho choť. „Nemyslete si, mladíku, že vyhazujeme peníze za sirný květ

108$

a melasu jen proto, aby se pročistili. Protože kdybyste si měl myslet, že vedeme živnost takhle, tak byste poznal, že se hrozně mýlíte, a tak vám to tedy říkám rovnou. „

„Zlatíčko,“ zakabonil se Squeers. „Hm, hm!“

„Ale houby,“ odsekla paní Squeersová. „Jestli tady má ten mladík učitelovat, tak je nejlepší mu rovnou jasně vytmavit, že tady žádné cavyky s těmi chlapci nemůžeme potřebovat. Dostávají síru s melasou na pročištění jednak proto, že kdyby sem tam nějaký ten dryák nedostali, tak by jim věčně něco bylo a dali by hromadu práce, a jednak proto, že jim takový lektvar zkazí chuť k jídlu a přijde to lacinějc než snídaně a oběd. A tak to jde k duhu jim i k duhu nám a je to podle mého docela zdravé.“

Když podala toto vysvětlení, zajela paní Squeersová rukou do skříně a pustila se do důkladnějšího hledání lžíce; pan Squeers jí v tom pomáhal, a mezitím co se tou prací zabývali, oba spolu rozmlouvali; ale protože skříň hlasy částečně tlumila, nepochytil Mikuláš z jejich slov nic víc, než jak pan Squeers řekl, že to, co řekla paní Squeersová, bylo neprozřetelné, a jak paní Squeersová řekla, že to, co říká pan Squeers, je „kec“.

Nastalo velké hledání a přehrabování, a když se všechna práce ukázala marná, zavolali si Smika a paní Squeersová ho strkala a pan Squeers ho pohlavkoval; tato léčebná procedura mu zbystřila smysly tak, že se zmohl na dohad, nemá-li snad paní Squeersová náhodou tu lžíci v kapse, jak se také vskutku ukázalo. Ale protože se paní Squeersová předtím zapřísahala, že tu lžíci docela určitě nikde nemá, dostal Smike další pohlavek za to, že se opovážil své paní odmlouvat, a nádavkem ještě slib, že nebude-li příště uctivější, dostane důkladný výprask, takže mu z jeho nápadu vlastně nevzešel žádný zvláštní prospěch.

„To je žena nad zlato, Nickleby, neocenitelná!“ prohlásil Squeers, když jeho polovice odběhla a vystrkala ubohého otroka před sebou.

„To věru, pane!“ poznamenal Mikuláš.

„Neznám jí rovné,“ řekl Squeers, „neznám jí rovné. Ta

109$

žena, Nickleby, je pořád stejná – pořád stejně čiperné, živé, pracovité, šetrné stvoření, jak ji právě vidíte.“

Mikuláš si při pomyšlení na příjemné vyhlídky na život v této domácnosti, které se mu takto otevřely, bezděky povzdychl, ale Squeers se na štěstí obíral vlastními myšlenkami natolik, že to nepostřehl.

„Když jsem v Londýně,“ pokračoval Squeers, „tak říkávám, že je těm chlapcům matkou. Ale ona jim je víc než matkou; stokrát víc. Dělá vám pro ty chlapce věci, Nickleby – nemyslím, že by je pro vlastní děti udělala polovička dnešních matek!“

„To si myslím, že by je nedělala, pane,“ přisvědčil Mikuláš.

Nuže, pravda byla, že oba manželé Squeersovi, on i ona stejně, pohlíželi na chlapce jako na skutečné a přirozené nepřátele; čili řečeno jinak, byli toho názoru a přesvědčení, že jejich úkolem i posláním je vyždímat z každého chlapce až do krajnosti všechno, co se vůbec vyždímat dá. V tomto bodě byli oba zajedno a podle toho také svorně jednali. Jediný rozdíl mezi nimi byl ten, že paní Squeersová vedla boj s nepřítelem otevřeně a nebojácně, kdežto pan Squeers zastíral svou ničemnost i doma špetkou své notorické šalebnosti, jako by se skutečně domníval, že se mu někdy podaří sama sebe napálit a vzbudit ve vlastním nitru přesvědčení, že je opravdu člověk z duše dobrý.

„No, nechme to,“ řekl Squeers a zasáhl tím rušivě do proudu myšlení svého učitelského mládence, které se ubíralo asi výše naznačeným směrem. „Pojďme do třídy – a pomozte mi, prosím vás, do školního kabátu, ano?“

Mikuláš pomohl řediteli obléci starou manšestrovou loveckou kazajku, kterou si Squeers sundal s věšáku na chodbě; potom se Squeers ozbrojil rákoskou a vedl Mikuláše přes dvůr ke dveřím v zadní části domu.

„Nuže,“ řekl ředitel, když vstoupili do místnosti, „tohle je tedy naše universita, Nickleby!“

V učebně bylo tak plno a rušno a bylo tam tolik věcí, které poutaly pozornost, že se Mikuláš z počátku rozhlížel jako

110$

u vyjevení, ale ve skutečnosti vlastně vůbec nic nevnímal. Pomalu se však obraz ustálil v holou špinavou haluznu s dvěma okny, jen asi z desetiny zasklenými a s ostatními tabulkami ucpanými lepenkou a starými sešity. Stály tam dva dlouhé staré rozviklané stoly, podrápané, pořezané, pokaňkané a poničené všemi možnými způsoby, dále dvě nebo tři lavice, zvláštní stolek pro Squeerse a ještě jeden pro učitelského pomocníka. Místo stropu byly jako ve stodole příčné trámy a vazba krovu, a stěny byly zmazané a znešvařené, že nebylo možno rozeznat, dotkla-li se jich vůbec kdy malířská štětka ať barvou či vápnem.

Ale ti žáci – ti mladí šlechticové! Jak rychle pohasla v Mikulášově mysli poslední slabounká stopa naděje, ta nejmizivější třepotavá hvězdička, že by mohl v tomto brlohu vynaložit síly k nějakému dobrému konci, když se celý zdrcený rozhlížel kolem! Bledé a vychrtlé tváře, vyzáblé postavičky samá kost, děti s obličejem starců, mrzáčkové s údy sevřenými v železech, chlapci zakrnělí jako lidská kleč a jiní, jejichž dlouhé hubené nohy sotva stačily unést tíhu nahrbeného tělíčka, ti všichni se tísnili očím na odiv; tu, hle, kalný tupý pohled, tam zaječí pysk, onde křivičná noha, každé zohavení a zmrzačení co výmluvný doklad zrůdného odporu, jejž pocítili rodiče k dítěti, nebo mladého života, který byl od samého rozbřesku nejútlejšího dětství jedno jediné hrozné a nekonečně kruté nakládání a zanedbávání. Byly tam tvářičky, které měly být jasné, ale nyní byly chmurným mrakem krutého utrpení potemnělé; bylo tam dětství, v jehož očích vyhaslo světlo a z něhož vyprchala krása a zbyla jedině bezmocná nemohoucnost; byli tam chlapci s neřestnou tváří a mdlýma očima, zarputile nasupení jako zločinci ve vězení; a byla tam mladá stvoření, která pykala za hříchy křehkých rodičů a plakala i pro zjednané pěstouny, jež kdysi znala, opuštěná i ve své osamělosti. Když tam byla každá něžnější náklonnost a příchylnost hned v samém zárodku sežehnuta, když tam byl každý zdravý mladý cit bitím a hladem nemilosrdně zardoušen, když si tam každá drásavá pomstylačnost, která může v rozjitřeném srdci vy kvasit, mlčky prohlodávala

111$

zlovolnou cestu až do nejhlubšího nitra, jaká to byla pekelná líheň všeho Zla!

A přece měl tento výjev, ať jakkoli bolestný, i své groteskní stránky, které by byly u pozorovatele méně vážně zaujatého, než byl Mikuláš, možná vyvolaly úsměv. Za jedním stolkem se nad obrovskou mísou sírového dryáku majestátně tyčila paní Squeersová a velkou porcí tohoto lahodného lektvaru krmila po řadě jednoho chlapce za druhým; k tomu účelu používala hrubé dřevěné lžíce, původně snad zhotovené pro nějakého lidožroutského pohlavára, která všem mladým pánům značně roztahovala ústa, neboť všichni bez výjimky musili pod hrozbou těžkého tělesného trestu celou tu plochou sběračku projímadla spolknout na jeden lok. V druhém koutě se k sobě v kamarádské družnosti choulili malí chlapci, kteří přijeli minulého dne večer, tři z nich ve velmi objemných jezdeckých koženkách a dva ve starých nohavicích střihu poněkud těsnějšího, než jak se obyčejně spodky nosí; v nevelké vzdálenosti od nich seděl páně Squeersův mladistvý syn a dědic – nápadně podobný otci – a s velkou vervou kopal a rozhazoval nohama pod rukama Smikovi, který ho cpal do nových bot svrchovaně podezřele podobných těm, jaké měl při jízdě z Londýna na noze nejmenší z pěti klučinů – jak se očividně domýšlel i klučina sám, neboť přihlížel tomuto přivlastňování s pohledem vrcholně lítostivého úžasu. Kromě nich tam ještě byla dlouhá řada chlapců, kteří s tváří, v níž se nezračila žádná radostná nedočkavost, čekali na svou porci sírového pročišťovadla; a jiná řada těch, kteří z této metly Boží právě vyvázli a rozličným šklebením dávali najevo všechno jiné, jenom ne potěšení. Všichni měli na sobě tak strakatou a prapodivnou směsici nesourodých oděvních kusů, že by to bývalo neodolatelně směšné, nebýt hnusného obrazu špíny, nepořádku a nezdraví, jehož byli součástí.

„No,“ řekl Squeers a dal rákoskou do stolu takovou ránu, že se polovička malých žáčků leknutím div nesvalila na zem, „je toho pančání už konec?“

„Zrovna končíme,“ prohlásila paní Squeersová, která posledního chlapce samým spěchem div nezadusila a klepala

112$

mu nyní dřevěnou naběračkou shora na hlavu, aby ho přivedla k sobě. „Tumáš, Smiku, odnes to. A hni sebou!“

Smike se odbelhal s mísou a paní Squeersová, když si zavolala jednoho klučinu s kudrnatými vlasy a utřela si mu o hlavu ruce, odkvapila za Smikem do jakési prádelny, kde pod velkým kotlíkem hořel malý oheň a na hrubém stole stály v řadách vyrovnané dřevěné misky.

Do těchto misek nalila paní Squeersová za pomoci vyhládlé služtičky hnědou kašovinu, která vypadala jako rozvařené piliny a které se říkalo ovesná kaše. Do každé misky zastrčila teninký krajíček chleba, a když chlapci kaši krajíčkem vybrali, snědli pak i chléb a tím bylo po snídani; potom pan Squeers slavnostním hlasem odříkal: „Naplniž Pán srdce naše vroucí vděčností za to, čeho se nám z jeho štědré ruky dostalo!“ – a odešel, aby se nasnídal sám.

Mikuláš si zaplnil žaludek miskou ovesné kaše asi ze stejného důvodu, jaký nutí některé divochy k tomu, aby polykali hlínu – chtějí-li zahnat nepříjemný pocit hladu, když není co jíst. A když snědl ještě krajíček chleba s máslem, přiznaný mu na základě jeho učitelské hodnosti, posadil se a čekal, až začne vyučování.

Nemohlo ujít jeho pozornosti, jak se všichni ti tiší chlapci zdají smutní. Nebyl tam žádný křik ani lomoz, jako bývá ve školní třídě; nebylo ani stopy po hlučném škádlení nebo dovádivém smíchu. Děti seděly klidně, krčily se a třásly a zdálo se, že je nic nenutká k živému pohybu. Jediný žák, který jevil jakés takés sklony k pohybu nebo čtveračení, byl mladý pan Squeers, a protože jeho hlavní zábavou bylo šlapat novými botami ostatním chlapcům na nohy, byla jeho veselá bujnost spíše trapná než milá.

Asi po půlhodinovém čekání se pan Squeers opět objevil, chlapci si sedli na přikázaná místa a položili před sebe knihy; této právě zmíněné pomůcky bylo průměrně asi tak jeden výtisk na osm žáků. A když uplynulo dalších několik minut, v nichž se pan Squeers tvářil nesmírně mudrcky, jako by s naprostou dokonalostí věděl, co ve všech těch knihách stojí, a mohl jejich obsah slovo od slova odříkat zpaměti,

113$

kdyby se mu jen zlíbilo se tak namáhat, vyvolal tento pán první třídu.

Na jeho výzvu se před ředitelovým stolkem poslušně seřadilo půl tuctu strašáků s proklubanými lokty a koleny a jeden z nich položil před jeho učený zrak rozedranou a špinavou knihu.

„To je první třída v dobropísemnosti a filosofii, Nickleby,“ vysvětloval Squeers a pokynul Mikulášovi, aby se postavil vedle něho. „Uděláme si taky latinský stupeň, a ten svěřím vám. No, kdepak máme prvního žáka?“

„Prosím, pane, ten meje okno v zadním pokoji,“ odpověděl chlapec, který byl toho dne ve filosofické třídě první.

„No jo, pravda,“ řekl Squeers. „Používáme praktické vyučovací metody, Nickleby; obvyklého učebného způsobu. Č-i-s-ť-i-ť-i, čistiti, sloveso – dělat něco jasným, drhnout. V-o-k-n-o, vokno, podstatné jméno, zasklený otvor ve zdi domu. Když se to žák naučí z knihy, jde a udělá to. Je to táž zásada jako používání globusu. Kde je druhý žák?“

„Prosím, pane, ten pleje v zahradě,“ odpověděl slabý hlásek.

„Pravda, no jo,“ řekl Squeers bez nejmenších rozpaků. „B - o - t - a, bota, n - y - k - a, nyka, bo - ta - ny - ka, botanyka, podstatné jméno, znalost rostlin. P-l-e-j-ť-i, plejti, sloveso, vytrhávat plevel. Když se žák naučí, že botanyka znamená znalost rostlin, tak se je učí poznávat při pletí. To je náš systém, Nickleby; co mu říkáte?“

„Je velmi prospěšný, tak i tak,“ odpověděl Mikuláš.

„To s vámi souhlasím,“ přikývl Squeers, který nepostřehl preceptorův přízvuk ani ztlumený dodatek. „Třetí žák! Co je to kůň?“

„Zvíře, pane,“ odpověděl chlapec.

„To jo,“ přisvědčil Squeers. „Že, Nickleby?“

„Myslím, že o tom nelze pochybovat, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„To se rozumí, že ne,“ řekl Squeers. „Kůň je čtvernožec, latinsky quadruped, což znamená naše zvíře, jak ví každý, kdo

114$

študoval latinu, nebo jaký smysl by jinak latinský stupeň vůbec měl?“

„Věru, jaký!“ prohodil Mikuláš roztržitě.

„A protože látku tak výborně ovládáš,“ pokračoval Squeers na adresu chlapcovu, „tak běž a vezmi si na starost mého koně a pěkně ho vydrbej, nebo si vezmu na starost já tebe a nadrbu ti, že se nepoznáš. Zbytek třídy teď půjde vážit vodu, dokud jim někdo neřekne, aby přestali, protože zítra se pere a potřebujeme mít kotle plné.“

S těmi slovy propustil první třídu, aby se šla pocvičit v praktické filosofii, a zadíval se na Mikuláše pohledem napůl mazaným a napůl pochybovačným, jako by si nebyl docela jist, co si o něm Mikuláš právě tou dobou asi myslí.

„Takhle to tedy u nás děláme, Nickleby,“ pravil po chvíli mlčení.

Mikuláš pokrčil rameny tak maličko, že to bylo sotva znát, a řekl, to že vidí.

„A je to moc dobrá metoda, to je jisté,“ pokračoval Squeers. „Teď si tedy vezměte těch čtrnáct slabikantů tady a vyzkoušejte je ze čtení, protože už musíte začít něco dělat, to víte. Lenošit, to tady u nás nejde.“

Pan Squeers to řekl tak, jako by ho bylo náhle napadlo, buď že nesmí svému pomocníkovi tuze mnoho povídat, nebo že toho jeho pomocník tuze mnoho k chvále ústavu nenapovídal. Děti se seskupily do půlkruhu kolem nového učitele a ten v krátkosti naslouchal jejich jednotvárnému, tahavému a váhavému odříkávání takových vysoce zajímavých článků, jaké lze najít v notně zastaralých slabikářích.

Při tomto vzrušujícím zaměstnání se dopoledne nekonečně vleklo. V jednu hodinu se hoši, kteří si předtím úplně pokazili všechnu chuť k jídlu porcí ovesné kaše s brambory, usadili v kuchyni ke kousku tvrdé solené hověziny a Mikuláš dostal milostivě dovolení, aby si svůj příděl masa vzal ke stolku a tam ho o samotě a v klidu snědl. Potom se chlapci opět asi hodinu v učebně krčili a třásli zimou, než škola znovu začala.

Pan Squeers měl ve zvyku svolat po každé své poloroční návštěvě hlavního města všechny chlapce a podat jim jakousi

115$

hromadnou zprávu o příbuzných a přátelích, s nimiž se tam sešel, o novinkách, které se dověděl, o dopisech, které přivezl, o tom, kdo mu účet zaplatil a čí účet vykazuje nedoplatky a tak dále. Tato slavnostní událost se vždy pořádala nazítří po jeho návratu, a to odpoledne, možná proto, že hoši byli vlivem napjatého očekávání od rána svěžejší mysli, nebo možná proto, že sám pan Squeers nabyl větší přísnosti a nepovolnosti vlivem jistých vřelých nápojů, kterým po časném obědě zpravidla holdoval. Budiž tomu tak či onak, dal tedy chlapce odvolat od mytí oken, ze zahrady, z maštale i kravské stáje a celá škola byla v učebně shromážděna v plném počtu, když pan Squeers s malým balíčkem papírů v ruce a za ním paní Squeersová s dvěma rákoskami vešli do místnosti a poručili ticho.

„Ať mi některý kluk bez dovolení jen špitne,“ řekl pan Squeers vlídně, „a sedřu mu se hřbetu kůži.“

Toto významné prohlášení mělo žádaný účinek a okamžitě zavládlo hrobové ticho, za něhož pan Squeers pokračoval: „Chlapci! Byl jsem v Londýně a vrátil jsem se k rodině a k vám při síle a ve zdraví jako vždycky.“

Podle poloročního obyčeje provolali chlapci k této potěšující zprávě třikrát chabě slávu. Byl to ale jásot! Mimořádně silný vzdech, až mrazilo!

„Mluvil jsem s rodiči některých chlapců,“ pokračoval Squeers a převracel přitom papíry, „a měli takovou radost, když slyšeli, jak se vede jejich synáčkům, že není vůbec vyhlídka, aby odtud někdo z vás odešel, což je ovšem pro všechny zúčastněné strany pomyšlení nadmíru potěšitelné.“

Dvě tři ručky se sice k dvěma třem očím zvedly, když Squeers takto hovořil, ale protože většina mladých pánů neměla nikoho, koho by mohla za rodiče pokládat, neměla na té věci také pražádný zájem.

„Bylo mi zažít i rozličná zklamání,“ řekl Squeers s velmi hrozivým výrazem v tváři; „Bolderův táta mi zůstal dvě libry deset dlužen. Kde je Bolder?“

„Tady, prosím, pane,“ odpovědělo dvacet přeochotných hlásků. Děti se ve velmi mnohém podobají dospělým, to je jisté.

116$

„Boldere, pojď sem,“ nakázal Squeers.

Chlapec nezdravého vzezření, s rukama posetýma bradavicemi, předstoupil před ředitelův stolek a upřel úpěnlivý pohled na Squeersovu tvář nad sebou; obličej měl bílý jako křída od toho, jak se mu rozbušilo srdíčko.

„Boldere,“ začal Squeers a hovořil velmi pomalu, protože zatím uvažoval, jak se říká, kudy na něho. „Boldere, jestli si tvůj táta myslí, že když – ale, ale, copak je tohle, panáčku?“

S těmi slovy popadl Squeers chlapce přes manžetu rukávu za ruku a prohlížel si ji se strojeným výrazem hrůzy a ošklivosti.

„Copak je tohle, panáčku?“ ptal se ředitel a uštědřil chlapci ránu rákoskou, aby ho povzbudil k odpovědi.

„Já za to nemohu, pane, doopravdy ne,“ zvolal chlapec s pláčem. „Pořád se mi dělají; to asi od té špinavé práce, pane – aspoň nevím, od čeho by se mi dělaly, pane, ale já za to nemohu.“

„Boldere,“ pravil Squeers, ohrnul si manžety a naslinil si dlaň pravé ruky, aby se mu rákoska lépe držela, „jsi nenapravitelný darebák, a protože tě poslední výprask nijak nepolepšil, musíme zkusit, jestli z tebe to darebáctví nevytlučeme novým.“

A bez nejmenšího ohledu na chlapcův žalostný nářek o slitování se na něho pan Squeers vrhl a napráskal mu, co se do něho vešlo; zanechal toho vpravdě teprve tehdy, když mu zemdlela ruka.

„Tumáš,“ řekl Squeers, když výprask skončil; „drbej si to jak chceš, tohle tak hned neodrbeš. Hoho! Ty že s tím řevem nepřestaneš? Smiku, výhod ho!“

Otrok Smike věděl z dlouhé zkušenosti už dost, aby zaváhal poslechnout, a proto vystrkal nešťastnou oběť postranními dveřmi ven a pan Squeers se opět usadil na svou vysokou stoličku, na niž mu pomohla vylézt paní Squeersová, která seděla na druhé vedle něho.

„A podívejme se, co to máme tady,“ pokračoval Squeers. „Dopis pro Cobbeyho. Vstaň, Cobbey!“ Vstal jiný chlapec a hltal očima dopis, zatím co si z něho Squeers v duchu skládal výtah.

117$

„No!“ řekl Squeers. „Cobbeymu umřela babička a strýc Jan. se dal na pití a to jsou tak všechny noviny, co mu sestra posílá – kromě půl druhého šilinku, který zrovna stačí na zaplacení té rozbité tabulky skla. Matko! Zlatíčko, vzala by sis ty peníze?“

Ctihodná dáma zastrčila nejvýš rozšafným způsobem peníze do kapsy a Squeers přešel k dalšímu chlapci, jako by se nechumelilo.

„Teď je na řadě Graymarsh,“ pravil Squeers. „Vstaň, Graymarshi!“

Vstal jiný chlapec a ředitel pročítal zběžně dopis jako předtím.

„Graymarshova mateřská teta,“ řekl Squeers, když si osvojil obsah dopisu, „velmi ráda slyšela, že chlapec je zdravý a spokojený, a posílá uctivé poručení paní Squeersové a myslí si o ní, že to musí být vtělený anděl. Také o panu Squeersovi si myslí, že je pro tenhle svět až tuze dobrý; doufá však, že ho Bůh ještě dlouhá léta zachová, aby mohl ve svém díle pokračovat. Byla by žádané dvoje punčochy poslala, ale není zrovna při penězích a přikládá místo nich modlitební knížku a doufá, že se Graymarsh oddá do vůle Prozřetelnosti. A nade vše doufá, že bude ve všem přičinlivý, aby se panu Squeersovi i paní Squeersové zavděčil, a bude na ně pohlížet jako na jediné své přátele, a že bude bratrsky milovat mladého pana Squeerse a bude bez reptání spát v pěti na jedné posteli, proti čemuž nemůže žádný řádný křesťan nic namítat. Ha!“ řekl Squeers a složil list. „Roztomilý dopis. Vskutku velmi dojímavý!“

Po jedné stránce byl dopis vskutku dojímavý, poněvadž důvěrní přátelé Graymarshovy mateřské tety měli silné podezření, že není ani tak jeho tetou jako spíš matkou; Squeers se však o této stránce věci (bylo by to před chlapci vyznělo nemravně) ani nezmínil a pokračoval v jednání tím, že zvolal: „Mobbs!“ Tu vstal další chlapec a Graymarsh si šel opět sednout.

„Mobbsova nevlastní matka,“ řečnil Squeers, „se z toho úplně rozstonala, když slyšela, že synáček nechce jíst špek,

118$

a od té doby pořád těžce stůně. Ráda by se dověděla, nejlépe obratem pošty, kam si Mobbs myslí, že to dotáhne, když bude s jídlem dělat brykule; a jak ho jen mohlo napadnout ohrnovat nos na polívku z hovězích jater, když se nad ní jeho dobrý učitel pomodlil. To se dověděla z londýnských novin – ne od pana Squeerse, protože ten je až moc hodný a laskavý, aby na někoho posazoval – a tolik ji to mrzí, že si to Mobbs nedovede ani představit. Její líto, když vidí, že je nespokojený, protože to je ukrutný hřích, a doufá, že mu pan Squeers rákoskou spraví hlavu, aby byl spokojenější; a kvůli tomu mu také zastavuje jeho týdenní půlpenci kapesného a kapesní nůž s dvěma želízky a vývrtkou, který koupila schválně pro něho, dala misionářům.”

„Zarputilost a vzdorovitost,“ prohlásil Squeers po strašlivém odmlčení, při němž si opět navlhčil dlaň pravé ruky, „ne, to ne. Tady musí vládnout veselá a spokojená nálada. Mobbsi, pojď sem!“

Mobbs se zvolna šoural ke stolku a mnul si již napřed oči v neblahé předtuše, že k tomu bude mít dobrý důvod; a brzy potom se uklidil postranními dveřmi s tak dobrým důvodem, jaký takový chlapec může jen mít.

Potom přikročil pan Squeers k otvírání pestré snůšky dopisů; některé z nich obsahovaly peníze – které hned „brala do úschovy“ paní Squeersová – a jiné se zase zmiňovaly o různých drobnostech na sebe, jako o čapkách a podobně, o nichž táž dáma šmahem prohlašovala, že jsou buď tuze velké, nebo zas tuze malé a nehodí se nikomu jinému než mladému panu Squeersovi, který podle všeho musil mít údy opravdu nesmírně poddajné, protože všechno, co do školy došlo, mu padlo jako ulité. Zvlášť hlavu musil mít jedinečně pružnou, protože se mu klobouky i čepice všech velikostí hodily jako na něho dělané!

Po projednání těchto věcí odbyl Squeers nedbale několik lekcí a uchýlil se k teplu domácího krbu, když předtím chlapce zanechal na starost Mikulášovi v učebně, která čišela zimou a v níž se krátce po setmění podával k večeři chléb se sýrem.

119$

V koutě učebny, který byl ředitelovu stolku nejblíž, stála malá kamínka a k těm se Mikuláš posadil – a z vědomí, v jakém je postavení, byl tak na duchu skleslý a cítil se tak ponížený, že kdyby ho byla v tu chvíli sklátila smrt, byl by ji málem radostně uvítal. Krutost, jejímž svědkem nevolky byl, sprostota a ničemnost, s níž se Squeers choval, i když byl v nejlepší náladě, ta špína kolem a všechno, co vnímal zrakem i sluchem, to celé jen přispívalo k jeho citovému rozpoložení; ale když si uvědomil, že v postavení na této škole – a nic na tom nezáleží, jaká nešťastná shoda okolností ho sem zavedla – vlastně vypadá jako pomahač a spoluvinník systému, který ho plní upřímným hněvem a odporem, tu se sám sebe štítil a pro tu chvíli cítil, že mu již jen pouhé vědomí toho, v jakém postavení tu je, musí pro všechny budoucí časy znemožnit, aby ještě někdy vztyčil hlavu.

Ale prozatím zůstávalo jeho rozhodnutí v platnosti a předsevzetí, které předešlého večera učinil, se nijak nezměnilo. Napsal matce a sestře a oznámil jim, že ve zdraví dojel na místo, a o Dotheboyské koleji psal tak málo, jak jen mohl, a i to málo napsal co nejradostněji. Utěšoval se nadějí, že zůstane-li, kde je, snad přece jen bude mít možnost dokázat něco dobrého i tam; a ostatně nesmí právě teď strýce rozhněvat, protože na jeho přízni tolik závisí ještě jiní.

Jedna představa ho zneklidňovala daleko víc než všechny sobecké úvahy v souvislosti s jeho vlastním postavením. Byl to pravděpodobný osud sestry Katy. Jeho strýc podvedl – a neurčí jí třebas nějaké hanebné místo, kde by se pro ni její krása a mládí ukázaly větší kletbou než ohyzdnost a sešlost? Pro člověka uvězněného, na rukou i nohou spoutaného, to byla představa strašlivá. – Ale ne, pomyslil si, vždyť je tam matka; a je tam i ta malířka miniatur – sice hodně prostá, ale přece ve světě obeznalá a s ním sžilá. Ochotně uvěřil, že k němu Ralph Nickleby pojal osobní nenávist. Protože teď už měl velmi dobrý důvod, aby mu oplácel stejným, dospěl k tomuto úsudku docela snadno a snažil se sám sebe v duchu přesvědčit, že tento pocit nesahá dál a zůstává jen mezi nimi dvěma.

120$

Jak tak seděl a hroužil se do svých úvah, spatřil pojednou Smikovu zdviženou tvář. Smike, který klečel před kamny a sbíral s dlážek několik vypadlých uhlíků a přikládal je na oheň, na chviličku přestal a kradmo si prohlížel Mikuláše; a když viděl, že ho učitel zpozoroval, ucukl, jako by čekal ránu.

„Nemusíš se mě bát,“ řekl Mikuláš přívětivě. „Je ti zima?“

„N-e, ne.“

„Vždyť se celý třeseš. „

„Není mi zima,“ odpověděl Smike chvatně. „Už jsem na to zvyklý. „

Byl to tvor tak plachý a na duchu zlomený a z jeho chování čišel takový strach, aby učitele nepohněval, že se Mikuláš neubránil, aby nezvolal: „Ubožáku!“

Kdyby byl toho otroka udeřil, byl by se beze slova odplížil. Ale nyní propukl v pláč.

„Ach, Bože, Bože!“ vzlykal a popraskanýma, mozolnatýma rukama si zakrýval obličej. „Srdce mi to utrhne! Jistě, srdce mi to utrhne!“

„Utiš se!“ řekl Mikuláš a položil mu ruku na rameno. „Buď přece muž; vždyť, Pámbu požehnej, léta na to už málem máš!“

„Léta!“ zvolal Smike. „Ach, Bože, Bože, kolik jich už uběhlo! Kolik jich už uběhlo, co jsem byl malé dítě, mladší než všichni, co jsou tady! Kde jen jsou?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Mikuláš ve snaze probudit zakalený rozum nebohého stvoření k jasnějšímu myšlení. „Pověz!“

„Mí přátelé,“ odpověděl Smike, „já – můj – ach! Co jsem já už zkusil!“

„Člověku vždycky ještě zbývá naděje,“ pravil Mikuláš, protože ho nic jiného nenapadlo.

„Ne,“ odpověděl mladík, „ne, mně už žádná. Pamatujete se na toho chlapce, co tady umřel?“

„Vždyť víš, že jsem tady nebyl,“ řekl mu Mikuláš vlídně. „Nu, co je s ním?“

„No,“ odpověděl mladík a přisunul se blíž k tazateli, „byl

121$

jsem v noci u něho, a když všechno utichlo, tak už neplakal po přátelích a nepřivolával je, aby si k němu přišli sednout, ale najednou viděl kolem postele obličeje, které k němu přišly z domova; říkal, že prý se usmívají a mluví na něho, a nakonec umřel, když natáhl hlavu, aby je políbil. Slyšíte?“

„Ano, ano,“ přikývl Mikuláš.

„Které obličeje se budou usmívat na mne, až budu umírat já?“ zvolal jeho společník, celý rozechvělý. „Kdo bude v těch dlouhých nocích mluvit se mnou? Z domova přijít nemohou; bál bych se, kdyby přišli, protože já nevím, co to domov je, nepoznal bych je. Znám jenom bolest a strach, bolest a strach, v životě i ve smrti. Nemám naděje, nemám naděje!“

Zazvonilo, že je čas jít spat. A hoch, který při tom zvuku zas upadl do obvyklé tupé netečnosti, se vytratil, jako by se chtěl uvarovat, aby nevzbudil něčí pozornost. A věru s těžkým srdcem se brzy potom Mikuláš – ne, nikoliv odebral k odpočinku, neboť pro něho tam odpočinku nebylo – vypravil za ostatními do špinavé a přeplněné hromadné ložnice.

«KAPITOLA DEVÁTÁ»

O slečně Squeersové, paní Squeersové, mladém panu Squeersovi a panu Squeersovi; jakož i o různých osobách a věcech, které se vztahují stejně ke Squeersovým jako k Mikuláši Nicklebymu

Když pan Squeers odešel pro ten večer z učebny, odebral se, jak jsme se již zmínili, k domácímu krbu – který byl nikoliv v místnosti, kde Mikuláš v den příjezdu večeřel, ale v menším pokoji v zadní části stavení – kde jeho paní choť, roztomilý synáček a vzdělaná dcera plně vychutnávali požitek ze vzájemné společnosti; paní Squeersová se věnovala hospodyňským povinnostem a spravovala punčochy, kdežto slečna s mladým pánem se zabývali vyrovnáváním jakéhosi mladistvého nedorozumění; dělo se tak pěstním zápasem nad stolem,

122$

který se při příchodu jejich ctěného rodiče změnil v tichou výměnu kopanců pod stolem,

A snad nijak nepochybíme, prozradíme-li čtenáři na tomto místě, že slečně Fanny Squeersové šlo na třiadvacátý rok. A je-li vůbec jaká půvabnost či spanilost od tohoto dívčího věku neodlučitelná, pak lze předpokládat, že se jimi slečna Squeersová honosila, poněvadž není důvodu k domněnce, že by byla ojedinělou výjimkou z všeobecného pravidla. Nebyla velká jako její matka, ale malá jako otec; po matce zdědila přihroublý hlas a po otci pozoruhodný výraz pravého oka, něco jako kdyby je vůbec neměla.

Slečna Squeersová byla na několikadenní návštěvě u přítelkyně v blízkém sousedství a právě se vrátila pod střechu otcovského domu. Této okolnosti lze přičíst, že o Mikulášovi ještě neslyšela, až když ho teď sám pan Squeers uvedl jako předmět hovoru.

„No tak, zlatíčko,“ řekl Squeers a přitáhl si židli, „copak si o něm myslíš teď.“

„Co by sem si měla myslet o kom?“ tázala se paní Squeersová, která (jak sama často podotýkala) nebyla „bohudíky v gramatice nijak honěná“.

„O tom mladíkovi – o tom novém učitelském – o kom jiném bych mohl mluvit?“

„Ahá, ten Knuckleboy,“ utrhla se paní Squeersová. „Nemůžu ho ani cítit.“

„Pročpak ho nemůžeš ani cítit, zlatíčko?“ zeptal se Squeers. „Co je ti do toho?“ odsekla paní Squeersová. „Když ho nemůžu ani cítit, tak to snad stačí, ne?“

„To může docela jistě stačit jemu, zlatíčko, a řekl bych, že stačit víc než dost, kdyby to věděl,“ odpověděl Squeers umírněným tónem. „Ptal jsem se tě jen tak ze zvědavosti, zlatíčko.“

„No tak, když už to chceš vědět,“ odpověděla paní Squeersová, „tak ti to povím. Protože je pyšný, domýšlivý, nafoukaný páv, který na všechno ohrnuje nos.“

Když byla paní Squeersová rozčilená, používala zpravidla silných výrazů, a kromě toho ještě ráda hromadila přívlastky,

123$

z nichž některé mínila pouze ve smyslu obrazném, jako zde na příklad slovo páv, jakož i tu narážku na Mikulášův nos, kterou ovšem nemínila tak, aby ji posluchači brali doslovně, nýbrž spíše aby jim dovolila širší výklad podle rozletu vlastní fantasie.

Rovněž nehleděla ani tolik k tomu, aby se přívlastky hodily k sobě, jako spíše k předmětu, který jimi obdařila, jak vysvítá právě z tohoto případu – neboť páv, který ohrnuje nos, je v přírodopise jistě novinkou a něčím, co hned tak snadno neuvidíme.

„Hm!“ pravil Squeers, jako by tento její prudký výbuch mírně odsuzoval. „Je levný, zlatíčko; ten mladík je náramně levný. „

„Co tě nemá, ani nápad,“ odsekla paní Squeersová.

„Pět liber ročně,“ řekl Squeers.

„Co na tom? Když ho nepotřebuješ, tak je i tak drahý, nemyslíš?“ odpověděla jeho žena.

„Ale my ho potřebujeme!“ ohradil se Squeers.

„Nevidím, že bys ho potřeboval víc než jen na papíře,“ řekla paní Squeersová. „To mi nepovídej. Na kartičky a do inserátu si můžeš dát ,Vyučuje ředitel Wackford Squeers a výborní učitelé’ a přitom nemusíš žádného pomocníka mít, no ne? Nedělají to dnes a denně všichni školmistři v okolí? Už mi s tebou dochází trpělivost.“

„Že dochází?“ zvolal Squeers hněvivě. „Tak ti něco povím, matko. Tuhle věc, jestli mám učitelského mít nebo ne, to si zařídím docela podle svého, abys věděla. Když si může otrokář v Západní Indii najmout k ruce dozorce, aby se mu černoši nerozutekli nebo nevzbouřili, tak si taky já najmu pomocníka, aby mi zastával stejnou službu a hlídal naše černochy až do té doby, než se bude moct ujmout vedení školy malý Wackford.“

„Až budu velký, to mám vést školu já, tati?“ zeptal se Wackford junior a ze samé radosti odpustil sestře prudké kopnutí, kterým ji právě hodlal obšťastnit.

„Ano, povedeš ji, synáčku,“ odpověděl pan Squeers dojatým hlasem.

„A hrome, jestli já to těm klukům nenandám!“ zvolalo to

124$

zábavné dítě a popadlo otcovu rákosku. „Jejej, tatí, to zas budou vřískat!“

Byl to hrdý okamžik páně Squeersová života, když byl svědkem takového výbuchu nadšení v mysli svého mladšího dítěte, a viděl v tom vzplanutí předzvěst jeho budoucího věhlasu. Vtiskl mu do dlaně penci a dal svým citům průchod (stejně jako jeho vzorná choť) tím, že se na souhlas bouřlivě rozesmál. Dětský půvab rozehrál jejich rodičovské city a ihned obnovil veselou náladu v hovoru a přátelskou shodu v celém kroužku.

„Je to taková nestydatá opice nadutá, to si o něm myslím já, „ řekla paní Squeersová, která se tím vrátila zase k Mikulášovi.

„No, ať si třeba je,“ připustil Squeers, „tak má se nafukovat vnáší učebně nebo jinde – zvlášť když se mu to tady nelíbí, co?“

„No,“ poznamenala paní Squeersová, „na tom něco je. Doufám, že mu to trošku srazí hřebínek, a když ne, tak to nebude chyba moje.“

Nuže, hrdý učitelský mládenec v yorkshirské škole bylo něco tak úžasně zvláštního a neslýchaného – neboť už jen nějaký pomocný učitel sám o sobě byl novinkou, ale hrdý preceptor byla bytost, o které by se bylo člověku nesnilo ani v nejdivočejších představách! – že se slečna Squeersová, která si zřídka kdy obtěžovala hlavu školními záležitostmi, velmi zvědavě zeptala, kdože je ten Knuckleboy, který se tak vytahuje.

„Nickleby,“ řekl Squeers a hláskoval to jméno podle jakési samorostlé představy o jeho správném pravopise, která mu vězela v mysli. „Tvoje matka vždycky jmenuje věci i lidi špatným jménem.“

„Na tom nesejde,“ odsekla paní Squeersová, „jen když je vidím dobrýma očima. To mi docela stačí. Pozorovala jsem ho, když jsi dnes odpoledne řezal malého Boldera. Mračil se celou tu dobu jako buřič a jednu chvíli sebou škubl, jako by se už nemohl udržet a chtěl se na tebe vrhnout. Já se dobře dívala, třeba on si myslel, že ho nevidím.“

„Ale to nevadí, tati,“ pravila slečna Squeersová, když se hlava rodiny chystala k odpovědi. „Kdo je ten člověk?“

125$

„Chm, tvůj otec si vzal do hlavy takovou pitomost, že to je syn nějakého chudého vznešeného pána, co nedávno umřel,“ řekla paní Squeersová.

„Syn vznešeného pána!“

„Chm, ale já z toho nevěřím ani slovo. A jestli vůbec synem nějakého lepšího člověka je, tak je tedy odvržený, to je můj názor!“

Paní Squeersová chtěla říci „podvržený“, ale, jak sama při podobných omylech často podotýkala, za sto let to bude všechno jedno; touto filosofickou zásadou také vždy utěšovala chlapce, když trpěli zacházením nelidštějším než obvykle.

„Nic takového není,“ řekl Squeers v odpověď na hořejší poznámku, „protože se jeho rodiče pravoplatně vzali leta předtím, než se narodil, a jeho matka ještě žije. A i kdyby nemanželský byl, nic by nás to nepálilo, protože jsme v Londýně získali velmi dobrého přítele, když jsme si sem toho mladíka vzali; a když bude chtít ty kluky něco učit vedle toho, že na ně bude dávat pozor, tak musím přiznat, že proti tomu nic nenamítám.“

„A já znova říkám, že mi je protivnější než sůl v očích,“ vybuchla prudce paní Squeersová.

„Když se ti nezamlouvá, zlatíčko,“ odpověděl Squeers, „tak neznám nikoho, kdo by někomu dovedl dát najevo nelibost líp než ty, a samozřejmě není nejmenší příčiny, proč by ses to kvůli němu namáhala nějak tajit.“

„Můžu tě ujistit, že mě to taky ani nenapadne,“ přerušila ho paní Squeersová.

„Tak je to správné,“ řekl Squeers. „A jestli v sobě má jen krapet pýchy, jakože myslím má, tak pochybuju, že by v celé Anglii byla druhá žena, která dovede takového hrdopýška zkrotit tak rychle jako ty, zlatíčko.“

Paní Squeersová přijala tyto lichotivé poklony s blaženým hihňáním a prohlásila, že už v životě, jak doufá, zkrotila víc než jednoho hrdého ducha. Je jenom spravedlivým holdem její povaze, přiznáme-li, že jich spolu se svým váženým manželem zlomila vpravdě mnoho a mnoho.

Slečna Fanny Squeersová si z hovoru o tomto předmětu

126$

pečlivě uložila do paměti tohle, a než se na noc rozloučila, ještě i mnohem víc, a pak se hladové služtičky dopodrobna vyptala na Mikulášův vzhled i chování. A na tyto dotazy dávala dívka odpovědi tak nadšené a doprovázela je tolika pochvalnými poznámkami o jeho krásných tmavých očích i rovných nohou – při čemž na tuto poslední přednost kladla obzvláštní důraz, neboť v Dotheboyské koleji byly nohy většinou křivé – že slečně Squeersové netrvalo dlouho, aby došla k závěru, že nový učitelský musí být člověk velmi pozoruhodný, nebo jak to sama významně vyjádřila, „něco kromobyčejného“. A proto si slečna Squeersová umínila, že si hned nazítří Mikuláše prohlédne osobně.

Aby tento záměr uskutečnila, čekala mladá dáma na příležitost, až bude matka mít nějakou práci a otec nebude doma; vešla potom jako náhodou do učebny, aby si dala přiříznout pero, a když tam neviděla nikoho než Mikuláše, jak dozírá na hochy, hluboce se zarděla a jevila silné rozpaky.

„Odpusťte, prosím,“ koktala slečna Squeersová, „myslela jsem, že otec je snad tady – jemine, to je strašně mrzuté!“

„Pan Squeers tu není,“ řekl Mikuláš, jehož slečnino objevení, i když bylo tak neočekávané, nijak neohromilo.

„A nevíte, pane, jak dlouho bude pryč?“ zeptala se slečna Squeersová stydlivě a váhavě.

„Říkal, že asi hodinu,“ odpověděl Mikuláš – samozřejmě zdvořile, ale bez jakýchkoli známek, že by ho byly půvaby slečny Squeersové ranily u srdce.

„Ještě nikdy se mi nic tak mrzutého nestalo,“ zvolala mladá dáma. „Děkuju! Je mi opravdu srdečně líto, že jsem vás vyrušila. Kdybych nebyla myslela, že tady je otec, ani za nic bych nebyla – je to úžasně trapné – musí to vypadat tak divně,“ šeptala slečna Squeersová s novým ruměncem v tváři a pohlédla od pera v ruce na Mikuláše u stolku a zase zpátky.

„Potřebujete-li jen tohle,“ pravil Mikuláš, ukázal přitom na pero a proti vlastní vůli se musil líčeným rozpakům ředitelovy dcery usmát, „možná, že bych ho dovedl zastat.“

Slečna Squeersová pohlédla na dveře, jako by váhala, sluší-li se, aby přistoupila k úplně cizímu člověku blíž; potom se

127$

rozhlédla po třídě, jako by ji přítomnost čtyřiceti chlapců do jisté míry uklidňovala, a konečně se přitočila až k Mikulášovi a s líbeznou směsí ostýchavosti i blahosklonnosti mu vložila pero do ruky.

„Přejete si špičku tvrdou nebo měkkou?“ zeptal se Mikuláš s úsměvem, jímž se snažil zabránit, aby se nerozesmál nahlas.

„Opravdu má krásný úsměv!“ pomyslila si slečna Squeersová.

„Jaké jste říkala?“ zeptal se Mikuláš.

„Jemine, myslila jsem právě tu chvíli na něco docela jiného, na mou duši,“ odpověděla slečna Squeersová. – „Ó, co nejměkčí, budete-li tak laskav.“ Při těchto slovech si slečna Squeersová povzdychla. Možná proto, aby dala Mikulášovi na srozuměnou, že má měkké srdce a že si přeje, aby se pero k němu hodilo.

Mikuláš přiřízl pero podle přání, a když je slečně Squeersové podával, upustila je slečna Squeersová na zem; a jak se shýbl, aby jí je podal, shýbla se i slečna Squeersová a jejich hlavy se srazily; tomu se zasmálo nahlas pětadvacet mladých chlapců, což bylo určitě po prvé a naposledy v celém tom pololetí.

„Jsem hrozný nešika,“ řekl Mikuláš a otevřel mladé dámě dveře, aby mohla odejít.

„Ale vůbec ne, pane,“ odpověděla slečna Squeersová; „byla to moje vina. To všechno ta má pošetilá – eh – eh – na shledanou!“

„Sbohem,“ řekl Mikuláš. „Až vám budu přiřezávat pero příště, doufám, že se mi to podaří líp. Pozor! Vždyť mu ukousnete špičku!“

„Opravdu,“ řekla slečna Squeersová, „jsem tak popletená, že sotva vím, co – strašně mě mrzí, že jsem vás tolik obtěžovala.“

„Obtěžovala? Ani dost málo,“ odpověděl Mikuláš a zavřel za ní dveře učebny.

„Takové nohy jsem za celý život ještě neviděla!“ řekla si slečna Squeersová, když odcházela.

Pravda je, že se slečna Squeersová do Mikuláše Nicklebyho zamilovala.

128$

Abychom poněkud vysvětlili rychlost, s jakou tato mladá dáma zahořela k Mikulášovi láskou, sluší se snad vysvětlit, že přítelkyně, od níž se včera vrátila, byla teprve osmnáctiletá dcera mlynáře a právě se zasnoubila se synem malého překupníka obilí z nejbližšího tržního města. Slečna Squeersová a mlynářova dcera byly důvěrné přítelkyně a podle zvyku u mladých dívek obvyklého se asi před dvěma roky zavázaly slibem, že která z nich se dříve zasnoubí, neprodleně svěří toto obrovské tajemství srdci své přítelkyně ještě dříve, než to oznámí kterékoli jiné živé duši, a ihned ji také požádá, aby jí šla za družičku; a aby tento slib dodržela, přiřítila se mlynářova dcera, sotva se zasnoubila, v jedenáct hodin v noci bez dechu do ložnice slečny Squeersové s přeradostnou zprávou, že se řečený překupníkův syn vyjádřil a požádal ji o ruku i srdce, když švarcvaldky v kuchyni ukazovaly za pět minut půl jedenácté. A protože slečna Squeersová byla o pět let starší a měla už dvacítku za sebou (což také mnoho znamená), dychtila od té doby víc, než je obvyklé, aby přítelkyni mohla poctu oplatit a svěřit se jí s podobným tajemstvím; ale asi proto, že těžko hledala buď někoho, kdo by se jí líbil, nebo ještě tíž, komu by se líbila sama, neměla k tomu dosud příležitost, poněvadž neměla žádné tajemství, s nímž by se jí mohla svěřit. Ale sotvaže skončil krátký rozhovor s Mikulášem, který jsme shora popsali, už si slečna Squeersová nasadila klobouk, s největším chvatem si pospíšila do domu přítelkyně a po slavnostním obnovení rozličných starých slibů hrobového mlčení se jí svěřila, že se, nu, hm, sice nikoli již zasnoubila, ale chystá se zasnoubit – se synem z panské rodiny – (ne snad s ledajakým takovým tvým překupnickým synkem, ale se synem z panské rodiny vznešeného rodu) – který za nejvýš záhadných a podivuhodných okolností přijel k nim do Dotheboyské koleje jako učitel – a podle víc než jedné narážky, kterou slečna Squeersová učinila, vysvitlo, že má vážné důvody k tomu, aby se domnívala, že ho vlastně přivábila pověst o jejích četných půvabech, takže se sem rozjel jen proto, aby ji vyhledal, ucházel se o ni a získal si její srdce.

129$

„Není to věc neobyčejná?“ řekla slečna Squeersová se silným důrazem na přídavném jménu.

„Opravdu neobyčejná,“ potvrdila jí přítelkyně. „Ale co ti všechno řekl?“

„Neptej se mne, co říkal, má milá,“ odpověděla slečna Squeersová. „Kdybys jen byla viděla ty jeho pohledy a úsměvy! Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak paf.“

„Díval se na tebe takhle?“ ptala se mlynářova dcera, a jak dobře jen dovedla, napodobila oblíbené zamilované mžourání překupníkova syna.

„Moc podobně – jenže něžněji,“ odpověděla slečna Squeersová.

„Ach!“ řekla přítelkyně. „To už tedy na něco pomýšlí, na to můžeš vzít jed.“

Slečně Squeersové, která měla v té věci jisté slabé pochybnosti, nebylo ovšem nijak nepříjemné, když se jí dostalo potvrzení ze znaleckých úst osoby tak povolané; a jakmile při dalším hovoru a srovnávání poznatků objevila v chování Mikuláše Nicklebyho a překupníkova syna ještě velmi mnoho podobných známek, zjihla k důvěrnosti tak neskonalé, že se přítelkyni svěřila s celou spoustou věcí, jež Mikuláš vůbec neřekl a jež byly vesměs rázu tak lichotivého, že mohly nezvratně znamenat jen jediné. Potom se rozpovídala o strašlivých obtížích, které ji čekají, když se její rodiče tak houževnatě stavějí proti jejímu nastávajícímu choti, a vykládala o tomto svém nešťastném osudu velmi ze široka; neboť rodiče její přítelkyně s dceřinými vdavkami úplně souhlasili a celé námluvy měly proto průběh tak nudný a všední, jak si jen člověk dovede představit.

„To bych ho ráda poznala!“ zvolala přítelkyně.

„Taky že ho poznáš, Tildo,“ odpověděla slečna Squeersová. „Musila bych si připadat jako nejnevděčnější tvor na světě, kdybych ti to odepřela. Myslím, že matka na dva dny odjede, aby přivezla nějaké chlapce; a až bude pryč, pozvu tebe i Jana na čaj a seznámím vás s ním.“

To byl roztomilý nápad, a když ho ještě důkladně prohovořily, obě přítelkyně se rozloučily.

130$

Dopadlo to tak, že se dost daleká cesta paní Squeersové jednak pro tři nové chlapce, jednak proto, aby z příbuzných dvou nynějších žáků vymohla menší nedoplatek na účtě, právě toho dne odpoledne ujednala na pozítřek; a pozítří také paní Squeersová zaujala střešní sedadlo na dostavníku, když v Greta Bridgi zastavil pro novou přípřež, v ruce raneček s několika obloženými chleby a lahví čehosi a přes ruku široký bílý plášť, aby jí v noci nebylo zima. A s těmito zavazadly se vydala na cestu.

Kdykoli se naskytla nějaká podobná příležitost, míval Squeers ve zvyku zajíždět večer co večer do tržního města pod záminkou, že musí vyřídit nějakou neodkladnou věc, a zdržet se tam do deseti nebo jedenácti hodin večer v hospodě, kterou měl ve velké oblibě. A protože mu ujednaná zábava nejen nijak nepřekážela, ale nadto mu ještě spíše poskytovala možnost smířlivé dohody se slečnou Squeersovou, milerád dal k dýchánku plný souhlas a ochotně sám vyřídil Mikulášovi pozvání, že má toho večera o páté hodině přijít do salónku na čaj.

To se rozumí, slečna Squeersová byla úžasně rozčilená, když se stanovená hodina blížila, a rozumí se taky, že se nastrojila, jak jen nejlíp mohla; vlasy, které měly víc než pouhý nádech do zrzava a které nosila zastřižené, si natočila do pěti pravidelných řádek kudrlinek až na temeno hlavy a obratně je upravila tak, aby jí trochu zakrývaly vadné oko; a to nemluvíme ani o modré šerpě, která jí vzadu volně splývala, ani o vyšívané zástěrce a dlouhých rukavicích, ani o zeleném mušelínovém šátku, přehozeném přes jedno rameno a podvlečeném pod druhým, ani o četných jiných fintách, samých to šípech namířených na Mikulášovo srdce. Sotva všechny tyto důmyslné přípravy k plné své spokojenosti skončila, přišla přítelkyně Tilda se světlehnědým balíčkem, plochým a třírohým, v němž byly různé drobné ozdoby, které si hodlala na sebe vzít až nahoře a jimiž se za nepřetržitého povídání také vyšňořila. Když slečna Squeersová „udělala” vlasy své přítelkyni, „udělala“ přítelkyně zase vlasy slečně Squeersové a znamenitě ji přikrášlila sčesáním několika kadeří tak, že jí

131$

splývaly v prstencích na šíji; a potom, když se už víc vyparádit nemohly, sešly obě v plné nádheře a dlouhých rukavicích dolů do salónku, hotovy přijmout hosty.

„Kde je Jan, Tildo?“ zeptala se slečna Squeersová.

„Jan se šel domů umýt a upravit,” odpověděla přítelkyně. „Než se čaj ustojí, bude tady.“

„Mně ti tluče srdce!“ povzdychla si slečna Squeersová.

„Ach! To já dobře znám,“ odpověděla přítelkyně.

„To víš, Tildo, ale já na to nejsem ještě zvyklá,“ řekla slečna Squeersová a položila si ruku nad levý bok na šerpu.

„Však si na to brzy zvykneš, má milá,“ odpověděla přítelkyně. Co takto rozprávěly, prostírala hladová služtička k čaji a brzy potom někdo zaklepal na dveře pokoje.

„Už je tady!“ zvolala slečna Squeersová. „Ách, Tildo!“

„Pšš!“ řekla Tilda. „Hm! Řekni, aby šel dál.“

„Dále!“ zvolala slečna Squeersová slabým hlasem. A Mikuláš vešel.

„Dobrý večer,“ řekl tento mladý pán, aniž měl i jen tušení o vítězství, jehož dobyl. „Ze slov pana Squeerse jsem vyrozuměl, že – „

„Ó ano, docela správně,“ přerušila ho slečna Squeersová. „Otec s námi dnes čajovat nebude, ale pevně doufám, že vám to nebude vadit. „ (To pronesla čtveračivě.)

Mikuláš rozevřel podivem nad tím oči, ale přešel celou věc s naprostým klidem – neboť mu právě teď na ničem zvlášť nezáleželo – a při obřadném představování mlynářské dcerce se choval tak půvabně, že ta mladá dáma byla nadšením bez sebe.

„Čekáme jenom ještě na jednoho pána,“ řekla slečna Squeersová, když zdvihla pokličku s čajníku a nahlédla dovnitř, je-li čaj už ustály.

Mikulášovi bylo úplně jedno, čekají-li na jednoho pána nebo na dvacet, a proto přijal toto oznámení s naprostým nezájmem; a poněvadž nebyl zrovna v náladě a neviděl žádný zvláštní důvod, proč by se měl nutit do roztomilosti, díval se z okna a mimoděk si vzdychl.

Náhoda tomu chtěla, že přítelkyně slečny Squeersové byla

132$

škádlivého založení, a když zaslechla Mikulášův povzdech, usmyslila si, že si milence pro jejich stísněnou náladu trochu dobere.

„Jestli je příčinou toho má přítomnost tady,“ pronesla mladá dáma, „tak si mne vůbec nevšímejte, protože já jsem stejná hříšnice. Můžete přede mnou dělat úplně tak, jako byste byli sami.“

„Tildo,“ řekla slečna Squeersová a zarděla se až k nejhořejší řádce kudrlinek, „stydím se za tebe!“ A tu se obě přítelkyně začaly všelijak pochichtávat a přes kapesníček, kterým si zakrývaly ústa, pokukovaly chvilkami na Mikuláše, u něhož původní nelíčený úžas pozvolna přecházel v neodolatelný smích – vyvolaný jednak už jen holou představou, že by vůbec mohl být do slečny Squeersové zamilován, jednak pošetilým zjevem i chováním obou dívek. Obě ty veselé stránky dohromady mu připadaly tak pronikavě směšné, že se přes všechnu svou zbědovanost smál a smál, až už vysílením nemohl.

„Nu,“ pomyslil si Mikuláš, „když už jsem tady a když se ode mne, ať už pro to či pro ono, zřejmě očekává, že se budu příjemně bavit, nemá smysl, abych se škaredil jako bubák. Raději se tedy přizpůsobím společnosti.“

Rdíme se, že to máme povědět, ale když u něho pro tu chvíli nad smutnými myšlenkami zvítězila mladistvá jarost a živost, tu Mikuláš, sotva dospěl k tomuto rozhodnutí, hned udělal slečně Squeersové i její přítelkyni nejvýš dvornou poklonu, přitáhl si k čajovému stolku židli a začal se chovat víc po domácku, než jak se kdy který učitelský mládenec od dob, od kdy se vynález učitelských mládenců vůbec datuje, se vší pravděpodobností v domě svého principála choval.

Dámy se touto změnou v Mikulášově chování plně kochaly, když se očekávaný rytíř dostavil s vlasy od nedávného mytí ještě mokrými a v čisté košili, jejíž límec možná kdysi patřil některému obřímu předkovi rodiny a nyní byl spolu s bílou vestou podobných rozměrů hlavní ozdobou jeho osoby.

„Nu tak, Jene,“ řekla slečna Matilda Priceová (jak se, mimochodem řečeno, mlynářská dcerka jmenovala).

„Toť,“ utrousil Jan s úsměvem tak širokým, že ho ani ten límec nemohl zakrýt.

133$

„Odpusťte, prosím,“ přihlásila se k slovu slečna Squeersová, úzkostlivá učinit povinnostem hostitelky zadost, „pan Nickleby – pan Jan Browdie.“

„Služebník, pane,“ řekl Jan, který byl něco přes šest stop velký a měl obličej i tělo na svou výšku spíš větší než menší.

„Jsem vám k službám, pane,“ odpověděl Mikuláš, zatím co tropil v chlebu s máslem strašlivou spoušť.

Pan Browdie nebyl pán, který by nadáním k hovoru nějak vynikal; proto se ještě dvakrát zazubil, a když tak svým obvyklým pozdravem obdařil všechny přítomné, zazubil se ještě jednou jen tak pro nic za nic a pustil se do jídla.

„Stará paní je pryč, bať?“ zeptal se pan Browdie s plnými ústy.

Slečna Squeersová přikývla na souhlas.

Pan Browdie se zazubil zvlášť ze široka, jako by si myslil, že to je věc, která vskutku stojí za smích, a pustil se do chleba s máslem se zdvojenou vervou. Podívaná na něho a na Mikuláše, jak si mezi sebou rozbírají mísu s chlebem, byl věru pohled pro bohy.

„Vás asi každý večír chlebem s máslem nekrmějí, co, brachu?“ zeptal se pan Browdie, když se přes prázdnou mísu hezkou chvíli díval na Mikuláše.

Mikuláš se kousl do rtu a zarděl se, ale dělal, že tu poznámku přeslechl.

„Namoutě,“ řekl pan Browdie a hlučně se zasmál, „tady je zrovna nepřecpou. Jestli tady zůstanete dýl, tak z vás zbyde jen kost V kůže. Ha, ha, ha!“

„Jste vtipálek, pane,“ pronesl Mikuláš opovržlivě.

„Namoutě, ani nevím,“ odpověděl pan Browdie, „ale ten druhý učitelský, co tady byl, to byl šindel!“ Vzpomínka na hubenost předešlého učitele působila panu Browdiemu zřejmě nesmírné potěšení, neboť se smál, až uznal za nezbytné utřít si oči rukávem.

„Nevím, pane Browdie, máte-li postřeh dost bystrý, abyste mohl pochopit, že vaše řeči jsou urážlivé,“ pravil Mikuláš hněvem skorem bez sebe, „ale je-li takový, buďte tak laskav a – „

134$

„Řekni ještě jedno slovo, Jene,“ vy vři skla slečna Priceová a zacpala svému zbožňovateli ústa, zrovna když chtěl skočit Mikulášovi do řeči, „jen půl slovíčka, a nikdy ti to neodpustím a nikdy už na tebe nepromluvím!“

„Bať, holka drahá, cák je mi do něj,“ řekl překupník obilí a obdařil slečnu Matildu upřímnou hubičkou. „Nechrne ho, nechme ho.“

A nyní přišla řada na slečnu Squeersovou, aby domluvila zase Mikulášovi, což také učinila za mnohých projevů rozčilení a zděšení; účinek této dvojí domluvy byl ten, že si Mikuláš a Jan Browdie s náramnou vážností podali přes stůl ruku; a tento obřad zapůsobil dojmem tak mocným, že slečnu Squeersovou přemohl a rozplakal.

„Copak je ti, Fanny?“ zeptala se Tilda.

„Nic, Tildo,“ odpověděla slečna Squeersová se vzlykotem.

„Vždyť vůbec žádné nebezpečí opravdu nehrozilo,“ řekla slečna Priceová, „že ne, pane Nickleby?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Mikuláš. „Ani zdání.“

„Tak je to dobře,“ zašeptala slečna Priceová, „jen jí řekněte něco hezkého a ona se brzy uklidní. Nebo poslyšte! Máme jít s Janem do kuchyňky a za chvíli se zas vrátit?“

„To ani za nic,“ odpověděl Mikuláš, tím návrhem celý vylekaný. „Pro všechno na světě, proč byste to dělali?“

„No,“ řekla slečna Priceová, pokynula mu, aby ustoupil kousek stranou, a hovořila s jistou dávkou pohrdání – „jste vy mi ale čistý nápadník!“

„Co tím myslíte?“ řekl Mikuláš. „Nejsem vůbec žádný nápadník – alespoň tady ne. To mi není jasné.“

„Ne, a mně taky ne,“ odpověděla slečna Priceová. „Ale muži jsou vždycky vrtkaví a vždycky byli a vždycky budou – to mi je jasné, docela jasné!“

„Vrtkaví!“ zvolal Mikuláš. „Co si to myslíte? Snad nechcete říci, že mě považujete – „

„Ale kdepak, nemyslím si vůbec nic,“ odpověděla slečna Priceová uštěpačně. „Jen se na ni podívejte, jak je krásně nastrojená a jak jí to sluší – vypadá skorem, hezká. Stydím se za vás.“

135$

„Děvče zlaté, co já mám společného s tím, že se krásně nastrojila nebo že jí to sluší?“ zeptal se Mikuláš.

„Jděte, neříkejte mi děvče zlaté,“ ohradila se slečna Priceová – ačkoliv se přitom maličko usmívala, protože byla hezká a do jisté míry také trochu koketka a Mikuláš byl hoch jako panna a ona ho pokládala za cizí vlastnictví, což všechno byly důvody, proč ji mělo těšit pomyšlení, že na něho udělala dojem, „nebo mi Fanny vyčte, že to je moje vina. Pojďte, zahrajme si karty.“ Poslední slova pronesla nahlas, odcupitala a přidala se k velkému Yorkshiřanovi.

To všechno bylo úplnou hádankou pro Mikuláše, který si v tu chvíli neuvědomoval jasně nic jiného, než že slečna Squeersová je děvče vzhledu docela všedního a její přítelkyně, slečna Priceová, děvče docela hezké; ale neměl kdy, aby si to všechno pořádně promyslil a v hlavě ujasnil, protože dívky zatím opatřily krb, přistřihly knot a očistily svíčky a celá společnost usedla ke kartám.

„Jsme zrovna čtyři, Tildo,“ řekla slečna Squeersová a podívala se poťouchle po Mikulášovi, „a tak abychom snad hráli dva a dva spolu. „

„Co tomu říkáte, pane Nickleby?“ zeptala se slečna Priceová.

„S největší radostí,“ odpověděl Mikuláš. To řekl, a aniž si uvědomil, jak mrzké urážky se tím dopouští, shrnul papírky nastříhané z visitek koleje, které představovaly jeho hrací známky, na jednu společnou hromádku s papírovými známkami slečny Priceové.

„Pane Browdie,“ řekla slečna Squeersová rozčileně, „budeme tedy hrát spolu proti nim?“

Yorkshiřan přisvědčil – zřejmě drzostí nového učitelského mládence úplně ohromený – a slečna Squeersová vrhla na přítelkyni nevraživý pohled a křečovitě se zahihňala.

Mikuláš rozdával a vyhrál kolo.

„Hodláme vyhrát všechno,“ řekl.

„Tilda už myslím vyhrála něco, co ani nečekala, že, má milá?“ zeptala se slečna Squeersová škodolibě.

„Jenom dvanáct a osm, dušinko,“ odpověděla slečna Priceová a předstírala, že bere otázku doslovně.

136$

„Jsi dnes nějak unuděná!“ ušklíbla se slečna Squeersová.

„Ale vůbec ne,“ odpověděla slečna Priceová. „Mám skvělou náladu. Spíš se mi zdálo, že ty jsi nějak rozmrzelá.“

„Já?“ zvolala slečna Squeersová, kousla se do rtů a samou žárlivostí se jen třásla. „Ale kde!“

„To je tedy dobře,“ podotkla slečna Priceová. „Nějak se ti rozkrucují vlasy, má milá.“

„O mne se nestarej,“ chichtala se slečna Squeersová, „raději si hled partnera.“

„Díky, že jste to slečně připomněla,“ řekl Mikuláš. „To by měla!“

Yorkshiřan si zaťatou pěstí několikrát zmáčkl nos, jako by ruku zdržoval a čekal, až se mu naskytne příležitost, aby se jí mohl rozehnat do obličeje jistého druhého pána; a slečna Squeersová pohodila hlavou tak vztekle, že vítr, který zvedlo vlání takového množství kudrlinek, div nezhasil svíčku.

„Opravdu, ještě nikdy jsem neměla takové štěstí,“ zvolala koketně slečna Priceová po dalších několika kolech hry. „To jistě jen kvůli vám, pane Nickleby. Chtěla bych vás mít za partnera pořád.“

„Také bych si to přál.“

„Ale když budete pořád vyhrávat v kartách, tak dostanete zlou ženu,“ poznamenala slečna Priceová.

„Splní-li se vaše přání, pak jistě ne,“ odpověděl Mikuláš. „V tom případě určitě dostanu hodnou.“

Ta podívaná, jak slečna Squeersová pohazovala hlavou a jak si překupník obilí mačkal nos, zatím co ti dva takhle hovořili! Bylo by stálo za všechny peníze vidět něco takového; a to ani nemluvíme o tom, jak se slečna Priceová nijak netajila radostí, že v nich budí žárlivost, a jak Mikuláš Nickleby tonul v blahé nevědomosti, že někoho přivádí do mrzuté nálady.

„Zdá se, že tady všechno mluvení obstaráváme jen my,“ řekl Mikuláš a rozhlédl se dobromyslně kolem stolu, když vzal do ruky karty, aby znovu rozdal.

„Obstaráváte to tak dobře,“ zahihňala se slečna Squeersová, „že by bylo věčná škoda vás rušit, že, pane Browdie? Hi, hi, hi!“

137$

„Ne, ne,“ namítl Mikuláš, „bavíme se spolu proto, že tu nemáme nikoho jiného, s kým bychom mluvili.“

„Když budete něco povídat, tak to víte, že se s vámi budeme bavit taky,“ řekla slečna Priceová.

„Děkuji ti, má milá Tildo,“ odpověděla slečna Squeersová blahosklonně.

„Nebo se můžete bavit spolu, když se vám nechce povídat s námi,“> řekla slečna Priceová, aby poškádlila milovanou přítelkyni. „Jene, proč něco neřekneš?“

„Proč něco neřeknu?“ opakoval Yorkshiřan.

„Hm, a proč tady tak sedíš a mlčíš jako bubák?“

„Tož, jářku!“ vyhrkl Yorkshiřan a uhodil prudce pěstí do stolu. „Já povídám jen tolik – ať do mě hrom, jestli to ještě dýl vydržím. Ty se mnou deš hned domů a támhleten ulízaný panák ať si dá pozor, aby mi nepřišel do rány, sic mu příště rozbiju hlavu, skřípleti nedomrlému!“

„Slitování Boží, co to všechno znamená?“ zvolala slečna Priceová s líčeným údivem.

„Domů pojď, povídám ti, domů pojď,“ odpověděl Yorkshiřan hrozivě. A při této jeho odpovědi propukla slečna Squeersová v příval slz, který vyvěral dílem z trýznivého rozrušení, dílem z bezmocné touhy rozdrásat někomu krásnými nehtíky obličej.

Tento stav věcí zavinily různé příčiny a pohnutky. Slečna Squeersová k němu přispěla tím, že usilovala o dosažení pocty a vznešeného stavu snoubenky a pozdější manželky, aniž měla k takovému počínání rozumný podklad. Slečna Priceová k němu přispěla tím, že se při svém jednání cele poddala třem pohnutkám: za prvé touze potrestat přítelkyni za to, že si osobuje nárok na stejnou důstojnost s ní, ač k tomu nemá právo; za druhé touze uspokojit vlastní ješitnost tím, že naslouchá dvorným lichotkám z úst švarného mladíka; a za třetí touze dokázat svému překupníku obilí, jakému nebezpečí by se vystavoval, kdyby zamýšlenou svatbu dlouho odkládal. A Mikuláš k němu zase přispěl tím, že se půl hodinky nerozvážně veselil a z celého srdce se snažil nezavdat příčinu k domněnce, že snad k slečně Squeersové chová nějakou

138$

náklonnost. A tedy jak použité prostředky, tak i dosažené výsledky ky byly nejpřirozenější na světě; neboť mladé dámy budou radostně čekat na vdavky a budou při závodě k oltáři jedna druhou odstrkovat a budou využívat každé příležitosti, aby co nejlépe uplatnily svoje půvaby – stále a vždy až do skonání světa, jakož činí už od jeho prvopočátku.

„Jemine, teď se nám Fanny z ničeho nic rozpláče!“ zvolala slečna Priceová jakoby v novém údivu. „Co ti je, prosím tě?“

„Hm! Vy to nevíte, slečno, to se rozumí, vy to nevíte! Neobtěžujte se laskavě a nechte si ty otázky pro sebe,“ řekla slečna Squeersová a nastrojila tvář do výrazu, jemuž děti říkají šklebit se jako opice.

„No ne, to jsem neviděla!“ zvolala slečna Priceová.

„Kdo se stará, jestli jste to viděla nebo ne, dámo?“ odsekla slečna Squeersová a znovu se zašklebila.

„Jste ukrutně zdvořilá, dámo,“ poznamenala slečna Priceová.

„Zdvořilosti se nebudu chodit učit k vám, dámo!“ odsekla zas slečna Squeersová.

„Jen se nic neobtěžujte, dámo, a nedělejte se obyčejnější, než jste,“ opáčila zase slečna Priceová, „protože to je docela zbytečné.“

V odpověď na to slečna Squeersová silně zčervenala a děkovala Bohu, že nemá tak drzé čelo jako někteří lidé. Oplátkou na to si zase slečna Priceová blahopřála, že není tak závistivá jako jiní lidé; poté prohodila slečna Squeersová jakousi všeobecnou poznámku v ten smysl, jak je nebezpečné se přátelit se sprostými lidmi, v čemž s ní slečna Priceová úplně souhlasila, neboť podotkla, to že je svatá pravda a že si to stejně myslí už dávno.

„Tildo,“ zvolala slečna Squeersová důstojně, „já tě nenávidím!“

„Hm! Ujišťuji tě, že láskou k tobě taky zrovna neoplývám,“ řekla slečna Priceová a prudce si zadrhla stuhu čepce na mašličku. „Oči si vypláčeš, až odejdu; však to víš dobře!“

„Z tvých řečí si toho dělám, ty zmije!“ prohlásila slečna Squeersová.

139$

„Nesmírně mi lichotíte, když tak mluvíte, dámo,“ odpověděla mlynářova dcerka a velmi ze široka se přitom uklonila. „Přeji vám příjemnou noc, dámo, a aby se vám něco hezkého zdálo!“

S tímto přáním na rozloučenou vyplula slečna Priceová z pokoje a za ní obrovský Yorkshiřan, který si s Mikulášem při odchodu vyměnil ono příznačně výmluvné zamračení, jímž si souboje chtivá knížata dávají v melodramatech vzájemně na srozuměnou, že se ještě sejdou.

Sotva se za nimi zavřely dveře, vyplnila slečna Squeersová ihned předpověď své někdejší přítelkyně tím, že propukla v pláč, ronila potopu slz a všelijak srdceryvně bědovala a vyrážela rozličná nesouvislá slova. Mikuláš minutku jen přihlížel a bezradně stál, protože nevěděl co dělat, ale poněvadž byl v nejistotě, skončí-li záchvat tím, že ho dívka obejme nebo podrápe, a poněvadž obojí to dopuštění považoval za stejně příjemné, velmi zticha se vytratil, zatím co slečna Squeersová kvílela do kapesníčku.

„Tohle je jeden následek,“ pomyslil si Mikuláš, když se tmavou chodbou do tápal do tmavé ložnice, „té mé prožluklé pohotovosti přizpůsobit se každé společnosti, kam mě náhoda zanese. Kdybych tam byl seděl jako dřevo a ani nepromluvil, jak jsem to mohl docela dobře udělat, nebylo by se tohle stalo.“

Chvíli naslouchal, ale všude bylo ticho.

„Tak dychtivě,“ šeptal si, „jsem sáhl po čemkoli, co by mi ulevilo od pohledu na hrůzu toho baráku tady a od společnosti jeho ničemného pána. Poštval jsem ty lidi proti sobě a udělal jsem si dva nové nepřátele, když, vědí bozi, žádné nemohu potřebovat. Inu! Je to spravedlivý trest za to, že jsem, třebas i jen na hodinu, zapomněl na to peklo, co je kolem mne!“

Když domluvil, hledal si tápavě cestu mezi hromadou spáčů se zdeptaným srdcem a zalezl do svého ubohého lože.

140$

«KAPITOLA DESÁTÁ»

Jak se pan Ralph Nickleby postaral o neteř a švagrovou

Druhého dne ráno po Mikulášově odjezdu do Yorkshiru seděla Kata Nicklebyová v pokoji slečny La Creevy ve velmi zvetšelé lenošce, postavené na velmi zaprášeném stupínku, a skýtala model k portrétu, na němž tato dáma zrovna pracovala; a aby byl obraz co nejdokonalejší, dala si slečna La Creevy přinést nahoru skřínku s domovních dveří, aby tak mohla do vypodobněné tváře slečny Nicklebyové lépe vdechnout jasně lososově růžový pleťový odstín, na nějž po prvé připadla při malování miniatury mladého důstojníka v nádveřní skřínce vyvěšené, onen jasně lososově růžový pleťový odstín, jejž nejlepší přátelé a zákazníci slečny La Creevy považovali za úplnou novinku v portrétním umění, jak tomu vskutku také bylo.

„Myslím, že jsem ho konečně vystihla,“ řekla slečna La Creevy. „Je to ten odstín. Bez nadsázky, tohle bude nejlíbeznější podobizna, jakou jsem kdy udělala.“

„O to se jistě přičinil jenom váš geniální duch, to vím,“ odpověděla Kata s úsměvem.

„Ne, ne, má drahá, to nemohu připustit,“ namítla slečna La Creevy. „To ten překrásný model – opravdu, překrásný model – - ačkoliv, to se rozumí, na způsobu provedení také trochu záleží.“

„A ne málo,“ podotkla Kata.

„Nu, má milá, v tom máte pravdu,“ řekla slečna La Creevy, „celkem v tom máte skutečně pravdu, ačkoli nemohu připustit, že by to v tomhle případě mělo tak velký význam. Ach! Umění má své obtíže, má drahá, velké obtíže!“

„To jistě, o tom nepochybuji,“ přisvědčila Kata své dobrosrdečné malé přítelkyni shovívavě.

„Tak velké, že si o tom nemůžete udělat ani nejslabší představu,“ odpověděla slečna La Creevy. „Když tak musíte zvýrazňovat oči, jak jen můžete, a potlačovat vší mocí nos, jak

141$

to jen jde, a přinastavovat hlavu a zase vůbec vynechávat zuby, tak nemáte ani ponětí, co trápení taková jedna drobnomalba dá.“

„Penězi nelze takovou práci ani dost vynahradit,“ řekla Kata.

„To se ví, že ne, to je svatá pravda,“ potvrdila slečna La Creevy, „a ke všemu jsou lidé tak nespokojení a nerozumní, že v devíti případech z deseti není žádná radost je malovat. Někdy říkají: ,Ale, slečno La Creevy, co jste to udělala, že vypadám tak vážně!’ a jindy zas: ,Ts, to se ale culím, co, slečno La Creevy?’, když samou podstatou dobrého portrétu je, že musí být buď vážný, nebo úsměvný, nebo jinak to žádný portrét vůbec není.“

„Opravdu?“ zeptala se Kata se smíchem.

„Zajisté, má drahá, protože model je vždycky buď takový, nebo takový,“ odpověděla slečna La Creevy. „Jen se podívejte do Královské akademie! Však víte, že všechny ty krásné, skvělé portréty pánů v černých sametových vestách s rukama založenýma na kulatém stolku nebo mramorové desce v pěst jsou vážné a že všechny dámy, které si pohrávají s paraplíčky nebo s psíky nebo s malými dětmi – malování má jedno zlaté pravidlo, jen modely se mění – se vždycky usmívají. Ve skutečnosti,“ dodala slečna La Creevy a ztišila hlas do důvěrného šepotu, „jsou jenom dva způsoby portrétního malování, portrét vážný a usměvavý, a používáme vždy vážného výrazu pro osoby veřejně činné (kromě herců někdy) a usměvavého pro dámy a pány v soukromém postavení, kterým na tom tolik nezáleží, aby vypadali chytře.“

Katu zřejmě tento výklad velmi bavil a slečna La Creevy malovala a hovořila s neúnavným zálibným uspokojením dál.

„Zdá se, že malujete spoustu důstojníků!“ využila Kata přestávky v hovoru k poznámce a rozhlédla se místností.

„Spoustu čeho, dítě?“ zeptala se slečna La Creevy a zdvihla oči od práce. „Charakterních podobizen, ó ano, ale opravdoví vojáci to nejsou, abyste věděla.“

„Že ne?“

„Pánbůh vás potěš, to se rozumí, že ne. Jsou to jenom písaři

142$

a podobní lidé, co si vypůjčí důstojnickou bluzu, aby se v ní dali vymalovat, a pošlou si ji sem napřed v brašně. Někteří umělci,“ mluvila dále slečna La Creevy, „mají vlastní červenou bluzu a za půjčení a za karmín účtují příplatek sedm a půl šilinku; ale to já nedělám, protože to nepovažuji za poctivé.“

Tu se slečna La Creevy napřímila, jako by se nesmírně pyšnila tím, že se nesnižuje k takovým lákadlům, aby nachytala zákazníky, a zabrala se ještě horlivěji do práce, od níž jenom chvílemi pozdvihla hlavu, aby se s nevýslovným zalíbením zahleděla na některý tah štětcem, jejž právě přidělala, a občas oznámila slečně Nicklebyové, na které části obličeje právě v tom okamžiku pracuje. „Ne proto,“ podotkla výslovně, „abyste se snad k malování nějak rafičila, děťátko, ale proto, že je už někdy naším zvykem modelu povědět, kterou část právě malujeme, tak aby model, když chce mít na podobizně zachycený některý určitý rys, mohl ten rys do své tváře na tu chvíli vpravit – rozumíte?“

„A kdypak,“ řekla slečna La Creevy po dlouhém mlčení, totiž po přestávce, která trvala plné půl druhé minuty, „kdypak čekáte, že se zase uvidíte se strýcem?“

„Ani nevím. Čekala jsem, že tu touhle dobou už dávno bude,“ odpověděla Kata. „Doufám, že brzy, protože tahle nejistota je horší než co jiného.“

„Ten má peníze, jak si myslím, že?“ zeptala se slečna La Creevy.

„Slyšela jsem, že je velmi bohatý,“ odpověděla Kata. „Nevím, je-li tomu tak, ale myslím, že ano.“

„Ó, na to můžete vzít jed, že je, protože jinak by to nebyl takový morous,“ prohodila slečna La Creevy, která byla podivnou snůškou bystrosti a prostomyslnosti. „Když je nějaký člověk takový medvěd, bývá obyčejně pěkně zazobaný.’‘ „Má hrubé chování,“ řekla Kata.

„Hrubé!“ zvolala slečna La Creevy. „Dikobraz je proti němu učiněná peřinka! Nikdy jsem se ještě s takovým nabručeným krobiánem nesetkala.“

„Řekla bych,“ poznamenala Kata ostýchavě, „že to je

143$

možná jen takový jeho návyk. Někdy v mládí se dožil zklamání, jak jsem myslím slyšela, nebo ho zkrušilo nějaké neštěstí, že zatrpkl na duši. Nerada bych si o něm myslela něco špatného, dokud se nepřesvědčím, že si to zaslouží.“

„Nu, to je velmi hezké a správné,“ usoudila malířka miniatur, „a Bůh chraň, abych snad byla příčinou, že byste si něco takového myslila! No, ale nemohl by vám a vaší mamince – a jistě by to ani neucítil! – poskytnout nějakou pěknou menší apanáž, která by vás obě přiměřeně zajistila, dokud se vy dobře neprovdáte, a která by pak později pro vaši matku skvěle stačila? Co by pro něho znamenalo, řekněme, takových sto liber ročně?“

„Nevím, co by to znamenalo pro něho,“ odpověděla Kata živě, „ale pro mne by to znamenalo, že bych raději zemřela, než bych to přijala.“

„Ajta!“ zvolala slečna La Creevy.

„Kdybych na něm měla být závislá,“ řekla Kata, „ztrpčilo by mi to celý život. Cítila bych se daleko poníženější, než kdybych chodila žebrat.“

„Hleďme!“ zvolala slečna La Creevy. „Musím přiznat, má milá, že taková vaše slova o příbuzném, o kterém nechcete od cizí osoby slyšet nic špatného, zní věru notně divně.“

„Řekla bych, že snad ano,“ odpověděla Kata již mírněji, „vlastně připouštím, že to divně znít musí. Chci tím jenom říci, že bych – že bych – s takovými city a vzpomínkami na lepší časy, jaké mám dosud v paměti, nesnesla žít z něčí milosti – nejen zvlášť z jeho milosti, ale z ničí.“

Slečna La Creevy se zadívala po očku na dívku, jako by chtěla zjistit, není-li předmětem její nechuti přímo sám Ralph, ale když si všimla zármutku své mladé přítelkyně, raději nepromluvila.

„Nechci od něho nic víc,“ pokračovala Kata a při řeči jí kanuly slzy, „než aby se kvůli mně obtěžoval jen to málo, aby mi svým doporučením – jedině doporučením! – dopomohl k zaměstnání, kde bych si vydělala doslova jen na chléb a mohla zůstat s matkou. Zakusíme-li ještě někdy štěstí, to závisí jedině na úspěchu mého drahého bratra; ale udělá-li to strýc

144$

a Mikuláš nám aspoň napíše, že je zdravý a spokojený, docela mi to postačí.“

Když domluvila, tu se za zástěnou, která stála mezi ní a dveřmi, ozval šustot a kdosi zaklepal na deštění dveřního výklenku.

„Ať je, kdo je, nechť vejde!“ zvolala slečna La Creevy.

Osoba výzvy uposlechla, ihned postoupila dál a zjevila jejich očím postavu i tvář osobnosti nikoliv menší než právě pana Ralpha Nicklebyho.

„Služebník, dámy,“ uvedl se Ralph a těkal pronikavým pohledem s jedné na druhou. „Mluvily jste tak hlasitě, že jsem nemohl docílit, abyste mě slyšely.“

Když tomuto podnikavému muži číhala v srdci nějaká lest ohavnější než obyčejně, tu míval ve zvyku hustým a vystouplým obočím na okamžik skorem úplně zakrýt oči a hned je pak ve vší jejich břitkosti naplno otevřít. A protože tak nyní učinil a snažil se potlačit úsměv, který mu rozčísl tenké stisknuté rty a kolem úst nakrčil zlobné vrásky, obě ženy vytušily, že vyslechl ne-li už celou jejich nedávnou rozmluvu, tedy aspoň část.

„Zastavil jsem se tady cestou nahoru, protože jsem víc než s poloviční jistotou předpokládal, že vás tady najdu,“ řekl Ralph na adresu své neteře a s opovržením se podíval na rozdělanou miniaturu. „To je portrét mé neteře, paní?“

„Ano, pane Nickleby, je,“ potvrdila slečna La Creevy rozradostněně, „a mezi námi vám důvěrně říkám, pane, že to bude portrét opravdu k pohledání, i když bych to jako jeho malířka neměla říkat.“

„Neobtěžujte se, paní, a neukazujte mi to,“ zakřikl ji Ralph a odstoupil, „nedovedu podobnost posoudit. Bude brzy hotový?“

„Asi ano,“ odpověděla slečna La Creevy a uvažovala s dřevěnou špičkou štětce v ústech. „Ještě tak dvě sezeni a – „

„Tak si je odbuďte hned, paní,“ pravil Ralph. „Od pozítřka už nebude mít čas, aby pošetilostmi mařila čas. Pracovat, paní, pracovat! Všichni musíme pracovat. Už jste pronajala svůj byt, paní?“

145$

„Ještě jsem nevyvěsila ceduli, pane.“

„Tak ji hned vyvěste, paní. Po neděli už nebudou váš byt potřebovat, a i kdyby si ho ponechaly, tak by ho nemohly zaplatit. Nuže, drahá neteři, jste-li hotova, nemusíme víc ztrácet čas.“

S předstíranou vlídností, která mu slušela ještě méně než jeho obvyklá hrubost, pokynul pan Ralph Nickleby mladé dámě, aby šla napřed, a když se vážně poklonil slečně La Creevy, zavřel dveře a šel za neteří o patro výš. Tam ho paní Nicklebyová přijala s mnoha projevy úcty, ale Ralph je netrpělivým mávnutím ruky poněkud příkře přerušil a ihned přikročil k účelu své návštěvy.

„Našel jsem vaší dceři zaměstnání, paní,“ prohlásil Ralph.

„Nu,“ odpověděla paní Nicklebyová. „Musím říci, že právě to jsem od vás očekávala. ,Spolehni na to, Kato,‘ řekla jsem Katě zrovna dneska při snídani, , že když se strýc tak úžasně ochotně a brzy potaral o Mikuláše, že nás neopustí, dokud neudělá aspoň tolik i pro tebe.’ Tak doslova jsem jí to řekla, pokud si vzpomínám. Milá Kato, proč nepoděkuješ svému – „

„Dovolte, prosím, paní, abych pokračoval,“ přerušil Ralph švagrovou zrovna v nejplynnějším proudu řeči.

„Kato, má zlatá, nech strýce pokračovat,“ pravila paní Nicklebyová.

„Vždyť se už nemohu dočkat, co řekne, maminko,“ namítla Kata.

„Nuže, má drahá, když se už nemůžeš dočkat, co řekne, tak raději nech strýce, aby pověděl, co nám chce říci, a nepřerušuj ho,“ pravila paní Nicklebyová s četným pokyvováním a mračením. „Strýcův čas je velmi cenný, má milá; a aťsi toužíš sebevíc – a docela přirozeně, jak podle mého jistě všichni milující příbuzní, kteří se vídali se strýcem tak málo jako my, musí přirozeně toužit, aby si prodloužili potěšení, že ho mají mezi sebou, tak přece zase nesmíme být sobecké a musíme mít na zřeteli, jak důležité povahy je jeho zaneprázdnění v obchodním světě.“

„Jsem vám zavázán nesmírnými díky, paní,“ řekl Ralph se sotva znatelným úsměškem. „Naprostý nedostatek obchodního

146$

ducha v této rodině zřejmě vede k značnému plýtvání slovy, dříve než se k projednávání vlastní věci konečně přikročí – pokud vůbec o nějakou obchodní věc jde.“

„Obávám se, že tomu tak vskutku je,“ potvrdila paní Nicklebyová s povzdechem. „Váš ubohý bratr – „

„Můj ubohý bratr, paní,“ přerušil ji Ralph štiplavě, „neměl o podnikání ani ponětí – ba úplně věřím, že ani nevěděl, co to slovo znamená.“

„Bohužel už takový byl,“ připustila paní Nicklebyová s kapesníčkem na očích. „Nebýt mne, tak nevím, kam by to s ním bylo došlo.“

Jací jsme to divní tvorové! Liché vnadidlo, které Ralph při první návštěvě tak obratně vyhodil, se ještě houpalo na udici. Při každém sebemenším strádání nebo nepohodlí, jež se během plných čtyřiadvaceti hodin kdy přihlásilo, aby jí připomnělo její stísněné a změněné poměry, vyvstávala paní Nicklebyové v mysli neodbytně popudlivá vidina jednoho tisíce liber, které dostala věnem, až konečně dospěla k tomu, že si namlouvala, že ze všech věřitelů nebožtíka muže pochodila ona nejhůř a zaslouží nejvíc politování. A přece ho dlouhá léta vřele milovala a nebyla sobecká měrou o nic větší, než jakou se smrtelníci zpravidla vyznačují. Tak dovede člověka popudit nenadálé zchudnutí. Přiměřený roční důchod by byl okamžitě zavedl její myšlení do starých kolejí.

„Hořekovat nad něčím nemá smysl, paní,“ prohlásil Ralph. „Ze všeho neplodného počínání nejneplodnější je hrabat špendlíčkem časy, které jsou dávno ty tam.“

„To je pravda,“ vzlykala paní Nicklebyová. „To je pravda.” „A protože následky té nevšímavosti k praktickým věcem tak hluboce cítíte sama na své kapse i osobě, paní,“ pravil Ralph, „jistě neopominete svým dětem vštípit, jak je nezbytné, aby se jim věnovaly už od mládí.“

„Samozřejmě, to vidět musím,“ přisvědčila paní Nicklebyová. „Smutná zkušenost, švagře, opravdu – Kato drahá, nezapomeň to v příštím dopise napsat Mikulášovi, nebo mi to připomeň, abych to napsala, jestli mu budu psát sama.“ Ralph se nakrátko odmlčel, a když viděl, že si matku

147$

skutečně zajistil pro případ, že by dcera měla proti jeho návrhu nějaké námitky, pokračoval:

„Zaměstnání, které jsem svým vlivem vaší dceři opatřil, paní, je v jednom – v jednom dámském módním saloně, zkrátka řečeno.“

„U švadleny!“ zvolala paní Nicklebyová.

„V dámském módním saloně, paní,“ odpověděl Ralph. „Dámské krejčové v Londýně, jak vám ani nemusím připomínat, paní, neboť jste ve všech věcech každodenního běhu života tak dokonale obeznalá, vydělávají velké peníze, vydržují si kočáry a dosahují velkého bohatství a blahobytu.“

Nuže, první představy, které slova „dámský módní salon“ v mysli paní Nicklebyové vyvolala, se připínaly k jistému druhu proutěných košíků, potažených černým voskovaným plátnem, na něž si vzpomněla, že je vídala nosit sem a tam po ulicích; ale při dalších Ralphových slovech tyto představy mizely a ustupovaly vidinám palácových domů ve West Endu, pěkných soukromých kočárů a šekové knížky; a všechny tyto obrazy se po sobě střídaly ve sledu tak rychlém, že sotva dohovořil, hned přikývla a zřejmě s velkým uspokojením pravila: „Svatá pravda.“

„Co strýc říká, milá Kato, je svatá pravda,“ pravila paní Nicklebyová. „Vzpomínám si, když jsme po svatbě přijeli s tvým ubohým otcem do Londýna, jak mi mladá slečinka přinesla do domu široký lýkový klobouk s bílozelenou ozdobou a zelenou tureckou podšívkou a přijela ve vlastním kočáře, který zajel v plném trysku až ke dveřím; vlastně nevím docela jistě, jestli to byl její vlastní kočár nebo nájemná drožka, ale pamatuji se, jako by to bylo dnes, jak ten kůň padl a bylo po něm, když se otáčel, a chudinka tvůj otec povídal, že jistě už dobrých čtrnáct dní neměl ani ždibec ovsa.“

Tato historka, která tak názorně kreslila obraz švadlenského blahobytu, se nesetkala se žádným valným projevem uspokojení, neboť Kata měla při jejím vyprávění svěšenou hlavu a Ralph jevil velmi srozumitelné známky krajní netrpělivosti.

„Jméno té dámy je Mantalini – „ začal chvatně Ralph, „ – Madame Mantalini. Znám ji. Bydlí blízko Cavendish

148$

Square. Kdyby se vaše dcera chtěla o to místo ucházet, hned bych ji tam zavedl.“

„Nemáš nic, dítě drahé, co bys strýci řekla?“ zeptala se paní Nicklebyová.

„Ó hodně,“ odpověděla Kata, „ale ne teď. Raději si s ním promluvím, až budeme sami – ušetří mu to čas, když mu poděkuji a povím všechno, co bych chtěla, až po cestě.“

S těmi slovy Kata odběhla, aby zatajila stopy pohnutí, které jí zvolna kanuly po líci, a aby se připravila k vycházce, zatím co paní Nicklebyová bavila švagra tím, že mu s hojnými slzami podala podrobný výklad o rozměrech pianina z růžového dřeva, jež měli s mužem v dobách blahobytu, spolu se zevrubným popisem osmi čalouněných židlí v saloně, které měly kroucené nohy a sedadla potažená týmž zeleným cicem, z něhož byly záclony, a které stály dvě libry a patnáct šilinků za kus a při dražbě se prodaly skoro zadarmo.

Tomuto vzpomínání učinil konečně přítrž Katin návrat; když se Kata ve vycházkových šatech objevila, tu ji Ralph, který byl po celou dobu její nepřítomnosti jako na trní, jen vybouchnout, bez dlouhých okolků a s velmi malou obřadností vyvedl na ulici.

„A teď,“ řekl a vzal ji pod paždí, „šlapejte, co vám nohy stačí, zvyknete si aspoň na krok, jakým budete musit každé ráno chodit do práce.“ S těmi slovy s Katou rychle vykročil a rázně ji vedl ke Cavendish Square.

„Jsem vám opravdu velmi vděčná, strýče,“ řekla dívka, když už chvíli pospíchali mlčky k cíli, „opravdu velmi.“

„To rád slyším,“ pravil Ralph. „Doufám, že dostojíte svým povinnostem.“

„Vynasnažím se, abych se zavděčila, strýče,“ odpověděla Kata, „opravdu se – „

„Jen se mi nerozplačte,“ zavrčel Ralph. „Pláč nevystojím.“

„Já vím, strýče, je to pošetilé…“ začala nebohá Kata.

„To je,“ zatrhl jí Ralph zhurta řeč, „a kromě toho je to strašná komedie. Ať to už nevidím.“

Nebyl to možná nejlepší způsob, jak osušit slzy mladého a citlivého ženského stvoření, které se zrovna chystalo učinit

149$

první krok do zcela nového životního prostředí, mezi chladné a lhostejné cizí lidi, ale výsledek to nicméně mělo. Kata se hluboce zarděla, chvíli prudce oddychovala a potom šlapala pevnějším a rozhodnějším krokem dál.

Podivným kontrastem působil pohled na to plaché venkovské děvče, jak proklouzává bojácně davem, který pospíchá oběma směry ulicí, jak ustupuje při každé tlačenici z cesty a drží se pevně Ralpha, jako by se bálo, aby ho mezi tolika lidmi neztratilo; a na toho strohého podnikavce se zatvrzelým obličejem, jak se sveřepě žene vpřed, lokty rozráží chodce stranou a tu a tam si vymění nevrlý pozdrav s některým protijdoucím známým, který se otáčí a zahledí po jeho hezké společnici s výrazem, v němž se zračí podiv – jako by ho překvapoval ten nerovný párek, který se k sobě tak nehodí. Byl by to však býval kontrast ještě podivnější, kdyby bývalo možné číst v srdcích, která tu vedle sebe bušila; odhalit něžnou nevinnost jednoho a drsnou ničemnost druhého; pochytit bezelstné myšlenky láskyplného děvčete a pozastavit se v údivu nad tím, že mezi všemi těmi ničemnými pikly a čachry staršího muže není jediného slova či představy, která by svědčila o pomyšlení na poslední věci člověka, smrt či hrob. Ale bylo tomu tak; a ještě podivnější – ačkoliv to je každodenní a všední úkaz – bylo to, že se to vřelé mladé srdce chvělo tisícerou úzkostí a obavou, kdežto srdce starého, světem protřelého muže zahnívalo v zkaženosti a bilo ve své schráně jenom jako součást důmyslného stroje a ani jedinkrát nezabušilo zvýšeným tepem naděje, strachu, lásky nebo starostlivosti pro nějakou lidskou bytost.

„Strýce,“ řekla Kata, když jí připadlo, že už nemohou být daleko od cíle cesty, „musím se vás na jedno zeptat. Budu bydlet doma?“

„Doma!“ opáčil Ralph. „Kde to je?“

„Myslím s matkou – osamělou vdovou,“ řekla Kata s důrazem.

„Prakticky vzato budete bydlit tady,“ odpověděl Ralph, „protože tady budete jíst a tady budete od rána do večera – někdy snad až zas do rána.“

„Ale v noci, myslím,“ namítla Kata. „Nemohu ji nechat

150$

samotnou, strýce. Musím mít nějaké místo, kterému bych mohla říkat domov – bude to ovšem tam, kde bude ona, to víte, třeba by bylo velmi nuzné.“

„Třeba by bylo!“ utrhl se Ralph a přidal nedůtklivě do kroku, protože ho dívčina poznámka popudila. „Určitě bude, chcete říci. Třeba by bylo velmi nuzné! Copak se to děvče zbláznilo?“

„To slovo mi jen tak uklouzlo, nemyslila jsem to doopravdy,“ hájila se Kata.

„To doufám,“ utrousil Ralph.

„Ale to, co jsem se ptala, strýče! Ještě jste mi neodpověděl.“

„Nu, něco takového jsem předvídal,“ pravil Ralph, „a ačkoli jsem velmi silně proti tomu, na to nezapomínejte, udělal jsem už v tom směru opatření. Mluvil jsem o vás jako o pracovnici, která bydlí mimo dům, a tak se budete každý večer vracet do toho domova, který třeba bude velmi nuzný.“

V tom byla jakási útěcha. Kata zahrnula strýce za jeho ohleduplnost mnohými a mnohými díky – a Ralph je přijímal, jako by si je všechny zasluhoval; a tak došli bez dalšího rozprávění ke dveřím krejčové, na nichž byla velmi velká tabule se jménem i povoláním madame Mantalini a k nimž vedly s ulice pěkné schody. V domě byl krám, který však měl v nájmu nějaký dovozce růžového oleje. Předváděcí salon madame Mantalini byl v prvním patře; tuto skutečnost oznamovala šlechtě i ostatnímu panstvu tím, že v blízkosti oken s pěknými záclonami příležitostně vystavila dva tři elegantní klobouky podle nejnovější módy a dvoje troje přepychové šaty nejvybranějšího vkusu.

Dveře jim otevřel sluha v livreji a v odpověď na Ralphův dotaz, je-li madame Mantalini doma, je zavedl pěknou chodbou a po prostorném schodišti do předváděcího salonu, který se skládal ze dvou rozlehlých návštěvních pokojů a obsahoval výstavku přerozmanité záplavy skvostných šatů a látek; některé visely na krejčovských pannách, jiné byly nedbale pohozeny po pohovkách a další a další zas porůznu ležely na koberci, splývaly s vysokých sklopných zrcadel nebo se všelijak mísily se skvělým nábytkem všemožného druhu, jímž pokoje oplývaly.

151$

Čekali tam mnohem déle, než bylo příjemné panu Ralphovi Nicklebymu, který se díval na ten strakatý jarmark nádhery kolem sebe s pramalým zájmem a konečně se už chystal zatáhnout za šňůru zvonku, když vtom náhle do pokoje strčil hlavu nějaký pán, a jakmile spatřil, že tam někdo je, stejně rychle ji zase schoval.

„Tady, haló!“ zvolal Ralph. „Kdo je to?“

Při zvuku Ralphova hlasu se hlava znovu objevila a ústa, která ukazovala velmi dlouhou řadu velmi bílých zubů, pronesla strojeným tónem slova: „Klatě! Cože, Nickleby? Ó, klatě!“ Když tyto výkřiky vyrazil, postoupil pán do pokoje a velmi vřele potřásl Ralphovi rukou. Měl na sobě nádherný župan, vestu a turecké nohavice z látky téhož pestrého vzoru, růžový hedvábný nákrčník a křiklavě zelené trepky a břicho obepjaté přebohatým řetězem k hodinkám. K tomu ještě měl licousy a kníry, obojí černě nabarvené a půvabně nakadeřené.

„Klatě! Snad nechcete říci, že hledáte mne, klatě, nebo ano?“ řekl tento pán a pleskl Ralpha na rameno.

„Ještě ne,“ odpověděl Ralph posměšně.

„Ha, ha! Klatě!“ zvolal pán, když vtom, jak se dokola zkroutil, aby se zasmál ještě půvabněji, spatřil Katu Nicklebyovou, která stála opodál.

„Moje neteř,“ poznamenal Ralph.

„Už si vzpomínám,“ pravil pán a klepal se kotníkem ukazováčku do nosu jako za trest za svou zapomnětlivost. „Klatě, už si vzpomínám, proč přicházíte. Pojďte, Nickleby, sem – půjdete se mnou, má sladká? Ha, ha! Všechny jdou za mnou, Nickleby – odjakživa chodí, klatě, odjakživa.“

Když tímto šprýmovným způsobem popustil uzdu představivosti, zavedl je potom pán do soukromého obývacího pokoje v druhém patře, zařízeného sotva méně vkusně než pokoje dole; stříbrná kávová konvice na stole a skořápky od vejce a pobryndaný porculánový příbor pro jednu osobu zřejmě nasvědčovaly, že tam právě posnídal.

„Posaďte se, má sladká,“ řekl pán, když nejdříve pocivěl slečně Nicklebyové do tváře, až sklopila oči, a potom se rozesmál radostí, že se mu to povedlo. „Klatě, tyhle schody berou

152$

člověku dech. Ty klaté pokoje až u samého nebe! Bojím se, že. se budu muset přestěhovat, Nickleby.“

„To bych rozhodně udělal,“ odpověděl Ralph a mrzutě se rozhlížel.

„Klatě, jste vy mi divný pavouk, Nickleby,“ řekl pán, „ten nejklatější, nejmazanější, nejpodivínštější výdělkář, jen zlato a stříbro mamonit, jakého kdy svět viděl – klatě!“

Když takto složil Ralphovi poklonu, zatahal pán za šňůru a civěl na slečnu Nicklebyovou, dokud na zvonění nepřišel sluha; tu toho nechal a nakázal sluhovi, aby požádal paní, aby hned přišla; potom na Katu začal civět znovu a nepřestal, dokud se neobjevila madame Mantalini.

Krejčová byla statná paní, pěkně oblečená a celkem dost hezká, ale mnohem starší než pán v tureckých nohavicích, za něhož se asi před půl rokem provdala. Původně se jmenoval Mantle, ale nepatrnou úpravou se velmi snadno přejmenoval na Mantaliniho, protože dáma zcela správně soudila, že by anglické jméno mohlo vážně škodit obchodu. Oženil se na své licousy. Z tohoto majetku byl předtím již několik let docela slušně živ a nedávno jej zvelebil tím, že ho trpělivým pěstěním rozšířil o kníry, které slibovaly, že mu dopomohou k snadnému živobytí; a nyní se všechna jeho práce v manželčině obchodním podniku omezovala na utrácení peněz a na to, že občas, když peníze došly, zajížděl k panu Ralphovi Nicklebymu, aby výpůjčkou – úročnou – na nezaplacené účty zákaznic opatřil nové.

„Živote můj,“ vzdychl pan Mantalini, „jak klatoklatě dlouhou dobu nás nechala čekat!“

„Šel, miláčku, vždyť jsem ani nevěděla, že tady pan Nickleby je,“ odpověděla madame Mantalini.

„To pak je ten lokaj dvojnásob klatoklatý ničema, dušinko,“ rozhorlil se pan Mantalini.

„Vidí,“ řekla madame Mantalini, „to je jenom jeho vina.“ „Moje vina, potěšení srdce mého?“

„Zajisté,” přisvědčila dáma. „Co může čekat, můj nejdražší, když toho člověka nepokárá?“

„Pokárat ho, rozkoši duše mé?“

153$

„Ano, podle mého potřebuje jako sůl, aby mu vyhuboval,” řekla madame Mantalini nadurděně.

„Šla, přece se nebude rozčilovat!“ řekl pan Mantalini. „Klatě, spráskám ho karabáčem, až bude vřískat, jako by ho na rohy bral!“ Po tomto slibu políbil pan Mantalini madame Mantalini a po tomto výjevu zatahala madame Mantalini pana Mantaliniho laškovně za ucho; potom přikročili k projednávání věci, o kterou šlo.

„Nuže, paní,“ pravil Ralph, který tomu všemu přihlížel s takovým opovržením, jaké dovede pohledem vyjádřit jen málokdo, „to je moje neteř.“

„Tak, tak, pane Nickleby,“ odpověděla madame Mantalini a prohlédla si Katu od hlavy k patě a zase zpátky. „Umíte francouzsky, dítě?“

„Ano, madame,“ odpověděla Kata a neodvažovala se ani vzhlédnout, protože cítila, že na ni ten odporný člověk v županu upírá oči.

„Jako klatá rodilá Francouzka?“ zeptal se choť.

Slečna Nicklebyová na tuto otázku neodpověděla, ale otočila se k tazateli zády, jako by se obracela k jeho manželce a hodlala odpovídat pouze na to, na co by se snad chtěla ptát ta.

„Zaměstnávám v závodě trvale dvacet mladých žen,“ řekla madame Mantalini.

„Vskutku, madame!“ šeptla Kata ostýchavě.

„Ano – a některé z nich klatě hezké,“ poznamenal pán domu.

„Mantalini!“ okřikla ho manželka hrozivým hlasem.

„Modlo mých smyslů!“ vzdychl Mantalini.

„Chce mi proklát srdce?“

„Ani za dvacet tisíc polokoulí, obydlených samými – samými – hezkými baletkami,“ odpověděl Mantalini v básnickém zanícení.

„To určitě udělá, jestli nepřestane takhle mluvit,“ řekla choť. „Co si jen pan Nickleby pomyslí, když ho slyší?“

„Che! Nic, paní, nic,“ odpověděl Ralph. „Znám jeho roztomilou povahu i vaši – to jsou pouhé slovní něžnůstky, kterými si zpestřujete celodenní styk – milenecké škádlení, co oslazuje

154$

ty radosti manželského života, které patrně budou trvat tak dlouho – to je to celé; to je to celé.“

Kdyby si člověk mohl představit, že se těžké železné dveře dostaly do sporu se svými závěsy a pevně se rozhodly, že se budou se zarytou umíněností pomalu otvírat a zavírat, až je tím pohybem rozdrtí na prášek, vydávaly by tím počínáním jistě příjemnější zvuk, než jak tato slova vyzněla v hrubém a tvrdém hlase, jímž je pronesl Ralph. Vycítil to i pan Mantalini, neboť se polekaně obrátil a zvolal: „Klatě, ké to strašné krákorání!“

„Vy budete tak laskava a toho, co říká pan Mantalini, si nebudete všímat,“ poznamenala choť k slečně Nicklebyové.

„Nevšímám si toho,“ odpověděla Kata s klidným pohrdáním.

„Pan Mantalini o žádné z našich mladých žen zhola nic neví,“ pokračovala madame, dívala se na manžela a hovořila ke Katě. „Jestliže některou z nich viděl, musil ji vidět na ulici, když šla do práce nebo z práce, ale ne tady. Nebyl nikdy v dílně. To netrpím. Kolik hodin jste zvyklá pracovat?“

„Nejsem ještě vůbec zvyklá někde pracovat, madame,“ odpověděla Kata slabým hlasem.

„A proto bude teď pracovat tím lépe,“ podotkl Ralph, který se vložil do řeči, aby snad toto přiznání nemělo na jednání nepříznivý vliv.

„To doufám,“ odpověděla madame Mantalini. „Naše hodiny jsou od devíti do devíti, a když je práce mnoho, dělá se déle a za to platím jako za přesčas.“

Kata se uklonila, aby naznačila, že slyšela a souhlasí.

„Stravu,“ pokračovala madame Mantalini, „totiž oběd a odpolední svačinu, dostanete tady. Myslím, že se vaše mzda bude pohybovat průměrně mezi pěti až sedmi šilinky týdně – ale nemohu vám v té věci říci nic přesného, dokud neuvidím, co dovedete.“

Kata se opět uklonila.

„Jestli tedy chcete nastoupit,“ řekla madame Mantalini, „tak bude nejlépe, když začnete v pondělí. Přijďte přesně v devět ráno a mistrová, slečna Knagová, bude už v tu dobu mít

155$

příkaz, aby to s vámi pro začátek zkusila s nějakou lehčí prací. Přejete si ještě něco, pane Nickleby?“

„Víc už nic, paní,“ odpověděl Ralph a vstal.

„Potom tedy myslím, že to je všechno,” usoudila dáma. Když dospěla k tomuto přirozenému závěru, podívala se na dveře, jako by už ráda odešla, ale přece váhavě, jako by nechtěla ponechat čest doprovodit je se schodů jen samotnému panu Mantalinimu. Ralph jí pomohl z těchto rozpaků tím, že se bez meškání rozloučil a vydal se na odchod, při čemž se madame Mantalini mnohokrát milostivě ptala, proč se na ně nikdy nepřijde podívat; a pan Mantalini stíhal obrovskou záplavou kleteb schody v naději, že Katu přiměje, aby se ohlédla – v naději, jíž bylo souzeno, že zůstane marná.

„Tak tedy!“ řekl Ralph, když se octli na ulici. „Teď je o vás postaráno.”

Kata se chystala k novému děkování, ale Ralph ji zarazil.

„Měl jsem v úmyslu,” pravil, „usadit vaši matku v jednom příjemném venkovském zátiší – (měl právo obsazovat místa v několika chudobincích na obvodu Cornwallu, který mu nejednou přišel na mysl) – ale když chcete být s ní pohromadě, pak pro ni musím udělat něco jiného. Má nějaké peníze?“

„Velmi málo,” odpověděla Kata.

„Málo vystačí velmi dlouho, když se s ním šetrně zachází,” řekl Ralph. „Musí si rozpočítat, jak dlouho s tím může vydržet, když nebude platit činži. V sobotu se stěhujete z bytu?“

„Řekl jste nám, abychom to udělaly, strýče.”

„Ano. Mám jeden dům, který je prázdný, a tam vás mohu nechat bydlet, dokud ho nepronajmu, a potom, kdyby se nenaskytlo nic jiného, budu možná mít jiný. Tam se musíte nastěhovat.”

„Je to odtud daleko, pane?“ zeptala se Kata.

„Hezky daleko,” odpověděl Ralph, „v jiné části Londýna – v East Endu. Ale pošlu k vám v sobotu v pět odpoledne svého písaře, aby vás tam zavedl. Sbohem! Znáte cestu? Pořád rovně,”

156$

Ralph podal neteři chladně ruku, na začátku Regent Street ji opustil a zabočil do postranní ulice, v hlavě nic jiného než plány, jak vydělat nové peníze. Kata se smutně vracela do matčina bytu na Strandu.

«KAPITOLA JEDENÁCTÁ»

Newman Noggs uvádí paní a slečnu Nicklebyovou do jejich nového londýnského příbytku

Úvahy slečny Nicklebyové, když se ubírala domů, byly povahy tak malomyslné, do jaké je dopolední události toho dne věru sdostatek důvodně uvrhnout musily. Chování strýcovo. jistě nebylo takové, aby mohlo rozptýlit kteroukoli pochybnost nebo obavu z těch, jež snad z počátku pojala, a ani letmé nahlédnutí do závodu madame Mantalini nebylo nikterak povzbudivé. Hleděla proto budoucnosti vstříc s mnohými neblahými obavami a pochybami a očekávala první krok do nového povolání s těžkým srdcem.

Kdyby jí byla matčina útěšná slova mohla vrátit příjemnější a záviděníhodnější náladu, pak bylo této útěchy víc než dost, aby na ten účinek stačila. Než se Kata vrátila domů, vzpomněla si ta dobrá paní na dva věrohodné případy, kdy švadleny měly opravdu značný majetek, ač se už ovšem nedovedla přesně upamatovat, zda všechno to jmění získaly v živnosti nebo měly do začátků nějaké peníze nebo měly-li štěstí a výhodně se provdaly. Ale buď jak buď, jak velmi logicky poznamenala, v tom oboru prostě musila být nějaká mladá osoba, která si nadělala jmění, ačkoliv do začátku nic neměla, a protože to je předpoklad víc než jistý, proč by to nemohla dokázat i Kata? Slečna La Creevy, která byla přísedící této malé rady, se odvážila nastínit jisté pochybnosti stran pravděpodobnosti či nepravděpodobnosti, podaří-li se slečně Nicklebyové dosáhnout této šťastné mety vrcholného blaha v časovém rozpětí

157$

průměrného lidského života; ale dobrá paní rozřešila tuto otázku úspěšně prohlášením, že má v té věci dobrou předtuchu – jakousi jasnozřivost – kterýmžto způsobem zpravidla uzavírala všechny rozepře s nebožtíkem panem Nicklebym, a v devíti a třech čtvrtinách případů z každých desíti rozhodla špatně.

„Bojím se, že to je nezdravé zaměstnání,“ řekla slečna La Creevy. „Vzpomínám si na tři švadleny, co jsem si vzala jako model, když jsem začínala malovat, a pamatuji se, že všechny tři byly hodně bledé a vypadaly nemocně. „

„Ó! To se vůbec nedá považovat za všeobecné pravidlo,“ namítla paní Nicklebyová, „protože já se zase pamatuji, jako by to bylo teprve včera, že jsem si vzala domů švadlenu, kterou mi zvlášť doporučovali, aby mi ušila červený plášť, když tenkrát byly červené pláště v módě, a ta měla hrozně červený obličej – opravdu hrozně červený.“

„Možná, že pila,“ nadhodila slečna La Creevy.

„To nevím, z čeho to mohlo být,“ odpověděla paní Nicklebyová, „ale vím, že byla v obličeji strašně červená, a tím taky vaše námitka padá.“

Tímto způsobem a podobnými pádnými důvody čelila ta důstojná paní každé sebemenší námitce, která se vyskytla proti novému uspořádání, toho dopoledne sjednanému. Šťastná paní Nicklebyová! Jen se vyskytla nějaká nová vyhlídka, už jí v mysli vytanula v zářivých barvách a zlátla jako třpytivá treta.

Když se tedy vyřešila tato otázka, tlumočila Kata strýcovo přání stran prázdného domu a paní Nicklebyová projevila souhlas s ním se stejnou ochotou jako předtím a příznačně poznamenala, že za pěkných večerů pro ni jistě bude příjemným rozptýlením, udělá-li si procházku do West Endu a doprovodí potom dceru domů; a neméně příznačně zapomněla, že existuje také něco takového jako deštivé večery a nepohoda, s nimiž se setkáváme skorem každý týden, jak je rok dlouhý.

„Nerada – opravdu nerada vás budu opouštět, má laskavá přítelkyně,“ řekla Kata, na niž udělalo ušlechtilé srdce chudé malířky miniatur hluboký dojem.

158$

„Ale nezbavíte se mne, to si nemyslete,“ odpověděla slečna La Creevy tak zvesela, jak se k tomu jen dovedla sebrat. „Budu za vámi chodit velmi často, abych viděla a slyšela, jak se vám vede. – A i kdyby nebylo snad v celém Londýně, ba v celém širém světě už žádné jiné srdce, kterému by na vašem blahu záleželo, pak tu bude jedna nepatrná osamělá žena, která se za ně modlí dnem i nocí.“

A ubohá ta dobrá duše, která měla srdce dost velké, aby stačilo pro obřího Goga, strážného ducha města Londýna, a aby ho ještě dost zbylo i pro jeho druha Magoga, začala při těch slovech krabatit obličej do tolika prapodivných výrazů, že by jí byly vynesly celé jmění, kdyby je byla přenesla na plátno nebo na slonovinu, a posadila se do koutka, kde se, jak tomu sama říkala, „po chuti vyplakala”.

Leč žádný pláč, žádné řeči, naděje ani úzkosti nemohly oddálit obávané sobotní odpoledne ani zdržet Newmana Noggse, jenž se přesně v stanovený čas přibelhal ke dveřím a vdechl letmý závan žaludeční hořké do klíčové dírky, právě když ony z kostelních hodin v blízkém okolí, které se s ostatními v čase shodovaly, odbíjely pátou. Newman si počkal na poslední úder a potom zaklepal.

„Od pana Ralpha Nicklebyho,” uvedl se Newman, aby s největší možnou stručností ohlásil své poslání, když došel nahoru.

„Hned budeme hotovy,” řekla Kata. „Mnoho zavazadel sice nemáme, ale přece si myslím, že si musíme vzít drožku.”

„Obstarám ji,” odpověděl Newman.

„Ale přece se nebudete sám tak obtěžovat,” namítla paní Nicklebyová.

„To budu,” řekl Newman.

„Nemohu dovolit, abyste na něco takového i jen pomyslil,” odporovala paní Nicklebyová.

„S tím nemůžete nic dělat,” pravil Newman.

„Že nemohu nic dělat?”

„Ne. Myslil jsem na to hned, jak jsem sem šel. Ale žádnou jsem nevzal, protože mě napadlo, co kdybyste nebyly hotovy. Já myslím na spoustu věcí. Tomu nikdo nemůže zabránit.”

„Ó ano, rozumím vám, pane Noggsi,” řekla paní Nicklebyová.

159$

„Máme svobodu si myslit, co chceme, to se rozumí! Myšlenky každého člověka, to je jasné, jsou jeho majetkem.“

„Nebyly by, kdyby někteří lidé mohli prosadit svou,“ zabrumlal Newman.

„Nu, nebyly by, to se rozumí, pane Noggsi, a je to svatá pravda,“ potvrzovala paní Nicklebyová. „To se ví, někteří lidé už jsou takoví – a jak se vede vašemu pánovi?“

Newman šlehl výmluvným pohledem po Katě a odpověděl se silným důrazem na předposledním slově odpovědi, že se panu Ralphovi Nicklebymu vede dobře a že posílá srdečný pozdrav.

„To mu tedy opravdu ze srdce děkujeme,“ kvitovala pozdrav paní Nicklebyová.

„Ze srdce,“ opakoval Newman. „Vyřídím mu to.“

Nebylo zrovna snadné zmýlit si Newmana Noggse s někým jiným, když ho člověk jednou viděl; a když se na něho Kata – kterou upoutalo jeho podivínské chování (v němž však tentokrát přes všechnu úsečnost v řeči bylo cosi uctivého, ba dokonce jemného) – podívala bedlivěji, upamatovala se, že tu divnou osobu již někdy letmo zahlédla.

„Odpusťte mi mou zvědavost,“ řekla, „ale neviděla jsem vás na zájezdním dvoře ten den ráno, když bratr odjížděl do Yorkshiru?“

Newman se podíval pátravě na paní Nicklebyovou a bez sebemenšího uzardění odpověděl: „Ne!“

„Že ne?“ zvolala Kata. „Byla bych na to přísahala.“

„To byste nebyla mluvila pravdu,“ odpověděl Newman. „Dnes je to po prvé, co jsem po třech nedělích venku. Trápila mě podagra.“

Newman měl velmi, velmi daleko do vzezření člověka, který trpí pakostnicí, a proto nešla Katě ta věc bezděky z hlavy; ale všechen rozhovor zatrhla paní Nicklebyová tím, že se mermomocí dožadovala zavření dveří, aby se snad pan Noggs nenachladil, a potom trvala neústupně na tom, že pošle pro drožku služebnou, neboť se bojí, aby si snad Newman nepřivodil nový záchvat svého neduhu. Oběma výhradám se musil Newman podvolit. Zanedlouho přijel povoz; a když se slečna

160$

La Creevy mnohokrát smutné rozloučila a dost se vyběhala přes chodník sem a tam, při čemž se žlutý čepec častěji prudce srazil s různými chodci, opět odjel (to jest povoz, nikoliv čepec) s oběma dámami a jejich zavazadly uvnitř a s Newmanem – přes všechno naléhání paní Nicklebyové, že to bude jeho smrt – na kozlíku vedle drožkáře. Zabočili podle řeky a jeli do středu města; a po dlouhé a velmi pomalé jízdě, protože ulice byly v té hodině vozidly všeho druhu přecpané, zastavili před velkým, starým, zašlým domem v Thames Street, jehož dveře i okna byly tak zastříkané blátem, že na první pohled vypadal, jako by tam už léta nikdo nebydlil.

Dveře této opuštěné budovy otevřel Newman klíčem, který vyňal z klobouku – kam, mimochodem řečeno, pro zchátralý stav svých kapes ukládal všechno cenné a kde by byl nejspíš nosil i peníze, kdyby byl nějaké měl – a když se vyrovnal s drožkářem, vedl je dovnitř do domu.

Byl věru starý a teskný a mračný; a ponuré a temné byly místnosti, které kdysi tak zvučně znívaly ruchem života a práce. Za domem byla skladištní rampa, přilehlá k Temži. Prázdná psí bouda, několik zvířecích kostí, polámané železné obruče a dužiny z rozeschlých sudů se povalovaly porůznu kolem, ale nikde nebylo projevu života. Byl to obraz chladného, bezhlesého rozkladu.

„Tenhle dům člověka skličuje a studí,“ řekla Kata, „a vypadá, jako by ho byla stihla nějaká kletba. Kdybych byla pověrčivá, skorem bych se klonila k domněnce, že tady v těch starých zdech kdosi spáchal nějaký příšerný zločin a že dům od té doby chřadl a chátral. Tak hrozivě temně vypadá!”

„Bože, dítě,“ zhrozila se paní Nicklebyová, „nemluv tak, nebo mě k smrti vyděsíš!”

„To je jen moje bláhová fantasie, maminko,” řekla Kata a nutila se do úsměvu.

„Pak tedy, dceruško, bych si přála, aby sis nechala tu svou bláhovou fantasii pro sebe a neprobouzela mou bláhovou fantasii, aby tvé přizvukovala,” napomenula ji paní Nicklebyová. „Proč sis na to všechno nevzpomněla dřív – jsi taková nepozorná – mohly jsme poprosit slečnu La Creevy, aby nás

161$

doprovodila, nebo jsme si mohly vypůjčit psa nebo tisíc jiných věcí jsme mohly udělat – ale vždycky to bylo takové a navlas stejné to taky bylo s chudákem tvým otcem. Kdybych nebyla na všechno myslila já – „ Takový býval obyčejně začátek povšechných nářků paní Nicklebyové, odemílaných v růženci deseti dvanácti náležitě zamotaných vět, neadresovaných žádné určité osobě; a do jednoho takového nářku se teď pustila a hořekovala, dokud jí nedošel dech.

Newman dělal, že ty řeči neslyší, a zavedl je do dvou pokojů v prvním patře, na nichž bylo vidět jakous takous snahu učinit je obyvatelnými. V jednom bylo několik židlí, stůl, stará předložka ke krbu a nějaký vybledlý závěs; v krbu byla hranička dříví, jen podpálit. Ve druhém pokoji stála stará postel s nebesy a několik nejnutnějších kousků ložnicového nábytku.

„Vidíš, dceruško,“ řekla paní Nicklebyová ve snaze projevit radost, „není to od strýce pozorné, že na nás tak starostlivě pamatoval? Vždyť kdyby se o to nebyl tak pečlivě postaral, tak bychom kromě té postele, co jsme včera koupily, vůbec neměly, kam si lehnout!“

„Velmi laskavé, opravdu!“ poznamenala Kata a rozhlížela se kolem.

Newman Noggs neřekl, že ten starý nábytek, na který se dívají, sám sehnal dohromady z půdy a ze sklepa; ani že sám koupil ten půlžejdlík mléka do čaje, který stojí na římse, ani že sám naplnil ten rezavý kotlík na patce v krbu, ani že ty dračky na podpal sám sebral na rampě u řeky a vyžebral tu trochu uhlí. Ale domněnka, že by byl Ralph Nickleby nařídil, aby něco takového vykonal, podpíchla jeho představivost tak, že neodolal, aby si nezalámal klouby na všech deseti prstech po řadě za sebou. Toto počínání paní Nicklebyovou zprvu značně zarazilo, ale protože ji napadlo, že to snad nějak vzdáleně souvisí s pakostnicí, neřekla o tom ani slovo.

„Myslím, že vás už nemusíme zdržovat,“ pravila Kata.

„Nemohu vám pomoci už s ničím?“ zeptal se Newman.

„Děkujeme, už s ničím,“ odpověděla slečna Nicklebyová.

„Možná, má drahá, že by třebas pan Noggs rád vypil

162$

na naše zdraví skleničku,“ řekla paní Nicklebyová a hmatala v pompadurce po nějakých drobných.

„Myslím, maminko,“ pronesla Kata váhavě, když si povšimla, že Newman odvrátil tvář, „že bys pana Noggse urazila, kdybys mu to nabídla.“

Newman Noggs se uklonil mladé dívce spíš jako pán než jako bídná lidská troska, jíž na pohled byl, položil si ruku na prsa, chvíli zůstal stát s výrazem člověka, který váhá, má-li promluvit, ale neví, co by řekl, a pak vyšel z pokoje.

Když se skřípavý zvuk těžkých domovních dveří, zavíraných na kliku, rozlehl kvílivou ozvěnou domem, pocítila Kata silné pokušení zavolat ho zpátky a poprosit ho, aby s nimi ještě chvíli pobyl. Ale zastyděla se přiznat k svým úzkostem a Newman Noggs už kráčel cestou k domovu.

«KAPITOLA DVANÁCTÁ»

V níž čtenáři umožníme sledovat další běh lásky slečny Fanny Squeersové a přesvědčit se, probíhala-li hladce či jinak

Pro slečnu Fanny Squeersovou to byla šťastná náhoda, že její vážený otec, když se v noci po tom intimním čajovém večírku vrátil domů, měl – jak říkají znalci – příliš „přebráno“, aby si povšiml četných známek krajního duševního rozrušení, které se jí jasně zračily v obličeji. A protože míval v opici náladu značně vznětlivou a hádavou, nelze vyloučit, že by se s ní byl buď pro tohle, nebo pro cokoli jiného, co by ho bylo napadlo, pustil do hádky, nebýt toho, že mladá dáma s nejvýš chvályhodnou prozíravostí a obezřelostí nechala vzhůru jednoho hocha jen proto, aby první výbuch zlosti dobrotivého pána zachytil on; a když se tato zlost četnými kopanci a ranami vybila, ochladla potom do té míry, že bylo možno pána domu pohnout, aby se uložil do postele, což také s botami na nohou a s deštníkem pod paždím učinil.

163$

Hladová služtička doprovodila slečnu Squeersovou jako obyčejně do jejího pokoje, aby jí natočila vlasy a prokázala ostatní drobné službičky při svlékání a aby jí přitom pochlebovala tolika lichotkami, kolik jí jich jen slina na jazyk přinese – neboť slečna Squeersová byla víc než dost líná (a k tomu ještě sdostatek marnivá a lehkovážná), aby mohla být jemnou dámou. A v tom, že jí nebyla, jí bránily pouze neomylné znaky stavu a původu.

„No ne, dneska se vám krásně kudrnatí vlasy, slečno!“ zvolala služtička. „Na mou duši, jestli to není škoda a zrovna hanba je kartáčovat!“

„Buď zticha!“ okřikla ji slečna Squeersová vztekle.

Dívka měla dost značnou zkušenost, aby ji mohl jakýkoli výbuch špatné nálady u slečny Squeersové vůbec nějak překvapit, a protože tak napolo tušila, co se asi večer zběhlo, změnila způsob, jakým se hleděla zavděčit, a šla na to oklikou.

„No, ale to vám musím říct, slečno, i kdybyste mě za to měla na místě zabít,“ začalo děvče, „že jsem ještě nikoho neviděla vypadat tak sprostě, jako dnes večír vypadala slečna Priceová.“

Slečna Squeersová si povzdechla a nachystala se k poslouchání.

„Vím, slečno, že to je ode mne velká špatnost, kdyžto říkám,“ pokračovalo děvče, které s radostí pozorovalo, jakým dojmem jeho slova působí, „protože slečna Priceová je vaše přítelkyně a vůbec, ale ona se tak fintí a tak se vynáší, jen aby si jí někdo všiml, že – no, kdyby se jen lidé někdy sami viděli!“

„Co tím myslíš, Fiby?“ zeptala se slečna Squeersová a zhlížela se přitom v zrcátku, kde jako většina z nás viděla nikoliv sebe, ale obraz nějaké líbezné představy, kterou si stvořila v mozku. „Ty toho namluvíš!“

„Že namluvím, slečno? Psotník by z toho jeden dostal, jen když ji vidí, jak si pohazuje hlavou,“ odpověděla služebná.

„Nu, hlavou umí házet pořádně,“ prohodila slečna Squeersová se zamyšleným výrazem.

„Tak ješitná a tak strašně – strašně nehezká,“ řeklo děvče.

„Chudák Tilda!“ povzdechla slečna Squeersová soucitně.

164$

„A může se vždycky přetrhnout, jen aby si vydupala obdiv,“ pokračovala služtička. „Panenko skákavá! To je přímo neslušnost!”

„Nemůžu ti dovolit, abys takhle mluvila, Fiby,“ namítla slečna Squeersová. „Tildina rodina jsou obyčejní sprostí lidé, a když se neumí líp chovat, není to vina její, ale jejich.“

„Budiž, ale víte sama, slečno,“ řekla Foebe, jejíž jméno se v rodině povýšenecký překrucovalo na Fiby, „kdyby si jen vzala vzor z přítelkyně – a jé, kdyby jen věděla, jak chybuje, a kdyby si vzala správný příklad z vás, jaká by z ní ještě časem mohla být milá, hezká žena!“

„Fiby,“ odpověděla slečna Squeersová s důstojným výrazem, „nesluší se pro mne, abych poslouchala takovéhle tvé srovnávání. Podle toho vypadá Tilda jako nějaká sprostá, neslušná osoba a nebylo by to ode mne myslím přátelské, kdybych to poslouchala. Byla bych raději, kdybys o tom přestala, Fiby – i když musím uznat, že kdyby si Tilda Priceová vzala z někoho příklad, ne zrovna ze mne…“

„Ale ano, z vás, slečno,“ skočila jí Fiby do řeči.

„Tak tedy ze mne, Fiby, když jinak nedáš,“ připustila slečna Squeersová. „A musím říci, že kdyby to udělala, jenom by jí to prospělo.“

„To si myslí jistě i někdo jiný, nebo se moc mýlím,“ nadhodila dívka tajemně.

„Co tím myslíš?“ zeptala se slečna Squeersová.

„Ale nic, slečno,“ odpovědělo děvče. „Vím, co vím, to je všechno.“

„Fiby,“ řekla slečna Squeersová dramaticky, „trvám na tom, aby ses jasně vyjádřila. Jaké je to hrozné tajemství? Mluv!“

„No, když jinak nedáte, slečno, tak to je tedy tohle,“ pokračovala služtička. „Pan Jan Browdie si myslí to samé co vy; a kdyby v tom už nebyl až po krk a mohl se ctí couvnout, tak by celý šťastný slečnu Priceovou nechal a chodil by za slečnou Squeersovou.“

„Dobrotivé nebe!“ zvolala slečna Squeersová a sepjala velmi důstojně ruce. „Co to mluvíš?“

165$

„Pravdu, slečno, nic než svatou pravdu,“ odpověděla poťouchlá Fiby.

„To je ale situace!“ zvolala slečna Squeersová. „Jen tak tak a zničila bych nevědomky štěstí a klid mé zlaté Tildy! Jak to přijde, že se muži do mne zamilovávají, ať se mi to líbí nebo ne, a opouštějí kvůli mně své vyvolené?“

„Protože nemůžou odolat, slečno,“ odpověděla dívka, „důvod je docela prostý.“ (Důvod, byla-li jím slečna Squeersová, byl vskutku velmi prostý, ba všední.)

„Ať už o tom nikdy neslyším!“ napomenula ji slečna Squeersová. „Nikdy! Slyšíš? Tilda Priceová má své chyby – hodně chyb – ale přeju jí jen dobré a především jí přeju, aby se vdala; protože myslím, že je velmi žádoucí – nejvýš žádoucí právě pro ty její nedostatky – aby se vdala co možná nejdřív. Ne, Fiby. Jen ať si svého pana Browdieho nechá. Mohla bych snad litovat jeho, chudáka; ale Tildy si moc vážím a jen doufám, že z ní bude lepší manželka, než jak teď myslím.“

Po tomto výlevu citů se slečna Squeersová odebrala na lože.

Zášť je krátké slovíčko – ale představuje stejně podivnou změť citů a směsici rozporů jako kterékoli slovo mnohoslabičné. Slečna Squeersová věděla v hloubi srdce stejně dobře jako Foebe sama, že všechno, co jí ta bědná služtička řekla, je čiré, hrubé, lživé lichocení; ale přece jí už jen pouhá příležitost, kdy mohla – třebas i jen v přítomnosti jediné námezdné osoby – popustit své zlobě proti provinilé slečně Priceové trochu uzdu a předstírat shovívavost k jejím chybám a slabůstkám, byla v její rozmrzelosti útěchou téměř tak silnou, jako by to všechno byla svatosvatá pravda. Ba víc než to. Lidské přesvědčovací schopnosti, pokud jich užíváme k sebeklamu, jsou tak výjimečné, že se slečna Squeersová, když se tak vysokomyslně zřekla ruky Jana Browdieho, cítila náramně šlechetná a povznesená a shlížela na svou sokyni s jakýmsi světeckým klidem a pokojem, který mocně napomáhal k uklidnění jejích vzbouřených citů.

Toto šťastné rozpoložení mysli přispělo jistou měrou ke smíru, neboť když se druhý den ozvalo zaklepání na domovní dveře a služtička ohlásila mlynářskou dcerku, odebrala se

166$

slečna Squeersová do obývacího pokoje v náladě tak křesťansky smířlivé, že bylo vskutku milo pohledět.

„Vidíš, Fanny,“ začala mlynářova dcera, „přišla jsem se na tebe podívat, i když jsme se včera večer trochu nepohodly.“

„Mrzí mě, že jsi tak prchlivá, Tildo,“ odpověděla slečna Squeersová; „ale nehněvám se na tebe. To je pod mou důstojnost.“

„Nebuď protivná, Fanny,“ řekla slečna Priceová. „Přišla jsem ti povědět něco, o čem vím, že tě to bude těšit.“

„Copak by to mohlo být, Tildo?“ zeptala se slečna Squeersová, ohrnula při tom rty a tvářila se, jako by jí nic na zemi, ve vzduchu, ve vodě ani v ohni nemohlo poskytnout sebeslabší zákmit uspokojení.

„Tohle,“ odpověděla slečna Priceová. „Když jsme včera večer odtud odešli, měli jsme s Janem hroznou hádku.“

„To mě přece nemůže těšit,“ řekla slečna Squeersová – ale přesto uvolnila tvář do úsměvu.

„Bože! Nepovažovala bych tě přece za tak špatnou, abych si to o tobě myslela,“ odpověděla jí přítelkyně. „To není to.“

„Ó!“ povzdechla si slečna Squeersová a upadla opět v zasmušilost. „Tak povídej!“

„Když jsme se pořádně pohádali a řekli si, že se do smrti nechceme už ani vidět,“ pokračovala slečna Priceová, „tak jsme se zase udobřili a dnes ráno se Jan sebral a šel zadat o ohlášky. Příští neděli nás shodí s kazatelny po prvé, takže za tři neděle bude svatba, a já ti to tedy oznamuju, aby sis dala šít šaty.“

Tato novina byla směs pelyňku a medu. Vyhlídka, že se přítelkyně bude tak brzy vdávat, byla pelyněk; a jistota, že se nezabývá vážnými úmysly s Mikulášem, byla med. Vcelku však sladkost převládala nad hořkostí, a proto slečna Squeersová řekla, že si dá šaty ušít a doufá, že Tilda bude šťastná, ačkoli to se nikdy napřed neví a nerada by, aby na to Tilda tuze spoléhala, protože muži jsou divní tvorové a velmi mnoho vdaných žen je hrozně nešťastných a z plna srdce by si přály být zase svobodné; a k těmto projevům útěchy připojila slečna Squeersová ještě další s týmž úmyslem dodat přítelkyni odvahu a potěšit jí srdce.

167$

„Ale toho už nech, Fanny,“ řekla slečna Priceová, „ráda bych si s tebou promluvila pár slov o mladém panu Nicklebym.“

„Ten pro mne nic neznamená!“ zarazila ji slečna Squeersová s příznaky hysterického rozrušení. „Příliš jím pohrdám!“

„Ale to přece nemyslíš doopravdy, to vím,“ odpověděla jí přítelkyně. „Přiznej se, Fanny – copak o něj už nestojíš?“

Slečna Squeersová na to nijak přímo neodpověděla, ale propukla v křečovitý pláč a v hněvivých slzách volala, že je ubohá, zanedbávaná, bídná a opovrhovaná.

„Nenávidím všechny lidi,“ řekla slečna Squeersová, „a chtěla bych, aby byli všichni mrtví – to bych chtěla.“

„Pro pánajána,“ podivila se slečna Priceová, nad tímto výbuchem misantropického cítění celá ustrnulá. „To přece nemyslíš vážně, to vím.“

„Ano, myslím,“ odpověděla slečna Squeersová, zadrhovala na kapesníčku pevné uzly a zatínala zuřivě zuby. „A chtěla bych, abych byla mrtvá i já. Abys věděla!“

„Ale jdi! Za pět minut budeš myslet docela jinak,“ řekla Matilda. „Přece je mnohem lepší vzít ho zase na milost než se takhle trápit a nemluvit s ním. Podívej se, nebylo by lepší, kdybyste spolu žili v dobrotě jen pro sebe, pěkně se bavili a měli se rádi a byli zkrátka k sobě milí?“

„Ani nevím, jestli by bylo,“ vzlykala slečna Squeersová. „Ach, Tildo, jak ses mohla zachovat tak podle a nečestně! Kdyby mi to byl o tobě někdo řekl, jaktěživa bych mu nebyla věřila.“

„Láry fáry,“ zvolala slečna Priceová a zachichtala se. „Jeden by si myslel, že jsem při nejmenším někoho zamordovala.“

„Byla to málem stejná Špatnost,“ odpověděla slečna Squeersová vztekle.

„A to všechno proto, že jsem náhodou dost pohledná, aby se ke mně lidé slušně chovali,“ zvolala slečna Priceová. „Člověk si svou tvářičku nedělá a za to, že mám hezký obličej, nemohu o nic víc, než mohou jiní lidé za to, že mají ošklivý.“

„Drž jazyk za zuby, Tildo!“ vřískala slečna Squeersová,

168$

jak dovedla nejpronikavěji. „Nebo mě doženeš k tomu, že tě uhodím, a pak by mě to třeba mrzelo!“

Je zbytečné podotýkat, že tón rozhovoru tou dobou už náladu obou mladých dam trochu vzněcoval, a že se proto do sporu začal vtírat nádech osobní nevraživosti. A z nepatrných začátků dostoupila hádka vskutku povážlivého stupně a dostávala již velmi prudký ráz, když tu obě dívky propukly v srdcelomný pláč a jako jedním hlasem zvolaly, že je nikdy nenapadlo, že by s nimi mohl někdo takhle mluvit. Tento výkřik vyvolal výčitky a ty pak vedly pozvolna k vysvětlení a konec celé písničky byl ten, že si padly navzájem do náruče a přísahaly si věrné přátelství – kterýžto výstup byl dvaapadesátou reprisou téhož dojemného obřadu za poslední rok.

Když takto opět obnovily dokonalou přátelskou shodu, stočil se rozhovor zcela samozřejmě na počet a druh šatů, jaké budou pro vstup slečny Priceové do svátosti manželství nepostradatelné, a tu slečna Squeersová jasně dovodila, že těch, které jsou naprosto nezbytné a bez nichž se nemůže slušná nevěsta obejít, je mnohem a mnohem víc, než kolik jich mlynář chce nebo může dceři dát. A tu stačilo malé odbočení a mladá dáma zavedla řeč obratně k vlastní garderobě, a když její nejkrásnější kusy dost dopodrobna popsala, zavedla přítelkyni nahoru, aby si výbavu prohlédla. Když vytahaly poklady dvou zásuvek a jedné skříně na světlo boží a všechny menší kusy ozkoušely, byl právě čas, aby se slečna Priceová vrátila domů, a protože se přítelkyně nad všemi šaty nadšením jen rozplývala a obdivem nad novou růžovou šálou nadobro oněměla, slečna Squeersová z přemíry dobré nálady prohlásila, že ji půjde kousek vyprovodit, aby ještě chvíli užila její společnosti. A tak spolu vyšly a slečna Squeersová cestou podrobně rozváděla otcovy znalosti a násobila jeho příjmy deseti, aby přítelkyni vštípila alespoň matnou představu o obrovské důležitosti a vznešenosti své rodiny.

Náhoda tomu chtěla, že právě v tu dobu – do níž spadala krátká každodenní přestávka, trpěná v ústavě mezi tím, čemu se lichotivě říkalo oběd páně Squeersových žáků, a mezi

169$

jejich návratem k praktickému studiu užitečných vědomostí – byla také přesně chvíle, kdy Mikuláš zpravidla vycházel na neradostnou procházku, při níž volným krokem bloumal nevšímavě vesnicí a dumal při tom o svém trudném osudu. Slečna Squeersová o tom velmi dobře věděla, ale snad jí to vypadlo z paměti, neboť když zahlédla, jak tento mladý pán jde proti nim, jevila mnoho známek překvapení a úžasu a ujišťovala přítelkyni, že by se „ze všeho nejraději propadla do země“.

„Vrátíme se nebo se schováme někam do chalupy?“ zeptala se slečna Priceová. „Ještě nás neviděl. „

„Ne, Tildo,“ odpověděla slečna Squeersová, „je mou povinností, abych to přestála, a taky to udělám!“

Protože slečna Squeersová pronesla ta slova tónem člověka, který učinil vysoce morální rozhodnutí, a protože kromě toho několikerým zakuckáním a zalapáním po vzduchu prozrazovala silné citové pobouření, neřekla její přítelkyně už ani slovo a obě kráčely přímo proti Mikulášovi, který přicházel s očima upřenýma do země a neměl ani tušení, že se k němu dívky blíží, dokud se neoctly těsně před ním; jinak by se byl možná sám někam schoval.

„Dobrý den,“ řekl Mikuláš, uklonil se a minul je.

„Jde dál,“ zašeptala slečna Squeersová. „Já se zalknu, Tildo. „

„Vraťte se, pane Nickleby, prosím vás!“ zavolala slečna Priceová a stavěla se, jako by ji byla Fannina hrozba polekala, ale ve skutečnosti ji k tomu pohnulo škodolibé přání slyšet, co řekne Mikuláš. „Vraťte se, pane Nickleby!“

Pan Nickleby se vrátil a byl zřejmě v nejvyšších rozpacích, když se ptal, mají-li pro něho dámy nějaké rozkazy.

„Nechte zbytečného mluvení,“ napomenula ho chvatně slečna Priceová, „a raději ji podepřete s druhé strany. Jak je ti teď, má milá?“

„Líp,“ povzdychla si slečna Squeersová a spočinula rudohnědým kastorovým kloboukem se zeleným závojem na rameni Nicklebyho. „Ta hloupá závrať!“

„Neříkej hloupá, má milá,“ pravila slečna Priceová a v jiskrných

170$

očích jí jen zahrálo čtveráctvím, když viděla Mikulášovy rozpaky. „Nemáš, proč by ses za to styděla. Spíš by se měli stydět lidé, kteří jsou tuze pyšní, aby se bez všelijakých takových dlouhých okolků zase udobřili.”

„Jak vidím, rozhodla jste se svalovat všechno na mne,“ odpověděl Mikuláš s úsměvem, „ačkoli jsem vám včera večer řekl, že to moje vina není.“

„Tak vidíš, má milá! Říká, že to není jeho vina,“ opakovala darebná slečna Priceová. „Nebyla jsi na něho snad tuze žárlivá nebo unáhlená? Říká, že to není jeho vina. Slyšíš? Já bych to považovala za dostatečnou omluvu.”

„Nechcete mi rozumět,” řekl Mikuláš. „Nechte toho žertování, prosím, protože nemám čas a jistě ani náladu, abych tuhle chvíli nějaké žerty snášel nebo tropil.”

„Co tím myslíte?“ zeptala se slečna Priceová s líčeným údivem.

„Neptej se ho, Tildo,” zvolala slečna Squeersová. „Odpouštím mu.”

„Proboha,” zhrozil se Mikuláš, když se mu hnědý klobouk znovu položil na rameno, „tohle je vážnější, než jsem myslil. Dovolte, prosím! Budete tak laskavý a vyslechnete mne?” Pozdvihl při tom hnědý klobouk, a když se s nelíčeným úžasem střetl s něžně vyčítavým pohledem slečny Squeersové, o krok o dva ucouvl, aby byl z dosahu onoho krásného břemene, a pokračoval v řeči:

„Je mi velmi líto – upřímně a ze srdce líto – že jsem byl včera večer příčinou jakékoli neshody mezi vámi. Velmi trpce si vyčítám, že jsem měl to neštěstí a byl příčinou vaší včerejší rozmíšky, ačkoliv vás mohu ujistit, že jsem to udělal docela nevědomky a bez všeho úmyslu.”

„Nu, ale to přece jistě není všechno, co nám chcete říci, ne?“ zvolala slečna Priceová, když se Mikuláš odmlčel.

„Bohužel, musím říci ještě něco,” koktal Mikuláš se slabým úsměvem a díval se přitom na slečnu Squeersovou; „je to opravdu nejvýš trapné, o něčem takovém mluvit – ale – už jen pouhé vyslovení takové domněnky stačí, aby člověk vypadal jako zelené klouče – ale přece – smím se zeptat, domnívá-li se

171$

se tato dáma, že k ní chovám nějaké – zkrátka, zda si myslí, že jsem se do ní zamiloval?“

„Rozkošné rozpaky!“ pomyslila si slečna Squeersová. „Konečně jsem ho k tomu dostala.” – „Odpověz za mne, má milá,“ zašeptala své přítelkyni.

, Jestli si to myslí?“ odpověděla slečna Priceová. „To se rozumí, že si to myslí.”

„Ona si to myslí!” zvolal Mikuláš s takovým důrazem v hlase, že se bylo možno na okamžik mýlit a pokládat ten výkřik za radostný.

„Zajisté,” potvrdila slečna Priceová.

„Choval-li snad pan Nickleby v té věci nějaké pochybnosti, Tildo,” promluvila něžným hlasem slečna Squeersová a červenala se, „může být docela klidný. Jeho city jsou opěto – „ „Zadržte!” zvolal Mikuláš chvatně. „A vyslechněte mě, prosím! Je to nejpustší a nejšílenější klam, nejúžasnější a nejpozoruhodnější omyl, jakému kdy lidský tvor podlehl nebo jakého se dopustil. Vždyť jsem tu mladou dámu viděl sotva pětkrát, ale i kdybych ji byl viděl padesátkrát, nebo kdyby mi snad bylo souzeno vidět ji padesáttisíckrát, bylo by to a bude to stále naprosto stejné. Nechovám jedinou myšlenku, touhu ani naději, která by se připínala k její osobě, leda snad – a to říkám, ne abych zraňoval její city, ale abych jí se vším důrazem vštípil skutečný obraz svého vlastního cítění – leda snad přání, mému srdci nad život dražší, abych se jednoho dne mohl k tomu prokletému místu tady obrátit zády a nikdy abych sem už nevkročil, ba ani na ně nepomyslil – dokonce na ně ani nepomyslil – leč s odporem a nenávistí!”

Po tomto zvlášť jasném a přímočarém prohlášení, které učinil s tak vážným důrazem, k jakému ho dovedlo pohnout hněvivé pobouření, Mikuláš na další řeči nečekal a odešel.

Ale chudák slečna Squeersová! Její hněv, zuřivost a rozčilení, tu šílenou změť hořkých i mstivých citů, jež jí vířila hlavou, nelze prostě popsat. Odkopl ji! Odkopl ji takový učitýlek, sehnaný z inserátu za roční služné pěti liber, splatné ve lhůtách blíže neurčených, a „dotovaný” stravou a postelí

172$

přesně stejnou jako chovanci sami; a ke všemu ještě před takovou usmrkanou osmnáctiletou mlynářskou žábou, která se má za tři neděle vdávat za muže, který ji, prosím! – požádal o ruku na kolenou! Při pomyšlení, jaké ji stihlo ponížení, div že se na místě nezalkla!

Ale ze všeho toho pocitu nesmírného zahanbení vystupovalo jasně jedno: že Mikuláše nenávidí a opovrhuje jím se vší duševní omezeností a malicherností, hodnou potomka Squeersova rodu. A zbývala jí také jedna útěcha: že každou hodinu z každého dne dovede najít způsob, jak ho ranit v jeho pýše a podrásat ho nějakým bolestným pokořením, urážkou nebo ústrkem, které by se jistě neminuly účinkem ani na člověka sebeotrlejšího a které s jistotou zvlášť silně zasáhnou člověka tak citlivého, jako je Mikuláš. S hlavou plnou těchto dvou rozhodnutí vymluvila slečna Squeersová přítelkyni celou věc, jak nejlépe dovedla, a označila pana Nicklebyho za tvora tak podivínského, s povahou tak prchlivou, že ho, bohužel, asi bude muset nechat; a s tím se s ní rozloučila.

A zde budiž snad ještě podotknuto, že se slečna Squeersová, když Mikuláše Nicklebyho obmyslila svou láskou (nebo čímkoli jiným, co ji z nedostatku něčeho lepšího mělo zastupovat), ani jedinkrát vážně nezamyslila nad možností, že by v té věci mohl mít mínění odlišné od jejího. Slečna Squeersová uvažovala, že je půvabná a krásná, že její otec je pán a Mikuláš kmán a že otec má našetřené peníze, kdežto Mikuláš nemá nic; a to všechno pokládala za pádné důvody, proč by ten mladý muž měl pokládat za nesmírnou čest, že v něm našla zalíbení. Rovněž si neopominula připomínat, jak značnou měrou by mu mohla jeho postavení zpříjemnit, kdyby byli přáteli, a jak značnou měrou mu je může znepříjemnit, bude-li jeho nepřítelkyní – a není pochyby, že by ji byl mnohý mladý muž méně svědomitý než Mikuláš v jejím blouznění podněcoval, když už pro nic jiného, tedy z tohoto velmi očividného a pochopitelného důvodu. Ale Mikuláš uznal za správné jednat jinak a slečna Squeersová běsnila.

„Však on uvidí,“ řekla si podrážděná mladá dáma, když se

173$

opět vrátila do svého pokoje a ulevila si tím, že hrubě vynadala Fiby, „jestli na něho matku ještě víc neposadím, jen co se, vrátí!“

Toho nebylo ani zapotřebí, ale slečna Squeersová dostála slovu a nádavkem k špatné stravě, špinavé posteli a k nutnosti být svědkem nekonečného chmurného a jednotvárného koloběhu běd a ničemné lakoty se chudák Mikuláš stal terčem kdekteré nejpotupnější pohany, kterou dovedla zlovolnost vymyslit nebo hamižná chamtivost na něho uvalit.

Ani to však nebylo všechno. Měli ještě jiný, zchytralejší způsob týrání, z něhož mu až srdce pukalo a který ho svou nespravedlností a krutostí doháněl málem k šílenství.

Smike, ten zubožený tvor, se držel Mikuláše od onoho večera, kdy s ním v učebně tak laskavě promluvil, a sledoval ho na každém kroku s věčně nenasytnou touhou mu posloužit nebo v čemkoli pomoci; lapal po takových drobných úsluhách, jaké mu jeho skromné možnosti dovolovaly prokázat, a byl šťastný jen už z toho, že mu mohl být nablízku. Vydržel vedle něho prosedět celé hodiny a hledět mu přitom trpělivě do obličeje; jediné Mikulášovo slůvko mu rozjasnilo ustaranou tvář a oživilo ji letmým zábleskem uspokojení, ba i štěstí. Byl teď jako vyměněný; měl nyní cíl, a tím cílem bylo ukázat oddanost jedinému člověku – a to cizímu člověku – který s ním jednal nejenom laskavě, ale vůbec jako s lidským tvorem.

A na tohoto ubožáka vytrvale dopadala všechna zloba a nenávist, kterou si nebylo možno vylít na Mikulášovi. Otrocká dřina by bývala ničím – té byl Smike zvyklý. Štulce, které dostával pro nic za nic, by bývaly stejně samozřejmé, protože za svého dlouhého učednictví-mučednictví přivykl i těm; ale sotva se přišlo na to, že přilnul k Mikulášovi, jediným jeho údělem se ráno, v poledne i večer staly šlehy a rány, šlehy a rány. Squeers žárlil na vliv, jakého jeho pomocník tak záhy nabyl, a rodina ho nenáviděla a Smike odnášel obojí. Mikuláš to viděl a při každém novém zbabělém a surovém napadení toho ubohého hocha skřípal zuby.

Zařídil si to tak, aby mohl chlapcům dát aspoň několik řádných vyučovacích hodin; a jednou večer, když přecházel

174$

po neutěšené učebně a zkrušené srdce mu pukalo pomyšlením, že jeho přízeň a ochrana útrapy toho nebohého tvora, jehož nezměrná zbědovanost v něm vzbudila soucit, jen ještě zhoršily, mimoděk stanul v tmavém koutě, kde seděl předmět jeho úvah.

Ubohá ta duše se dychtivě hroužila do rozedrané knihy a na tváři měla dosud stopy nedávných slz; marně se namáhal zvládnout nějaký úkol, který by si bylo průměrně nadané devítileté dítě jistě hravě osvojilo, ale který byl pro otupělý mozek devatenáctileté lidské trosky záhadou, beznadějně skrytou pod sedmi pečetěmi. A přece tu seděl a trpělivě dřel uloženou stránku znovu a znovu; hnala ho nikoli chlapecká ctižádost – neboť i všem těm ohyzdným mátohám kolem sebe byl ustavičně jen terčem posměchu a ústrků – ale jen a jen horlivá touha, aby se zavděčil svému jedinkému příteli na světě.

Mikuláš mu položil ruku na rameno.

„Nedokážu to,“ řekl ten sklíčený tvor a s hořkým zklamáním v každém tahu obličeje pozdvihl oči. „Ne a ne!“

„Tak toho nech,“ odpověděl Mikuláš.

Hoch přitakal hlavou, s povzdechem zavřel knihu, prázdným pohledem se rozhlédl kolem a položil si čelo na ruce. Plakal.

„Proboha tě prosím, neplač,“ pravil Mikuláš rozechvělým hlasem. „Nesnesu to, takhle tě vidět.“

„Jsou na mne horší než kdy předtím,“ vzlykal hoch.

„Vím to,“ odpověděl Mikuláš. „Jsou.“

„Nebýt vás,“ řekl psanec, „už bych nežil. Zabili by mě; zabili; vím to, zabili.“

„Bude ti líp, chudáčku,“ odpověděl Mikuláš a pokývl smutně hlavou, „až tady nebudu.“

„Až tady nebudete!“ zvolal hoch a zadíval se mu upřeně do obličeje.

„Tiše!“ napomenul ho Mikuláš. „Ano.“

„Vy odejdete?“ zeptal se hoch vážným šeptem.

„To nemohu říci,“ odpověděl Mikuláš. „To jsem mluvil spíš sám k sobě než k tobě.“

175$

„Řekněte mi,“ zaprosil úpěnlivě hoch, „ach, prosím, řekněte mi, půjdete pryč – půjdete?“

„Jistě mě k tomu nakonec doženou!“ řekl Mikuláš. „Vždyť mám konec konců celý svět otevřený.“

„Řekněte mi,“ naléhal Smike, „je ten svět tak špatný a smutný jako tady ta škola?“

„Bůh uchovej,“ odpověděl Mikuláš, kterého nesl proud vlastních myšlenek, „jeho nejtěžší, nejtvrdší dřina je proti tomu tady pravé blaho.“

„Setkal bych se tam s vámi někdy?“ tázal se hoch a hovořil přitom s neobvyklou živostí a mrštností.

„Ano,“ odpověděl Mikuláš ve snaze ho ukonejšit.

„Ne, ne!“ zvolal hoch a popadl ho za ruku. „Setkal – setkal – řekněte mi to znovu. Řekněte mi, že bych vás tam jistě našel!“

„Ano, našel,“ odpověděl Mikuláš s týmž lidumilným úmyslem. „A já bych ti pomáhal a učil tě a nepůsobil bych ti nové trápení, jako jsem to udělal tady.“

Hoch popadl mladého muže horečně za obě ruce, přitiskl si je vřele na prsa a vydal ze sebe několik trhaných zvuků, jimž nebylo rozumět. V tom okamžiku vstoupil Squeers a Smike se znovu schoulil do svého obvyklého kouta.

«KAPITOLA TŘINÁCTÁ»

Mikuláš zpestří jednotvárnost života v Dotheboyské koleji velmi rázným a pozoruhodným činem, který má značně závažné následky

Studený, mdlý rozbřesk lednového rána se vkrádal do oken hromadné ložnice, když se Mikuláš vztyčil na loket a rozhlížel se po zmožených postavičkách, se všech stran kolem něho bezvládně rozložených, jako by hledal něco určitého.

Bylo zapotřebí bystrého oka, aby člověk v té hromadě schou—

176$

lených spáčů rozeznal kteroukoli určitou postavu. Jak tak chlapci leželi těsně namačkáni na sebe, pro trochu tepla přikryti spravovanými a rozedranými kusy vlastního šatstva, bylo jen stěží možno rozeznat něco víc než špičaté rysy bledých tváří, v zasmušilém šerosvitu zbarvených týmž mdle truchlivým nádechem; tu a tam trčela ven hubená paže, jejíž vyzáblost, nekrytá žádným šatem, se v plné nahotě nabízela pohledu se vší svou svraštělou ošklivostí. Někteří chlapci leželi naznak a s tváří obrácenou ke stropu a s pěstmi zaťatými, v šerém světle sotva viditelní, podobali se spíše mrtvolám než živým tvorům; a jiní se zase krčili v polohách tak podivných a nepřirozených, že to bylo možno považovat spíš za mučivou snahu ulevit si na chvíli v bolesti než za prosté pokroucení ve spánku. Několik chlapců – a ti patřili k nejmladším z dětí – spalo pokojně s úsměvem na tváři, snad že snili o domově; co chvíli však prolomil ticho místnosti hluboký a těžký vzdech a prozradil, že se do běd nového dne probudil opět jeden další spáč; a jak na místo noci nastupovalo ráno, úsměvy ponenáhlu mizely zároveň s přátelskou tmou, která je zplodila.

Sny jsou ony zářivé víly z básní a legend, které v noční době laškují na zemi a rozplývají se v prvních paprscích slunce, jež zjasňuje chmurné starosti a nemilosrdnou skutečnost na jejich každodenní pouti světem.

Mikuláš hleděl na spáče; z počátku s výrazem člověka, jenž zírá na výjev, který, ač mu známý, přesto nic ze svého žalostného dojmu neztratil – a potom pohledem mnohem bedlivějším a pátravějším, asi jako člověk, který pohřešil něco, s čím si jeho oko zvyklo se setkávat a na čem hodlalo spočinout. Ještě stále se tímto pátráním zabýval a v nedočkavosti hledání už napolo vstal s postele, když se odkudsi zdola od schodů ozval Squeersův hlas.

„No tak,“ křičel tento pán, „copak chcete prospat celý den, vy tam, vy – „

„Psi líný!“ dodala paní Squeersová na dokončení věty a zároveň vydala řezavý zvuk podobný tomu, jaký vzniká při stahování šněrovačky.

177$

„Hned jsme dole, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„Hned jste dole!“ opakoval Squeers. „Hm! To uděláte dobře, když slezete hned, nebo si já na někoho z vás zalezu, než řeknete švec. Kde je ten neřád Smike?“

Mikuláš se znovu chvatně rozhlédl, ale neodpověděl.

„Smiku!“ zařval Squeers.

„Nebo chceš mít nanovo rozmlácenou palici, Smiku?“ zeptala se jeho vlídná choť týmž tónem.

A stále nepřicházela odnikud odpověď a stále ještě se Mikuláš rozhlížel stejně jako většina chlapců, kteří byli tou dobou už vzhůru.

„Zatraceně drzej kluk!“ brumlal Squeers a třískal netrpělivě rákoskou do zábradlí. „Nickleby!“

„Prosím, pane?“

„Pošlete mi toho lumpa vzdorovitého dolů! Neslyšíte mě volat?“

„Není tady, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„Nelžete mi!“ odsekl ředitel školy. „Je tam.“

„Není tu,“ opáčil Mikuláš hněvivě, „nelžete vy mně!“

„To tedy brzy uvidíme,“ řekl pan Squeers a rozběhl se do patra. „Však já ho najdu, za to vám ručím.“

S tímto ujištěním vrazil pan Squeers do společné ložnice a s rákoskou vysoko zdviženou do vzduchu a připravenou k ráně se hnal rovnou do kouta, kde obyčejně v noci spočívalo vyzáblé tělo otrokovo. Ale rákoska klesla bez rány k podlaze. Nikdo tam nebyl. .

„Co to znamená?“ zvolal Squeers a otočil se, v tváři hrozně bledý. „Kam jste ho schoval?“

„Od včera večer jsem ho neviděl,“ odpověděl Mikuláš.

„Kampak s tím,“ namítl Squeers, zřejmě krajně poděšený, ačkoli se to snažil utajit, „takhle mu nepomůžete. Kde je?“

„Co já vím, možná na dně nejbližšího rybníka,” odpověděl Mikuláš tlumeným hlasem a zahleděl se upřeně řediteli do tváře.

„Spral vás ďas, co tím myslíte?“ opáčil Squeers v silném rozčilení, a aniž vyčkal odpovědi, začal se vyptávat chlapců, neví-li některý z nich něco o zmizelém spolužákovi.

178$

Rozlehl se všeobecný šum ustrašeného zapírání a z něho se najednou ozval pronikavý hlásek (který ve skutečnosti tlumočil mínění všech):

„Prosím, pane, já myslím, prosím, že Smike utekl.“

„Ha!“ zvolal Squeers a prudce se otočil. „Kdo to řekl?“ „Prosím, Tompkins, pane,“ odpověděly hlasy sborem. Pan Squeers se vrhl do hloučku chlapců a jedním hmatem popadl malinkatého chlapečka, oblečeného ještě do nočního úboru, jehož zmatený výraz v tváři, když ho ředitel vytáhl před chlapce, zřejmě prozrazoval, že dosud neví, dostane-li se mu za tu domněnku trestu nebo pochvaly. Nebyl na pochybách dlouho.

„Tak co, mladý pán si myslí, že Smike utekl?“

„Ano, prosím, pane,“ přisvědčil chlapeček.

„A co, panáčku,“ řekl Squeers, popadl chlapce znenadání za ruce a velmi zručným pohybem mu vyhrnul košilku, „jaký máš důvod, aby sis myslel, že by se některému chlapci chtělo z našeho ústavu utíkat? He, panáčku?“

Dítě se místo odpovědi dalo do žalostného nářku a tu se pan Squeers co nejvýhodněji rozkročil, aby mohl uplatnit všechnu sílu, a mlátil caparta, který se strašlivě svíjel, tak dlouho, dokud mu doslova nevypadl z rukou; pak mu konečně milosrdně dovolil se uklidit, jak to nejlíp dokáže.

„Ták!“ řekl Squeers. „A jestli si ještě některý kluk myslí, že Smike utekl, tak si s ním moc rád promluvím.“

Následovalo ovšem hluboké mlčení a Mikuláš při něm jevil svou ošklivost tak jasně, jak to pohled dokáže.

„A vy, Nickleby,“ řekl Squeers a škodolibě si ho prohlížel, „vy si asi taky myslíte, že utekl, nemýlím se?“

„Považuji to za nejvýš pravděpodobné,“ odpověděl Mikuláš klidně.

„Chm, považujete, opravdu?“ ušklíbl se Squeers jízlivě. „A nevíte to snad jistě?“

„Nic takového nevím.“

„A neřekl vám myslím, že to chce udělat, hm?“ šklebil se posměšně Squeers.

„Neřekl,“ odpověděl Mikuláš. „A jsem také velmi rád, že

179$

mi to neřekl, protože pak by bývalo mou povinností, abych, vás na to včas upozornil.“

„A to byste byl bezpochyby udělal po čertech nerad,“ odsekl Squeers pichlavě.

„To opravdu,“ přisvědčil Mikuláš. „Vykládáte si mé city nadmíru přesně.“

Paní Squeersová poslouchala tento rozhovor zdola od schodů; ale když jí nyní došla všechna trpělivost, spěšně si přehodila noční lajblík a odebrala se na místo děje.

„Co je ten virvár tady?“ řekla dáma, zatím co se chlapci rozestupovali na obě strany, aby jí ušetřili námahu klestit si svalnatýma rukama cestu. „Pro všechno na světě, Squeersi, proč s ním vůbec mluvíš?“

„Ale, zlatíčko,“ odpověděl pan Squeers, „věc je totiž ta, že Smike není k nalezení!“

„No, to vím,“ řekla dáma, „a co se divíš? Když si vezmeš takovou bandu, jako je tenhle nafoukaný kantor, který ty kluky neřádské jen podpichuje ke vzdoru, co jiného můžeš čekat? A vy, mladíku, buďte pěkně tak laskavý a ukliďte se dolů do třídy a seberte ty kluky s sebou a ani se odtamtud nehněte, dokud k tomu nedostanete dovolení, nebo se ještě spolu chytneme, a že by to vaší kráse, na kterou se tak domýšlíte, třeba nijak neprospělo, to si zapište za uši!“

„Hm, opravdu?“ zeptal se Mikuláš.

„Už jo – opravdu a ještě jednou opravdu, pane Všetečka,“ řekla rozčilená dáma. „A kdyby bylo po mém, tak bych takovýho, jako jste vy, nestrpěla v domě ani hodinu.“

„A kdyby bylo po mém, tak byste nic strpět nemusila,“ odpověděl Mikuláš. „Nuže, hoši!“

„Chm! Nuže, hoši,“ opakovala paní Squeersová a napodobila přitom podučitele hlasem i chováním, jak nejlépe dovedla. „Tak, škatule, hejbejte se a vezměte si příklad ze Smika, jestli si troufáte. Uvidíte, co toho nahrabe, až ho přivedeme zpátky! A pamatujte si, co vám říkám! Že toho nahrabete zrovna tolik a dvakrát tolik, jestli o něm někdo z vás cekne jen slovíčko!“

„Jestli ho chytím,“ dodal Squeers, „tak bude mít štěstí,

180$

když s něho za živa nesedřu kůži. Na to vás upozorňuju, chlapci.“

„Jestli ho chytíš!“ opáčila paní Squeersová pohrdavě. „Chytit ho musíš, nemůže to ani jinak dopadnout, když na to půjdeš od lesa. Tak honem, ať už jste pryč!“

Těmi slovy paní Squeersová chlapce propustila; a když se jí po lehké potyčce se zadními hochy, kteří se hrnuli kupředu, aby byli co nejdříve z cesty, ale kterým v odchodu bránila tlačenice vpředu, podařilo místnost vyprázdnit, zůstala v ložnici s manželem o samotě.

„Je v prachu,“ řekla paní Squeersová. „Chlív i maštal jsou zamčené, tak tam být nemůže; a dole nikde taky není, protože holka to prohledala. Musel zamířit k Yorku, a to po silnici.“

„Proč ,musel’?“ zeptal se Squeers.

„Hlupáku!“ odsekla paní Squeersová hněvivě. „Neměl přece žádné peníze, nebo měl?“

„Pokud vím, neměl ještě v životě jeden jedinej vlastní krejcar,“ odpověděl Squeers.

„To se ví,“ pokračovala paní Squeersová, “a taky si s sebou nevzal nic k jídlu. Za to se můžu zaručit. Ha, ha, ha!“

„Ha, ha, ha!“ zasmál se i Squeers.

„Potom je tedy nasnadě,“ dovozovala paní Squeersová, „že si musí jídlo vyžebrat, a to nemůže udělat nikde jinde než na silnici.“

„To je pravda,“ zvolal Squeers a stleskl ruce.

„Pravda? To bych řekla! Ale tebe by to do nejdelší smrti nenapadlo, jak se zdá, kdybych na to nepřišla já,“ odpověděla mu žena. „Tak teda, když si vezmeš kočárek a pojedeš jednou cestou a když si já vypůjčím kočárek od Swallowic a pojedu druhou cestou a když budeme mít otevřené oči a budeme se dobře ptát, tak jeden z nás ho prostě chytit musí.“

Plán ctihodné dámy byl přijat a také ho bez sebemenšího odkladu uvedli hned ve skutek. Po velmi chvatné snídani a po vyřízení několika poptávek ve vesnici, jejichž výsledek zřejmě nasvědčoval, že je na správné stopě, vyjel Squeers s kočárkem a koníkem celý žhavý, aby hocha našel a pomstil se mu. Krátce po něm vyjela v jiném kočárku a jinou cestou

181$

paní Squeersová, zahalená do bílého zimního pláště a ovázaná rozličnými šály a šátky, a vezla s sebou důkladný klacek, několik kusů silné šňůry a statného čeledína – což vše připravila a brala s sebou na výpravu za jediným cílem: aby to pomohlo nešťastného Smika dopadnout, a až ho chytne, také bezpečně zajistit, aby znovu neutekl.

Mikuláš zůstal ve škole a zmítal se v citové bouři; uvědomoval si, že ať to už se Smikovým útěkem dopadne jakkoli, sotva z něho asi vzejdou následky jiné než bolestné a žalostné. Smrt hladem a zimou v tom drsném počasí bylo ještě to nejlepší, co se dalo očekávat od dlouhého putování tvora tak ubohého a bezmocného, který sám a bez přítelíčka jde krajem, v němž se vůbec nevyzná. Věru těžká byla asi volba mezi tímto osudem a návratem do láskyplné péče v yorkshirské škole; ale nebohý ten tvor v něm vzbudil takovou náklonnost a soucit tak silný, že mu nyní nad vyhlídkami, jaké utrpení Smika neodvratně čeká, až srdce usedalo. A tak v úzkostných obavách a s obrazy tisícerých možností v mysli přečkal až do příštího dne večer, kdy se Squeers vrátil – sám a s nezdarem.

„Po tom lumpovi nikde ani stopy!“ řekl ředitel školy, který si podle starého zvyku zřejmě po cestě nejednou protahoval nohy. „Jestli ho nedožene matka, tak si za tohle na někom zchladím žáhu, Nickleby! Na to vás upozorňuju!“

„Není v mé moci, abych vám v tom nějak pomohl, pane,“ odpověděl Mikuláš. „Mne se to netýká. „

„Že ne?“ namítl výhružně Squeers. „To uvidíme!“ „Uvidíme,“ přisvědčil Mikuláš.

„Tady si mi poník nohy uběhá, div se nezchvátí, a já se musím vrátit s drožkářským valachem a to mě bude kromě jiných výloh stát patnáct šilinků,“ bručel Squeers. „Kdo mi tohle zaplatí, co říkáte?“

Mikuláš pokrčil rameny a mlčel.

„Však já to z někoho dostanu, to vám povídám,“ pokračoval Squeers a jeho obvyklé hrubé a lstivé chování se změnilo v nezakrývané vyhrožování. „Nechte si to svý ufňukaný naparování, pane Cucák, hezky pro sebe a kliďte se na svůj pelech, protože čas na spaní je už dávno pryč! Koukejte mazat!“

182$

Mikuláš se kousl do rtu a mimoděk zaťal pěsti, protože ho svrbělo v prstech, aby se za tuto urážku pomstil; ale když si připamatoval, že ten člověk je opilý a že by z toho vzešlo sotva co jiného než řev a hádka, spokojil se s tím, že po surovci hodil opovržlivým pohledem a tak důstojně, jak to jen dokázal, odešel nahoru. Nemálo ho však popudilo, když zpozoroval, že slečna Squeersová, mladý pan Squeers a služtička, ukryti pěkně v koutě, celý ten výjev s uspokojením sledovali; chlapec se sestrou se kochali rozličnými poučnými poznámkami o domýšlivosti žebráckých nicek a bouře smíchu, kterou to vyvolávalo, se účastnila i ta nejubožejší ze všech ubohých služek, zatím co si Mikuláš, do hloubi duše dotčený, přetahoval přes hlavu pokrývku, pokud se tomu hadru dalo tak říkat, a pevně si umiňoval, že si nevyřízený účet s panem Squeersem vyrovná o hodně dříve, než ředitel školy tuší.

Nastal nový den a jen se Mikuláš probudil, když tu zaslechl, jak se k domu blíží kola kočárku. Povoz zastavil. Bylo slyšet hlas paní Squeersové, jak v rozradostnění nakazuje, aby se pro kohosi přinesla sklenka likéru, což již samo o sobě bylo dostatečným znamením, že se stalo něco mimořádného.. Mikuláš se sotva odvážil vyhlédnout z okna, ale přece to učinil a první předmět, který mu padl do oka, byl nebohý Smike – tak zmazaný blátem a promoklý, tak vyzáblý a zubožený a utrmácený, že nebýt těch jeho hadrů, jaké svět jaktěživ neviděl ani na strašáku, byl by možná i v tu chvíli ještě pochyboval, je-li to doopravdy on.

„Vyneste ho,“ řekl Squeers, když se mlčky pohledem na provinilce doslova napásl. „Odtáhněte ho dovnitř, odtáhněte ho dovnitř!“

„Dej pozor,“ zvolala paní Squeersová, když se manžel chystal pomoci. „Svázali jsme mu pod dekou nohy a přivázali je ke kočárku, aby nám snad ještě znovu neupláchl.“

Rukama rozkoší rozechvělýma rozvazoval Squeers šňůru; a Smika, podle všech známek víc mrtvého než živého, potom dopravili do domu a zamkli na několik západů do sklepa až do té doby, než pan Squeers uzná za vhodné vzít si ho v přítomnosti celé školy na paškál.

183$

Při zběžném posuzování této příhody by se leckdo možná divil, že manželé Squeersovi neváhali vynaložit tolik námahy, aby se znovu zmocnili zbytečné přítěže, na kterou zpravidla nestačili nikdy dost hubovat. Ale jeho podivení přejde, když se doví, že by rozmanité práce tohoto otroka byly školský ústav stály v podobě mzdy dobrých deset dvanáct šilinků týdně, kdyby je byl měl vykonávat někdo jiný; a dále, že vžitou zásadou Dotheboyské koleje bylo všechny utečence pro výstrahu exemplárně trestat, neboť pro velmi omezenou přitažlivost života v ní bylo kromě silného strachu z trestu pramálo pohnutek, které by mohly kteréhokoli žáka, vybaveného normálním počtem nohou a schopností jich používat, přimět k tomu, aby v ní zůstal.

Zpráva, že Smika chytili a přivedli vítězně zpátky, se mezi hladovou obcí chovanců rozšířila rychlostí blesku a chlapci pak byli celé dopoledne očekáváním jako na trní. Bylo však souzeno, aby na trní zůstali až do odpoledne, kdy se Squeers – když se předtím občerstvil obědem a dále se ještě posilnil jednou nebo dvěma úlitbami nad počet – v doprovodu své rozmilé družky objevil a se zlověstně důležitou tváří a se strašlivým karabáčem, silným, pružným, dratví obtáčeným a novým – krátce toho rána pro ten výkon trestu zvlášť koupeným – vešel do učebny.

„Jsou všichni kluci tady?“ zeptal se Squeers hromovým hlasem.

Byli tam všichni, ale všichni se báli promluvit; Squeers si tedy vzteklým pohledem prohlížel jejich řady, aby se o tom přesvědčil, a všechny oči se přitom sklopily a všechny hlavy sklonily.

„Všichni žáci zůstanou na svém místě,“ prohlásil Squeers, udeřil po svém oblíbeném způsobu karabáčem prudce do stolu a s mračným uspokojením pozoroval všeobecné poděšení, které se po každé takové vstupní ráně vždy dostavovalo. „Nickleby! K svému stolku, pane!“

Víc než jeden z malých pozorovatelů si všiml, že učitelova tvář má velmi divný a neobvyklý výraz; ale posadil se, aniž otevřel rty k odpovědi. A Squeers, když na pomocníka vrhl

184$

pohled vítězný a na chlapce svrchovaně tyranský, odešel a vbrzku se zase vrátil a přivlekl Smika za límec – nebo spíše za ten cár kazajky, který byl nejblíž místu, kde by byl límec býval, kdyby se byla mohla takovou ozdobou honosit.

Kdekoli jinde by byl příchod toho nebohého, zedřeného bezduchého těla vyvolal hlasité projevy soucitu a odporu. Ale i tady měl jistý účinek, neboť malí diváci se neklidně zavrtěli na sedadle – a hrstka nejsmělejších se odvážila úkradkem se po sobě podívat s výrazem, který vyjadřoval nevoli a. soucit.

Squeersovi to však ušlo, neboť upíral pohled na nešťastného Smika, když se ho podle zvyklosti v takových případech ptal, může-li něco říci na svou omluvu.

„Asi nic, co?“ řekl Squeers a ďábelsky se zašklebil.

Smike se rozhlédl a na okamžik spočinul zrakem na Mikulášovi, jako by od něho očekával přispění; ale Mikuláš probodával očima desku stolu.

„Máš, co bys řek?“ zeptal se Squeers znovu a pravicí se několikrát rozmáchl, aby vyzkoušel její sílu a ohebnost. „Ustup kousek, matko – nemám tady dost místa, má zlatá.“

„Milost, pane!“ zvolal Smike.

„Hleďme! A to je všechno, co?“ řekl Squeers. „Ano, zmlátím tě jen tolik, abys mi tady nechcíp. Tu milost ti udělám.“

„Ha, ha, ha!“ zasmála se paní Squeersová. „To se povedlo!“

„Musel jsem to udělat,“ promluvil Smike bázlivě a znovu se úpěnlivě rozhlédl.

„Musels to udělat, jistě ř“ řekl Squeers. „Hm! Tak to nebyla tvá vina, co? Nakonec to byla vina moje – he?“

„Neřád jeden mizerná – nevděčná – umíněná – hovadská – jankovitá – potměšilá,“ volala paní Squeersová, když sevřela Smikovi hlavu pod paždím a s každou nadávkou mu dala pohlavek. „Co tím myslel?“

„Jdi kousek dál, zlatíčko,“ odpověděl Squeers. „Zkusím to z něho dostat.“

Paní Squeersová, jíž z té námahy došel dech, manželovi

185$

vyhověla. Squeers sevřel chlapce pevně jako do kleští; jeden strašlivý šleh mu dopadl na tělo – málem se pod tou ranou zhroutil a bolestí až zařičel – znovu se ruka zdvihla a znovu hrozila dopadnout – když tu Mikuláš znenádání vyskočil a hlasem, že se až trámy krovu třásly, vykřikl: „Dost!“

„Kdo to křikl ,dost‘?“ vyhrkl Squeers a zprudka se otočil.

„Já,“ prohlásil Mikuláš a vykročil proti němu. „To musí přestat.

„Musí přestat?“ zařval, ba skorem zaječel Squeers.

„Ano!“ zahřměl Mikuláš.

Úžasem nad smělostí tohoto zásahu úplně zkoprnělý, pustil Squeers Smika z rukou, ustoupil o krok o dva dozadu a z pohledu, který upíral na Mikuláše, přímo čišela hrůza.

„Říkám, že musí,“ opakoval Mikuláš stejně neohroženě. „A taky přestane. Nepřipustím to!“

Squeers na něho civěl dál, div mu oči z důlků nevypadly; a úžas ho pro tu chvíli doslova připravil o řeč.

„Všechny mé mírné přímluvy ve prospěch toho ubohého hocha jste nechal bez povšimnutí,“ pravil Mikuláš. „Neodpověděl jste mi ani na dopis, v němž jsem vás prosil za odpuštění pro něho a nabízel se, že se za něho zaručím, že zůstane klidně tady. Vinu za to, že se do toho tady přede všemi vkládám, nedávejte mně. Přivolal jste si to sám; ne já!“

„Sedneš, žebráku!“ zaječel Squeers, vzteky skorem bez sebe, a při těch slovech se znovu chopil Smika.

„Ničemo!“ opáčil divoce Mikuláš. „Dotkněte se ho na vlastní nebezpečí! Nebudu nečinně stát a klidně tomu přihlížet. Vaří se mi krev v těle a mám sílu za deset takových, jako jste vy. Dejte si dobrý pozor, nebo přisámbůh, jestli mě k tomu doženete, tak vás šetřit nebudu!“

„Zpátky!“ zvolal Squeers a rozmáchl se karabáčem.

„Mám pomstít dlouhou řadu urážek,“ řekl Mikuláš, hněvem zrudlý, „a zbabělé ukrutnosti, páchané v tomhle ohavném brlohu na bezbranných dětech, mé rozhořčení ještě zvyšují. Dejte si pozor, protože jestli mě rozzuříte, následky toho těžce dopadnou na vaši vlastní hlavu!“

Sotva domluvil, když vtom mu Squeers v prudkém výbuchu

186$

vzteku a s jekem jako řev divé šelmy plivl do tváře a vší silou ho šlehl svým katovským nástrojem přes obličej, až mu pod ranou naskočil pruh živého masa. Mikuláš, palčivou bolestí rány rozjitřený, shrnul do toho jednoho okamžiku všechny pocity nenávisti, opovržení a hněvu, vrhl se na Squeerse, vyrval mu zbraň z ruky, popadl ho za hrdlo a mrskal toho surovce, až řval o milost.

Chlapci – s výjimkou mladého pana Squeerse, který přispěchal otci na pomoc a dorážel na nepřítele z týlu – nehnuli rukou ani nohou. Paní Squeersová však popadla manžela za šos kabátu a s ustavičným vřískáním o pomoc se ho snažila odtáhnout a vyrvat z rukou rozběsněného protivníka, kdežto slečna Squeersová, která se původně dívala klíčovou dírkou a očekávala podívanou docela jinou, vrazila hned při první Mikulášově ráně dovnitř, a když zahrnula učitelovu hlavu krupobitím kalamářů, tloukla do Mikuláše, co srdce ráčilo. Při každé ráně se vzněcovala vzpomínkou, jak zhrdl její nabízenou láskou, a tím sílu svých paží, které tak jako tak nebyly nikdy z nejslabších (neboť po této stránce byla po matce), ještě zvyšovala.

Mikuláš, tak rozzuřený a v tak prudké ráži, necítil její rány o nic víc, než kdyby ho byla šlehala pírkem; ale protože ho všechen ten hluk a vřava unavovaly a protože kromě toho také cítil, že mu ruka umdlévá, vložil do pěti šesti ran na zakončenou všechny zbylé síly a odhodil od sebe Squeerse vší mocí, které byl ještě schopen. Ředitel padl tak prudce, že povalil i paní Squeersovou na zem přes lavici, u níž stála; a Squeers, který si při pádu narazil o lavici hlavu, zůstal ležet jak široký tak dlouhý na podlaze, nehybný a v bezvědomí.

Sotva přivedl věci k tomuto šťastnému zakončení a k upřímné spokojenosti se přesvědčil, že Squeers je pouze omráčen a nikoli mrtev (v kteréžto otázce měl z počátku jisté nepříjemné pochybnosti), ponechal Mikuláš péči o jeho zotavení rodině a odešel, aby si promyslil, jak nejlépe se teď zařídit. Když z učebny odcházel, rozhlédl se úzkostlivě po Smikovi, ale toho nebylo nikde vidět.

Po krátké úvaze si Mikuláš sbalil svou trochu šatstva do

187$

malé kožené brašny, a když viděl, že mu nikdo nehodlá v odchodu bránit, vyšel směle hlavními dveřmi a zakrátko pak zahnul na silnici, která vedla do Greta Bridge.

Jakmile zchladl do té míry, aby se mohl trochu zamyslit a své nynější postavení rozvážit, nejevilo se mu ve světle zrovna nejrůžovějším; v kapse měl jen čtyři šilinky a několik pencí a byl něco přes dvě stě padesát mil od Londýna, kam se rozhodl zamířit, aby kromě jiného zjistil, jaké vylíčení dnešních událostí podá pan Squeers jeho svrchovaně láskyplnému strýci.

Když došel k závěru, že pro ten nešťastný stav věcí není léku, a zdvihl oči, spatřil proti sobě přijíždět jezdce, a jen se muž na koni přiblížil, Mikuláš k nesmírné mrzutosti poznal, že to není nikdo jiný než pan Jan Browdie v štruksových kalhotách a kožených holenicích, kterak pobízí zvíře silným jasanovým prutem, podle všeho čerstvě uříznutým z nějakého statného strůmku.

„Na žádný další spor ani rvačku zrovna náladu nemám,“ pomyslil si Mikuláš, „a přece, dělej co dělej, hádce s tím poctivým troupem neujdu. A možná ani nějaké ráně tím klackem!“

Očekávání, že z toho setkání vyplynou takové následky, se vskutku nezdálo docela bezpodstatné, neboť sotva spatřil Jan Browdie Mikuláše přicházet, přitáhl koni uzdu, zastavil s ním na panketu a čekal, až k němu Mikuláš dojde; přitom vyhlížel mezi koňskýma ušima a velmi nevraživě pozoroval Mikuláše, který si zvolna kráčel svou cestou.

„Služebník, mladý pane!“ začal Jan.

„K službám,“ řekl Mikuláš.

„Jářku, tak se konečně setkáváme,“ pravil Jan a udeřil jasanovým klackem řízně do třmenu, až zazvonil.

„Ano,“ odpověděl Mikuláš váhavě. „Poslyšte,“ řekl po krátkém odmlčení upřímně, „při posledním setkání jsme se nerozešli zrovna v nejlepší shodě. Myslím, že to byla moje vina, ale neměl jsem v úmyslu se vás nějak urážlivě dotknout a neměl jsem ani tušení, že něco takového dělám. Velmi mě to potom mrzelo. Podáme si ruku?“

188$

„Podat si ruku?“ zvolal dobrosrdečný Yorkshiřan. „Ha, proč ne?“ A zároveň se shýbl se sedla a potřásl Mikulášovi rukou, div mu ji neutrhl. „Ale cák to máte na tváři, holenku? Vypadáte krapet pošramoceně. „

„Je to rána,“ vysvětlil Mikuláš a zapálil se při těch slovech do nachova – „šleh – ale vrátil jsem mu to; a s pěknými úroky k tomu.“

„Ale jděte, opravdu?“ zvolal Jan Browdie. „Kabrňák! To se mi zas od vás líbí.“

„Věc je ta,“ pokračoval Mikuláš, který dost dobře nevěděl, jak s tím ven, „věc je ta, že se mnou špatně zacházeli!“

„Ale jděte!“ přerušil ho Jan Browdie soucitným tónem, protože sám byl co do síly i postavy obr a Mikuláš vypadal v jeho očích velmi pravděpodobně jako pouhý trpaslík. „Nepovídejte!“

„Ano, opravdu,“ odpověděl Mikuláš. „Zvlášť ten Squeers tady a já ho zmlátil, co se do něho vešlo, a proto také odtud odcházím.“

„Jakže!“ vykřikl Jan Browdie v nadšení hlasem tak silným, že se mu kůň málem splašil. „Zmlátil školmistra! Ho, ho, ho! Zmlátil školmistra! Namoutě, kdo to jaktěživ slyšel! Podejte mi ještě ruku, junáku! Zmlátil školmistra! Hrome! Za to bych vás láskou sněd!“

Při těchto projevech radosti se Jan Browdie smál a smál – tak hlasitě, že se z daleka široka ozvěnou ozývaly zas jen rozjařené trylky smíchu – a při tom stejně srdečně potřásal Mikulášovi rukou. Když se jeho veselí trochu zmírnilo, zeptal se, co hodlá Mikuláš dělat; a když se od něho dověděl, že chce zamířit rovnou do Londýna, zakýval pochybovačně hlavou a zeptal se, ví-li Mikuláš, kolik cesta dostavníkem na takovou dálku stojí.

„Ne, to nevím,“ řekl Mikuláš, „ale ani mi na tom nijak zvlášť nezáleží, protože hodlám jít pěšky.“

„Jít do Londýna pěšky!“ zvolal Jan užasle.

„Krok co krok, celou cestu,“ odpověděl Mikuláš. „Touhle dobou jsem už mohl být hezký kousek dál, a tedy sbohem!“

189$

„Ouha, kampak!“ opáčil poctivý venkovan a přitáhl netrpělivému koni uzdu. „Stůjte, povídám! Kolik máte peněz?“ „Mnoho ne,“ řekl Mikuláš a začervenal se, „ale mohu s tím vystačit. Kdo chce, ten může, jak víte.“

Jan Browdie neodpověděl na to prohlášení slovem, ale sáhl si do kapsy, vytáhl starou usmolenou koženou tobolku a trval na tom, aby si od něho Mikuláš vypůjčil všechno, co prostě pro okamžité naléhavé výdaje potřebuje.

„Jen se nestyďte, holenku,“ řekl Jan, „vemte si dost, aby vám to stačilo na cestu domů. Však vy mi to nezůstanete dlužen, na to dám krk.“

Mikuláš se za nic na světě nedal přemluvit, aby si vypůjčil víc než zlaťák, s kteroužto výpůjčkou se pan Browdie po mnohém přemlouvání, aby Mikuláš přijal víc (a po připomínce, z níž dýchala příznačná yorkshirská opatrnost, že kdyby snad celý zlaťák neutratil, že si může dát zbytek stranou, dokud nenajde možnost, aby mu ten zlaťák vyplaceně vrátil), také musil chtě nechtě spokojit.

„Vemte si tady ten klacek, abyste se měl o co opírat, holenku,“ dodal ještě, vnutil jasanový prut Mikulášovi a znovu mu stiskl ruku. „Buďte dobré mysli a Bůh vám požehnej! Zmlátil školmistra! Namoutě, nic povedenějšího jsem za posledních dvacet let neslyšel!“

Když domluvil, projevil Jan Browdie víc jemnocitu, než by od něho byl člověk očekával, neboť se znovu srdečně rozesmál dlouhým smíchem jen proto, aby se vyhnul díkům, kterými ho Mikuláš zasypával, a potom nasadil koni ostruhy a bystrým klusem se rozjel; co chvíli se ještě ohlédl, jak tam Mikuláš stojí a dívá se za ním, a vesele na něho mával, jako by mu chtěl na cestu dodat odvahy. Mikuláš hleděl za koněm a jezdcem, dokud mu v dálce nezmizeli za hřebenem pahorku, a potom se vydal na další pouť.

Neušel toho dne daleko, protože se tou hodinou už skorem setmělo a leželo vysoko sněhu, což nejenom velmi ztěžovalo chůzi, ale i proměnilo cestu po setmění v nejistou a nesnadno rozeznatelnou, nebyl-li poutník s krajem obeznalý. Tu noc přespal v domku, v němž se méně náročné třídě pocestných

190$

za levný peníz pronajímaly postele; a nazítří, když časně vstal, došel do večera do Boroughbridge. A jak tak procházel obcí a hledal nějaký levný nocleh, objevil náhodou asi dvě stě kroků od silnice prázdnou stodolu; tam si v teplém závětří jednoho kouta natáhl znavené údy a brzy usnul.

Když se druhého dne ráno probudil a pokusil se rozpomenout na své sny, které se všechny pojily k nedávnému pobytu v Dotheboyské koleji, posadil se, promnul si oči a zíral – jistě ne s výrazem zrovna nejklidnějším – na jakýsi nehybný předmět, který zřejmě ležel jen několik sáhů před ním.

„To je divné!“ zvolal Mikuláš. „Je to snad nějaký zbylý přelud ze snů, které jsem právě se sebe setřásl? To nemůže být skutečnost – a přece – přece bdím! Smiku!“

Postava se pohnula, vstala, přistoupila a padla na kolena Mikulášovi k nohám. Byl to opravdu Smike.

„Proč přede mnou klekáš?“ zeptal se a kvapně ho zvedl. „Abych směl jít s vámi – kamkoli – všude – až na konec světa – až k jámě na hřbitově,“ odpověděl Smike a visel mu na ruce. „Ach, dovolte mi to, dovolte! Jste můj domov – můj laskavý přítel – vezměte mě s sebou, prosím vás!“ „Jsem přítel, který ti může prospět jen málo,“ řekl Mikuláš vlídně. „Jak jsi se sem dostal?“

Ukázalo se, že Mikuláše sledoval; celou cestu ho neztratil s očí; sledoval ho, když spal i když se zastavil, aby se něčím posilnil; a ze strachu, aby ho snad Mikuláš neposlal zpátky, se bál ukázat už dřív. Nechtěl se Mikulášovi ukázat ještě ani teď, ale Mikuláš se probral rychleji, než Smike očekával, a hoch už proto neměl čas se schovat.

„Ubožáčku,“ řekl Mikuláš, „tvůj krutý osud ti odpírá všechny přátele kromě jednoho, a ten je skorem stejně ubohý a bezmocný jako ty.“

„Smím – smím jít s vámi?“ ptal se Smike bázlivě. „Budu vaším věrným, pracovitým sluhou, opravdu budu. Šaty nepotřebuju,“ dodal ten ubohý tvor a stáhl si hadry na těle dohromady, „tyhle mi docela dobře stačí. Chci vám jen zůstat nablízku.“

„A taky že zůstaneš,“ zvolal Mikuláš. „A tvůj osud na

191$

světě bude stejný s osudem mým, dokud ho jeden nebo oba nevyměníme za svět lepší. Pojď!“

S těmi slovy si Mikuláš přehodil zavazadlo na záda, do jedné ruky vzal hůl a druhou podal svému rozradostněnému chráněnci; a tak spolu vyšli ze staré stodoly do světa.

«KAPITOLA ČTRNÁCTÁ»

Pojednává bohužel pouze o obyčejných lidech, a nemůže proto být jiná než rázu všedního a prostého

V oné části Londýna, kde leží Golden Square, je i starodávná, omšelá, polorozpadlá ulice s dvěma nepravidelnými řadami vysokých a vyzáblých domů, které jako by se z toho věčného civění na sebe už dlouho nemohly navzájem ani vidět. Ba i samy komíny vypadají, jako by se byly zasmušily a ztrudnomyslněly jen od toho, že nikdy neměly žádnou lepší vyhlídku než zas na komíny naproti přes ulici. Obruby mají odrolené a rozpukané a kouřem zčernalé; a tu a tam se některý komín, vyšší než ostatní, silně kloní ke straně a nahnutý tak nad střechu vypadá, jako by uvažoval, nemá-li se za to půlstoletí zanedbávání pomstít tím, že obyvatele podkroví pod sebou zavalí a rozdrtí.

Drůbež, která tam zobe v rigolech – a hopsá a kroutí se krokem, jaký dosud nikdo neviděl u žádné jiné drůbeže než u městské a který by jistě každého venkovského kohouta nebo slepici mátl jako nepochopitelný – je v naprostém souladu se zchátralými příbytky svých vlastníků. Ukoptění, opelichaní, ospalí opeřenci, vystrčení stejně jako mnohé děti ze sousedství, aby si sehnali obživu na ulici, hopkují s kamene na kámen v zoufalé honbě za nějakým ždibcem potravy, zapadlým v blátě, a sotva který z nich se zmůže, aby aspoň zapípal. Jediný, o kterém lze říci, že má vůbec něco jako hlas, je přestárlý kohoutek u pekaře; a i ten chraptí následkem špatného živobytí u předešlého majitele.

192$

Pokud lze soudit z velikosti domů, obývali je kdysi lidé v lepších poměrech, než v jakých žijí jejich obyvatelé dnešní; nyní se však pronajímají za týdenní nájem buď na celé patro, nebo po jednotlivých pokojích a na každých domovních dveřích je skorem tolik tabulek nebo zvonkových rukojetí, kolik je v domě místností. Z téhož důvodu se také okna značně liší vzhledem, neboť je zdobí všechny možné druhy běžných rolet a záclon, jaké si jen lze představit; a všechny vchody jsou zatarasené, takže nelze skorem projít, přepestrou směsicí dětí a pivních nádob, od nemluvněte v náručí a půlžejdlíku až po vyzrálou dívku a dvoumázový džbán.

V přízemním pokoji jednoho z těchto domů, který byl snad o poznání špinavější než ostatní jeho sousedé, honosil se větším počtem zvonkových rukojetí, dětí i pivních nádob a hned z první ruky vychutnával všechnu svěžest mocného proudu hustého černého kouře, jenž se dnem i nocí valil z vedlejšího velkého pivovaru, visela tabulka s oznámením, že v jeho zdech lze najmout ještě jeden pokoj, ačkoliv uhádnout, v kterém patře ten prázdný pokoj asi je (vezmeme-li v úvahu zevní známky početných nájemníků, viditelné na celém průčelí, od mandlu v kuchyňském okně až ke květináčům na podstřešní římse), by nebyl dokázal žádný mladý hádankář.

Schodiště té budovy bylo holé a bez koberců; leč všímavý návštěvník, jenž musil vystoupat až nahoru, by asi byl zpozoroval víc než dost známek toho, jak s každým patrem roste i chudoba jeho obyvatel, třebaže měli dveře bytů zavřené. Tak nájemníci v prvním patře, kteří měli nábytku sdostatek, nechávali venku na chodbě stát starý mahagonový stůl – pravý mahagonový – a vtahovali ho dovnitř, jen když toho okolnosti vyžadovaly. Ve druhém patře se přebytečný nábytek scvrkl na dvě staré měkké židle, z nichž jedné, která patřila zadnímu pokoji do dvora, chyběla noha a sedadlo. Patro nad ním se nechlubilo přebytkem větším než ohnilým starým škopkem na prádlo, a na chodbě v podkroví nebylo už možno spatřit žádný cennější předmět než dva otlučené džbány a několik rozbitých kelímků od černidla na boty.

Právě na této podkrovní chodbě se zastavil postarší a ošu—

193$

měle oblečený muž s hranatou tváří drsných rysů, aby odemkl dveře předního podkrovního pokojíka, a když zdolal námahu, spojenou s otočením rezavého klíče v zámku ještě rezavějším, také do něho s výrazem oprávněného majitele vešel.

Tento muž měl na hlavě paruku z krátkých, hrubých, zrzavých vlasů, kterou si sesmekl zároveň s kloboukem a pověsil na hřebík. Když si pak místo ní nasadil špinavou bavlněnou noční čepici a šmátral ve tmě, až našel zbytek svíčky, zaklepal na přepážku, která od sebe dělila oba podkrovní pokojíky, a hodně hlasitě se zeptal, má-li pan Noggs světlo.

Zvuky, jež se ozvaly v odpověď, tlumila omítnutá prkenná stěna a kromě toho se zdálo, jako by je mluvčí pronášel s ústy v nějakém džbánu nebo jiné pitné nádobě; byl to však zvuk hlasu Newmanova a vyjadřoval kladnou odpověď.

„Psí večer, pane Noggsi!“ řekl muž v noční čepici, když vstoupil, aby si rozsvítil svíčku.

„Prší?“ zeptal se Newman.

„Jestli!“ odpověděl druhý muž mrzutě. „Jsem promoklý na kůži.“

„Abychom promokli na kůži vy a já, pane Crowle, nemusí ani pršet moc,“ řekl Newman a sáhl si na klopu chatrného kabátu.

„Právě. A proto to člověka tím víc žere,“ poznamenal pan Crowl týmž mrzutým tónem.

Když ještě potichu něco nevrle zabručel, rozhrabal tento muž, jehož hrubý obličej byl přímo výlupkem sobectví, sporý oheň v krbu tak, že div ještě něco na roštu zbylo, a když vypil do dna sklenici, kterou mu Noggs přistrčil, zeptal se ho, kde má uhlí.

Newman Noggs ukázal na spodek almárky a pan Crowl popadl lopatku a přiložil celou půlku pohotové zásoby, ale Newman Noggs s naprostým klidem a beze slova vybral uhlí zase zpátky.

„Snad jste se nedal na stará kolena na škudlení?“ řekl Crowl.

Newman ukázal na prázdnou sklenici, jako by byla dostatečným vyvrácením tohoto obvinění, a stručně oznámil, že jde na večeři dolů.

194$

„Ke Kenwigsovým?“ zeptal se Crowl.

Newman přikývl na souhlas.

„Tak co si má člověk myslet!“ zvolal Crowl. „Kdybych těm Kenwigsovým už neřekl, že nemohu přijít – myslel jsem přece, že tam jistě nepůjdete, když jste mi říkal, že ne – a kdybych se už nenachystal, že strávím večer s vámi!“

„Musel jsem slíbit, že přijdu,“ hájil se Newman. „Nedali jinak.“

„No, ale co bude se mnou?“ namítl ten sobecký muž, který co živ nepomyslil na někoho jiného. „Je to jenom vaše vina. Já vám povím co – posedím si tady u vašeho ohně, dokud se nevrátíte.“

Newman vrhl zoufalý pohled na svou skrovnou zásobičku paliva, ale protože neměl odvahu říci ne – to slůvko, které za celý život ještě nikdy neřekl v pravý čas ani sobě, ani nikomu jinému – vyslovenému návrhu neodporoval. Crowl se hned začal na útraty Newmana Noggse zařizovat tak pohodlně, jak to jen poměry dovolovaly.

Nájemníci, o nichž se Crowl zmínil pod jménem „Kenwigsovi“, byla manželka a ratolesti jistého pana Kenwigse, řezbáře do slonoviny, na něhož se v domě pohlíželo jako na osobu dost významnou, protože obýval celé první poschodí, které se skládalo z bytu o dvou pokojích. Rovněž paní Kenwigsová byla co do způsobů a chování učiněná dáma a ke všemu ještě z -velmi nóbl rodiny, neboť měla strýce, který pracoval jako výběrčí vodného; kromě této znamenitosti ještě dvě jejich nejstarší dcerušky chodily dvakrát týdně do blízké taneční školy a měly vlásky světlé jako len, které jim, svázané modrými mašličkami, visely v bohatých copech na záda; nosily také bílé kalhotky s volánky nad kotníky – a ze všech těchto důvodů a ještě z mnoha jiných, stejně závažných, ale tuze četných, abychom se o nich mohli šířit, byla paní Kenwigsová podle všeobecného mínění osobou, s níž je ctí se znát, a také trvalým předmětem všeho klábosení v celé ulici, ba i ještě ve třech čtyřech domech za rohem na obou koncích ulice.

Bylo výročí onoho šťastného dne, kdy pravoplatná Anglická církev, jak ji zákon ustanovil, oblažila pana Kenwigse paní

195$

Kenwigsovou, a na vděčnou paměť této události pozvala paní Kenwigsová do prvního poschodí kroužek vybraných přátel na karty a na večeři a k přijetí hostí si oblékla nové šaty; tyto šaty ohnivé barvy a mladistvého střihu měly takový úspěch, že pan Kenwigs prohlásil, že mu těch osm let manželství a pět dětí připadá jako sen a paní Kenwigsová mladší a půvabnější, než byla tu první neděli, kdy za ní začal chodit.

Ačkoliv vypadala tak krásně a vznešeně, když se ustrojila, že byste byli myslili, že má aspoň kuchařku a služku a nic jiného na práci než je prohánět, měla paní Kenwigsová ve skutečnosti s přípravami starostí až nad hlavu; opravdu víc, než by snad byla při své křehké a jemné tělesné soustavě snesla, kdyby ji nebyla posilovala hospodyňská pýcha. Ale konečně se všechny věci, které se měly opatřit, také opatřily, a všechny věci, které se měly odklidit, také odklidily, a všechno bylo zkrátka hotovo, a když sám výběrčí vodného slíbil účast, zřejmě se na chystanou oslavu smálo štěstí.

Společnost byla obdivuhodně vybraná. Předně tu byli pan Kenwigs a paní Kenwigsová a čtyři Kenwigsčátka, která zůstala na večeři vzhůru; za prvé proto, že bylo jenom správné, aby se v takový den trochu poměla, a za druhé proto, že by bývalo nevhodné, ne-li přímo neslušné, kdyby byla šla spat v přítomnosti hostů. Pak tu byla mladá dáma, která ušila paní Kenwigsové šaty a která – což se vskutku jedinečně hodilo – bydlila ve druhém poschodí do dvora a postoupila svou postel miminku a opatřila k němu děvčátko, aby je hlídalo. Jako protějšek této mladé dámy tu pak byl mladý muž, jenž znal pana Kenwigse ještě z doby, kdy byl nynější otec rodiny mládencem, a jehož si dámy velmi vážily, protože měl pověst světáka. K těm se družil párek novomanželů, kteří chodívali ke Kenwigsovým na návštěvu, dokud spolu ještě chodili za svobodna; a sestra paní Kenwigsové, vyslovená krasavice, kromě níž tu pak byl ještě jiný mladý muž, o němž se mělo za to, že má s právě zmíněnou dámou čestné úmysly; a pan Noggs, osoba vskutku hodná pozvání, protože kdysi býval pánem. Byla tu i obstarožní dáma z pokoje do dvora a ještě jedna další mladá dáma,

196$

která asi – hned po výběrčím vodného – byla hlavní lvicí společnosti, poněvadž jako dcera divadelního hasiče „vystupovala“ ve vánočních hrách a měla největší herecké nadání, jaké kdy svět viděl, neboť dovedla zpívat a recitovat takovým způsobem, že až paní Kenwigsovou rozplakala. Potěšení ze společnosti takových přátel kalil pouze jeden stín, a to, že dáma z pokoje do dvora, která byla velmi tlustá a právě překročila šedesátku, přišla v hluboce vystřižených šatech z jemného mušelínu a v krátkých kozinkových rukavicích; to rozhořčilo paní Kenwigsovou tak, že své hosty po straně ujišťovala, že kdyby se náhodou večeře nevařila na krbovém roštu právě v tom zadním pokoji, dozajista by jeho obyvatelku požádala, aby se vzdálila.

„Co myslíš, má milá,“ pravil pan Kenwigs, „neměli bychom se snad sesednout k nějaké hře?“

„Ale Kenwigsi,“ odpověděla mu žena, „překvapuješ mě, můj milý. To bys chtěl začít bez strýce?“

„Na výběrčího jsem zapomněl,“ přiznal Kenwigs. „No ovšem, to nejde.“

„Je takový podivín,“ řekla paní Kenwigsová a obrátila se k druhé vdané dámě, „že kdybychom začali bez něho, jistě by mě neodvolatelně vydědil.”

„Jeminkote!“ zvolala vdaná dáma.

„Nemáte ani ponětí, jaký je,“ vykládala paní Kenwigsová, „a přece je to dobrák, že nad něho na světě není.“

„Největší dobrák pod sluncem,“ potvrdil Kenwigs.

„Rve mu to srdce, myslím, když musí zavírat vodu lidem, kteří neplatí,“ prohodil svobodný přítel v žertovné náladě.

„Jiří,“ napomenul ho pan Kenwigs vážně, „s tím, prosím, nezačínejte!“

„Ale to jsem jenom žertoval,“ odpověděl přítel zahanbeně. „Jiří,“ pokračoval pan Kenwigs, „žert je dobrá „věc – náramně dobrá věc – ale když se žertuje na účet citů paní Kenwigsové, tak jsem proti tomu. Člověk veřejně činný ví dobře, že si z něho budou lidé tropit posměch – ale to je vina jeho vysokého postavení, ne jeho samého. Příbuzný paní Kenwigsové je muž veřejně činný a on to ví, Jiří, a taky to umí

197$

snášet. Ale i když už paní Kenwigsovou v té věci vynecháme (jako bych při dnešní slavnosti paní Kenwigsovou vynechat mohl!), mám čest být s výběrčím sňatkem spřízněný a nemůžu takové poznámky ve svém – „ pan Kenwigs chtěl říci „domě“, ale duchaplně dokončil větu slovy „bytě dovolit“.

Po skončení tohoto výkladu, který vyvolal u paní Kenwigsové známky silného pohnutí a měl ten zamýšlený účinek, že na společnost udělal hluboký dojem a přesvědčil ji o důstojnosti výběrčího, se ozval hlas zvonku.

„To je on,“ zašeptal pan Kenwigs silně rozčilený. „Morlíno, holčičko zlatá, běž dolů strýčkovi otevřít a dej mu pusu, hned jak otevřeš. Hm! Tak mluvte něco!“

Společnost se zařídila podle páně Kenwigsovy výzvy a pustila se velmi hlasitě do hovoru, aby vypadala nenucená a bez rozpaků; a skorem vzápětí, jak se společnost rozhovořila, slečna Morlína Kenwigsová – o jejímž neobvyklém křestním jméně budiž zde podotknuto, že je paní Kenwigsová před prvním slehnutím vymyslila a složila pro ten případ, aby se její prvorozené dítě, bude-li to dcera, co nejvíc odlišovalo – skotačivě uvedla do pokoje podsaditého starého pána v šedohnědých šatech a kamaších, jehož tvář přes všechna tvrzení, která by to chtěla popírat, vypadala jako vyřezaná z guajakového dřeva.

„Ach, strýčku, jsem tak ráda, že vás vidím,“ řekla paní Kenwigsová a políbila výběrčího láskyplně na obě líce. „Tak ráda!“

„Všechno štěstí a hodně radosti do dlouhých let, má drahá,“ odpověděl výběrčí oplátkou za lichotivé přivítání.

Byla to opravdu zajímavá věc! Tu byl výběrčí vodného, bez své obvyklé knihy, bez pera a bez inkoustu, bez dvojího zaklepání na dveře, bez svého obvyklého zastrašování, a líbal – doopravdy líbal – hezkou paničku a jako na smrt zapomněl na všechny poplatky, obsílky i upomínky, že byl v domě pro nedoplatek za poslední dvě čtvrtletí, nebo oznámení, že už pro něj vůbec nepřijde. Bylo milo pohledět, jak společnost přihlíží, tou podívanou zcela zaujatá, i vidět, jak na sebe kývá a pomrkává na znamení, jak ji těší, že u výběrčího vodného shledává tolik lidskosti.

198$

„Kam se posadíte, strýčku?“ zeptala se paní Kenwigsová, celá rozhořelá rodinnou pýchou, podnícenou příchodem významného příbuzného.

„Kdekoli, má drahá!“ řekl výběrčí. „Nejsem náročný.“

Není náročný! Jaký to mírný výběrčí! Nebyl by mohl být pokornější, ani kdyby byl býval spisovatelem, který si uvědomuje své postavení.

„Pane Lillyvicku,“ pravil Kenwigs, oslovuje výběrčího, „několik našich přátel se nemůže dočkat, pane, aby se jim dostalo cti – děkuji – pan a paní Cutlerovi, pan Lillyvick.“

„Jsem pyšný, že vás poznávám, pane,“ prohlásil pan Cutler, „často jsem o vás slyšel.“ Ta řeč nebyla pouhá společenská zdvořilost, neboť pan Cutler, který kdysi obýval dům v páně Lillyvickově okrese, o něm opravdu slýchal velmi často. Pilnost, s jakou k němu pan Lillyvick chodíval, byla vskutku pozoruhodná.

„Jiřího myslím znáte, pane Lillyvicku,“ řekl Kenwigs. „Dáma z přízemí – pan Lillyvick. Pan Snewkes – pan Lillyvick. Slečna Greenová – pan Lillyvick. Pan Lillyvick – slečna Petowkerová z Královského divadla v Drury Lane. Velmi mě těší, že mohu seznámit dvě veřejně činné osobnosti! Ženuško, co kdybys rozdala hrací známky, má milá?“

S přispěním Newmana Noggse (o němž mluvili jen šeptem jako o zchudlém pánovi a jehož přání, aby ho nechali bez povšimnutí, s ochotou vyhověli, neboť nevynechal jediné příležitosti, aby dětem neprokázal kdejakou drobnou laskavost a úsluhu) paní Kenwigsová manželovo přání splnila a většina hostů se sesedla k alagéru, kdežto Newman, paní Kenwigsová a slečna Petowkerová z Královského divadla v Drury Lane chystali stůl k večeři.

Zatím co se dámy takto zaměstnávaly, soustředil se pan Lillyvick pozorně na hru, a protože malé ryby jsou také ryby i pro výběrčího vodného, milý starý pán se ani v nejmenším neostýchal přisvojovat si majetek svých bližních; ba naopak – sbíral všechno, kdykoli se mu jenom naskytla příležitost, a celou tu dobu se tak dobrácky usmíval a hovořil k prohrávajícím tak blahosklonně, že byli nadšením nad jeho roztomilostí

199$

celí bez sebe a v hloubi srdce si myslili, že by si zasloužil být při nejmenším ministrem financí.

Po značných nesnázích a když na hlavy dětiček Kenwigsových dopadl mnohý pohlavek a dvě největší pokušitelky se octly bez okolků ve vyhnanství, bylo konečně velmi úhledně prostřeno a na stole se objevily dvě vařené slepice, velký kus vepřového, jablkový koláč, brambory a zelenina; a jak to ctihodný pan Lillyvick spatřil, k nesmírné radosti a spokojenosti všech přítomných obdivovatelů úžasně oživl a množstvím vtipů jen sršel.

Večeře probíhala velmi dobře a velmi rychle mizela; nevyskytly se už žádné vážnější obtíže než ty, jaké působí neustálá potřeba čistých příborů, což vzbudilo u nebohé paní Kenwigsové nejednou přání, aby soukromá společnost přijala školský mrav a požadovala, aby si každý host přinesl vlastní nůž, vidličku a lžíci, což by v mnoha případech nepochybně znamenalo velkou úlevu a pro nikoho jistě ne větší než pro paní a pána domu, zvlášť kdyby se tento školský mrav dodržoval do všech důsledků a od hostů se očekávalo, že si z jemnocitné ohleduplnosti příbory zase neodnesou.

Když všichni všechno snědli, sklidilo se s úžasným spěchem a velkým hlukem se stolu, a jakmile se na něm v ladném uspořádání kromě horké a studené vody octly i lihové nápoje, při jejichž spatření zazářily Newmanu Noggsovi oči, uvelebila se společnost k družné zábavě; pana Lillyvicka uložili do velké lenošky u krbu, čtyři Kenwigsčátka rozsadili na nízkou lavičku před společností, zády se světlými copy k ní a čelem k ohni, a jen tu skupinku tak uspořádali, podlehla paní Kenwigsová mateřským citům a s očima slzami zalitýma dopadla panu Kenwigsovi na levé rameno.

„Jsou tak krásné!“ vzdychla paní Kenwigsová a zajíkala se pláčem.

„Ach, božínku,“ řekly shodně všechny dámy, „to taky jsou! A je docela přirozené, že jste na ně hrdá; ale nepoddávejte se tomu, to ne!“

„Ne-mohu-si-pomoci a ostatně, co na tom,“ vzlykala paní Kenwigsová. „Ách! Jsou příliš krásné, aby žily, příliš, příliš krásné!“

200$

Jak uslyšela tuto strašlivou předtuchu, že jim je souzeno, aby zhynula časnou smrtí v květu dětských let, propukla všechna čtyři děvčátka v ukrutný řev, zabořila všechna najednou hlavu matce do klína a vřískala, až se jim osm světlých copánků házelo po zádech; paní Kenwigsová si je přitom střídavě tiskla k ňadrům s takovým výrazem duševních muk, že mohl být vzorem samé slečně Petowkerové.

Konečně se dala znepokojená matka uchlácholit, aby se trochu uklidnila, a malá Kenwigsčátka, také uklidněná, si potom společnost rozebrala, aby se zabránilo možnosti, že by snad oslnivý jas jejich soustředěné krásy paní Kenwigsovou znovu přemohl. Když se tak stalo, shodovali se dámy i pánové v prorokování, že všechny holčičky budou žít mnoho a mnoho let a že není nejmenšího důvodu, proč by se měla paní Kenwigsová trápit; a máme-li říci svatou pravdu, žádný takový důvod zřejmě také nebyl a roztomilost dětí dozajista matčiny obavy nikterak neospravedlňovala.

„Dnes před osmi lety,“ pronesl pan Kenwigs po chvíli. „Božínku – ach jé!“

Tuto dojemnou vzpomínku opakovali jako ozvěnou všichni přítomní, nejdříve slovem „Ach jé!“ a potom „božínku”.

„Tehdy jsem byla mladší,“ uchichtla se paní Kenwigsová.

„Ne,“ řekl výběrčí.

„Ovšem, že ne,“ dodali všichni ostatní.

„Pamatuji se tuhle na svou neteř,“ řekl pan Lillyvick a rozhlédl se s vážným výrazem po společnosti, „pamatuji se na ni i na to odpoledne, kdy se matce po prvé přiznala k náklonnosti k panu Kenwigsovi. ,Maminko,’ povídá, ,miluji ho!‘„

„Řekla jsem ,zbožňuji ho‘, strýčku,“ přerušila ho paní Kenwigsová.

„ ,Miluji ho‘, myslím, má drahá,“ řekl výběrčí pevně.

„Možná, že máte pravdu, strýčku,“ připustila paní Kenwigsová povolně. „Myslela jsem, že to bylo ,zbožňuji’.“

„ ,Miluji’, má drahá,“ odpověděl pan Lillyvick. „ ,Maminko,’ povídá, ,miluji ho!‘ – ,Co to slyším?’ vykřikne její matka a v tu ránu to s ní začne lomcovat.“

Společnost se rozšuměla jediným výkřikem údivu.

201$

„Začne vám to s ní silně lomcovat,“ opakoval pan Lillyvick a upíral na společnost ztrnulý pohled. „Kenwigs mi jistě odpustí, když v přítomnosti jeho přátel řeknu, že proti němu byly silné námitky, a to proto, že je z nižší rodiny a naši by zneuctil. Pamatujete se, Kenwigsi?“

„Zajisté,“ odpověděl tázaný pán, kterého tato vzpomínka nijak nerozladila, neboť nad všechnu pochybnost dokazovala, z jak vznešené rodiny pochází paní Kenwigsová.

„Ani já jsem necítil jinak,“ řekl pan Lillyvick. „Možná, že to bylo přirozené; možná, že ne.“

Tlumený šum jako by napovídal, že u člověka páně Lillyvickova postavení byla taková námitka nejen přirozená, ale i nejvýš chvályhodná.

„Časem jsem se s ním smířil,“ pokračoval pan Lillyvick. „Když měli po svatbě a nedalo se už nic dělat, byl jsem jeden z prvních, kdo tvrdili, že musíme vzít Kenwigse na vědomí. Rodina ho proto taky na vědomí vzala, a to na mé doporučení. A musím prohlásit – a to říkám s pýchou – že jsem ho vždycky shledal jako muže nejvýš počestného, slušného, přímého a hodného úcty. Podejte mi ruku, Kenwigsi!“

„To udělám s velkou hrdostí, pane,“ pravil pan Kenwigs.

„Já také, Kenwigsi,“ odpověděl pan Lillyvick.

„Už od počátku vedu s vaší neteří velmi šťastný život, pane,“ řekl Kenwigs.

„Byla by to jen vaše vina, pane, kdyby tomu bylo jinak,“ poznamenal pan Lillyvick.

„Morlíno Kenwigsová,“ zvolala v této kritické chvíli matka v silném pohnutí, „běž políbit svého milého strýčínka!“

Mladá slečna udělala, k čemu ji matka vybídla, a potom si výběrčí po řadě vyzdvihl k tváři i tři ostatní děvčátka, aby se podrobila témuž úkonu, a ten pak na nich zopakovala většina hostů.

„Ach, milá paní Kenwigsová,“ ozvala se slečna Petowkerová, „než pan Noggs připraví punč na připití, dovolte prosím Morlíně, aby panu Lillyvickovi předvedla ten taneček.“

„Ne, ne, má milá,“ odpověděla paní Kenwigsová, „to by strýčka jenom obtěžovalo.“

202$

„Není možné, aby ho to obtěžovalo, to vím tak jistě,“ namítla slečna Petowkerová. „Že vám to udělá velkou radost, pane, viďte?“

„Jistě udělá, to vím,“ odpověděl výběrčí s pohledem na Noggsovi, který míchal punč.

„No tak dobrá, já vám něco povím,“ řekla paní Kenwigsová. „Morlína nám zabaletí, když strýček přemluví slečnu Petowkerovou, aby nám potom přednesla Pohřeb lidského upíra.“ Tento návrh přivítalo všeobecné tleskání a podupávání nohou a poctěná dáma projevila několikerou slabou úklonou za toto přijetí dík.

„Víte přece,“ pravila slečna Petowkerová vyčítavě, „že strašně nerada vystupuji herecky v soukromé společnosti.“ „Ano, ale tady to je něco jiného!“ namítla paní Kenwigsová. „Jsme tu sami dobří známí a máme se tak pěkně, že to je, jako byste si to opakovala u sebe doma; mimo to takový den – „ „To opravdu nemohu odříci,“ přerušila ji slečna Petowkerová. „Udělám s velkým potěšením všechno, seč mé chabé síly jsou.“

Paní Kenwigsová a slečna Petowkerová se už předem domluvily na menším zábavním programu, k němuž patřila i tato čísla, ale dohodly se spolu, že se obě nechají trochu nutit, protože to vypadá přirozenější. A poněvadž se společnost v očekávání ztišila, zanotovala slečna Petowkerová tiše melodii a Morlína předvedla taneček, když jí předtím nakřídovali podešve tak pečlivě, jako by měla tančit na provaze. Byl to překrásný taneček, který vyžadoval i velké práce rukou, a společnost ho odměnila neutuchajícím potleskem.

„Kdyby mě Bůh požehnal – eh – dítětem,“ pravila slečna Petowkerová a začervenala se, „tak nadaným, jako je tohle, okamžitě bych ji dala k opeře.“

Paní Kenwigsová si povzdechla a pohlédla na pana Kenwigse, který zavrtěl hlavou a poznamenal, že neví, neví. „Kenwigs se bojí,“ řekla paní Kenwigsová.

„Čeho?“ zeptala se slečna Petowkerová, „snad ne, že by neměla úspěch?“

„Ó, to ne,“ odpověděla paní Kenwigsová, „ale jestli bude

203$

taková, až doroste, jak na to vypadá teď – tak jen pomyslete, takový mladý vévoda nebo markýz…?“

„Zcela správně,“ potvrdil výběrčí.

„Ale přece,“ namítla slečna Petowkerová, „kdyby si osvojila patřičnou hrdost, tak – „

„Na tom je hodně,“ přisvědčila paní Kenwigsová a podívala se na manžela.

„Vím jen tolik – „ pronesla slečna Petowkerová zajíkavě – „nemusí se to ovšem brát jako pravidlo, to se ví – ale já sama jsem dosud žádné takové obtěžování ani nepříjemnosti nezažila.“

Pan Kenwigs s vzornou rytířskostí řekl, že tím tedy ta námitka padá a že bude o věci vážně přemýšlet. Po tomto rozhodnutí se snesly na slečnu Petowkerovou prosby, aby předvedla Pohřeb lidského upíra. K tomu cíli si mladá dáma rozpustila drdol, a když zaujala posici na protější straně pokoje a svobodný přítel se postavil do blízkého kouta, aby se při narážce „slední smrti vzdech“ vyřítil a chytil ji do náruče, až ona bude v záchvatu šílenství umírat, předvedla číslo s elánem tak neobyčejným, že Kenwigsovy ratolístky byly polomrtvé hrůzou a div nedostaly psotník.

Nadšení nad hereckým výstupem ještě neutuchlo a Newman Noggs (který již dlouho, dlouho nebyl v tak pozdní hodině tak dokonale střízlivý) nestačil ještě ani slůvkem oznámit, že punč je hotov, když tu se ozvalo spěšné zaklepání na dveře a vyloudilo výkřik z úst paní Kenwigsové, která si z toho okamžitě vyvodila, že děťátko vypadlo z postele.

„Kdo je?“ zeptal se pan Kenwigs zostra.

„Nelekejte se, to jsem jenom já,“ oznámil Crowl, když do pokoje strčil hlavu v noční čepici. „Miminko se má jako v ráji, protože jsem nakoukl do pokoje, jak jsem šel dolů, a spí jako dudek a ta holka u něho taky; a nemyslím, že by záclony u postele od svíčky chytly, ledaže by se tam udělal průvan – já hledám jen pana Noggse!“

„Mne!“ zvolal Newman s velkým podivením.

„No, divná je to hodina, co?“ odpověděl Crowl, který neměl zrovna velkou radost při vyhlídce, že přijde o vyhřívání

204$

u ohně. „A divně taky ti lidé vypadají, celí promoklí a zablácení. Mám jim říci, aby šli pryč?“

„Ne,“ řekl Newman a vstal. „Lidé? Kolik?“

„Dva,“ odpověděl Crowl.

„Ptají se po mně? Jménem?“ zeptal se Newman. „Jménem,“ odpověděl Crowl. „Po panu Newmanu Noggsovi, takhle doslova.“

Newman se na okamžik zamyslil a potom se rozběhl ven a jenom zabručel, že se hned zase vrátí. Svému slovu také dostál, neboť v úžasně krátké chvilce vrazil do pokoje, bez jediného slova omluvy nebo vysvětlení popadl se stolu hořící svíčku a sklenici horkého punče a jako šílený se zas vyřítil.

„U všech rohatých, co s ním je?“ zvolal Crowl a otevřel dokořán dveře.

„Poslouchejte! Není nahoře nějaký hluk?“

Hosté ve velkém zmatku vstali, v značných rozpacích a s jistými obavami se po sobě dívali, natahovali krk ke dveřím a pozorně naslouchali.

«KAPITOLA PATNÁCTÁ»

Seznamuje čtenáře s příčinou a původem vyrušení popsaného v kapitole předešlé, a s některými jinými věcmi, které je nutno vědět

S vřelým nápojem, tak neobřadně uchváceným se stolu pana Kenwigse a vlastně přímo zpod ruky výběrčího za vodu, který pozoroval obsah sklenice v okamžiku jejího zmizení se zřetelnými známkami zálibného potěšení na tváři, se Newman Noggs vyškrábal s překotným spěchem do schodů a zanesl svou kořist rovnou do svého zadního pokojíka v podkroví, kde s nohama rozbolavělýma a téměř bosi, promoklí, špinaví, utrmácení a všemi možnými stopami únavné cesty poznamenaní, seděli Mikuláš a Smike, zároveň příčina i druh jeho útrap, oba nezvyklou a dlouhou námahou úplně vyčerpaní.

205$

Prvním Newmanovým činem bylo, že vlídným nátlakem přiměl Mikuláše k tomu, aby na jeden ráz spolkl půl sklenice punče, třebaže byl skorem vařící; a dalším, že zbytek nalil do hrdla Smikovi, který ještě nikdy v životě neokusil nic silnějšího než pročišťující dryák, a dával proto najevo rozličné směšné známky překvapení i rozkoše, když mu lihovina proplachovala hrdlo, a velmi výmluvně zakoulel očima, když už ve sklenici nic nebylo.

„Jste na kůži promoklí,“ řekl Newman a ohmatal spěšným pohybem kabát, který Mikuláš odhodil, – „a já – já – nemám ani nic na převléknutí,“ dodal s přemítavým pohledem na ošumělé šaty, jež měl na sobě.

„Mám v brašně suché šaty nebo aspoň takové, které mi pro teď postačí,“ odpověděl Mikuláš. „A budete-li se tvářit tak utrápeně, že mě tu vidíte, jenom mi ještě přitížíte v zármutku, který již cítím, že se u vás musím pro jednu noc dovolávat pomoci a přístřeší, i když sám žijete v poměrech tak skrovných.“

Když slyšel Mikuláše vést takové řeči, netvářil se Newman o nic méně utrápeně; ale když ho mladý přítel uchopil srdečně za ruku a ujistil ho, že nebýt jeho bezmezné důvěry v upřímnost Newmanova písemného vyzvání a v laskavé cítění k jeho osobě, nic na světě by ho nebylo mohlo za žádných okolností přimět, aby mu svůj příjezd do Londýna třeba i jen oznámil, rozjasnil pan Noggs zase líc a pustil se s krajní horlivostí do provádění takových opatření, jaká bylo v jeho moci pro pohodlí hostů vykonat.

Byla celkem jednoduchá, neboť prostředky ubohého Newmana zůstávaly na hony pozadu za jeho dobrou vůlí; ale ať již byla jakkoli nepatrná, nedála se bez značného ruchu a pobíhání. Protože Mikuláš hospodařil se svou chudou hotovostí tak dobře, že ji ještě úplně nevyčerpal, octla se brzy na stole večeře, t. j. chléb a sýr s kouskem studené hovězí pečeně z nedaleké jídelny; a když tyto potraviny doplnila láhev pálenky a džbánek ležáku, nebylo důvodu k starostem, alespoň pokud šlo o hlad a žízeň. Vykonání těch příprav k uložení hostů na noc, které byly v Newmanových možnostech, nezabralo mnoho času; a když se pak na Newmanovo výslovné naléhání,

206$

aby tak udělali ještě před jídlem, Mikuláš převlekl do jiných šatů a Smike se přioděl jediným Newmanovým kabátem (který hostitel k tomu účelu svlekl přes všechny prosby hostí, aby tak nečinil), pojedli poutníci svou skrovnou večeři s uspokojením větším, než alespoň jeden z nich kdy měl z leckterého jídla bohatšího.

Potom se sesedli k ohni, který Newman Noggs rozdmýchal, jak jen po Crowlově řádění v zásobě paliva nejlépe mohl; a Mikuláš, jehož nedočkavost až dosud krotila přítelova krajně úzkostlivá péče, aby se po cestě osvěžil, se ho nyní začal naléhavě a starostlivě dotazovat na matku a sestru.

„Zdravé,“ odpověděl Newman s obvyklou málomluvností, „obě zdravé.“

„Bydlí dosud v městě?“ vyptával se Mikuláš.

„Ano,“ řekl Newman.

„A sestra – „ dodal Mikuláš, „ještě pořád pracuje v tom závodě, o kterém mi psala, že doufá, že se jí tam bude velmi líbit?“

Newman rozevřel oči trochu víc než obyčejně, ale odpověděl pouze zafuněním, jehož význam si jeho přátelé podle pohybu hlavy, který je provázel, vykládali buď jako „ano“, nebo „ne“.

V tomto případě bylo obsahem němohry přikývnutí, nikoli zavrtění hlavou, a proto si Mikuláš vyložil tu odpověď jako kladnou.

„A teď poslouchejte,“ řekl Mikuláš a položil Newmanovi ruku na rameno. „Pokládal jsem za rozumné, než se je pokusím vyhledat, zajít dřív k vám, abych jim snad uspokojením vlastní sobecké touhy nezpůsobil nějakou škodu, kterou bych už nemohl napravit. Jaké zprávy má strýc z Yorkshiru?“

Newman několikrát otevřel a zavřel ústa, jako by se ze všech sil snažil promluvit, ale nezmohl se na to, a konečně s děsivě ztrnulým pohledem upřel na Mikuláše oči.

„Co se dověděl?“ naléhal Mikuláš a zarděl se. „Vidíte, že se chystám slyšet to nejhorší, co si může zlovolnost vymyslit. Proč byste to měl přede mnou tajit? Dříve nebo později se to dovědět musím; a jaký v tom je smysl, co se tím dá získat, budete-li to ještě několik minut protahovat, když by polovina

207$

toho času stačila, abyste mí pověděl všechno, co se stalo? Prosím vás, řekněte mi to hned.“

„Zítra ráno,“ pravil Newman. „Uslyšíte to zítra.“

„Čemu by to posloužilo?“ namítl Mikuláš.

„Líp by se vám spalo,“ odpověděl Newman.

„Spalo by se mi o to hůř,“ odpověděl Mikuláš netrpělivě. „Spát! I když jsem se silami v koncích a potřeboval bych odpočinek jako sůl, nemám naději, že bych do rána vůbec zavřel oči, ledaže mi všechno povíte.“

„A když vám nakrásně všechno povím…“ řekl Newman váhavě.

„Nu, pak možná vzbudíte můj hněv nebo zraníte mou hrdost,“ odpověděl Mikuláš, „ale o spánek mě nepřipravíte, protože kdyby se měl takový výjev ještě někdy opakovat, nemohl bych se zachovat nijak jinak, než jak jsem učinil tentokrát. A ať už z toho pro mne vyplynou následky jakékoli, nikdy nebudu litovat, že jsem udělal, co jsem udělal – nikdy, i kdybych měl proto hladovět nebo chodit po žebrotě. Co je trocha bídy nebo utrpení proti hanbě nejpodlejšího a nejnelidštějšího zbabělství? Říkám vám, kdybych byl klidně a nečinně přihlížel, musel bych sám sebe nenávidět a zasloužil bych si, aby mnou každý člověk pod sluncem pohrdal. Ten ničemný padouch!“

S touto něžnou narážkou na nepřítomného pana Squeerse potlačil Mikuláš hněv, který v něm začal vřít, a když Newmanovi věrně vylíčil, co se v Dotheboyské koleji zběhlo, snažně ho prosil, aby se už nedal nutit a všechno mu pověděl. Po této naléhavé žádosti vyndal pan Noggs ze starého kufru arch papíru, očividně naškrabaný ve velkém spěchu, a po rozličných prapodivných projevech zdráhání se vyjádřil slovy:

„Milý mladý muži, nesmíte takhle propadat citům – to víte, tyhle věci se nevyplácejí – když se chcete ve světě někam dostat, nesmíte se takhle zastávat každého, komu se děje křivda – Hrome, jsem na vás hrdý, když to slyším, byl bych to udělal zrovna tak!“

Tento vskutku velmi neobvyklý výbuch doprovodil Newman prudkou ranou do stolu, jako by si ho byl v chvilkovém

208$

rozohnění spletl s prsy nebo žebry pana Wackforda Squeerse. Když se tímto upřímným projevem svého cítění zbavil možnosti udílet Mikulášovi jakékoli další rady a výstrahy světa znalého muže (jak měl původně v úmyslu), přešel pan Noggs přímo k věci.

„Předevčírem,“ řekl Newman, „dostal váš strýc tenhle dopis. V rychlosti jsem si ho opsal, zatím co byl pryč. Mám vám ho přečíst?”

„Budete-li tak laskav,“ odpověděl Mikuláš. A Newman Noggs tedy četl následující řádky:

{Dotheboyská kolej,

ve čtvrtek ráno.

Ctěný pane!

Tatíček mně požádal, abich Vám napsala, protože doktoři pokládají za pochibné, jestli eště někdy bude moct používat nohou, cos mu brání, aby udržel péro.

Jsme tady rozčílením celí bez sebe a tatíček je jeden šrám a hraje celý do zelena a do modra a taky dvě lavice jsou postříkané jeho krví. Byly sme nucení dát ho donést dolu do kuchyně, kde tedka leží. Z toho můžete posoudit, jak je zřízený.

Kdyš Váš sinovec, kerého jste nám doporučil jako učitele, tohle tatíčkovi udělal a porajtoval po něm nohama a mluvil přitom tak, že si ani nechci špinit péro, abich to vypysovala, tak se s ukrutnou zuřivostí vrch na matinku a srazil ji na zem, až jí hřeben v drdolu zarazil na několik palců hluboko do hlavy. Eště kousíček, a byl by jí prorazil lepku. Máme lékařské vysvěčení, že kdyby se to bilo stalo, tak by jí byla ta želvovina propíchla mozek.

Pak sme se staly obětí jeho steku já a muj bratr a skusily sme od něho tolik, že nespíme strachem, že sme utrpěly nějaké vnitřní zranění, zvlášť kdyš navrch néni žádné známky násylí vidět. Pláču nahlas celou tu dobu, co tohle píšu, a muj bratr taky a to rozptyluje mou pozornost a doufám laskavě, že mi odpustíte chiby.

Kdyš ten netvor ukojil žízeň po krvy, tak utekl, vzaf sebou hocha zločiného kalakteru, kterého ponoukl k rebelováni, a taky granátoví prsten, který patří matince, a protože ho četníci nechitli, tak ho patrně sebral nějaký dostavník. Tatíček Vás prosi, jestli k Vám, příde, aby Jste ten prsten vrátil a nechal toho zloděje a vraha běžet, protože dybysme ho žalovaly, tak by ho jen odvezly na galeje, ale dyž ho necháme běhat, tak se bude co nevydět houpat na šibenici, coš nám ušetří opletačky a bude to venkoncem omnoho lepčí. Doufaje, že od Vás při příležitosti uslišíme,

zůstávám Vaše atd.

Fanny Squeersová.

P. T. Lituju, že je takoví nezdělanec a opovrhuju s ním.}

Po přečtení tohoto vzletného dopisu nastalo hluboké ticho, za něhož se Newman Noggs, když list skládal, s jakýmsi groteskním soucitem zadíval na hocha zločinného charakteru, o němž se dopis zmiňoval a jenž z celé projednávané věci nechápal jasně nic, než že je neblahou příčinou všech strastí a lží, které se nahrnuly na Mikulášovu hlavu, a seděl proto mlčky a sklesle s výrazem tvora kraj ně zbědovaného a sklíčeného.

„Pane Noggsi,“ pravil Mikuláš po krátkém přemýšlení, „musím hned odejít.“

„Odejít?“ zvolal Newman.

„Ano,“ řekl Mikuláš, „na Golden Square. Nikdo, kdo mě zná, by té báchorce o prstenu neuvěřil – ale záměrům pana Ralpha Nicklebyho nebo k ukojení nenávisti by se mu mohlo hodit, aby předstíral, že jí přikládá víru. Je mou povinností – nikoli vůči němu, ale vůči sobě – abych řekl, jak se věci mají doopravdy. A kromě toho si s ním musím promluvit pár slov, která nemohou čekat. „

„Musí,“ řekl Newman.

„Nesmějí, za nic!“ odpověděl Mikuláš pevně a chystal se k odchodu z domu.

„Poslyšte, co vám řeknu,“ pravil Newman a rozkročil se před prchlivým mladým přítelem. „Není doma. Odjel z města. Nevrátí se až za tři dny; a vím, že na ten dopis neodpoví, dokud nepřijede zpátky.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Mikuláš, který supěl hněvem a rychlými kroky měřil úzký pokojík.

210$

„Úplně,“ odpověděl Newman. „Sotvaže to přečetl, když se dověděl, že musí odjet. Obsah dopisu nezná nikdo jiný než on a my.“

„Víte to jistě?“ vyhrkl Mikuláš otázku. „Ani moje matka, ani sestra? Kdybych si měl myslit, že by – jdu k nim – musím s nimi mluvit. Kudy se tam jde? Kde to je?“

„Dejte si přece ode mne poradit,“ řekl Newman a ve své vážnosti mluvil tu chvíli jako každý jiný člověk – „nepokoušejte se promluvit ani s nimi, dokud se váš strýc nevrátí. Já toho člověka znám. Hleďte, aby se nezdálo, že jste se s někým domlouval. Až se vrátí, jděte rovnou k němu a řekněte mu od plic, co srdce ráčí. Však on se domyslil, co je skutečně pravda, a zná ji stejně dobře jako vy nebo já. Tolik mu věřte.“

„Myslíte to se mnou dobře a měl byste ho znát líp, než jak jsem ho měl možnost poznat já,“ odpověděl po krátké úvaze Mikuláš. „Dobrá. Nechrne to tedy při tom.“

Newman, který se při celé té rozmluvě opíral zády o dveře a byl hotov zabránit Mikulášovi třebas násilím, kdyby chtěl z pokoje vyjít, se s velkým uspokojením zase posadil; a protože se voda v kotlíku tou dobou už vařila, namíchal grog pro Mikuláše do sklenice a pro společnou potřebu svou a Smikovu do nakřáplého džbánku, z něhož pak oba v nejlepší shodě popíjeli, zatím co se Mikuláš s hlavou opřenou o ruku hroužil do zádumčivého přemítání.

Společnost v dolejším patře chvíli pozorně poslouchala, ale když nezaslechla žádný hluk, který by ji opravňoval, aby k uspokojení zvědavosti zakročila, vrátila se zatím do bytu Kenwigsových a zabývala se vymýšlením nejrůznějších smělých dohadů o příčině páně Noggsova náhlého odchodu i jeho nepřítomnosti.

„Lidičky, já vám něco povím,“ promluvila paní Kenwigsová. „Co kdyby to tak byl přišel zvláštní posel se zprávou, že mu všechen majetek připadl zase zpátky?“

„Jejda,“ řekl pan Kenwigs, „to není ani tak nemožné. Neměli bychom snad pro ten případ poslat někoho nahoru, aby se zeptal, jestli by nechtěl ještě trochu punče?“

211$

„Kenwigsi!“ pravil pan Lillyvick velmi hlasitě. „Já se vám divím. „

„Copak se stalo, pane?“ zeptal se pan Kenwigs s náležitou pokorou vůči výběrčímu vodného.

„Že můžete něco takového navrhnout, pane!“ odpověděl pan Lillyvick hněvivě. „Přece už svůj punč měl, to nevíte, pane? Považuji způsob, kterým ten punč otočil, smím-li užít toho výrazu, za nejvýš urážlivý pro celou společnost – za Skandální, úplně škandální! Možná, že je zvykem tady v domě takové věci trpět, ale není to chování toho druhu, jaké jsem zvyklý vídat, a proto vám to také neváhám říci, Kenwigsi. Tady má jeden z pánů před sebou sklenici punče, kterou se právě chystá zvednout k ústům, když tu si z čista jasna přijde jiný pán, tu sklenici punče popadne, ani neřekne ,s dovolením’ nebo ,dovolte laskavě’ a tu sklenici punče prostě odnese. Jsou to snad pěkné způsoby – a řekl bych, že opravdu pěkné – ale já jim nerozumím, to je všechno. A co víc, vůbec mi na tom nesejde, i kdybych jim neporozuměl do smrti. Co na srdci, to na jazyku, to je moje heslo, Kenwigsi, a tohle jsem měl na srdci; a když se vám to nelíbí, pak je už dávno pryč hodina, kdy chodím zpravidla spat, a mohu s klidem odejít a tu hodinu déle neprotahovat!“

To bylo pěkné nadělení! Výběrčí tu seděl a několik minut se pro uraženou důstojnost jen vařil a supěl – a nyní konečně takhle vybuchl. Velký muž – bohatý příbuzný – svobodný strýc – v jehož moci bylo udělat Morlínu jedinou dědičkou a i tomu miminku zanechat nějaký odkaz – a teď se urazí! Pane na nebi, jak tohle dopadne?

„Moc mě to mrzí, pane,“ pronesl pan Kenwigs zkroušeně.

„Nepovídejte mi, že vás to mrzí,“ odsekl pan Lillyvick velmi zostra. „Měl jste tomu tedy zabránit.“

Společnost byla z té domácí roztržky celá omráčená. Zadní pokoj seděl s ústy dokořán otevřenými a hleděl nepřítomně na výběrčího, zděšením zkamenělý; a ostatní hosté byli rozhořčením toho velkého muže sotva méně zaražení. Pan Kenwigs, který neměl v takových věcech zrovna šťastnou ruku, ve snaze oheň uhasit jen do něho přilil oleje.

212$

„Ani mě to nenapadlo, pane, opravdu,“ řekl pan Kenwigs. „Nemyslil jsem, že by vás taková maličkost, jako je sklenice punče, mohla přivést z míry.“

„Z míry? U ďasa, co si myslíte, pane Kenwigsi, říkat mi takovou drzost?“ zvolal výběrčí. „Morlínko, dítě moje – podej mi klobouk!“

„Ale přece byste nechtěl odejít, vážený pane Lillyvicku!“ vložila se do věci slečna Petowkerová s nejsvůdnějším úsměvem, jaký dokázala vykouzlit.

Pan Lillyvick si však hlasu sirény nevšímal a tvrdošíjně volal: „Morlíno, klobouk!“, a když tuto žádost opakoval po čtvrté, zvrátila se paní Kenwigsová do židle a rozplakala se tak srdceryvně, že by se nad ní byl ustrnul sud na vodu, neřku-li výběrčí za vodu; a všechna čtyři děvčátka (po straně k tomu navedená) zatím objímala strýcovy hnědavé nohavice a ještě nevytříbenou mateřštinou žebronila, aby zůstal.

„Proč bych tady měl zůstávat, miláčkové?“ ptal se pan Lillyvick. „Když se tady o mne nestojí…“

„Ach, strýčínku, nemluvte tak ukrutně,“ vzlykala paní Kenwigsová, „leda byste mě chtěl usmrtit.“

„Ani bych se nedivil, kdyby někdo tvrdil, že to chci,“ odpověděl pan Lillyvick a podíval se hněvivě na Kenwigse. „Z míry!“

„Ách! Nesnesu ten pohled, když se takhle dívá na mého manžela,“ štkala paní Kenwigsová. „To je v rodině něco tak hrozného! Ách!“

„Pane Lillyvicku,“ pravil Kenwigs, „doufám, že pro dobro vlastní neteře nebudete mít námitek a necháte se udobřit.“

Obličej výběrčího se vyjasňoval, když k žádosti neteřina manžela připojovala společnost prosby své. Odložil zas klobouk a vztáhl ruku.

„Tumáte, Kenwigsi,“ prohlásil pan Lillyvick, „a dovolte, abych na důkaz, jak tuze jsem byl z míry, zároveň řekl, že i kdybych byl bez jediného dalšího slova odešel, nebylo by to pranic změnilo na těch pár librách, které vašim dětem zanechám, až umřu.“

„Morlíno Kenwigsová,“ zvolala matka v citovém překypění.

213$

„Na kolena padni před drahým strýčkem a pros ho, aby tě nadosmrti miloval, protože je spíš anděl než člověk – jestli jsem já to neříkala odjakživa!“

Když se slečna Morlína přiblížila k strýci, aby splnila matčin příkaz a vzdala mu poctu, tu ji pan Lillyvick bez okolků popadl, vyzdvihl a zlíbal; a potom vyskočila paní Kenwigsová, vrhla se k výběrčímu a políbila ho a nezadržitelný pochvalný šepot se rozšuměl společností, která byla svědkem jeho velkodušnosti.

A znovu se ten ctihodný pán stal srdcem a duší celé společnosti, když opět zaujal své bývalé postavení lva, s jehož výše ho dočasně strhlo chvilkové rozptýlení myšlenek u ostatních hostů. Čtyřnozí lvi prý zuří, jen když mají hlad; dvounozí lvi se zřídka kdy supí déle, než ukonejší svůj hlad po uznání. Pan Lillyvick stál nyní výš než kdy jindy, neboť předvedl svou moc, poukázal na svůj majetek a zamýšlené dědické odkazy, získal si pověst muže velmi nesobeckého a spravedlivého a k tomu ke všemu dostal nakonec mnohem větší sklenici punče, než s jakou mu Newman Noggs tak zákeřně uprchl.

„Povídám! Prosím všechny za odpuštění, že znovu vyrušuju,“ řekl Crowl, který v této šťastné chvíli nahlédl do dveří, „je to ale divná věc, co? Noggs bydlí tady v domě teď už na pátý rok, a pokud sahá paměť nejstarších nájemníků, ještě nikdy ho tady nepřišla navštívit ani noha.“

„Ovšem, divná je ta pozdní hodina, pane, aby člověka vyvolali,” pravil výběrčí. „A chování pana Noggse samotného je, nejmírněji řečeno, záhadné.”

„No, to je,” odpověděl Crowl, „a povím vám ještě něco víc – myslím, že ti dva výtečníci, ať jsou kdo jsou, odněkud utekli.”

„Podle čeho tak usuzujete, pane?” zeptal se výběrčí, jehož společnost, jak se zdálo, mlčelivou dohodou jmenovala i zvolila za svého mluvčího. „Doufám, že nemáte příčinu k domněnce, že odněkud utekli, aniž dříve zaplatili povinné dávky a poplatky?”

Pan Crowl se s poněkud pohrdavým pohledem právě chtěl pustit do všeobecného protestu proti placení dávek a poplatků za jakýchkoli okolností, ale páně Kenwigsovo zašeptání a něko—

214$

likeré zamračení a mrknutí paní Kenwigsové přišlo ještě včas a šťastnou náhodou ho zarazilo.

„Totiž věc je ta,“ vysvětloval Crowl, který předtím poslouchal za Newmanovými dveřmi, co mu uši stačily, „věc je ta, že mluvili tak hlasitě, že mě to vedle v pokoji strašně rušilo, a tak jsem volky nevolky sem tam nějaké to slovo pochytil. A ze všeho, co jsem slyšel, se jistě nedá soudit na nic jiného, než že odněkud upláchli. Nerad bych plašil paní Kenwigsovou, ale doufám, že nepřicházejí z žádného vězení ani z nemocnice a neuhnali si žádnou horečku nebo nějakou podobnou patálii, kterou by se mohly děti nakazit.“

Paní Kenwigsovou tato domněnka tak vylekala, že bylo zapotřebí vší něžné péče slečny Petowkerové z Královského divadla v Drury Lane, aby se aspoň trošičku uklidnila – a to ani nemluvím o vytrvalé pozornosti pana Kenwigse, který své choti přidržoval pod nosem baňatou lahvičku čpavé soli tak dlouho, až mohla vzniknout jistá pochybnost, zavinilo-li slzy, které se jí řinuly po lících, překypění citů nebo čpavá sůl.

Když dámy patřičně vyjádřily své pochopení, pěkně jedna po druhé, pustily se podle osvědčeného zvyku několikahlasým sborem do konejšení, při čemž soucitné projevy jako „Chudinka!“ – „Být na jejím místě, taky bych to tak brala! – „To se rozumí, to je trapná věc!“ a „Nikdo než zas matka nedovede pochopit, co matka cítí!“ patřily k nejvýznačnějším a také se opakovaly nejčastěji. Krátce, společnost projevila své mínění tak jednoznačně, že pan Kenwigs se už už chtěl odebrat do páně Noggsova pokoje a požádat o vysvětlení, ba v přípravě na to s neochvějnou pevností a odhodláním už vypil sklenici punče, když vtom pozornost všech přítomných upoutalo nové a strašlivé překvapení.

Nebylo to nic menšího, než že se s kteréhosi hořejšího poschodí začaly v rychlém sledu za sebou řinout úžasně pronikavé a vřískavé výkřiky; a podle všech známek se zdálo, že právě ze zadního pokoje v druhém patře, který byl v tu chvíli svatostánkem nejmladšího Kenwigsčátka. Sotva se ten křik ozval, paní Kenwigsová v domnění, že se tam vplížila nějaká cizí kočka a tíží děťátko na prsíčkách, zatím co chůvička

215$

usnula, přiskočila ke dveřím a k velkému ohromení a zmatku společnosti lomila rukama a příšerně ječela.

„Pane Kenwigsi, běžte se podívat, co se stalo, pospěšte si!“ volala sestra, zatím co vztáhla na paní Kenwigsovou násilnickou ruku a mocí ji zadržovala. „Ale, má drahá, nekruť se tak, vždyť tě neudržím!“

„Mé děťátko, mé zlaté, zlaté, zlaté, zlaté děťátko!“ křičela paní Kenwigsová a každé další „zlaté“ křičela ještě hlasitěji než předešlé. „Můj drahý drobeček, moje sladké neviňátko, můj Lillyvíček! – Ó, pusťte mě k němu! Pusťte mě-ě-ě!“

Za vřískotu těchto šílených výkřiků a kvílení a bědování čtyř děvčátek se pan Kenwigs hnal o patro výš do pokoje, odkud se zvuky ozývaly; a právě u dveří pokoje se srazil s Mikulášem, který z nich vyběhl s dítětem v náručí tak prudce, že úzkostlivý otec, dříve než stačil otevřít ústa a zeptat se, co se vlastně děje, udělal přemet přes šest schodů a přistal teprve na nejbližším polopatře.

„Nelekejte se,“ volal Mikuláš, zatím co pádil dolů, „tady je! Už nic není, už je po všem! Prosím, uklidněte se, nikomu se nic nestalo!“ A s tímto i tisícerým jiným ujišťováním odevzdal dítě (které samým spěchem nesl hlavou dolů) paní Kenwigsová a hned zas běžel zpátky, aby pomohl panu Kenwigsovi, jenž si usilovně třel hlavu a vypadal z toho kotrmelce celý vyjevený.

Po takové povzbudivé zprávě se společnost poněkud vzpamatovala z vyděšení, které zplodilo lecjaké vpravdě pozoruhodné příklady toho, jak dokonale může člověk ztratit hlavu; tak svobodný přítel rodiny držel delší dobu v náručí místo paní Kenwigsové její sestru a ctihodný pan Lillyvick, jak kdosi na vlastní oči viděl, v rozrušení mysli několikrát políbil slečnu Petowkerovou za pokojovými dveřmi tak klidně, jako by se vůbec nic nedělo.

„Nestojí to ani za řeč,“ pravil Mikuláš, když se vrátil k paní Kenwigsové, „děvčátko, které hlídalo dítě, podle všeho únavou usnulo a od svíčky mu chytily vlasy.“

„I ty jedna ještěrko zlá, bídná!“ zvolala paní Kenwigsová a důtklivě hrozila ukazováčkem malé nešťastnici, které mohlo

216$

být asi tak třináct let a která s přiškvařenými vlasy a vylekanou tváří jen stála a přihlížela.

„Zaslechl jsem její křik,“ pokračoval Mikuláš, „a přiběhl jsem dolů ještě včas, abych zabránil, aby od ní nechytilo ještě něco jiného. Dítěti se vůbec nic nestalo, na to můžete spolehnout, protože jsem je vlastníma rukama vzal z postele a přinesl sem, abych vás přesvědčil.“

Po tomto stručném vysvětlení se miminko, jemuž se při křtu dostalo jména po výběrčím a jež proto slynulo jmény Lillyvick Kenwigs, samým laskáním, jímž ho společnost zahrnovala, div nezadusilo a matka je tiskla k ňadrům tak pevně, že se rozeřvalo nanovo. Pozornost hostí se pak přirozeným přechodem obrátila k děvčátku, které mělo tolik drzosti, že si spálilo vlasy, a které nyní dostalo od ráznějších z přítomných dam rozličné herdy a štulce a potom bylo milostivě propuštěno domů; devět pencí, které mu měly být odměnou, propadlo rodině Kenwigsových.

„A co bychom měli říci vám, pane,“ zvolala paní Kenwigsová na adresu zachránce malého Lillyvicka, „to věru nevím.“

„Není vůbec zapotřebí, abyste něco říkali,“ odpověděl Mikuláš, „protože jsem neudělal opravdu nic, co by zakládalo nějaký můj zvláštní nárok na vaši výmluvnost.“

„Vždyť nebýt vás, pane, tak mohl uhořet,“ špulila se slečna Petowkerová.

„To není pravděpodobné, myslím,“ odpověděl Mikuláš, „protože tady byla po ruce hojná pomoc, která by se k němu jistě byla dostala dřív, než by mu bylo hrozilo nějaké nebezpečí.“

„Ale tak nebo tak, pane, na vaše zdraví skleničku vypijeme!“ prohlásil pan Kenwigs a pokynul rukou ke stolu.

„V každém případě ale beze mne,“ odpověděl Mikuláš s úsměvem. „Mám za sebou velmi únavnou cestu a byl bych krajně nezábavným společníkem – mnohem spíš bych vašemu veselí překážel, než abych je pomohl rozproudit, i kdybych vydržel neusnout, o čemž silně pochybuji. Dovolíte-li, vrátím se k svému příteli, panu Noggsovi, který šel zas hned nahoru, když viděl, že se nepřihodilo nic vážného. Dobrou noc!“

217$

Když se Mikuláš těmito slovy omluvil, že se nemůže k oslavě přidružit, nejvýš roztomile se s paní Kenwigsovou i ostatními dámami rozloučil a po velmi neobyčejném dojmu, který u společnosti zanechal, také odešel.

„To je roztomilý mladík!“ zvolala paní Kenwigsová.

„Vskutku, neobyčejně uhlazený,“ řekl pan Kenwigs. „Nemyslíte, pane Lillyvicku?“

„Ano,“ přisvědčil výběrčí s nerozhodným pokrčením ramenou. „Je uhlazený, velmi uhlazený – vypadá tak.“

„Doufám, strýčku, že proti němu nic nemáte, ne?“ zeptala se paní Kenwigsová.

„Nikoli, má drahá,“ odpověděl výběrčí, „nemám. Doufám, že se z něho nevyklube – nu – na tom nesejde – tak abychom se měli pořád rádi, má drahá, a váš maličký aby dlouho žil!“

„Váš jmenovec,“ připomněla paní Kenwigsová s líbezným úsměvem.

„Doufám, že toho jména hodný,“ poznamenal pan Kenwigs ve snaze naklonit si výběrčího. „Doufám, že dítě, které svému kmotrovi nikdy neudělá hanbu a o kterém se může mít za to, že se v pozdějších letech čestně přiřadí k Lillyvickům, po kterých má jméno. A jak říkám – a moje choť je téhož smýšlení a cítí to stejně silně jako já – považuji to, že se jmenuje Lillyvick, za jedno z největších požehnání a ctí svého života.“

„Za největší požehnání vůbec, Kenwigsi,“ zašeptala paní.

„Za největší požehnání vůbec,“ opravil se pan Kenwigs. „Za požehnání, které si, jak doufám, jednoho dne snad opravdu zasloužím.“

To byl od Kenwigsových dobře vypočtený tah, neboť to z pana Lillyvicka učinilo velký vzor a zdroj příštího věhlasu nejmladšího Kenwigse. Dobrý ten pán onu jemnou a obratnou narážku vycítil a ihned připil na zdraví pána neznámého jména, který se toho večera vyznamenal chladnokrevností a pohotovostí.

„Který, jak neváhám říci,“ připustil pan Lillyvick jako velký ústupek, „je opravdu velmi hezký mladý muž a má chování, s nímž se, jak chci doufat, plně srovnává i jeho povaha.“

218$

„Má opravdu velmi hezký obličej i vystupování,“ řekla paní Kenwigsová.

„To jistě má,“ dodala slečna Petowkerová. „V jeho zjevu je něco čistě – jejda, jejda, honem, jak se tomu říká?“ „Čemu?“ zeptal se pan Lillyvick.

„Ach, jejda, to jsem hloupá,“ odpověděla slečna Petowkerová rozpačitě. „Jak se tomu říká, když lordi ulamují klepadla na dveřích a mlátí strážníky a vozí se na útraty cizích lidí kočárem a všechno to ostatní?“

„Aristokratické?“ napověděl jí výběrčí.

„Ach ano, aristokratické!“ opakovala slečna Petowkerová. „Je na něm něco velmi aristokratického, nemám pravdu?“ Pánové zachovali mlčení a jenom se na sebe usmívali, jako by říkali: „Inu, proti gustu žádný dišputát,“ ale dámy jednomyslně usoudily, že na Mikulášovi je něco aristokratického. A protože nikomu nestálo za to, aby se tomuto tvrzení opřel, zvítězilo a zůstalo v platnosti.

Poněvadž tou dobou už nebylo po punči ani památky a Kenwigsčátka (která si malinkými ukazováčky už delší čas zvedala víčka malinkých očiček) začala fňukat a se značným důrazem se domáhala, aby je někdo uložil spát, popohnal výběrčí rozchod tím, že vytáhl hodinky a oznámil společnosti, že jsou skorem dvě hodiny po půlnoci, nad čímž pak projevili někteří z hostů překvapení a jiní pohoršení; i propuklo sahání pod stoly pro klobouky a čepce, a když je jejich vlastníci v přiměřeném čase našli, po nekonečném potřásání rukou a mnoha připomínkách, že takový rozkošný večer ještě v životě neprožili a jak žasnou, že už je tak pozdě, neboť očekávali zprávu, že je nanejvýš teprve půl jedenácté, a jak by si přáli, aby manželé Kenwigsovi slavili svatební výročí každý týden, a jak se diví, jakým záhadným způsobem dokázala paní Kenwigsová všechno tak krásně uspořádat, i po mnoha dalších poznámkách téhož druhu konečně odešli – při čemž za všechna tato lichotivá prohlášení manželé Kenwigsovi odpověděli tím, že každé dámě i pánovi v patřičném pořadí za sebou za jejich vzácnou společnost poděkovali a projevili naději, že se hosté pobavili alespoň z poloviny tak příjemně, jak tvrdí.

219$

A Mikuláš? Ten v naprosté nevědomosti o dojmu, který učinil, zatím již dávno usnul a ponechal panu Newmanu Noggsovi a Smikovi, aby láhev pálenky vyprázdnili sami dva; a plnili tento úkol s ochotou tak mimořádnou, že Newman nedovedl rozhodnout, ani je-li sám docela střízlivý, ani viděl-li už někdy některého pána tak těžce, malátně a dokonale zmoženého pitím, jako je jeho nový známý.

«KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ»

Mikuláš se hledí uplatnit v novém postavení, a když se setkává s nezdarem, přijímá místo domácího učitele

První Mikulášovou starostí druhý den ráno bylo poohlédnout se po nějakém bytě, kde by mohl jakž takž přetrvat, než mu svitnou lepší časy, aby nemusil zneužívat pohostinství Newmana Noggse, který by byl s radostí spal třebas na schodech, jen aby jeho mladý přítel měl kde bydlet.

Dotazem zjistil, že prázdný pokoj, kterého se týkala vývěska v přízemním okně do ulice, je malý pokojík v druhém patře do dvora, přistavěný na plochou střechu a s vyhlídkou na začouzený obzor tašek a komínových stříšek. K pronajímání této části domu za rozumný týdenní nájem byl zmocněn obyvatel přízemního pokoje do ulice; domácí ho pověřil, aby pronajímal pokoje, jakmile se uprázdní, a aby přísně bděl nad tím, aby nájemníci neutekli. A aby si domácí přesné plnění posledně jmenované služby zajistil, dovolil mu v domě bydlet zadarmo, aby se snad do pokušení utéci někdy nedostal sám jeho zmocněnec.

Nájemníkem toho pokojíka se stal Mikuláš; a když si z malé částky, získané obrácením několika přebytečných kusů šatstva v hotové peníze, od vetešníka v sousedství najal několik prostých kusů nábytku a zaplatil nájemné za první týden dopředu, usedl a přemítal o svých vyhlídkách do budouc—

220$

nosti, které byly - stejně jako vyhlídka z okna – značně omezené a neutěšené. Poněvadž se po podrobnějším probrání rozhodně nikterak nezlepšily a poněvadž bližší poznání plodí nechuť, rozhodl se je Mikuláš zapudit z hlavy kratší ráznou procházkou. A když si tedy vzal klobouk a chudáka Smika nechal, aby urovnával a přerovnával pokojík s takovým potěšením, jako by to byl nejskvělejší palác, vyšel do ulic a vmísil se do davu, který se v nich hemžil.

Ačkoli se člověk může zbavit vědomí důležitosti vlastní osoby, stane-li se pouhou jednotkou rušného davu, který ho nechává docela bez povšimnutí, nikterak z toho nenásleduje, že se může stejně snadno zbavit nadmíru silného vědomí důležitosti a závažnosti vlastních starostí. Neblahý stav osobních věcí byla myšlenka, která cele zaujímala Mikulášovu mysl, ať chodil seberychleji; a když se ji pokoušel zapudit úvahami o postavení a vyhlídkách lidí kolem sebe, zakrátko se přistihl, že porovnává jejich poměry se svými a takřka nepozorovatelně upadá opět do starých myšlenkových kolejí.

V zajetí těchto úvah se ubíral po jedné z hlavních londýnských tříd, když tu náhodou zdvihl oči k modré tabuli, na níž se zlatým písmem skvěl nápis „Všeobecná zprostředkovací kancelář. Dotazy o zaměstnání a práci všeho druhu uvnitř.“ Byla to výkladní skříň, zastřená průsvitnou záclonou, a vedle ní vchod a za výlohou visela dlouhá a lákavá řada psaných vývěsek s oznámením prázdných míst všemožného druhu, od tajemníka až po poslíčka.

Mikuláš se před tímto chrámem Naděje mimoděk zastavil a probíhal očima po životních příležitostech, které se tu tiskacími písmeny tak přeštědře nabízely. Když přehlídku skončil, šel kousek cesty dál, potom se vrátil a pak znovu zase poodešel; a když před dveřmi Všeobecné zprostředkovací kanceláře několikrát váhavě postál, konečně se rozhodl a vešel.

Octl se v malé místnosti s podlahou krytou voskovaným plátnem, kde v jednom koutě za nízkou přepážkou stál vysoký psací pult a u něho seděl hubený mladík s vychytralýma očima a vystouplou bradou, jehož výtvory tiskacím písmem zatemňovaly výlohu. Před sebou měl rozevřenou tlustou obchodní

221$

knihu a s prsty pravé ruky vsunutými mezi listy a s očima upřenýma na velmi tlustou starou paní v ranním čepci – očividně majitelku poptavárny – která se vyhřívala u ohně, zřejmě čekal pouze na její příkaz, aby vyhledal jakési záznamy, obsažené mezi zašlými přezkami knihy.

Protože venku byla tabule, která oznamovala veřejnosti, že tam vždy od deseti do čtyř čekají děvčata pro všechno na přijetí do služby, poznal Mikuláš hned, ze těch pět šest silných mladých žen, každá v dřevěných přezuvkách a s deštníkem, které sedí na lavici v koutě, čeká za tím účelem; zvlášť, když ty ubožačky měly úzkostlivý a unavený výraz. Nebyl si však už tak docela jist zaměstnáním a postavením dvou fešných mladých dam, které rozmlouvaly s tlustou paní u krbu, dokud tlustá paní znovu nenavázala rozhovor jeho příchodem přerušený; to se stalo, až když se posadil do kouta a podotkl, že počká, až paní obslouží ostatní zákazníky.

„Kuchařka, Tome,“ řekla tlustá paní, která se přitom stále ještě vyhřívala, jak jsme již nahoře pověděli.

„Kuchařka,” opakoval Tom a převrátil několik listů v knize. „Nu a?“

„Přečti nám několik lehkých služeb,” řekla tlustá paní.

„Buďte tak laskav, mladý muži, a vyberte něco opravdu lehkého,” vložila se do řeči vznešená slečna v látkových pepita botkách, která zřejmě byla zákaznicí.

„Paní Markerová,” začal číst Tom, „Russell Place, Russell Square; nabízí osmnáct zlatých ročně; čaj i cukr k tomu. Dvoučlenná rodina, hostů velmi málo. V domě pět služebných, žádný sluha. Mužské známosti se netrpí.”

„A jé!” zachichtala se zákaznice. „Tohle se nehodí. Přečtěte laskavě něco jiného, mladíku, ano?“

„Paní Wrymugová,” četl Tom, „Pleasant Place, Finsbury. Mzda dvanáct zlatých. Bez čaje i cukru. Bohabojná rodina…“

„A jé! Dál se už obtěžovat nemusíte,” přerušila ho zákaznice.

„Tři pobožní sluhové,” pokračoval Tom s důrazem.

„Tři? Říkal jste tři?“ zeptala se zákaznice změněným tónem.

„Tři pobožní sluhové,” opakoval Tom. „Kuchařka, pomocnice a chůva; od každé služebné se vyžaduje každou

222$

neděli trojí návštěva protestantské kaple – vždy s pobožným sluhou. Je-li kuchařka pobožnější než sluha, očekává se od ní, že napraví sluhu; je-li sluha pobožnější než kuchařka, očekává se od něho, že napraví kuchařku. „

„Adresu na tohle místo bych si vzala,“ řekla zákaznice. „Skorem se mi zdá, že by se mi to mohlo docela dobře hodit.“ „Tady je ještě jedno,“ poznamenal Tom a převrátil listy. „Rodina pana Gallanbila, poslance dolní sněmovny. Patnáct zlatých ročně, čaj i cukr a služebným se dovolují návštěvy mužských příbuzných, jsou-li zbožní. Poznámka. V den Páně studený oběd v kuchyni, protože pan Gallanbile je přísným stoupencem nedělního klidu. V den Páně se nevaří vůbec žádné jídlo kromě oběda pro manžele Gallanbilovy, což jako práce z úcty a nutnosti tvoří výjimku. V den odpočinku obědvá pan Gallanbile pozdě, aby uchránil kuchařku hříchu, že by se strojila. „

„Nemyslím, že by se mi to hodilo tak dobře jako to předtím, „ řekla zákaznice, když si napřed chvilku šeptala s přítelkyní. „Vezmu si tu první adresu, mladíku, jestli budete tak laskavý. Nanejvýš se sem znovu vrátím, kdyby se mi to nezamlouvalo.“

Tom vypsal žádanou adresu a vznešená uchazečka o místo, když zatím uspokojila tlustou paní menším poplatkem, v doprovodu přítelkyně odešla.

Mikuláš už už otvíral ústa, aby mladého muže požádal, zda by laskavě neobrátil na písmeno T a neřekl mu, která tajemnická místa jsou dosud volná, když vtom vešla do kanceláře uchazečka, jíž okamžitě ustoupil a dal přednost, neboť ho její zjev nejen překvapil, ale i zaujal.

Byla to mladá dívka, jistě sotva osmnáctiletá, velmi štíhlé a křehké, ale ztepilé postavy, která přistoupila plaše ke stolku a velmi tichým hlasem se ptala na nějaké místo vychovatelky nebo společnice k dámě. Když otázku pronášela, na okamžik si nadzdvihla závoj a odhalila tvář vskutku nadobyčej krásnou, třebaže zastřenou stínem smutku, u osoby tak mladé dvojnásob nápadným. Jen dostala lístek s adresou kohosi ze seznamu, zaplatila obvyklý poplatek a vyklouzla tiše ven.

223$

Byla oblečena pěkně, ale nadmíru jednoduše; vlastně tak prostě, že se zdálo, že by její úbor, kdyby ho na sobě měla jiná žena, která by ho vlastními půvaby krášlila méně, byl vypadal chudý a zvetšelý. Její průvodkyně – nepřišla totiž sama – bylo růžolící, okaté, usmolené děvče; podle jisté hrubosti nahých paží, které mu vykukovaly zpod ucouraného šátku, a podle nedomytých zbytků sazí a mouru, zažraných do obličeje, bylo zřejmě jednoho rodu s děvčaty pro všechno, která seděla na lavici a s nimiž si vyměnilo rozličné úšklebky a pohledy, příznačná to tajná dorozumívací znamení tohoto cechu.

Děvče vyšlo za svou velitelkou, a než se Mikuláš z prvních účinků překvapení a obdivu vzpamatoval, byla mladá dáma ta tam. Nelze považovat za naprostou a holou nepravděpodobnost, jak by se snad leckterý střízlivý člověk domníval, že by za nimi byl vyšel a sledoval je, kdyby ho nebyla zadržela rozmluva mezi tlustou paní a jejím písařem.

„Kdy zas přijde, Tome?“ zeptala se tlustá paní.

„Zítra ráno,“ odpověděl Tom, zatím co si přiřezával pero.

„Kam jsi ji poslal?“ ptala se tlustá paní.

„K paní Clarkové,“ odpověděl Tom.

„Tam bude mít pěkný život, jestli to vezme,“ poznamenala tlustá paní a vzala si z plechovky šňupec.

Tom neodpověděl nijak jinak, než že si jazykem vyboulil tvář a peroutkou brku ukázal na Mikuláše. Tato připomínka přiměla tlustou dámu, aby se zeptala: „Nuže, pane, čím můžeme posloužit vám?“

Mikuláš stručně odvětil, že by rád věděl, je-li někde volné nějaké místo tajemníka nebo pomocníka vysokého pána.

„Nějaké?“ opáčila majitelka závodu. „Kopa! Že, Tome?“

„To si myslím,“ odpověděl tázaný mladý pán a zamrkal při těch slovech na Mikuláše s jistou důvěrností, která měla bezpochyby znamenat velmi lichotivou poklonu, ale která se nevděčnému Mikulášovi krajně hnusila.

Po nahlédnutí do knihy se ukázalo, že kopa tajemnických míst se scvrkla na jedno. Pan Gregsbury, proslulý poslanec dolní sněmovny, Manchester Buildings, Westminster, hledá mladého muže, který by mu udržoval v pořádku listiny

224$

a písemnosti; a Mikuláš je do písmenky mladý muž, jakého pan Gregsbury hledá.

„Nevím, jaký je plat, protože říkal, to že si vyřídí osobně se žadatelem,“ podotkla tlustá paní, „ale bude to jistě plat velmi slušný, protože to je přece poslanec.“

Třebaže byl Mikuláš tak nezkušený, pádnost těchto důvodů ani správnost toho závěru ho nepřesvědčily; ale nenamáhal se, aby proti tomu něco namítal, zapsal si adresu a rozhodl se pana Gregsburyho bez meškání vyhledat.

„Číslo domu neznám,” řekl Tom „ale Manchester Buildings není nic velkého, a když to v nejhorším případě nepůjde jinak, tak vám nebude trvat tak dlouho, když zaklepete na všechny dveře po obou stranách ulice, až ho najdete. Povídám, to byla hezká holka, co?“

„Která?“ zeptal se Mikuláš stroze.

„Hm, já vím – která, hm?“ zašeptal Tom, přimhouřil jedno oko a pohodil bradou do výše. „Vy jste ji asi neviděl, kdepak – Povídám, nechtěl byste být na mém místě, až zítra ráno zase přijde?“

Mikuláš se podíval na šeredného písaře, jako by měl tisíc chutí odměnit jeho obdiv mladé dámy tím, že mu omlátí obchodní knihu o hlavu, ale ovládl se a vyšel pyšným krokem z kanceláře, a vzepřel se tak ve svém rozhořčení oněm prastarým zákonům rytířskosti, které nejenom považovaly za patřičné a správné, aby všichni praví rytíři naslouchali chvále dam, jimž se srdcem oddali, ale které jim dokonce ukládaly povinnost, aby se potloukali po světě a rozbíjely hlavu všem střízlivým a nepoetickým tvorům, kteří odmítají nade všechno na světě vynášet dámy, jichž v životě ani neviděli, ani o nich neslyšeli – jako. by taková omluva něco platila!

Nikoliv již s hlavou plnou vlastního neštěstí, ale v úvahách, jaké asi trampoty tíží krásnou dívku, kterou spatřil, se Mikuláš s mnoha zacházkami, mnohým ptaním a stejně mnoha chybnými údaji cesty ubíral k místu, kam ho poslali.

V obvodu starobylého města Westminsteru a ne dál než na sto sáhů od jeho starobylého Stánku Božího leží stěsnaná a špinavá končina, novodobý Stánek méně významných po—

225$

slanců dolní sněmovny. Celá se skládá z jediné ulice ponurých nájemných domů, z jejichž oken se v době sněmovních prázdnin zádumčivé chmuří dlouhé řady vývěsek, které hlásají stejně výmluvně, jak to hlásaly tváře jejich obyvatelů, seřazených na vládních i oposičních lavicích při zasedání, jež se uložilo k věčnému odpočinku po boku svých předků: „K pronajmutí, k pronajmutí.“ V rušnější roční době tyto vývěsky mizí a domy se hemží zákonodárci. Zákonodárci jsou v přízemních pokojích do ulice, jsou v prvním poschodí, v druhém, ve třetím, jsou v podkroví; malé pokoje čpí dechem deputací a delegátů. Při vlhkém počasí je v té končině dusno od výparů z ještě mokrých sněmovních usnesení a zatuchlých peticí; listonošové málem omdlévají, když vstoupí do této zamořené oblasti, a ošuntělé postavy se tu v honbě za porta prostými obálkami ustavičně míhají sem a tam jako duchové v Pánu zesnulého Dokonalého korespondenta, kteří nemají na onom světě pokoje. To jsou Manchester Buildings a tu lze každou hodinu noční slyšet harašení domovních klíčů v příslušných klíčových dírkách a k tomu i tu a tam – když nápor větru zasviští přes vodu, která omývá dolní konec Manchester Buildings, a zavane zvuk až ke vchodu – slabý ječivý hlas některého poslaneckého skříplete, jak si cvičí zítřejší řeč. Celý boží den se tu ozývá vrzání kolovrátků a cinkot a brnkání hracích skřínek, protože Manchester Buildings je úhoří vrš, z níž není jiného úniku než přiškrceným ježatým vstupem – cestovní láhev, která je uzavřená dnem a má jen krátké a úzké hrdlo – a po této stránce jsou možná příznačné pro osud těch několika málo z jejích odvážnějších obyvatelů, kteří shledávají, když se jim zuřivým úsilím a kroucením podařilo provrtět do parlamentu, že ani ten pro ně není otevřenou cestou; že stejně jako Manchester Buildings nevede nikam jinam než zase sám do sebe; a že odtamtud nakonec docela rádi zase vycouvají – o nic moudřejší, o nic bohatší, ani o poznání slavnější, než když tam vstupovali.

Do Manchester Buildings tedy Mikuláš zabočil s adresou věhlasného pana Gregsburyho v ruce. A protože se do sešlého domu nedaleko uličního vchodu valil proud lidí, Mikuláš

226$

počkal, až vejdou, a potom přistoupil ke sluhovi a nazdařbůh se zeptal, neví-li snad, kde bydlí pan Gregsbury.

Sluha byl velmi bledý, ošumělý hoch, který vypadal, jako by byl od nejútlejšího dětství spal někde v podsklepí, jak tomu velmi pravděpodobně také bylo. „Pan Gregsbury?“ řekl. „Pan Gregsbury bydlí tady. Můžete k němu, jen pojďte!“

Mikuláš si pomyslil, že neprohloupí, když vejde, dokud může, a proto také vešel; a sotva tak učinil, zavřel sluha dveře a ztratil se.

To bylo věru podivné; ale ještě víc zaráželo to, že se přes celou chodbu a po celém úzkém schodišti tlačil a okno tarasil, až beztak temnou síň ještě víc zatemňoval, zmatený zástup lidí s výrazem nesmírné důležitosti jasně zobrazeným ve tváři a podle všech známek mlčelivě očekával nějakou brzkou událost. Občas některý muž něco pošeptal sousedovi nebo si spolu začala šuškat menší skupinka, a tu si šeptající zuřivě přikyvovali nebo vrtěli nesmiřitelně hlavou, jako by zamýšleli provést nějaký zoufale odvážný čin a hodlali neustoupit, děj se co děj.

Protože už uplynulo několik minut a neudálo se nic, co by tento úkaz vysvětlilo, a protože mu jeho postavení připadalo palčivě trapné, chtěl právě Mikuláš požádat muže vedle sebe o nějaké vysvětlení, když vtom bylo na schodech pozorovat nenadálý neklid a bylo slyšet volání nějakého hlasu: „Nuže, pánové, račte laskavě nahoru!“

Pánové na schodech však nejenže nešli nahoru, ale začali místo toho velmi rychle sestupovat se schodů a s mimořádnou zdvořilostí domlouvat pánům, kteří stáli až u samých domovních dveří, aby šli nejdříve oni; pánové až u samých domovních dveří se stejnou zdvořilostí odmítali, že za nic na světě nemohou na něco takového ani pomyslit; ale učinili to, aniž na to pomyslili, protože druzí pánové jich vytlačili asi šest (mezi nimi i Mikuláše) dopředu, shlukli se za nimi a vystrkali je nejenom do schodů, ale rovnou až do pracovny pana Gregsburyho, kam takto volky nevolky musili vejít s nejvýš nepatřičným spěchem, aniž měli možnost ústupu, neboť tlačenice za nimi pokoj víc než naplnila.

„Pánové,“ pravil pan Gregsbury, „vítám vás. Blaží mě, že vás vidím.“

227$

Na pána, kterého blaží vidět houf návštěvníků, vypadal pan Gregsbury tak neradostně, jak jen možno; toho však snad byla příčinou zákonodárská vážnost a státnický zvyk dokonale ovládat city. Byl to ramenatý pán hřmotné postavy, s huňatou hlavou, silným hlasem a nabubřelým chováním, s celkem slušnou zásobou frází, které nic neříkaly, a krátce a dobře se všemi předpoklady potřebnými pro vskutku znamenitého poslance.

„Nuže, pánové,“ pravil pan Gregsbury, hodil velký balík papírů do proutěného koše vedle sebe a s rukama na prsou založenýma se zprudka opřel o lenoch křesla, „jak vidím z novin, můj postup vás neuspokojuje.“

„Ano, pane Gregsbury, neuspokojuje,“ přisvědčil velmi nakvašeně buclatý starý pán, protlačil se kvapně houfem a postavil se před ostatní.

„Klamou mě oči,“ řekl pan Gregsbury s pohledem na mluvčím, „nebo je to skutečně můj dávný přítel Pugstyles?“

„Jsem to já a nikdo jiný, pane,“ potvrdil buclatý starý pán.

„Podejte mi ruku, vážený příteli,“ pravil pan Gregsbury. „Pugstylesi, příteli drahý, je mi velmi líto, že vás tady vidím.“

„Je mi velmi líto, že jsem tady, pane,“ odpověděl pan Pugstyles, „ale váš postup, pane Gregsbury, si tuto deputaci vašich voličů doslova vynutil.“

„Můj postup, Pugstylesi,“ řekl pan Gregsbury a pohledem blahosklonné velkomyslnosti přelétl celou deputaci, „můj postup se řídil a vždycky bude řídit upřímnou snahou dbát pravých a skutečných zájmů naší slavné a šťastné země. Ať se rozhlédnu doma nebo jinde, ať patřím na pokojné, pilné obce naší ostrovní vlasti, na její řeky poseté parníky, železnice s lokomotivami, ulice s povozy, nebe s balony co do mohutnosti a velikosti v dějinách vzduchoplavby u nás ani v žádné jiné zemi dosud nevídanými – pravím, ať se rozhlédnu pouze po domově, nebo napnu oči do dálky a pohlížím na nekonečné obrazy kolonií a držav – získaných britskou houževnatostí a britskou statečností – které se před mým zrakem prostírají, spínám ruce, pozvedám oči k vesmírné prostoře nad hlavou a volám: ,Díky Bohu, že jsem Brit!’„

Býval čas, kdy by byl takový výlev vlasteneckého zanícení

228$

vyvolal bouři radostného ohlasu; nyní jej však deputace přijala s mrazivým chladem. Všeobecné přesvědčení zřejmě bylo, že se to jako vysvětlení páně Gregsburyovy politické činnosti dost nezabývalo podrobnostmi; a jeden z pánů vzadu se neštítil hlasitě poznamenat, že to podle něho poněkud příliš zavání humbukem.

„Význam toho slova – humbuk,“ pravil pan Gregsbury, „je mi úplně cizí. Znamená-li, že se při chvále rodné země až příliš rozohňuji nebo snad dokonce nadsazuji, pak oprávněnost této poznámky plně připouštím. Na tuto svobodnou a blaženou zemi hrdý jsem! Má bytost se rozpíná, mé oko září leskem, hrud se mi dme, srdce mi překypuje, ňadra mi planou, připomenu-li si její velikost a slávu!“

„Rádi bychom vám, pane,“ podotkl klidně pan Pugstyles, „položili několik otázek.“

„Račte, pánové – můj čas patří vám – a mé vlasti – a mé vlasti – „ řekl pan Gregsbury.

Po tomto blahovolném svolení si pan Pugstyles nasadil brýle a nahlédl do popsaného papíru, který vytáhl z kapsy, načež skorem všichni ostatní členové deputace také vytahovali z kapsy popsaný papír, aby mohli pana Pugstylese kontrolovat, až bude otázky předčítat.

Když vytahování papírů skončilo, přistoupil pan Pugstyles k věci.

„Otázka číslo jedna. – Zda jste se, pane, před volbou dobrovolně nezavázal, že v případě svého zvolení učiníte všemu kašlání a vzdychání v dolní sněmovně okamžitě přítrž? A zda jste se nenechal hned v první debatě sněmovního zasedání ukašlat a uvzdychat a vůbec se od té doby o dosažení nápravy v té věci nepokusil? A zda jste se také nezavázal, že omráčíte vládu, až bude takhle maličká? A zda jste ji omráčil, až byla takhle maličká, nebo ne?“

„Přejděte k další, milý Pugstylesi,“ pravil pan Gregsbury.

„Můžete podat nějaké vysvětlení, co se týče této otázky, pane?“ zeptal se pan Pugstyles.

„To jistě ne,“ odpověděl pan Gregsbury.

Členové deputace se podívali zuřivě nejdříve po sobě

229$

a potom na poslance. „Milý Pugstyles“, když se přes vršek brýlí dost dlouho na pana Gregsburyho nadíval, se opět vrátil k výčtu otázek.

„Otázka číslo dvě. – Zda jste se, pane, rovněž dobrovolně nezavázal, že budete při každé příležitosti svého kolegu podporovat? A zda jste ho předevčírem nenechal na holičkách a nehlasoval s protivnou stranou, poněvadž manželka jednoho předáka protivné strany pozvala paní Gregsburyovou na večírek?“

„Pokračujte,” řekl pan Gregsbury.

„Ani na to nemáte co říci, pane?“ zeptal se mluvčí.

„Ani slůvko,“ odpověděl pan Gregsbury. Deputace, která ho viděla pouze při volební kampani nebo v době volby, úžasem nad tou chladnokrevností oněměla. Jako by to ani nebyl týž člověk – tehdy byl samý med a sladkost, nyní je samý škrob a ocet. Ale lidé se už s dobou tak mění!

„Otázka číslo tři – a poslední,“ pronesl pan Pugstyles důrazně. „Zda jste, pane, na volební tribuně neprohlásil, že je vaším pevným a nezvratným úmyslem všem návrhům oponovat, rozdělit sněmovnu při každé debatě na dva tábory, žádat rozhodnutí každé věci hlasováním, podávat den co den nové předlohy a zkrátka, podle vašich vlastních památných slov, všemu a všem pořádně zavařit?“ Po tomto obsažném dotazu složil pan Pugstyles svůj seznam otázek a totéž učinili i jeho nespokojení stoupenci.

Zamyšlený pan Gregsbury se vysmrkal, natáhl se na židli ještě víc dozadu, pak se opět naklonil kupředu, podepřel se lokty o stůl, udělal z obou palců a ukazováčku trojúhelník, jehož vrcholem si poklepával na nos, odpověděl: „Všechno popírám,“ a při těch slovech se usmíval.

Při této neočekávané odpovědi se v deputaci rozlehlo tlumené reptání; a týž pán, který vyjádřil o zahajovací řeči mínění, že je humbukářské povahy, znovu zaprotestoval tím, že stručně zavrčel jediné slovo: „Odstupte!“ A když se tohoto zavrčení chytili i jeho druhové, zmohutnělo ve velmi vážnou hromadnou demonstraci.

„Na všeobecnou žádost, pane, vyjadřuji naději,“ řekl pan

230$

Pugstyles s upjatou úklonou, „že se po vyslechnutí přání, vysloveného v tom smyslu velkou většinou vašich voličů, nebudete zdráhat a okamžitě se vzdáte mandátu ve prospěch jiného kandidáta, o němž se domnívají, že mu mohou víc důvěřovat. „

Nato přečetl pan Gregsbury následující odpověď, kterou si v předtuše takové žádosti složil již napřed v podobě dopisu, z něhož dal pořídit opisy, aby je mohl rozeslat novinám:

{Milý pane Pugstylesi,

ihned po blahu našeho milovaného ostrova – této slavné, svobodné a šťastné země, jejíž síla i zdroje jsou, jak upřímně věřím, neomezené – si nejvíc cením oné ušlechtilé nezávislosti, která je hrdohrdou pýchou každého Angličana a kterou, jak ze srdce doufám, neposkvrněnou a nezkalenou odkážu svým potomkům. Ani z jediné pohnutky osobní, nýbrž pouze se zřetelem na nejvyšší a stěžejní zájmy státní – které se ani nepokusím vysvětlovat, poněvadž jsou vskutku mimo každý dosah pochopení těch, kdo složitým a namáhavým studiem nedosáhli politické moudrosti, jako jsem jí nabyl já – si hodlám mandát ponechat a také si ho ponechám.

Prokážete mi tu laskavost a vyřídíte mé poručení všem voličům a obeznámíte je s těmito okolnostmi?

Zůstávám, milý pane Pugstylesi,

v hluboké úctě atd. atd.“}

„Za žádných okolností tedy neodstoupíte?“ zeptal se mluvčí.

Pan Gregsbury se usmál a zavrtěl hlavou.

„Pak se tedy poroučím, pane,“ řekl pan Pugstyles hněvivě.

„Spánembohem!“ odpověděl pan Gregsbury. A deputace se s mnohým reptáním a mračením vyhrnula tak rychle, jak rychlý sestup úzká prostora schodiště dovolovala.

Když poslední muž odešel, zamnul si pan Gregsbury ruce a kuckavě se zasmál, jak činívají „dobré kopy“, když si myslí, že se jim povedlo říci nebo udělat něco mimořádně povedeného; utápěl se v blahopřejném obdivu k vlastní osobě tak, že

231$

si ani nepovšiml Mikuláše, který tam ve stínu okenních záclon zůstal, dokud tento mladý pán v obavě, aby snad nevyslechl nějakou samomluvu, neurčenou pro cizí uši, dvakrát nebo třikrát nezakašlal, aby upoutal poslancovu pozornost.

„Co je to?“ zeptal se pan Gregsbury ostrým tónem.

Mikuláš postoupil kupředu a uklonil se.

„Co tu děláte, pane?“ zeptal se pan Gregsbury. „Slídíte po mém soukromí! Schovaný volič! Slyšel jste mou odpověď, pane. Prosím, jděte za deputací!“

„Byl bych tak učinil, kdybych k ní patřil, pane, ale nepatřím k ní,“ vysvětlil Mikuláš.

„Jak jste se sem tedy dostal, pane?“ zněla docela přirozeně otázka pana Gregsburyho, poslance dolní sněmovny. „A odkud, k čertu, přicházíte, pane?“ zněla otázka, která následovala hned po ní.

„Přinesl jsem tento lístek z Všeobecné zprostředkovací kanceláře, pane,“ oznámil Mikuláš, „a rád bych vám nabídl své služby jako tajemník, protože jsem vyrozuměl, že nějakého potřebujete.“

„A to je všechno, proč jste přišel, hm r“ zeptal se pan Gregsbury a díval se na něho poněkud podezíravě.

Mikuláš dal kladnou odpověď.

„Nejste snad ve spojení s některými z těch ničemných plátků, co?“ vyptával se pan Gregsbury. „Nevetřel jste se sem do pokoje, abyste vyslechl, co se děje, a dal to pak do novin, co?“

„S lítostí musím říci, že v přítomné době nejsem ve spojení s ničím, ‘ ‘ odpověděl Mikuláš – sice zdvořile, ale zcela nenuceně.

„Hm?“ řekl pan Gregsbury. „Jak jste se tedy sem nahoru dostal?“

Mikuláš vypravoval, jak ho deputace doslova vytlačila nahoru.

„Tak jste se sem tedy dostal, hm?“ pravil pan Gregsbury. „Posaďte se.“

Mikuláš si sedl a pan Gregsbury se na něho na dlouhou chvíli zahleděl, jako by se chtěl ujistit, než mu položí nějakou další otázku, není-li na jeho zevnějšku nic závadného.

232$

„Vy byste tedy chtěl být mým tajemníkem, ano?“ promluvil konečně.

„Rád bych to postavení zaujímal, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„Nuže,“ řekl pan Gregsbury, „co tedy dovedete?“

„Domnívám se,“ odpověděl Mikuláš s úsměvem, „že dovedu všechno, co obyčejně bývá úkolem jiných tajemníků.“

„Co je to?“ zeptal se pan Gregsbury.

„Co je to?“ opakoval Mikuláš.

„Hm, co je to?“ opětoval poslanec a s hlavou ke straně skloněnou se na něho zchytrale zadíval.

„Tajemnické povinnosti je možná dost těžko přesně vymezit,“ pronesl Mikuláš přemítavě. „Patří k nim, myslím, vyřizování korespondence, že?“

„Dobře,“ přerušil ho pan Gregsbury.

„Pořádání papírů a listin?“

„Velmi dobře.“

„Občas snad i psaní podle vašeho diktátu – a možná, pane,“ – řekl Mikuláš se slabým úsměvem, „opsání vaší řeči pro nějaký časopis nebo noviny, když jste proslovil nějakou důležitější než obyčejně.“

„Zajisté,“ přisvědčil pan Gregsbury. „Co dál?“

„Opravdu,“ pokračoval Mikuláš po krátkém přemýšlení, „si nemohu tuhle chvíli vzpomenout na žádné další tajemníkovy povinnosti kromě toho snad, že se musí snažit být svému zaměstnavateli tak užitečný a příjemný, jak dovede, pokud tím nezadá vlastní důstojnosti, aniž přestoupí mez oněch vytčených povinností, které se zavázal vykonávat a o kterých se obyčejně má za to, že spadají pod jmenné označení jeho úřadu.“

Pan Gregsbury se na chviličku upřeně zadíval na Mikuláše a potom se obezřele rozhlédl po pokoji a řekl ztlumeným hlasem:

„To je všechno velmi hezké, pane… Jak se jmenujete?“

„Nickleby.“

„To je všechno velmi hezké, pane Nickleby, a do jisté míry – do jisté míry také zcela správné, ale ta míra není dost

233$

plná. Jsou ještě jiné povinnosti, pane Nickleby, které nesmí tajemník člena dolní sněmovny nikdy pustit se zřetele. Požadoval bych ještě, aby mě cpal, pane.“

„Prosím za prominutí,“ přerušil ho Mikuláš, který nevěděl, slyšel-li dobře.

„Aby mě cpal, pane,“ opakoval pan Gregsbury.

„Prosím za prominutí ještě jednou, ptám-li se, pane, co tím myslíte?“ řekl Mikuláš.

„Smysl toho je úplně jasný, pane,“ odpověděl pan Gregsbury s vážnou tváří. „Můj tajemník se bude musit dokonale obeznámit se zahraniční politikou celého světa, jak se jeví v denním tisku; pročítat všechny referáty o veřejných schůzích, všechny úvodníky a zprávy o jednání veřejných těles a poznamenávat si všechno, co se mu bude zdát hodné zmínky v kterékoli kratší řeči při interpelování některého předloženého návrhu nebo cokoli podobného. Chápete?“

„Myslím, že ano, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„Potom,“ řekl pan Gregsbury, „ by bylo nutné, aby den co den sledoval novinové články o běžných událostech, jako na příklad ,Záhadné zmizení a domnělá sebevražda hostinského pikolíka’ a všechno tomu podobné, na čem bych mohl založit dotaz na ministra vnitra. Potom bude muset text dotazu opsat – spolu se vším, co si z odpovědi zapamatuji (a připojit pochvalnou zmínku o nezávislosti a zdravém rozmyslu) – a poslat rukopis v porta prosté obálce místním novinám, po případě s několika úvodními řádky asi v tom smyslu, že nikdy na svém místě ve sněmovně nechybím a že se žádnému odpovědnému ani obtížnému úkolu jaktěživ nevyhýbám a tak podobně. Chápete?“

Mikuláš se uklonil.

„Kromě toho,“ pokračoval pan Gregsbury, „bych od něho očekával, že si občas projde pár čísel v publikovaných výkazech a vybere několik výsledných údajů, abych měl dobré informace v otázce cla za dřevo i ve věcech finančních a tak dále; a rád bych, aby sesbíral pár pádných důkazů o zhoubném účinku návratu k platbám v hotovosti a ke kovové měně, proložených tu a tam zmínkou o vývozu zlata a stříbra v

234$

prutech, o ruském caru, o bankovkách a všech podobných věcech, o kterých je jen zapotřebí plynně mluvit, protože jim stejně nikdo nerozumí. Chápete mě?“

„Myslím, že ano,“ řekl Mikuláš.

„Pokud se pak týče otázek, které nejsou politické,“ hovořil pan Gregsbury dál a zvolna se rozehříval, „a u kterých nelze očekávat, že by mi na nich i jen za mák záleželo kromě přirozeného zájmu, aby se lidem nižší společenské třídy zabránilo dosáhnout naší úrovně – neboť kde by jinak byly naše výsady? – tu bych si přál, aby můj tajemník sestavil několik kratších vzletných proslovů vlasteneckého ražení. Tak na příklad, kdyby se dostal na přetřes nějaký nesmyslný návrh, který by měl těm ubohým upoceným spisovatelům zaručit právo na vlastní majetek, tu bych řekl, že pro svou osobu nikdy nevyslovím souhlas s tím, aby se takovou nezdolatelnou hradbou bránilo šíření literatury mezi lidem – chápete? – že sice plody měšce jakožto výtvor lidský jednomu člověku nebo jedné rodině patřit mohou, ale plody mozku jakožto výtvor Boží že mají samozřejmě být obecným majetkem lidí všech – a kdybych měl dobrou náladu, přihodil bych k tomu žert o potomstvu a řekl bych, že by se lidé, kteří píší pro potomstvo, měli spokojit tou odměnou, že dojdou uznání u potomstva; to by asi našlo u sněmovny ohlas a nikdy by mi to nemohlo ublížit, protože přece nelze očekávat, že potomstvo bude o mně nebo o mých žertech něco vědět – chápete?“

„To chápu, pane,“ odpověděl Mikuláš.

„V podobných případech, jako je tenhle, kde se to nedotýká našich zájmů, musíte mít vždycky na paměti,“ pokračoval pan Gregsbury, „abyste zvláště vyzdvihl zájmy lidu, protože to se člověku při volbách znamenitě vyplatí; kdežto ze spisovatelů si můžete tropit žerty po libosti, protože bydlí podle mého většinou v nájmu a nemají volební právo. To je tak stručný nástin hlavních povinností, které byste měl zastávat, kromě toho, že byste musil každý večer čekat v kuloárech pro případ, že bych byl něco zapomněl a potřeboval znovu nacpat informacemi; a že byste občas při velkých debatách musel sedět v první řadě na galerii a říkat lidem kolem sebe: ,Vidíte

235$

toho pána, co má ruku na obličeji a druhou objímá sloup? – To je pan Gregsbury – slavný pan Gregsbury,’ po případě s jakoukoli jinou pochvalnou poznámkou, která by vás v tu chvíli právě napadla. A co se týče platu,“ řekl pan Gregsbury, konče s překotným spěchem řeč, protože mu docházel dech – „a co se týče platu, tak neváhám rovnou říci kulatou cifru, abych nevzbudil nespokojenost – ačkoliv to je víc, než obvykle platívám – tedy patnáct šilinků týdně, beze všeho zaopatření. Nuže?“

Po té báječné nabídce se pan Gregsbury znovu zvrátil zády na lenoch a zatvářil se jako člověk, který byl až marnotratně velkodušný, ale přes všechno se rozhodl toho nelitovat.

„Patnáct šilinků týdně není mnoho,“ pronesl Mikuláš mírně.

„Není mnoho! Patnáct šilinků týdně není mnoho, mladý muži?“ zvolal pan Gregsbury. „Patnáct šilinků…“

„Nedomnívejte se, prosím, že mi ta částka nevyhovuje, pane,“ odpověděl Mikuláš, „protože se nestydím přiznat, že ať už je sama o sobě jakákoli, pro mne znamená mnoho. Ale v poměru k povinnostem a odpovědnosti to je odměna malá a povinnosti jsou tak těžké, že se je bojím na sebe vzít.“

„Odmítáte je tedy na sebe vzít, pane?“ zeptal se pan Gregsbury s rukou na zvonkové šňůře.

„Obávám se, pane, že jsou příliš velké, abych na ně stačil, i kdybych měl dobré vůle sebevíc,“ odpověděl Mikuláš.

„To je asi tolik, jako byste řekl, že to místo přijmout nechcete a že považujete patnáct šilinků týdně za příliš málo,“ pravil pan Gregsbury a zazvonil. „Tedy odmítáte, pane?“

„Nemám jinou možnost než odmítnout,“ odpověděl Mikuláš.

„Dveře, Matěji!“ nakázal pan Gregsbury, když se mladý sluha objevil.

„Mrzí mě, že jsem vás zbytečně obtěžoval, pane,“ řekl Mikuláš.

„Mne taky,“ odpověděl pan Gregsbury a obrátil se k němu zády. „Dveře, Matěji!“

„Poroučím se, pane,“ řekl Mikuláš.

236$

„Dveře, Matěji!“ zavolal pan Gregsbury.

Mladík pokynul Mikulášovi, lenivě se před ním skolébal se schodů, otevřel dveře a pustil ho na ulici. Se smutným a hloubavým výrazem se vracel Mikuláš k domovu.

Smike sehnal ze zbytků včerejší večeře jakýs takýs oběd a úzkostlivě čekal na jeho návrat. Události toho dopoledne Mikulášovi nijak chuti k jídlu nepřidaly a vůbec z oběda neochutnal. Seděl v přemítavé posici, s talířem, na který mu nebohý hoch s horlivostí nakladl nejlepší sousta, vedle sebe na stole nedotčeným, když do pokojíka nahlédl Newman Noggs.

„Už zpátky?“ zeptal se Newman.

„Ano,“ přisvědčil Mikuláš, „na smrt unavený – a co horšího, mohl jsem raději zůstat doma, co mi to bylo platné.“

„Nemohl jste čekat, že toho za jedno dopoledne dokážete mnoho,“ řekl Newman.

„Máte možná pravdu, ale jsem optimista a čekal jsem,“ odpověděl Mikuláš, „a podle toho jsem také zklamaný.“ A po těch slovech Newmanovi vylíčil, jak si ráno počínal.

„Kdybych jen měl nějakou práci,“ pravil Mikuláš, „jakoukoli, třebas sebemenší, než se Ralph Nickleby vrátí a než se mi po rozmluvě s ním ulehčí na mysli, hned bych se cítil spokojenější. Bůh ví, že bych nepokládal za hanbu pracovat. Takhle nečinně se tady povalovat jako polozkrocená divá šelma, to mě přivádí o rozum.“

„Hm, nevím,“ řekl Newman, „ledaco menšího by bylo – zaplatilo by to činži a snad i víc – ale vám by se to nezamlouvalo; než sotva se dá od vás čekat, že byste to podstoupil, ne, ne.“

„Co se dá ode mne sotva čekat, že bych to podstoupil?“ zeptal se Mikuláš a zdvihl oči. „Ukažte mi tady v té obrovské londýnské pustině jakýkoli poctivý způsob, který by mi dopomohl alespoň k úhradě týdenního nájmu za tenhle bídný pokojík, a uvidíte, budu-li se vyhýbat se ho chopit! Podstoupit! Podstoupil jsem už tuze mnoho, příteli, aby mě dnes nějak brzdila hrdost nebo vyběravost. Kromě – „ dodal

237$

Mikuláš spěšně, „kromě té vyběravosti, která znamená prostou poctivost, a tolika hrdosti, kolik jí vytváří sebeúctu. Vidím toho málo na vybranou, dělat buď pomocníka surovému vychovateli, nebo onuci podlému a omezenému povýšenci, třeba to byl poslanec.“

„Opravdu nevím, mám-li vám povědět nebo ne, co jsem se dnes ráno dověděl,“ řekl Newman.

„Má to nějakou souvislost s tím, co jste právě říkal?“ zeptal se Mikuláš.

„Má.“

„Potom mi to, příteli dobrý, pro Boha živého povězte,“ řekl Mikuláš. „Pro všechno na světě, uvažte, v jakém jsem zoufalém postavení; a protože vám slibuji, že neučiním jediný krok, dokud se s vámi neporadím, poskytněte mi alespoň možnost vlastní volby.“

Newman, jehož tato úpěnlivá prosba dojala, začal koktat rozličné svrchovaně nesrozumitelné a popletené věty a z těch nakonec vysvitlo, že ho paní Kenwigsová toho rána podrobila dlouhému výslechu co do původu jeho známosti s Mikulášem i celého Mikulášova života, jeho příhod a předků; že těm otázkám Newman paríroval, jak dlouho mohl, ale když ho ustavičným naléháním konečně zahnala do úzkých, zašel tak daleko a přiznal, že Mikuláš je velmi vzdělaný učitel, který se zapletl do jistých nesnází, o nichž nesmí bez jeho svolení blíže hovořit, a že se jmenuje Johnson. Že se paní Kenwigsová, podnícena vděčností nebo ctižádostí nebo mateřskou pýchou nebo mateřskou láskou nebo všemi těmi čtyřmi mocnými pohnutkami dohromady, odebrala k tajné poradě s panem Kenwigsem a nakonec se vrátila s návrhem, nechtěl-li by pan Johnson vyučovat čtyři slečny Kenwigsovy hovorové franštině rodilých Francouzů za týdenní honorář pěti šilinků tvrdé královské měny, což je sazba jednoho šilinku týdně za každou slečnu Kenwigsovou, a jeden šilink navíc až do té doby, než si ho bude moci v podobě učebných lekcí vybírat i nemluvňátko.

„A to, jestli se silně nemýlím,“ řekla paní Kenwigsová, když přišla s tímto návrhem, „nebude ani tak dlouho trvat –

238$

protože víc než věřím, pane Noggsi, že tak chytré děti se ještě nenarodily.”

„Nuže,“ řekl Newman, „to je všechno. Je to pod vaši důstojnost, to vím, ale myslel jsem, že byste mohl – „

„Mohl!“ zvolal Mikuláš velmi radostně. „To se rozumí, že to udělám. Přijímám tu nabídku okamžitě. Vyřiďte to té ctihodné matce bez meškání, drahý příteli – a že jsem hotov začít, kdykoli jí bude libo.“

Newman si veselým krokem pospíšil k paní Kenwigsové, aby jí oznámil, že přítel s návrhem souhlasí, a brzy se vrátil se vzkazem, že ho v prvním poschodí rádi uvidí tak brzy, jak se mu to nejdříve hodí; že prý paní Kenwigsová okamžitě poslala opatřit antikvární francouzskou mluvnici a konversační učebnici, které se již dlouhou dobu třepotaly v šestipencové přihrádce v knihkupeckém Stánku za rohem; a že si rodina, celá rozčilená vyhlídkou, jak jí přibude na vznešenosti, přeje, aby se s úvodní lekcí začalo hned.

A na tomto místě budiž podotknuto, že Mikuláš nebyl mladý hrdopýšek v obvyklém toho slova smyslu. Dovedl se postavit, když ho někdo urazil, nebo zasáhnout, aby napravil křivdu spáchanou na někom jiném, stejně směle a odvážně jako kterýkoli rytíř, který kdy založil dřevce k boji, ale chyběla mu ona zvláštní přemíra chladnokrevnosti a velkomyslného sobectví, kterou se pyšní pánové zpravidla vyznačují. Pokud jde o nás, kloníme se, po pravdě řečeno, k názoru, že takoví pánové jsou vzestupu rodiny spíš na překážku než k prospěchu, neboť náhodou známe několik takových, jimž jejich hrdá povaha brání, aby se věnovali jakémukoli služebnému zaměstnání, a projevuje se pouze snahou pěstovat kníry a vypadat sveřepě; a třebaže kníry i sveřepost jsou svým způsobem docela pěkné a nejvýš chvalitebné, přiznáme se, že bychom si přáli vidět, aby je jejich majitelé pěstovali spíše na útraty vlastní než na útraty lidí méně hrdých.

Proto Mikuláš, který podle běžného významu toho výrazu mladým hrdopýškem nebyl a považoval za větší ponížení, kdyby si musil na úhradu nejnutnějších potřeb vypůjčovat od Newmana Noggse, než kdyby měl za pět šilinků týdně

239$

vyučovat Kenwigsovy holčičky franštině, s radostnou dychtivosti, shora již zmíněnou, nabídku přijal a s největší možnou rychlostí se odebral do prvního poschodí.

Tam ho přijala paní Kenwigsová s uhlazeným výrazem, jímž ho vlídně zamýšlela ujistit, že má její ochranu i podporu; tam se také setkal s panem Lillyvickem a slečnou Petowkerovou, se čtyřmi slečnami Kenwigsovými na jejich posluchačské lavici a s nemluvnětem v malinké proutěné židličce s dřevěným stolečkem vpředu, na němž si hrálo s bezhlavým koníčkem; ten se skládal z dřevěného válečku, ne nepodobného litinovému závaží od pendlovek, se čtyřmi křivými kolíčky místo nohou, pomalovaného důmyslnou napodobeninou dopisních zálepek v černém provedení.

„Těší mě, pane Johnsone,“ řekla paní Kenwigsová. „Strýčku – pan Johnson.“

„Těší mě, pane,“ pravil pan Lillyvick – skoro trochu zhurta, neboť včera večer nevěděl, čím Mikuláš je; a to, že se výběrčí vodného choval příliš zdvořile k pouhému učiteli, byl případ věru povážlivě trapný.

„Získali jsme pana Johnsona jako domácího učitele našich dětí, strýčku,“ vysvětlovala paní Kenwigsová.

„Tos mi právě před chvílí říkala, má milá,“ odpověděl pan Lillyvick.

„Doufám ovšem,“ zahovořila paní Kenwigsová a vypjala se, „že jim to nestoupne do hlavy, ale že budou blahořečit svému životnímu štěstí, které je vyneslo výš než děti obyčejných lidí. Slyšíš, Morlíno?“

„Ano, matinko,“ odpověděla slečna Kenwigsová.

„A až půjdeš po ulici nebo kdekoli jinde, tak si přeji, aby ses tím před ostatními dětmi nechlubila,“ pokračovala paní Kenwigsová. „A když už o tom musíš vůbec mluvit, abys neříkala nic víc než: ,My máme domácího učitele, chodí nás domů učit, ale nejsme proto pyšné, protože matinka říká, že to je hřích.’ Slyšíš, Morlíno?“

„Ano, matinko,“ odpověděla slečna Kenwigsová opět.

„Tak si dej pozor a pamatuj si to a dělej, co ti povídám,“ řekla paní Kenwigsová. „Má pan Johnson začít, strýčku?“

240$

„Jsem hotov poslouchat, je-li pan Johnson hotov začít, má milá,“ svolil výběrčí a nasadil výraz veleučeného kritika. „Za jaký jazyk franštinu považujete, pane?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Mikuláš.

„Považujete ji za dobrý jazyk, pane?“ vysvětloval výběrčí. „Za jazyk hezký, za jazyk rozumný?“

„Za hezký jazyk rozhodně,“ odpověděl Mikuláš. „A protože má výrazy pro všechno a dovoluje uhlazeně rozprávět o všem, myslím, že je i rozumný.“

„Nu, nevím,“ pronesl pan Lillyvick nedůvěřivě. „A řekl byste o něm, že to je jazyk veselý?“

„Ano, zajisté,“ přisvědčil Mikuláš, „to bych také řekl.“ „To se tedy musel od mých časů silně změnit,“ pravil výběrčí, „silně.“

„Býval snad za vašich časů smutný?“ zeptal se Mikuláš, jemuž se stěží podařilo potlačit úsměv.

„Velmi smutný,“ potvrdil pan Lillyvick s jistým důrazem v chování. „To mluvím o válečné době, co byla; o minulé válce. Možná, že to je řeč veselá. Nerad bych někomu odporoval, ale říkám jen tolik, že jsem slyšel mluvit francouzské zajatce, kteří byli rodilí Francouzi a věru měli umět francouzsky dobře, a ti mluvili tak truchlivě, že člověk div neplakal, když je slyšel. Ano, slyšel jsem je padesátkrát, pane – aspoň padesátkrát!“

Pan Lillyvick se tak rozpaloval do hněvu, že paní Kenwigsová uznala za vhodné dát Mikulášovi znamení, aby mlčel; a teprve když slečna Petowkerová použila rozličných lichotek, aby znamenitého starého pána uchlácholila, uráčil se přerušit mlčení otázkou:

„Jak se řekne francouzsky voda, pane?“

„L’eau,“ odpověděl Mikuláš.

„Chm!“ pravil pan Lillyvick a pokýval truchlivě hlavou. „Však jsem si to myslel. Ló, chm? Taková řeč se mi nijak nezamlouvá – ani dost málo.“

„Mohly by děti začít, co říkáte, strýčku?“ připomněla paní Kenwigsová.

„Ale ovšem, mohou začít, má milá,“ odpověděl výběrčí mrzutě. „Já jim v tom nijak bránit nechci.“

241$

Po tomto milostivém svolení se čtyři slečny Kenwigsovy posadily do řady – se všemi copánky stejným směrem a s Morlínou na kraji – a Mikuláš se chopil knihy a pustil se do úvodního výkladu.

Slečna Petowkerová a paní Kenwigsová přihlížely v němém obdivu, přerušovaném jedině šeptaným matčiným ujišťováním, že se nikdo ani nenaděje a Morlína to bude všechno umět zpaměti; a pan Lillyvick pozoroval skupinku zamračeným ostřížím pohledem a jen číhal na příležitost, aby mohl zahájit novou debatu o franštině.

«KAPITOLA SEDMNÁCTÁ»

Sleduje osudy slečny Nicklebyové

S těžkým srdcem a mnoha truchlivými předtuchami, jež žádné úsilí nedovedlo zapudit, vyšla Kata Nicklebyová v den, stanovený k jejímu nástupu do práce u madame Mantalini, ze své čtvrti ve chvíli, kdy na místních hodinách chybělo do osmi čtvrt hodiny, a uprostřed všeho toho hluku a ruchu se samotná ubírala svou cestou k londýnskému West Endu.

V této časné hodině se mnoho pobledlých děvčat – jejichž úkolem, podobně jako všech bídných červů, je trpělivou dřinou vytvářet nádheru, jíž se halí tupohlavost a přepych – proplétá našimi ulicemi, míří k místu každodenní lopoty a při spěšné chůzi takřka úkradkem zachycuje jediný doušek zdravého vzduchu a paprsek slunečního světla, který jim zjasňuje jednotvárný život nekonečné řady hodin, z nichž se skládá pracovní den. Jak se blížila k elegantnější čtvrti města, poznávala Kata mnoho příslušnic této třídy, když ji míjely a stejně jako ona pospíchaly za trudnou prací, a v jejich nezdravém vzezření a mdlém kroku viděla až příliš jasný důkaz, že její obavy rozhodně nejsou docela bezpodstatné.

K závodu madame Mantalini došla několik minut před

242$

určenou hodinou, a když se několikrát prošla sem a tam s nadějí, že třebas přijde některá jiná dívka a ušetří jí rozpaky, aby nemusila sluhovi oznamovat, proč přichází, zaklepala ostýchavě na hlavní dveře; tyjí po delší chvíli otevřel sluha, který si cestou do schodů navlekl pruhovanou kazajku a nyní se zabýval dovazováním zástěry.

„Je madame Mantalini doma?“ zeptala se zajíkavě Kata.

„Touhle dobou nebývá zrovna často pryč, slečno,“ odpověděl muž tónem, při němž oslovení „slečno“ vyznělo ještě trochu urážlivěji, než kdyby byl řekl „zlatíčko“.

„Mohla bych s ní mluvit?“ zeptala se Kata.

„Cože?“ odpověděl muž, který jednou rukou přidržoval dveře, a poctil tazatelku tím, že se na ni ze široka zazubil a vyvalil oči. „Proboha, to ne.“

„Přišla jsem na její vlastní přání,“ řekla Kata. „Mám – mám – mám tady nastoupit práci.“

„Hm! To jste měla zatahat za dělnický zvonek,“ řekl sluha a ukázal na rukojeť jednoho zvonku na dveřní zárubni. „Ale počkejte, zapomněl jsem – vy jste slečna Nicklebyová, viďte?“

„Ano,“ přikývla Kata.

„Máte tedy, prosím, přijít nahoru,“ řekl muž. „Madame Mantalini s vámi chce mluvit – tudy – dejte pozor na ty krámy na podlaze.“

Když ji těmito slovy upozornil, aby neklopýtla přes pestrou směsici paštikářských a cukrářských táců, lamp, podnosů se sklenicemi a spousty proutěných sedaček z půjčovny, které se v nepořádku válely po chodbě a jasně svědčily o tom, že se tu minulý večer pořádala pozdní hostina, vedl Katu do druhého patra a tam ji zavedl do zadního pokoje, spojeného skládacími dveřmi se salonem, v němž se po prvé setkala s majitelkou závodu.

„Počkáte-li tu chvíli,“ pravil muž, „hned jí to ohlásím.“ Po tomto slibu, který pronesl s velkou přívětivostí, odešel a nechal Katu o samotě.

V místnosti toho nebylo mnoho, čím se mohl člověk zabavit; nejzajímavějším předmětem tu byl poloviční portrét

243$

pana Mantaliniho v olejových barvách, jehož umělec vypodobnil, jak se nenuceně poškrabuje ve vlasech a tím také okázale vystavuje obdivu diamantový prsten, dar od madame Mantalini před svatbou. Z vedlejší místnosti však bylo slyšet rozmlouvat nějaké hlasy; a protože hovor byl hlasitý a stěna tenká, Kata chtěj nechtěj poznala, že hlasy patří manželům Mantaliniovým.

„Jestli budeš tak odporně, strašlivě, klatě žárlivá, dušinko,“ řekl pan Mantalini, „budeš hrozně nešťastná – příšerně nešťastná – klatě nešťastná.” A potom bylo slyšet zvuk, jako by pan Mantalini srkal kávu.

„Já nešťastná jsem,“ odpověděla madame Mantalini, zřejmě rozdurněná.

„Pak jsi nevděčná, nehodná, klatě neuznalá čarodějka,” pravil pan Mantalini.

„To nejsem,“ odpověděla madame Mantalini a vzlykla.

„Nesmí se to rozčilovat,” řekl pan Mantalini a naťukával si vajíčko. „Má to takový rozkošný, klatě kouzelný ksichtíček a nemělo by se to tak mrzutě tvářit, protože mu to bere všechnu roztomilost a potom se krabí a mračí jako nějaký protivný, klatě bakaný šotek.”

„Nedám se vždycky tak lacino uchlácholit,” poznamenala madame vzdorovitě.

„Ono se dá uchlácholit tak, jak se mu to nejlíp líbí, a když se mu nebude chtít, nedá se uchlácholit vůbec,” odpověděl pan Mantalini s lžičkou plnou vajíčka v ústech.

„To se to lehce mluví,” řekla paní Mantalini.

„Ani ne, když člověk zrovna jí to klaté vejce,” odpověděl pan Mantalini. „Protože mu žloutek teče po vestě a žloutek se nehodí barvou k žádné jiné vestě než ke žluté, klatě.”

„Včera s ní celý večer flirtoval,” řekla paní Mantalini, zřejmě ve snaze zavést hovor zpátky k bodu, od něhož odbočili.

„Ale kde, živote můj, ne.”

„Ano, flirtoval,” řekla madame, „celou dobu jsem s tebe oko nespustila.”

„Pámbu požehnej ten sladký kukuč tohohle očinka! Celou

244$

dobu se na mne dívalo?“ zvolal Mantalini v jakémsi lenivém nadšení. „Och, klatě!“

„A říkám znovu, „ pokračovala madame, „že nemáš tančit valčík s nikým jiným než se svou chotinkou – a nebudu to snášet, Mantalini, i kdybych měla spolknout jed.“

„Ona by chtěla spolknout jed a mít ukrutné bebíčko, to by chtěla?“ řekl Mantalini, který si podle změněného zvuku hlasu patrně přistrčil židli a zaujal místo blíž k manželce. „Ona nebude polykat žádný jed, protože má klatě milého manžílka, který si mohl vzít dvě hraběnky a jednu urozenou vdovu – „

„Dvě hraběnky,“ přerušila ho madame, „předtím jsi říkal jednu!“

„Dvě!“ zvolal Mantalini. „Dvě klatě rozkošné ženy, opravdové hraběnky a báječně bohaté partie, klatě!“

„A proč sis je nevzal?“ zeptala se madame laškovně.

„Proč jsem si je nevzal!“ odpověděl manžel. „Což jsem na jednom koncertním matiné nespatřil klatě nejsvůdnější čarodějku pod sluncem, a když je teď ta svůdná čarodějka mou manželičkou, ať mi všechny hraběnky a urozené vdovy v celé Anglii… „

Pan Mantalini větu nedopověděl, ale dal madame Mantalini velmi hlasitý polibek, který madame Mantalini opětovala; potom zřejmě následovalo další líbání, přerušované dojídáním snídaně.

„A jak si stojíme s kasou, klenote mého žití?“ zeptal se pan Mantalini, když toto laskání ustalo. „Kolik máme na hotovosti?“

„Věru moc málo,“ odpověděla madame.

„Musíme si opatřit víc,“ rozhodl Mantalini, „musíme ze starého Nicklebyho vyrazit nějakou půjčku, abychom se protloukli, klatě.“

„Právě teď přece nic víc už nepotřebuješ,“ řekla madame lichotivě.

„Živote můj a duše má,“ opáčil manžel, „u Scrubbse je na prodej kůň, že by to byl hřích a zločin nechat si ho ujít – a dává ho, rozkoši mých smyslů, zadarmo!“

245$

„Zadarmo,“ zvolala madame, „to jsem ráda!“

„Opravdu zadarmo,“ odpověděl Mantalini. „Sto zlatých na dřevo a je můj; hříva, hřeben, nohy a ocas, všechno jedna klatá krása. Budu se na něm projíždět v parku zrovna před nosem těm zhrzeným hraběnkám, až pojedou v kočáře. Ta klatá urozená vdova padne zármutkem a vzteky do mdlob a ty druhé dvě si budou říkat: ,Je ženatý, pro mne je ztracený, to je klatá věc, je po všem!‘ Budou se navzájem klatě nenávidět a přát si, aby ji, milánku, viděly mrtvou a pod drnem. Ha, ha! Klatě!“

Rozšafnost madame Mantalini, měla-li jakou, nebyla s to těmto opojným představám odolat; zacinkaly slabě klíče, potom madame prohlásila, že se podívá, kolik má ve stole, a když za tím účelem vstala, otevřela skládací dveře a vešla do pokoje, kde seděla Kata.

„Božínku, dítě!“ zvolala madame Mantalini a překvapením ucouvla. „Co tady děláte?“

„Dítě!“ zvolal Mantalini a hnal se k ní. „Co tady – hm – ech – klatě, dobrý den?“

„Čekám tady už chvíli, madame,“ odpověděla Kata na otázku madame Mantalini. „Sluha vám patrně zapomněl ohlásit, že jsem přišla, myslím.“

„Opravdu si už musíš s tím člověkem promluvit,“ řekla madame a obrátila se k manželu. „Všechno zapomene.“

„Ukroutím mu ten jeho klatý nos až pod očima, že nechá takové překrásné stvořeníčko tak o samotě,“ prohlásil panin manžel.

„Mantalini,“ zvolala madame, „zapomínáš se!“

„Tebe nezapomínám, dušinko, a nikdy nezapomenu a do smrti ani zapomenout nedovedu,“ odpověděl Mantalini, políbil choti ruku a po straně se zapitvořil na slečnu Nicklebyovou, ale ta se od něho odvrátila.

Ukonejšena touto lichotkou, vytáhla majitelka závodu ze svého stolu nějaké písemnosti a podala je panu Mantalinimu, který je přijal s nesmírnou radostí. Potom požádala Katu, aby šla za ní, a po několika marných úskocích pana Mantaliniho, aby upoutal pozornost mladé dámy, obě z pokoje.

246$

vyšly a zanechaly pána nataženého v celé délce na pohovce s patami ve vzduchu a s novinami v rukou.

Madame Mantalini vedla Katu po schodech o patro níž a pak chodbou až do velké místnosti v zadní části budovy, kde se větší počet mladých žen zabýval šitím, stříháním, sestavováním, předěláváním a různými jinými pracemi známými jen osobám, které jsou zběhlé v umění modistském a švadlenském. Byla to dusná místnost se stropním světlíkem, ponurá a tichá nad všechno pomyšlení.

Když madame Mantalini hlasitě zavolala slečnu Knagovou, vystoupila malá, čilá, našňořená žena, zosobněná důležitost, a všechny dívky ustaly na chvíli v práci a šeptaly si rozličné kritické poznámky o střihu i látce na šatech slečny Nicklebyové, o její pleti, jednotlivých rysech obličeje i celkovém vzhledu, a to se stejně vybraným chováním, jaké by byla mohla projevit nejvznešenější společnost v přeplněném plesovém sále.

„Slečno Knagová,“ začala madame Mantalini, „to je ta mladá síla, o které jsem s vámi mluvila.“

Slečna Knagová obdařila madame Mantalini uctivým úsměvem, který pro Katu ruče změnila v blahosklonný, a řekla, že ačkoli to jistě znamená velké zatížení mít v dílně mládež, která nemá o takové práci ani ponětí, přece jen pevně věří, že se to mladé děvče bude hledět co nejvíc vynasnažit – a pod dojmem tohoto přesvědčení že se jí (slečně Knagové) hned od počátku zamlouvá.

„Myslím, že pro všechny případy bude alespoň prozatím nejlíp, když slečna Nicklebyová půjde s vámi do salonu a bude lidem zkoušet šaty,“ řekla madame Mantalini. „Po jiné stránce asi nebude pro první čas mnoho platná; a její vzhled se – „

„Znamenitě hodí k mému, madame Mantalini,“ přerušila ji slečna Knagová. „Tak to uděláme; a to se rozumí, mohla jsem vědět, že nebude trvat dlouho, než na to přijdete, protože máte ve všech těchhle věcech takový jemnocit, že opravdu nevím, jak to často říkám našim slečnám, jak, kdy nebo kde jste mohla všech těch zkušeností nabýt – hm slečna Nickle—

247$

byová a já se hodíme znamenitě do páru, madame Mantalini jenže já jsem snad o maličko tmavší než slečna Nicklebyová a – hm – mám možná o poznání menší nohu. Slečna Nicklebyová se jistě neurazí, že to povídám, když jí řeknu, že naše rodina byla odjakživa pověstná malýma nohama už od – hm – snad vlastně už od těch časů, co jí vůbec nohy narostly. Měla jsem jednou strýce, madame Mantalini, který bydlel v Cheltenhamu a dělal jako tabáčník znamenité obchody – hm – a ten měl tak malé nohy, že nebyly o nic větší než ty, které se obyčejně přidělávají k dřevěným nohám – nejsouměrnější nohy, jaké si dovedete představit i vy sama, madame Mantalini.“

„To tedy musely vypadat tak trochu jako koňská noha, slečno Knagová, „ poznamenala madame.

„No ne, to jste celá vy,“ odpověděla slečna Knagová. „Ha, ha, ha! Jako koňská noha! To se povedlo! Však já často říkám těm slečnám tady: ,Nu, to se musí nechat a nic nedbám, kdo to ví, ale tak pohotový humor – hm – co jsem kde v životě slyšela,’ – a slyšela jsem toho už hodně, protože dokud byl můj milovaný bratr na živu (vedla jsem mu domácnost, slečno Nicklebyová), mívali jsme jednou týdně na večeři dva tři mladé muže, tehdy široko daleko pověstné vtipálky, madame Mantalini – ,Tak pohotový humor,’ říkávám našim slečnám tady – ,pokud jsem jaký v životě slyšela já, jako má madame Mantalini, ještě nikdo nepředstihl – hm. Je tak jemný, tak štiplavý, a přece tak dobrosrdečný (jak jsem zrovna dnes ráno říkala slečně Simmondsové), že mi je úplnou záhadou, jak a kdy a kde ho nabyla.’ „

Tu se slečna Knagová odmlčela, aby nabrala dech, a zatím co mlčí, můžeme podotknout – ne, že byla úžasně mnohomluvná a k madame Mantalini úžasně uctivá, protože tyto skutečnosti nevyžadují dalšího výkladu, ale že byla zvyklá příval svého řečnění co chvíli prokládat hlasitým, pisklavým, jasným „hm!“, jehož význam a smysl si její známí vykládali různě; někteří byli toho názoru, že se slečna Knagová s oblibou věnuje přehánění a vsouvá do řeči tuto slabiku tehdy, když se jí v mozku právě líhne nějaký nový výmysl; jiní zase

248$

měli za to, že když jí chybí pravé slovo, vsune své „hm!“, aby získala čas a zároveň zabránila, aby se nikdo jiný neujal hovoru. Podotkněme tu ještě i to, že si slečna Knagová dosud hrála na mladou, ačkoliv měla mládí už hezkou řádku let za sebou; a že byla slaboch a marnivá a patřila k těm lidem, které snad nejlépe charakterisuje rčení, že jim lze věřit, jen pokud je vidíme, ale jinak ne.

„Postaráte se, aby se slečna Nicklebyová seznámila s pracovní dobou a vším ostatním,“ pravila madame Mantalini, „a nechám ji tedy u vás. Nezapomenete na mé příkazy, slečno Knagová?“

Slečna Knagová samozřejmě odpověděla, že zapomenout na cokoli, co nařídila madame Mantalini, je zhola nemožné; a tato dáma, když napřed obdařila všechny své pomocnice jedním společným pozdravem na rozloučenou, vyplula z dílny.

„Roztomilý tvor, že, slečno Nicklebyová?“ řekla slečna Knagová a mnula si při tom ruce.

„Velmi málo ji dosud znám,“ odpověděla Kata. „Nemohu ještě říci.“

„Viděla jste pana Mantaliniho?“ zeptala se slečna Knagová.

„Ano. Viděla jsem ho dvakrát.“

„Není on roztomilý tvor?“

„Nu, opravdu mi ani v nejmenším takový nepřipadá,“ odpověděla Kata.

„Ne, má milá?“ zvolala slečna Knagová a sepjala ve výši ruce. „Budiž vám dobrotivé nebe milostivo, jaký to máte vkus? Takový hezký, velký, elegantní, ušlechtilý pán, ty licousy, ty zuby, ty vlasy a – hm – nu, opravdu se vám divím.“

„Možná, že jsem skutečně zpozdilá,“ odpověděla Kata a odložila si klobouk, „ale protože jemu i komu jinému na mém mínění pramálo záleží, nijak mě nemrzí, že jsem si takové mínění utvořila, a myslím, že je taky asi tak hned nezměním.“

„Je to přece velmi hezký muž, nemyslíte?“ zeptala se jedna z dívek.

„Možná, že opravdu je – přes všechno, co bych já třebas namítla,“ odpověděla Kata.

249$

„Jezdí s takovými nádhernými koňmi, že?“ nadhodila jiná.

„Nepopírám, že jezdí, ale nikdy jsem je neviděla,“ řekla Kata.

„Nikdy jste je neviděla!“ vpadla do toho slečna Knagová. „Ahá, tak vida! Tady to máme! Jak jen můžete o nějakém pánovi vyslovit mínění – hm – když ho neznáte, jak se vyjímá po všech stránkách?“

Z tohoto názoru staré švadleny mluvil tolik svět – i když malý úzký svět venkovského děvčete – že Kata, která zcela pochopitelně toužila, aby se předmět hovoru změnil, na to už neodpověděla a ponechala slečně Knagové volné pole.

Po krátkém tichu, za něhož si většina mladých dívek podrobněji prohlédla Katin zevnějšek a vyměnila o něm šeptem poznámky, se jedna z dívek Katě nabídla, že jí pomůže s odložením svrchního šátku; a když Kata nabídku přijala, zeptala se jí dívka, neshledává-li, že chodit v černém je velmi nepříjemné.

„Opravdu, je,“ odpověděla Kata s trpkým povzdechem.

„Všechno se na to tak chytá a je v tom takové horko, „ prohodila táž dívka, zatím co urovnávala Katě šaty.

Kata by byla mohla odpovědět, že smutek někdy bývá nejstudivější šat, jaký si jen smrtelník může obléci; že nejenom mrazí hrud lidí, jež halí, ale působí svým vlivem i na přátele ze slunnějších dnů, zmrazuje u nich všechny prameny dobré vůle a laskavosti, sžíhá všechna poupata slibů, jimiž kdysi tak štědře rašili, a nezanechává nic než obnažená a vyprahlá srdce. Je jen málo těch, kdo ztratili přítele nebo blízkého příbuzného, který byl jejich jedinou oporou v životě, a kdo palčivě nepocítili mrazivý vliv svého smutečního hávu. Kata to pocítila velmi bolestně, a protože to znovu pocítila v tomto okamžiku, nedovedla docela potlačit slzy.

„Strašně mě mrzí, že jsem vás těmi neprozřetelnými slovy ranila,“ řekla její družka. „Nemyslela jsem na to, co mluvím. Nosíte smutek po nějakém blízkém příbuzném?“

„Po otci,“ odpověděla Kata.

„Po kterém příbuzném, slečno Simmondsová?“ zeptala se hodně nahlas slečna Knagová.

250$

„Po otci,“ odpověděla dívka tiše.

„Po otci, hm?“ opakovala slečna Knagová, aniž sebemíň ztlumila hlas. „Aha! Stonal dlouho, slečno Simmondsová?“

„Pšš,“ odpověděla dívka. „Nevím.“

„Naše neštěstí přišlo docela nečekaně,“ řekla Kata a odvrátila se, „jinak bych to možná v takovéhle chvíli dovedla snášet lehčeji.“

Dílnu prostupovala – podle ustáleného zvyku, kdykoli přišla nějaká nová „mladá síla“ – nemalá touha se dovědět, kdo je Kata, jaká je a vůbec všechno o její osobě; ale třebaže snad její zjev a zármutek tuto touhu zcela přirozeně posiloval, přece jen vědomí, že se jí vyptávání bolestně dotýká, stačilo potlačit i tak velkou zvědavost, a když slečna Knagová poznala, že je pro tu chvíli beznadějné se pokoušet, aby z ní dostala jakékoli další podrobnosti, zdráhavé nařídila ticho a pobídla dívky k pokračování v práci.

A tak se tedy za všeobecného mlčení horlivě pracovalo až do půl druhé, kdy se v kuchyni podávala pečená skopová kýta a přílohou k ní brambory. Když dívky dojedly a jako dalším osvěžením se pokochaly tím, že si umyly ruce, začala práce znovu a opět se konala za úplného ticha, až rachot kočárů, hrčících ulicemi, a hlučné dvojité klepání na dveře prokazovaly, že nyní nastává pracovní den zase šťastnějším členům lidské společnosti.

Jedno z těchto dvojitých zaklepání u dveří madame Mantalini ohlásilo ekvipáž jakési velké dámy – nebo spíše bohaté, protože mezi bohatstvím a velkostí bývá leckdy rozdíl – která přijela s dcerou vyzkoušet a schválit několik toalet ke dvoru, v saloně již delší dobu rozpracovaných; a Kata dostala příkaz, aby je v doprovodu slečny Knagové (a samozřejmě pod velením madame Mantalini) obsluhovala.

Katina úloha při této okázalé podívané byla věru skromná, neboť její povinnosti se omezovaly na držení rozličných kusů úboru, než je bude slečna Knagová potřebovat k ozkoušení, a na občasné zavázání tkanice nebo zapnutí nějakého háčku. Nikoli neprávem mohla považovat své postavení za tuze podřízené, aby ji zasáhl jakýkoli projev zpupnosti nebo

251$

špatného rozmaru; ale náhoda tomu chtěla, že jak dáma, tak i její dcera byly toho dne z míry a nebohá dívka neunikla svému dílu jejich spílání. Je prý nešika – má studené ruce – špinavé – hrubé – nic nedovede udělat správně; dámy se diví, jak jen madame Mantalini může takové lidi u sebe mít; přejí si, až přijdou příště, aby je obsluhovalo jiné děvče; a tak dále.

Příhoda tak všední by si sotva zasloužila zmínky, nebýt jejího účinku. Když obě ženy odešly, prolila Kata mnohou hořkou slzu a po prvé se cítila svým postavením ponížená. Je pravda, strachem z vyhlídky na to otročení a krušnou službu se až chvěla, ale necítila se nijak ponížená tím, že si má prací vydělávat na denní chléb, dokud se nestala terčem urážek a zpupnosti. Moudrost by ji byla poučila, že nehodnost a hanba je na straně těch, kdo klesli tak nízko, že projevují takové pocity napořád a bez příčiny; byla však tuze mladá, aby se dovedla tak utěšit, a jejího spravedlivého cítění se to bolestně dotklo. Nepramení snad stížnost, že se lidé obyčejní nad svůj stav vyvyšují, často ze skutečnosti, že se lidé nikoli obyčejní pod svůj stav snižují?

V takových výjevech a pracích čas zvolna míjel až do devíti hodin večer, kdy Kata, znavená a událostmi toho dne na duchu skleslá, vyběhla z tísnivého ovzduší dílny, aby se na rohu ulice setkala s matkou a šla s ní domů – tím smutnější, že musila své skutečné pocity zapírat a naoko s matkou sdílet všechny její růžové vidiny.

„Na mou duši, Kato,“ řekla paní Nicklebyová, „celý den mi nešlo z hlavy, jak roztomilý by to byl čin od madame Mantalini, kdyby si tě vzala za společnici – víš, je to velmi pravděpodobné! Vždyť švagrovou od bratrance tvého nebohého tatínka – nějakou slečnu Browndockovou – si vzala za společnici jedna dáma, která měla školu v Hammersmithu, a za chviličku si ta švagrová nadělala jmění. Abych nezapomněla, už nevím, jestli ta slečna Browndocková byla ta dáma, co vyhrála v loterii deset tisíc liber, ale myslím, že to byla ona; vlastně si právě vzpomínám, že to určitě byla ona.

,Mantalini a Nicklebyová’, to by neznělo zrovna špatně! – a kdyby Mikulášovi aspoň trochu štěstí přálo, možná, že by

252$

ve stejné ulici s tebou bydlel doktor Nickleby, ředitel Westminsterské koleje!“

„Drahý Mikuláš!“ zvolala Kata a vytáhla z pompadurky bratrův dopis z Dotheboyské koleje. „Ani nevíš, maminko, jak mě při tom všem našem neštěstí blaží, když slyším, že se mu dobře vede, a vidím, že píše tak spokojeně! Pomyšlení, že jemu je dobře a že je šťastný, mě utěšuje za všechno, co snad ještě budeme muset prožít!“

Chudák Kata! Netušila, jak vratká je její útěcha a jak brzy ji skutečnost vyvede z klamu.

«KAPITOLA OSMNÁCTÁ»

Slečna Knagová si po plných třech dnech blouznivého zaujetí pro Katu usmyslí, že ji bude do smrti nenávidět. Příčiny, jež vedou slečnu Knagovou k tomu, aby se tak rozhodla

Na světě je mnoho lidí, jejichž život je sice plný bolestí, strastí a utrpení, ale nebudí nijak živý zájem u jiných než u těch, kdo takový život vedou, a proto zůstává bez povšimnutí u oněch, jimž sice srdce ani mozek nechybějí, ale kteří svůj cit k bližním tak přesytili, že potřebuje silné dráždidlo, aby se zase vzchopil.

Mezi apoštoly lidumilnosti je nemálo takových, kteří v plnění svého poslání hledají vzrušení sotva menší než vyznavači rozkoše v radostech; a tím se stává, že se den co den plýtvá chorobným porozuměním a soucitem na případy tuze odlehlé, zatím co je ustavičně na dohled i doslech i těch nejméně všímavých lidí na světě až příliš mnoho případů takových, jež mají spravedlivý nárok na to, aby se tyto ctnostné snahy na nich uplatnily v duchu zdravém. Zkrátka, dobročinnost musí mít svou romantiku, stejně jako ji nutně potřebuje romanopisec nebo dramatik. Zloděj v cajku je postava všední, jež lidem zjemnělým sotva stojí za povšimnutí; ale oblecte

253$

ho do zeleného sametu, nasaďte mu vysoký širák, přeneste dějiště jeho působení z hustě zalidněného města na silnici v horách, a máte v něm před sebou zosobnění vší poesie a dobrodružství. Stejně je tomu s touto vskutku stěžejní z hlavních ctností, jež – patřičně pěstována a uplatňována – vede k ctnostem ostatním, pakliže je vlastně v sobě nezbytně všechny nezahrnuje už tak. Svou romantiku mít musí; a čím je v této romantice skutečného, těžkého a lopotného všedního života méně, tím lépe.

Život, který musila ubohá Kata Nicklebyová vinou nepředvídaného sběhu okolností v tomto vyprávění již popsaného vést, byl krušný; ale aby ho snad právě jednotvárnost, nezdravé uzavření a tělesná únava, které byly jeho náplní a podstatou, nepřipravily ani o špetku zájmu u celého toho davu lidumilných a soucitných, budu se teď raději obírat samou slečnou Nicklebyovou, než abych ten zájem hned v zárodku zmrazil podrobným a zdlouhavým popisem závodu, jemuž velela madame Mantalini.

„Nu opravdu, madame Mantalini,“ řekla slečna Knagová, když se Kata prvního dne svého učednictví ubírala večer únavnou cestou k domovu, „ta slečna Nicklebyová je velmi slušná mladá osoba – opravdu velmi slušná mladá osoba – hm – na mou věru, madame Mantalini – i vašemu bystrozraku je vskutku nadmíru ke cti, že jste našla tak opravdu znamenitou, tak opravdu slušně vychovanou, tak opravdu – hm – úžasně skromnou mladou ženu, aby pomáhala při zkoušení. Viděla jsem už tolik mladých děvčat, když měla příležitost se před nadřízeným ukázat, chovat se tak – božínku – nu – ale vyjednáte vždycky správně, madame Mantalini, vždycky; a jak nestačím našim slečnám říkat, opravdu mi je záhadou, jak se vám vždycky daří všechno tak správně zařídit, když tolik lidí tak často všechno zpacká.“

„Pokud alespoň vím já, tak se dnes slečna Nicklebyová nevyznamenala nijak jinak, než že mi pohněvala jednu z nejlepších zákaznic,“ pronesla madame Mantalini v odpověď.

„Ale božínku!“ řekla slečna Knagová, „musíte přece hodně omluvit nezkušeností, to víte.“

254$

„A mládím?“ tázala se madame.

„Ach, o tom vůbec nemluvím, madame Mantalini,“ odpověděla slečna Knagová a zčervenala, „protože kdyby mládí mělo být omluvou, tak byste neměla – „

„Tak dobrou mistrovou, jako mám, že?“ napověděla madame Mantalini.

„No ne, v životě jsem nepoznala druhého člověka, jako jste vy, madame Mantalini,“ odpověděla slečna Knagová se samolibým uspokojením, „a je to tak a nejinak, protože vždycky víte už napřed, co má člověk na jazyku, ještě než to má čas vypustit z úst. Chm, znamenitě! Ha, ha, ha!“

„Pokud jde o mne,“ poznamenala madame Mantalini, podívala se s líčenou lhostejností na svou zástupkyni a srdečně se při tom v duchu smála, „považuji slečnu Nicklebyovou za nejnešikovnější děvče, jaké jsem kdy v životě viděla.“

„Chudinka malá,“ řekla slečna Knagová, „není to přece její chyba. Kdyby byla, mohly bychom doufat, že ji v tom napravíme – ale protože to už je její neblahý osud, madame Mantalini, jak jistě sama víte, tak bychom na to měly brát zřetel, jak to povídal ten člověk o té slepé kobyle.“

„Její strýc mi říkal, že ji lidé odedávna považovali za hezké děvče,“ poznamenala madame Mantalini. „Podle mého je to jedna z nejvšednějších dívek, co jsem jich kdy poznala.“

„Všední!“ zvolala slečna Knagová s obličejem blahem rozzářeným. „A nešikovná! Nu, já mohu říci jen tolik, madame Mantalini, že já mám tu chudinku víc než ráda; a i kdyby vypadala dvakrát obyčejněji, než vypadá, a byla dvakrát nešikovnější, než je, že bych k ní byla jen tím přátelštější, a to je pravda pravdoucí.“

Slečna Knagová, když byla svědkem dívčina dopoledního nezdaru, vskutku pocítila, jak v ní klíčí náklonnost ke Katě Nicklebyové; a tato krátká rozmluva s paní jen toto její příznivé zaujetí krajně překvapivou měrou posílila, což bylo tím pozoruhodnější, že když na tvář i postavu řečené mladé dámy popatřila po prvé, chovala v nitru jisté obavy, že se spolu nikdy neshodnou.

„Ale teď,“ řekla slečna Knagová a podívala se na svůj obraz

255$

v nedalekém zrcadle, „ji mám ze srdce ráda – přímo ji miluju – na mou duši, je to tak!“

Tato přátelská oddanost byla tak vysoce nezištná a nad všechny drobné slabůstky samolibosti nebo nedůtklivosti tak povznesená, že dobrotivá slečna Knagová hned nazítří Katě Nicklebyové bez obalu oznámila, že se podle jejího mínění při této práci jaktěživa neuplatní, ale že si nemusí z toho důvodu ani v nejmenším dělat těžkou hlavu, neboť se sama zvýšeným úsilím přičiní, aby ji udržela co možná v pozadí, a Kata že tedy nemusí dělat nic jiného než zůstat před návštěvou tiše jako pěna a všemi prostředky ve své moci se vyvarovat, aby nevzbudila pozornost. Tento poslední pokyn byl s osobními pocity a tužbami ostýchavého děvčete v souladu tak silném, že ochotně slíbilo bezpodmínečně se rady znamenité slečny mistrové držet, aniž pátralo nebo se vůbec i jen na okamžik zamyslilo, jaké pohnutky ji k té radě přiměly.

„Na mou věru, dušinko zlatá, pocítila jsem k vám upřímnou náklonnost,“ pravila slečna Knagová, „náklonnost vpravdě sesterskou. Je to nejpodivnější zážitek, na jaký se vůbec pamatuju.“

Podivné také nepochybně bylo, že silná náklonnost ke Katě Nicklebyové, pocítila-li už slečna Knagová něco podobného, nebyla spíše náklonností staropanenské tety nebo babičky; k takovému závěru by totiž byl rozdíl v jejich věku přirozeně vedl. Slečna Knagová však nosila šaty velmi mladistvého střihu a její city se mu možná silně přizpůsobovaly.

„Jeminkote!“ řekla slečna Knagová, když na konci druhého pracovního dne obdařila Katu polibkem, „byla jste mi ale celý den ukrutná nešika!“

„Bohužel myslím, že mi vaše laskavá a upřímná slova, která ve mně probudila ještě palčivější vědomí vlastních nedostatků, nijak tuze neprospěla,“ povzdychla si Kata.

„Ne, ne, to jistě ne,“ odpověděla slečna Knagová v neobvykle sdílné dobré náladě. „Ale oč je lepší, když to víte hned z počátku a můžete se pěkně v klidu zdokonalovat! Na kterou stranu jdete, milunko?“

„Do města,“ odpověděla Kata.

256$

„Do města!“ zvolala slečna Knagová a velmi zálibně se zhlížela v zrcadle, zatím co si uvazovala klobouk. „Pro pána krále, opravdu bydlíte ve vnitřním městě?“

„Je to tak neobvyklé, aby tam někdo bydlil?“ zeptala se Kata se slabým úsměvem.

„Jaktěživa bych nebyla věřila, že by tam nějaká mladá dívka mohla za jakýchkoli okolností vydržet i jen tři dny za sebou,“ odpověděla slečna Knagová.

„Zchudlí – chci vlastně říci chudí lidé,“ opravila se spěšně Kata, protože se bála, aby se snad nezdála pyšná, „musí bydlit, kde mohou.“

„Ach, svatá pravda, to musí – věru, zcela správně!“ odpověděla slečna Knagová s oním slabým povzdechem, který spolu s několikerým lehkým pokývnutím hlavy platí v lidské společnosti za almužnu soucitu. „A to právě taky co chvíli říkám bratrovi, když nám jedna služka za druhou odchází nemocná, a on si myslí, že naše komora za kuchyní je moc vlhká, aby v ní mohly spát. Takoví lidé, říkám mu, jsou rádi, když mají kde spát, ať to je kde chce. Pánbůh nakládá každému břemeno podle jeho hřbetu! A co myslíte, není pěkné pomyšlení, že to tak je?“

„Věru pěkné,“ odpověděla Kata.

„Půjdu kousek cesty s vámi, má milá,“ prohlásila slečna Knagová, „protože vás jistě vede hodně blízko našeho domu; a že je už docela tma a naše nynější služka musela před týdnem do nemocnice, protože dostala do obličeje růži, bude mě vaše společnost jen těšit.“

Kata by se byla ze srdce ráda nějak vymluvila, aby se tohoto lichotivého doprovodu zbavila, ale slečna Knagová, která si právě k úplné spokojenosti dovázala klobouk, ji vzala pod paždím s výrazem, který zřetelně napovídal, jak silně si je vědoma pocty, kterou prokazuje, a než se Kata zmohla na jediné slovo, byly obě na ulici.

„Obávám se,“ řekla Kata váhavě, „že maminka – moje matka, myslím – na mne čeká.“

„Nemusíte se ani dost málo omlouvat, má milá,“ pravila slečna Knagová a líbezně se při řeči usmívala. „Nepochybuji,

257$

že to je úctyhodná starší paní a budu velmi – hm – velmi ráda, když ji poznám.”

Protože ubohá paní Nicklebyová už málem vystála na rohu dolík a byla celá prostydlá, nemohla Kata udělat nic jiného než ji seznámit se slečnou Knagovou, která přitom napodobovala poslední ekvipážovou zákaznici toho dne a přijala představení s blahosklonnou zdvořilostí. Všechny tři se pak do sebe zavěsily a vykročily – se slečnou Knagovou v náladě zvlášť milostivé uprostřed.

„Ani si nedovedete představit, paní Nicklebyová, jak jsem si vaši dceru zamilovala,“ promluvila slečna Knagová, když v důstojném mlčení ušla kousek cesty.

„Blaží mě, když to slyším,“ odpověděla paní Nicklebyová, „i když pro mne není žádnou novinkou, že Katu mají rádi i cizí lidé.“

„Hm!“ vyrazila ze sebe slečna Knagová.

„A budete ji mít ještě raději, až poznáte, jaká je dobračka,“ pokračovala paní Nicklebyová. „V mém neštěstí je pro mne pravé požehnání, že mám dítě, které neví, co je pýcha ani marnivost, ačkoli by její výchova byla mohla ze začátku docela dobře omluvit trochu obojího. Vy nevíte, slečno Knagová, co to je, ztratit manžela.“

Protože slečna Knagová až dosud nepoznala, co to je nějakého manžela vůbec mít, skoro samozřejmě z toho vyplývá také to, že nevěděla, co to je manžela ztratit. Odpověděla tedy poněkud chvatně: „Ne, to opravdu nevím,“ a řekla to s výrazem, který měl napovídat: „Zlaté oči, které mě uvidí, jak se vdávám – kdepak, pro mne nic takového!“

„Ani dost málo nepochybuji, že i za ten krátký čas udělala Kata pokrok,“ pravila paní Nicklebyová a pohlédla pyšně na dceru.

„Ó, to se rozumí,“ potvrdila slečna Knagová.

„A bude se zlepšovat dál,“ dodala paní Nicklebyová.

„To bude, na to sázím,“ odpověděla slečna Knagová a přitiskla Katě loktem ruku, aby jí ten žert neušel.

„Odjakživa byla chytrá,“ pokračovala ubohá paní Nicklebyová, „odjakživa, už od malička. Pamatuji se, když jí bylo

258$

teprve dva a půl roku, že jeden pán, co k nám velmi často chodil na návštěvu – však víš, Kato, dítě drahé, ten pan Watkins, co se za něho chudák tvůj tatínek zaručil a co potom utekl do Spojených států a poslal nám odtamtud pár sněžnic s takovým dojemným dopisem, že tvůj nebohý milovaný otec celý týden proplakal. Pamatuješ se na to psaní? Jak v něm psal, jak strašně ho mrzí, že nemůže zrovna v tu dobu těch padesát liber splatit, protože má celou hotovost investovanou na dobrý úrok a plnou parou vydělává peníze, ale že nezapomíná, že jsi jeho kmotřenka, a že by nám musel moc zazlívat, kdybychom ti nekoupili stříbrný přívěsek na krk a nepřipsali to k jeho starému dluhu? Božínku, miluško! Nu ovšem, jakou ty máš prázdnou hlavu! A rozepsal se tak dojatě o tom starém portském, kterého vždycky vypil půl druhé láhve, kdykoli k nám přišel. Přece se pamatuješ, Kato, ne?“

„Ano, ano, maminko, ale co ten pán?“

„No, ten pan Watkins, miluško,“ řekla paní Nicklebyová zvolna, jako by se s úžasnou námahou snažila rozpomenout na něco výsostné důležitého, „ten pan Watkins, aby slečna Knagová rozuměla, nebyl příbuzný toho Watkinse, co měl ve vsi hospodu U starého kance – mimochodem řečeno, vypadlo mi z paměti, jestli to byl Starý kanec nebo Jiří Třetí, ale jeden z těch dvou to byl, to vím, a je to vlastně celkem jedno – ten pan Watkins tedy říkal, když ti bylo sotva půl třetího roku, že jsi jedno z nejchytřejších dětí, jaké kdy viděl. Opravdu to řekl, slečno Knagová, a ne že by byl měl malé děti nějak v lásce a neměl ani sebemenší důvod, aby to říkal. Vím, že to byl on, kdo to říkal, protože se pamatuju tak dobře, jako by to bylo včera, že si hned potom od chudáka tatínka vypůjčil dvacet liber. „

Když paní Nicklebyová toto prazvláštní a vpravdě nestranné svědectví o dceřině znamenitosti dotlumočila, odmlčela se, aby nabrala dech; a slečna Knagová ve vědomí, že se rozmluva stáčí na rodinnou vznešenost, si ihned přispíšila, aby dala k lepšímu také nějakou svou drobnou vzpomínku.

„O půjčování peněz mi nemluvte, paní Nicklebyová,“ řekla

259$

slečna Knagová, „nebo se z toho zblázním, načisto zblázním. Moje mamička – hm – byla nevýslovně rozkošné, přesličné stvoření a měla vskutku jedinečně krásný – hm – nejkrásnější nos, jaký kdy lidský obličej zdobil, pokud vím“ (a tu si slečna Knagová ze sympatie zamnula nos sobě). „Byla to, paní Nicklebyová, možná nejrozkošnější a nejdokonalejší žena, jakou kdy země nosila, ale měla tu jedinou chybu, že ráda půjčovala peníze. A hověla té slabosti takovou měrou, že rozpůjčila – hm – běda! – tisíce liber, celé naše skrovné jmění! A co horšího, paní Nicklebyová, pochybuji, i kdybychom žili až – až – hm – až do samého soudného dne, že je ještě někdy dostaneme zpátky. Na mou duši!“

Když tento násilný výmysl bez vyrušení dopověděla, pustila se slečna Knagová do mnoha dalších vzpomínek, stejně málo zajímavých, jako pravdivých, jejichž mocným proudem se paní Nicklebyová – po marném pokusu ho zastavit – dala klidně unášet a posilovala ho tím, že k němu občas přidala nějakou vzpomínku vlastní; a tak si obě dámy notovaly a k obapolné dokonalé spokojenosti se bavily s tím jediným rozdílem, že slečna Knagová vypravovala Katě a hovořila velmi hlasitě, kdežto paní Nicklebyová mlela jednotvárně a bez přestávky svou, úplně spokojená tím, že mluví, a pranic se nestarala, poslouchá-li ji kdo nebo ne.

Takto kráčely ve velmi přátelské shodě, až došly k příbytku bratra slečny Knagové, který měl v postranní ulici u Tottenham Court Road papírnický a ozdobnický krámek a v něm i malou půjčovnu knih a který na dny, týdny, měsíce nebo roky půjčoval nejnovější staré romány, jejichž názvy ohlašoval inkoustem psaný seznam na kusu lepenky, jež visela na zárubni dveří. A protože slečna Knagová byla právě tu chvíli v nejlepším líčení své dvaadvacáté nabídky k sňatku, kterou jí učinil velmi bohatý pán, nedala jinak, než že obě dámy musí jít povečeřet s ní; a vešly tedy.

„Neodcházej, Mortimere,“ řekla slečna Knagová, když vstoupily do krámu. „Je to jenom jedna z našich slečen s matkou. Paní a slečna Nicklebyovy.“

„Hm, podívejme,“ řekl pan Mortimer Knag. „Ták!“

260$

Když se s velmi tajemným a zamyšleným výrazem takto vyjádřil, zastřihl pan Knag zvolna štipcem dvě lojové svíčky na pultě a dvě další ve výkladě a potom si vzal také sám štipec z tabatěrky z kapsy u vesty.

V smrtelné vážnosti, s kterou se to všechno dálo, bylo cosi velmi působivého; a protože pan Knag byl velký hubený pán s vážnými rysy a brýlemi na nose, okrášlený mnohem menším množstvím vlasů, než jakým se páni na prahu čtyřicítky nebo kolem toho věku obvykle honosívají, pošeptala paní Nicklebyová dceři, že to jistě je nějaký učenec.

„Deset pryč,“ řekl pan Knag, když se podíval na hodinky. „Tomáši, zavři sklad.“

Tomáš byl výrostek sotva do půli rolety velký a sklad byla díra ne větší, než co asi vydají tři drožky.

„Ták!“ ozval se pan Knag ještě jednou s hlubokým povzdechem, zatím co ukládal do příslušné police knihu, kterou měl právě rozečtenou. „Nu – ano – myslím, že večeře čeká, sestro.“

S dalším povzdechem vzal pan Knag kuchyňské svícny s pultu a šel pohřebním krokem před dámami do zadního pokoje, kde posluhovačka, najatá místo nepřítomné nemocné služky za denní odměnu půl druhého šilinku, které se potom ze služčiny mzdy strhnou, prostírala k večeři.

„Paní Blocksonová,“ pravila slečna Knagová káravě, „kolikrát jsem vás už žádala, abyste mi do pokoje nechodila s čepcem na hlavě!“

„S tím se nedá nic dělat, slečno Knagová,“ namítla posluhovačka a v mžiku se naježila. „Tady v domě je s úklidem spousta práce, a jestli se vám to nelíbí, tak se budete muset obtěžovat a poohlídnout se po někom jiným, protože tady si sotva přijdu na svý, a to je svatá pravda, kdybych za to měla tuhle minutu viset!“

„Pamatujte si laskavě, že o žádné vaše poznámky nestojím,“ řekla slečna Knagová se silným důrazem na zájmenu vaše. – „Je dole zatopeno, abychom měly co nejdřív trochu teplé vody?“

„Ne, to teda není, slečno Knagová,“ odpověděla náhradní

261$

pomocnice, „a nebudu vám o tom taky vykládat žádný pohádky.“

„A proč tedy není?“ zeptala se slečna Knagová.

„Protože tam už néni ani ždibec uhlího, a kdybych ho uměla dělat, tak bych byla zatopila, ale protože to neumím, tak nezatopím, a jsem teda tak smělá a říkám vám to, slečinko,“ odpověděla paní Blocksonová.

„Budete už držet jazyk za zuby, ženská?“ ozval se pan Mortimer Knag, který tak náhle vpadl do rozhovoru.

„Odpusťte, pane Knag,“ odsekla posluhovačka a obrátila se prudce k němu. „V tomhle domě tady až moc ráda mlčím a mluvím jen, když někdo promluví na mne, pane. A co se tejče toho, že jsem ženská, pane, tak bych ráda věděla, co si myslíte, že jste vy?“

„Bídný ubožák,“ zvolal pan Knag a udeřil se do čela. „Bídný ubožák.“

„Moc mě těší, že si neříkáte jinak, než co jste, pane,“ řekla paní Blocksonová. „A protože jsem měla dvojčata, předevčírem to bylo teprve sedm neděl, a malej Karlíček mi zrovna tohle pondělí vypadl na dvorek a vymkl si v lokti ručičku, tak vám budu povděčná, když mi pošlete mejch devět šilinků za tejdenní práci ke mně domů, než zejtra ráno odbije desátá.“

S těmi slovy na rozloučenou opustila ta dobrá žena zcela klidně místnost a nechala za sebou dveře dokořán; v téže chvilce se pan Knag vřítil do „skladu“ a hlasitě zasténal.

„Co je tomu pánovi, prosím?“ zeptala se paní Nicklebyová, těmi zvuky značně rozrušená.

„Není nemocný?“ zeptala se Kata, vskutku polekaná.

„Pst!“ odpověděla slečna Knagová. „Je to moc smutná historie. Byl kdysi hrozně vášnivě zamilovaný do – hm – do madame Mantalini.“

„Jemine!“ zvolala paní Nicklebyová.

„Ano,“ pokračovala slečna Knagová, „a ona ho ještě silně povzbuzovala, takže pevně doufal, že se s ní ožení. Je v srdci tak úžasně romantický, jak už ostatně – hm – jak už ostatně jsme v naší rodině všichni, a to zklamání bylo pro něho hrozná rána. Je to báječně vzdělaný člověk – vskutku neobyčejně

262$

vzdělaný – a přečte – hm – přečte každý román, který vůbec vyjde; myslím totiž každý román, který – hm – který, to se ví, do sebe má něco nóbl. A je to tak, že v těch knihách, co přečetl, toho našel tolik, co se dá přirovnávat k jeho osobnímu neštěstí, a poznal, že se po všech stránkách tolik podobá jejich hrdinům – protože si, to se rozumí, dobře uvědomuje své vysoké kvality, jak to o sobě víme všichni, a docela přirozeně – že se začal na všechno dívat svrchu a stal se z něho genius; a vím docela jistě, že zrovna tuhle chvíli píše nějakou novou knihu. „

„Novou knihu!“ poznamenala Kata, která vycítila, že pomlčka nastává jen proto, aby k tomu někdo něco poznamenal.

„Ano,“ řekla slečna Knagová a kývala velmi sebevědomě hlavou, „další knihu ve třech svazcích osmerkového formátu. Má ovšem velkou výhodu, to se rozumí, že mu při všem tom popisování módních podrobností přicházejí k dobru moje – hm – moje zkušenosti, protože, to se rozumí, jen málo spisovatelů, co píšou o podobných věcech, má takovou příležitost je poznat, jakou mám já. Tak se topí ve vznešeném světě, že ho i sebemenší narážka na obchodní nebo jiné všední věci – jako na příklad právě ta ženská před chvílí – hned úplně vyšine; ale jak často říkám, myslím, že mu to zklamání vlastně strašně prospělo, protože kdyby se nebyl dočkal zklamání, nebyl by mohl psát o zmařených nadějích a podobných věcech. A pravda je, že kdyby se to nebylo všechno zběhlo tak, jak se to zběhlo, tak pochybuji, že by se byl jeho genius vůbec někdy proklubal na světlo boží.“

Nelze předpovědět, oč sdílnější by asi bývala slečna Knagová za okolností příznivějších, ale protože zádumčivý genius byl na doslech a bylo zapotřebí rozdělat oheň, její vývody tímto skončily. Podle všech známek i podle potíží s ohřátím vody spojených soudě, nebyla jistě poslední služebná příliš zvyklá na žádný jiný oheň než na oheň růže na svém obličeji. Konečně však bylo namícháno trochu brandy s vodou, a když si hosté pohodovali na studené skopové kýtě a chlebu se sýrem, brzy se potom rozloučili a Kata se celou cestu domů potichu bavila

263$

vzpomínkou na to, jak naposledy zahlédla pana Mortimera Knaga, zabraného v krámě do hlubokých myšlenek; a paní Nicklebyová si krátila chvíli tím, že v duchu uvažovala, ponese-li nakonec krejčovský módní závod firmu „Mantalini, Knagová a Nicklebyová“ nebo „Mantalini, Nicklebyová a Knagová“.

Na této výši se drželo přátelství slečny Knagové celé tři dny – k velkému podivu slečen madame Mantalini, které dosud nikdy nebyly svědky takové stálosti u této dámy; ale čtvrtého dne dostalo přátelství ránu, neméně prudkou než nečekanou, a došlo k tomu takto:

Stalo se, že jeden starý lord ze vznešené rodiny, který se hodlal oženit s mladou dámou z rodiny celkem obyčejné, přišel s dotyčnou mladou dámou a se sestrou této mladé dámy, aby přihlížel obřadu zkoušení dvou svatebních kloboučků, objednaných předešlého dne; a když madame Mantalini oznámila tuto zprávu ječivým diškantem do mluvicí roury, která spojovala salon s dílnou, vyběhla slečna Knagová s jedním kloboukem v každé ruce jako střela nahoru a objevila se v saloně rozkošně rozechvělá, aby tak dala najevo svůj nadšený zájem o celou věc. A sotva dosedly kloboučky na hlavu, už propukla slečna Knagová i madame Mantalini ve výbuch nadšeného obdivu.

„Báječně slušivý tvar!“ řekla madame Mantalini.

„Co jsem živa, nic tak úchvatného jsem nespatřila!“ zvolala slečna Knagová.

A starý lord, a byl to velmi starý lord, neříkal nic, ale jen si něco hučel a pokuckával se nesmírně rozradostněný jak svatebními kloboučky a jejich majitelkami, tak i zdarem svých námluv, které mu vynesly za ženu takovou krasavici; a když mladá dáma, a byla to velmi čiperná mladá dáma, viděla starého lorda v takovém vytržení, zahnala starého lorda za vysoké stojaté zrcadlo a tam ho na místě zlíbala, zatím co se madame Mantalini a druhá mladá dáma ze slušnosti dívaly jinam.

Ale slečna Knagová, kterou posedla zvědavost, vstoupila za tohoto celování jako náhodou za zrcadlo a střetla se tam

264$

s pohledem čiperné mladé dámy právě v okamžiku, kdy mladá dáma starého lorda líbala; a tu čiperná mladá dáma nadurděně zabručela cosi o „staré škatuli“ a „bezmezné drzosti“ a skončila tím, že hodila nevrlým pohledem po slečně Knagové a pohrdavě se usmála.

„Madame Mantalini,“ řekla mladá dáma.

„Přejete si,“ řekla madame Mantalini.

„Prosím vás, zavolejte tu roztomilou mladou dívku, co tady byla včera. „

„Ano, prosím vás,“ přidala se i sestra.

„Ze všeho na světě, madame Mantalini,“ řekla lordova nastávající a hodila sebou nedbale na pohovku, „je mi nejprotivnější, když mě mají obsluhovat strašidla nebo obstarožní osoby. Prosím vás, kdykoli přijdu, ať tu vždycky mám tu mladou dívku.“

„Rozhodně,“ přisvědčil starý lord, „tu roztomilou dívenku, rozhodně!“

„Kdekdo už o ní mluví,“ pokračovala mladá dáma týmž nedbalým tónem, „a protože mylord velmi obdivuje krásu, musí ji rozhodně poznat.“

„Je opravdu předmětem všeobecného obdivu,“ odpověděla madame Mantalini. „Slečno Knagová, pošlete nám nahoru slečnu Nicklebyovou. Sama se už nemusíte vracet.“

„Prosím za prominutí, madame Mantalini, co jste řekla to poslední?“ zeptala se slečna Knagová, rozčilením rozechvělá.

„Že se už nemusíte vracet,“ opakovala zostra její šéfová. Slečna Knagová bez jediného dalšího slova zmizela a v přiměřeně krátké době se místo ní objevila Kata, sundala dámám nové klobouky a nasadila jim staré, při čemž se silně červenala, neboť pozorovala, že jak starý lord, tak i obě mladé dámy na ní mohou celou tu dobu oči nechat.

„No ne, vy se červenáte, dítě!“ řekla lordova vyvolená.

„Ještě si na svou práci docela nezvykla, ale za nějaký ten týden to už bude lepší,“ vložila se se shovívavým úsměvem do hovoru madame Mantalini.

„Nevím, nevím, ale myslím, že jste na ni dělal zamilované oči, mylorde,“ pravila snoubenka.

265$

„Ne, ne, ne!“ hájil se starý lord. „Ne, ne, hodlám se oženit a začít nový život. Ha, ha, ha! Nový život, nový život! Ha, ha, ha!“

Věru velmi radostně se poslouchalo, že ten starý pán hodlá začít nový život, protože bylo na první pohled zřejmé, že mu jeho starý život už dlouho nevydrží. Již jen pouhá námaha delšího pochichtávání ho zmohla tak, že se strašlivě rozkašlal, až nemohl popadnout dech; trvalo několik minut, než se s dechem vzpamatoval natolik, aby mohl poznamenat, že to děvče je na švadlenu tuze hezké.

„Doufám, mylorde, že nepovažujete hezkou tvářičku za nezpůsobilou k uplatnění v našem oboru,“ začala se špulit madame Mantalini.

„To rozhodně ne,“ odpověděl starý lord, „nebo jinak byste toho byla už dávno nechala.“

„Vy nezbedo jeden,“ řekla čiperná mladá dáma a rýpla lorda paraplíčkem, „takhle vám mluvit nedovolím. Co se to opovažujete?“

Tuto laškavnou otázku doprovodilo nové rýpnutí a ještě jedno a potom starý lord paraplíčko chytil a nechtěl je pustit, což přimělo druhou mladou dámu, aby přiskočila na pomoc, a nastala velmi koketní tahačka.

„Zařiďte, aby se ty drobnosti ještě opravily, madame Mantalini,“ řekla mladá dáma. „Kdepak, vy hříšníku, za každou cenu musíte jít první; nenechala bych vás za svými zády s tou hezkou dívkou ani na půl vteřiny! Znám vás až moc dobře. Jano, má milá, nech hojit napřed, abychom ho měly bezpečně na očích.“

Starý lord, jemuž takové podezírání zřejmě velmi lichotilo, obdařil Katu pitvorným zamilovaným pohledem, když ji míjel, a za tuto darebnost se mu dostalo nového rýpnutí paraplíčkem; potom sklopýtal se schodů až k domovním dveřím, a tam dva statní lokajové vyzdvihli jeho svižné tělo do kočáru.

„Br!“ řekla madame Mantalini. „Nedovedu si představit, jak se kdy dostane do kočáru, aby přitom nepomyslel na furgon. Tumáte, má milá, odneste ty věci, odneste je.“

266$

Kata, která při celém tom výjevu stála s očima skromně sklopenýma k zemi, využila až tuze ráda dovolení se vzdálit a celá šťastná pospíchala dolů do říše slečny Knagové.

Ale v krátké době její nepřítomnosti doznaly poměry v tom malém království značné změny. Místo aby slečna Knagová trůnila na obvyklém místě a zachovávala všechnu důstojnost a vznešenost zástupkyně madame Mantalini, spočívala ta počestná duše na velké bedně a tonula celá v slzách; a tři, čtyři mladé dívky, shluklé starostlivě kolem ní, spolu s čpavkem, octem a ostatními osvěžujícími prostředky by bývaly i bez jejího rozcuchaného účesu a svezlých kudrlinek nad čelem dostatečným svědectvím toho, že omdlela jako špalek.

„Bože!“ zvolala Kata a chvatně k ní přistoupila. „Co se děje?“

Tento dotaz vyvolal u slečny Knagové prudké příznaky nového záchvatu mdloby a hlouček mladých dam zahrnul Katu hněvivými pohledy, přiložil znovu ocet a čpavek a prohlásil, že to je „hanba“.

„Co je hanba?“ zeptala se Kata. „Co se děje? Co se stalo? Povězte mi!“

„Co se stalo!“ vykřikla slečna Knagová, když se k velkému úžasu shluklých dívek z ničeho nic vzpamatovala a vzpřímila se, jako když ji píchne. „Co se stalo! Fuj, hanba vám, styďte se, ohavnice!“

„Pane na nebi!“ zvolala Kata, téměř ochromená prudkostí, s níž nadávka vyletěla slečně Knagové ze zaťatých zubů. „Urazila jsem vás já?“

„Vy jste mě urazila!“ odsekla slečna Knagová. „ Vy! Takový spratek, husa jedna, nicka nadutá! Hm, podívejme se! Ha, ha!“

Bylo zřejmé, když se nyní slečna Knagová smála, že jí něco musilo připadnout úžasně směšné; a protože se mladé dámy řídily chováním slečny Knagové – neboť byla jejich nadřízenou – pustily se bez meškání všechny hned do smíchu, pokyvovaly maličko hlavou a dívaly se po sobě s uštěpačným úsměvem, jako by říkaly: „No ne, to je povedené!“

„Tady ji máte,“ pokračovala slečna Knagová, vstala s bedny a se značnou obřadností a s mnoha hlubokými pukrlátky

267$

představovala Katu rozjařenému hloučku, „tady ji máte – kdekdo o ní mluví – ta kráska, dámy – ta krasavice, ta – ó, vy drzá nestoudnice!“

V tomto vrcholném okamžiku nedokázala slečna Knagová ovládnout uraženou ctnost, aby se štítivě neotřásla, což se okamžitě přeneslo i na všechny mladé dámy; potom se slečna Knagová zasmála a pak se rozplakala.

„Celých patnáct let,“ zvolala slečna Knagová mezi nejvýš dojemným vzlykotem, „celých patnáct let jsem byla chloubou a ozdobou téhle dílny i salonu nahoře. Díky bohu,“ řekla slečna Knagová a s podivuhodnou silou si dupla nejdříve pravou nohou a potom i levou, „jsem za celou tu dobu, až teprve dnes, ani jedinkrát nebyla terčem úskoků, hanebných úskoků takovéhle osoby, která nás svým chováním jenom ostouzí, až se musí každý slušný člověk hanbou začervenat. Ale bolí mě to, opravdu mě to bolí, i když se mi to tak hnusí.“

Tady propadla slečna Knagová opět skleslosti a mladé dámy, u nichž se znovu projevila starostlivost o ni, ji šeptem utěšovaly, že by měla být nad takové věci povznesená, že jimi pro svou osobu opovrhují a že považují pod svou důstojnost, aby si jich vůbec všímaly; a na důkaz toho volaly ještě důrazněji než předtím, že to je hanba a že se tak zlobí, tak hoří hněvem, že se sotva znají a nevědí co počít!

„Žila jsem snad do dneška jen proto, aby se mi říkalo ,strašidlo’?“ zvolala slečna Knagová, jíž náhle zalomcoval záchvat a která se snažila roztrhnout si náprsenku.

„Ach ne, ne,“ odpovídal sbor, „prosím, nemluvte tak! To nesmíte!“

„Zasloužila jsem si, aby mi někdo říkal ,obstarožní osoba’?“ zaječela slečna Knagová a zápasila přitom s přesilou.

„Na takové věci nemyslete, drahá slečno,“ odpovídal sbor.

„Nenávidím ji,“ křičela slečna Knagová, „hnusí se mi a nenávidím ji! Ať se už nikdy neopováží na mne promluvit – ať na ni taky už nikdy nepromluví, kdo se chce zvát mým přítelem – taková coura, nafoukaná fiflena, nestoudná, záludná fiflena!“ A když předmět svého hněvu těmito výrazy odsoudila, slečna Knagová jednou vykřikla, třikrát škytla, několikrát

268$

hrdelně zachroptěla, zdřímla si, otřásla se, probudila se, vzpamatovala, upravila si účes a prohlásila, že jí je zas úplně dobře.

Ubohá Kata hleděla z počátku na celý ten výstup úplně zmatená. Potom střídavě červenala a zase bledla a několikrát už už chtěla promluvit – leč když pravé pohnutky k tomuto změněnému chování vyšly najevo, poodstoupila o několik kroků stranou a klidně přihlížela, aniž uznala za hodné něco odpovědět. Ale ačkoliv odešla na své místo s hlavou hrdě vztyčenou a obrátila se zády ke skupině malých družic, které se shlukly kolem své řídící planety v nejvzdálenějším koutě dílny, přece jen potají uronila několik slz tak hořkých, že by byly slečnu Knagovou v hloubi duše rozradostnily, kdyby je byla viděla kanout.

«KAPITOLA DEVATENÁCTÁ»

Popisuje hostinu u pana Ralpha Nicklebyho a způsob, jakým se společnost bavila před jídlem, při jídle i po jídle

Protože se hořká zášť a nepřátelská zaujatost ctihodné slečny Knagové po zbytek týdne nejen nijak nemírnily, nýbrž spíše s každou další hodinou ještě sílily, protože spravedlivý hněv všech mladých dam stoupal aneb zdánlivě stoupal úměrně s tím, jak stoupalo rozhořčení důstojné staré panny, a protože se obojí rozpalovalo skorem až do běla, kdykoli zavolali slečnu Nicklebyovou nahoru, dovede si každý snadno představit, že celodenní život této mladé dámy nebyl nijak zvlášť veselý ani záviděníhodný. Uvítala sobotní večer, asi jako vězeň vítá několik krátkých slastných hodin oddechu od pomalé a úmorné trýzně, a měla pocit, že by si byla bídnou almužnu za první týden dřiny draze a perně zasloužila, i kdyby byla její částka trojnásobná.

Když se jako obyčejně setkala na rohu ulice s matkou,

269$

Katu nemálo překvapilo, že zastihla matku v rozhovoru s panem Ralphem Nicklebym; její překvapení však brzy ještě vzrostlo, když poznala nejen předmět jejich rozhovoru, ale i uhlazenější a změněné chování pana Ralpha Nicklebyho.

„Á, má milá!“ začal Ralph. „Právě tuhle chvíli jsme mluvili o vás.“

„Vskutku?“ odpověděla, a aniž si skorem vůbec uvědomila proč, ucouvla před strýcovým chladně jiskřivým pohledem.

„Právě tuhle chvíli,“ pravil Ralph. „Šel jsem zrovna pro vás, chtěl jsem se zajistit, že vás stihnu dříve, než odejdete; ale zapovídal jsem se s vaší matkou o rodinných věcech a čas nám při tom tak rychle uběhl – „

„Nu vidíte, že to uteklo?“ skočila mu do řeči paní Nicklebyová, jíž jízlivý tón posledních Ralphových slov úplně ušel. „Na mou věru, nebyla bych to ani považovala za možné, že – Milá Kato, zítra o půl sedmé máš obědvat se strýcem.“

Rozradostněna tím, že mohla zvěstovat tuto neobyčejnou novinu první, pokyvovala paní Nicklebyová s úsměvem chvíli hlavou, aby Katině překvapené mysli vštípila její dalekosáhlý význam, a hned potom z ničeho nic odbočila k úřadě, jak a co všechno zařídit.

„Počkejme,“ řekla ta dobrá paní. „Ty tvé černé hedvábné šaty, má drahá, jsou pro večer ještě dost parádní, když si k nim vezmeš ten roztomilý malý šátek a jednoduchou stužku do vlasů a černé hedvábné punčo – Jejej, jejej,“ zvolala paní Nicklebyová a opět začala z jiného konce, „kdybych tak jen měla ty své nešťastné ametysty – pamatuješ se na ně, Kato zlatá – však víš, jak se dovedly blýskat – ale kdepak tatínek, tvůj ubohý milovaný tatínek – ach Bože! Tak krutou oběť, jakou byly tyhle drahokamy, svět ještě neviděl! Nikdy neviděl!“ Pod tíhou této trýznivé myšlenky potřásla paní Nicklebyová truchlivě hlavou a přitiskla si kapesník na oči.

„Ale, maminko, já je přece nepotřebuji, doopravdy ne,“ namítla Kata. „Zapomeň, žes je vůbec někdy měla.“

„Bože, Kato drahá,“ odpověděla paní Nicklebyová nedůtklivě, „vždyť mluvíš jako malé dítě! Čtyřiadvacet stříbrných čajových lžiček, švagře, dvě sběračky, čtyři slánky, všechny

270$

ametystové skvosty – náhrdelník, brož a náušnice – všechno najednou jde pryč a já přitom skorem na kolenou tu ubohou duši prosím: ,Pročpak něco nepodnikneš, Mikuláši? Proč to nějak nezařídíš?‘ Svatosvatě každý, kdo tenkrát v domě byl, spravedlivě dosvědčí moje tvrzení, že jsem to řekla nejednou, ale aspoň padesátkrát za den. Není to tak, Kato milá? Promeškala jsem snad někdy nějakou příležitost, abych na to tvého ubohého tatínka důtklivě neupozornila?”

„Ne, ne, maminko, ani jedinou,“ odpověděla Kata. A abychom byli k paní Nicklebyové spravedliví, nikdy nepromeškala – a abychom byli spravedliví ke všem vdaným paním jako celému stavu, i ony jen zřídka kdy promeškávají kdejakou příležitost k vštěpování podobných zlatých rad, jejichž jedinou vadou je jistá dávka mlhavosti a neurčitosti, která je zpravidla obetkává.

„Ach!“ řekla paní Nicklebyová velmi vroucně, „kdyby byl hned z počátku dbal mé rady – Nu, nechme toho; já svou povinnost vykonala vždycky, a to je taky útěcha.“

Když dospěla až k této úvaze, paní Nicklebyová si povzdychla, zamnula si ruce, pozdvihla oči k nebi a konečně si nasadila výraz pokorné odevzdanosti – čímž dávala najevo, že je zneuznaná světice, ale že nebude své posluchače unavovat výkladem o něčem, co je přece každému tak zřejmé.

„Nuže,“ pravil Ralph s úsměvem, který – stejně jako všechny ostatní známky citového pohnutí – jako by se spíše lstivě plížil pod kůží, než aby se mu poctivě a otevřeně rozestřel po tváři, „abychom se vrátili k věci, od které jsme trochu odbočili. Mám zítra doma malou společnost jistých – jistých pánů, s nimiž jsem právě v obchodním spojení, a vaše matka mi slíbila, že mi pro ten večer zastanete domácí paní. Nemám společnosti zrovna tuze ve zvyku, ale tohle je věc obchodní a takové pošetilosti bývají někdy důležitou složkou celého jednání. Bylo by vám proti mysli, mně takovou laskavost prokázat?“ „Proti mysli!“ zvolala paní Nicklebyová. „Drahá Kato, vždyť – „

„Prosím,“ přerušil ji Ralph a pokynul jí, aby mlčela. „Ptal jsem se své neteře.“

271$

„Samozřejmě, strýčku, velmi ráda to udělám,“ odpověděla Kata, „ale bojím se, že vám budu připadat jako nemotorná putička!“

„Ale kde,“ namítl Ralph, „přijďte, kdy je vám libo, vezměte si drožku – zaplatím ji. Dobrou noc – a – a – Bůh vám žehnej. „

Tento zbožný pozdrav v hrdle pana Nicklebyho jaksi vázl, jako by nebyl zvyklý tou cestou procházet a nevěděl kudy ven. Ale nějak se ven přece dostal, třebaže dost toporně; a když ho Ralph vyslovil, podal si s oběma spřízněnými ženami ruku a spěšně je opustil.

„Má ale ten strýc opravdu výrazný obličej!“ řekla paní Nicklebyová, silně překvapená pohledem, jímž se s nimi rozloučil. „Nevidím na něm ani sebemenší podobu s jeho nebohým bratrem.“

„Maminko!“ pronesla Kata káravě. „Že tě něco takového může napadnout!“

„Ne!“ řekla paní Nicklebyová přemítavě. „Určitě pražádná podoba. Aleje to obličej hluboce poctivý.“

Ctihodná matróna vyřkla tento poznatek s velkým důrazem a vzletem, jako by shrnoval výsledek nemalého důvtipu a hloubání; a po pravdě řečeno, vskutku si zasloužil zařazení mezi výjimečné objevy tohoto věku. Kata chvatně vzhlédla a stejně chvatně zase oči sklopila.

„Pro všechno na světě, co je zase s tebou?“ zeptala se paní Nicklebyová, když spolu mlčky ušly kousek cesty.

„Jen jsem tak přemýšlela, maminko,“ odpověděla Kata.

„Přemýšlela!“ opakovala paní Nicklebyová. „Podívejme se! A je opravdu hodně o čem přemýšlet! Je docela jasné, že si tě strýc moc oblíbil, a jestli ti po tomhle nespadne do klína nějaké zvláštní štěstí, tak mě to dost překvapí, víc o tom neřeknu.“

Po těch slovech se pustila do vykládání rozmanitých historek o mladých dívkách, kterým podivínští strýcové podstrčili do pompadurky tisícilibrovou bankovku; a o mladých dámách, které se v strýcově domě náhodou seznámily s roztomilými a nesmírně bohatými pány, za něž se pak po jejich krátkém,

272$

ale vřelém dvoření provdaly; a Kata, která zprvu poslouchala docela netečně a později s pobaveným úsměvem, pojednou na té cestě k domovu pocítila, jak cosi z matčina lehkověrného optimismu budí pozvolna ozvěnou i naději v srdci jejím, a začala si myslit, že se snad přece jen její vyhlídky jasní a že jim třeba svítají lepší časy. Taková je naděje, ten dar od samého Boha smrtelníkům v jejich životním zápase; dar, který jako nějaká prchavá vůně z nebes prolíná všechno na světě, dobré jako zlé, a je stejně všeplatný jako smrt a nakažlivější než nemoc!

Mdlé zimní slunce – a zimní slunce bývá v Londýně vskutku velmi mdlé – by se bylo málem rozjasnilo, když svítilo do kalných oken velkého starého domu a shlíželo na nezvyklou podívanou, jakou skýtal jeden nevalně zařízený pokoj. Y ponurém koutě, kde se po léta tiše kupila zaprášená hromada zboží, jež hostila svou myší kolonii a jako bezduchá mrtvá hmota se mračila na deštěnou místnost kromě chvil, kdy se odezvou na rachot těžkých nákladních povozů venku na ulici rozechvěla mocnými otřesy a rozjiskřila jiskrná očička svých drobounkých obyvatel strachem ještě víc, až se znehybnělí hrůzou krčili s ušima nastraženýma a srdcem rozbušeným, pokud poplach neustal – v tom temném koutě byla s úzkostlivou péčí vyrovnána celá, Katina skrovná toaleta pro ten den; a každý kousek šatstva dýchal oním nepopsatelným nádechem jaré svěžesti a osobitosti, jehož – ať již sdružováním představ nebo tím, abychom tak řekli, že se přizpůsobují tvaru majitelčiny postavy – neoblečené šaty nabývají v očích, které jsou na úpravný zevnějšek jejich majitelky zvyklé nebo si ho dovedou představit. Místo hromady zatuchlého zboží tam nyní ležely černé hedvábné šaty; již samy o sobě nejroztomilejší linie, jakou si lze představit. Malé střevíčky se špičkami malinko od sebe stály přímo na místě, kde zbyl rezavý otisk po nějaké staré železné váze; a hromada odřených skvrnitých kůží uvolnila bezděky místo právě tomu páru jemných černých hedvábných punčoch, který byl již dříve předmětem obzvláštní péče paní Nicklebyové. Krysy a myši i ostatní drobná havěť už dávno pošla hlady nebo se odstěho-273$

vala do slibnějších končin, a místo nich se tu objevily rukavice, stuhy, šátky, jehlice do vlasů a mnoho jiných drobných pomůcek, svým způsobem skorem stejně rafinovaných vynálezů pro trápení člověčenstva, jako jsou krysy a myši. Kolem toho všeho a mezi tím vším se procházela Kata, sama o sobě nikoliv nejmenší okrasa a vzácné osvěžení té přísné, staré, ponuré budovy.

Velmi zavčas nebo velmi v nevčas, jak je Čtenáři libo – neboť netrpělivost paní Nicklebyové šla chodem mnohem rychlejším než hodiny v té končině města a Kata byla až do poslední vlásničky ustrojena o plné půl druhé hodiny dříve, než bylo vůbec zapotřebí na strojení i jen pomýšlet – tedy velmi zavčas nebo velmi v nevčas byla Kata s oblékáním hotova; a když se konečně přiblížila dohodnutá chvíle, k odjezdu určená, přivolal mlékař s nejbližšího stanoviště drožku a Kata se s mnohými slovy na rozloučenou matce a s mnoha přátelskými vzkazy pro slečnu La Creevy, která měla přijít na čaj, usadila do vozu a ve vší nádheře odjela, pokud už vůbec někdy někdo odjížděl ve vší nádheře nájemnou drožkou. A povoz i kočí a koně vespolek rachotili a chřestili a práskali a kleli a pádili, až dojeli na Golden Square.

Drožkář zaburácel dvojitým hromovým klepáním na dveře, které se otevřely dlouho předtím, než s klepáním skončil; vlastně tak rychle, jako by za nimi byl stál sluha s rukou uvázanou na klíce. Kata, která neočekávala zjev o nic neobvyklejší než Newmana Noggse v čisté košili, se nemálo podivila, když poznala, že muž, jenž otevřel, má hezkou livrej a že v síni jsou ještě dva nebo tři jiní sluhové. Nebylo však pochyby, že vchází do správného domu, protože na dveřích byla tabulka s jménem; přijala tedy okrajkovaný rukáv, který se jí nabízel, vstoupila do domu a v doprovodu došla do patra a tam v saloně do dvora osaměla.

Bylo-li pro ni překvapením už to, že spatřila lokaje, vskutku přímo trnula úžasem nad bohatstvím a nádherou pokojového zařízení. Nejměkčí a nejvkusnější koberce, překrásné obrazy, drahocenná zrcadla, přebohatě zdobené kusy, svou krásou přímo oslnivé a marnotratností, s jakou tu v nadbytku porůznu

274$

stály, až zarážející, nabízely se jejímu zraku na všech stranách. I samé schodiště, skorem až dolů k domovním dveřím, oplývalo přebytkem krásných a přepychových věcí, jako by celý dům byl vrchovatě plný bohatství, takže přidat snad jen nepatrnou maličkost, a překypělo by a vyhrnulo se až ven na ulici.

Vzápětí zaslechla řadu několikerého hlasitého dvojitého klepání na domovní dveře a po každém zaklepání nějaký nový hlas ve vedlejším pokoji; z počátku bylo snadno rozeznat hlas pana Ralpha Nicklebyho, ale ponenáhlu splynul s šumem všeobecného hovoru a Kata poznávala ze všeho jen to, že tam je několik pánů s hlasy ne příliš libozvučnými, kteří hovoří velmi hlasitě, smějí se velmi srdečně a klejí víc, než jí připadá zrovna nezbytné. To však už bylo otázkou vkusu.

Konečně se dveře otevřely a Ralph, nikoli v obvyklých vysokých botách, nýbrž slavnostně nastrojený v černém hedvábí a střevících, ukázal svou prohnanou tvář.

„Nemohl jsem za vámi dříve přijít, má milá,“ pravil tlumeným hlasem a při řeči ukazoval k vedlejšímu pokoji. „Měl jsem práci, musil jsem je vítat. Nuže – mám vás tam uvést?“

„Prosím, strýče,“ řekla Kata trochu rozčilená, jak se často stává i lidem ve společnosti mnohem ostřílenějším, když se chystají vstoupit do místnosti plné cizích tváří a měli dost času předem si to rozvážit, „jsou tam nějaké dámy?“

„Ne,“ odpověděl Ralph úsečně, „neznám žádné.“

„A musím tam jít hned?“ zeptala se Kata a maličko se odtáhla.

„Jak vám je libo,“ řekl Ralph a pokrčil rameny. „Společnost je už pohromadě a hned potom zasedneme ke stolu – to je všechno.“

Kata by si byla ráda vyžádala ještě chviličku odkladu, ale protože ji napadlo, že strýc možná považuje oplátkou za zaplacení jízdného drožkou za své právo požadovat na ní dochvilnost, nic nenamítala, aby ji vzal pod paží a odvedl ji vedle do pokoje.

Když vstoupili, stálo kolem krbu asi sedm nebo osm pánů, a protože spolu velmi hlasitě hovořili, nezpozorovali jejich příchod, dokud se pan Ralph Nickleby nedotkl předloktí

275$

jednoho hosta a drsným hlasem, jako by chtěl upoutat všeobecnou pozornost, neřekl:

„Lord Frederick Yerisopht – moje neteř, slečna Nicklebyová.“

Hlouček se rozestoupil jako ve velkém překvapení a oslovený pán se obrátil a vystavil na odiv oblek vysoce elegantního střihu, licousy týchž vlastností, knír, bujnou kštici a mladistvou tvář.

„Eh!“ vyhrkl tento pán. „Jak-že-hrome!“

S těmito trhanými projevy překvapení si zasadil sklíčko do oka a s velkým údivem civěl na slečnu Nicklebyovou.

„Má neteř, mylorde,“ podotkl Ralph.

„Tedy mě sluch neklamal a né-éni to vosková panna,“ řeklo jeho lordstvo. „Jak se vede? Moc mě blaží.“ Potom se jeho lordstvo obrátilo k jinému švihákovi, trochu staršímu, trochu tělnatějšímu, trochu zarudlejšímu v obličeji a trochu protřelejšímu světem, a řeklo hlasitým šeptem, že to děvče je „po čertech krásný“.

„Představte mne, Nickleby,“ pravil tento druhý pán, který se opíral zády o krb a oběma lokty spočíval na krbové římse.

„Sir Mulberry Hawk,“ oznámil Ralph.

„Jinak nejprohnanější eso v partě, slečno Nicklebyová,“ poznamenal lord Frederick Verisopht.

„Nevynechávejte mne, Nickleby,“ zvolal pán ostrých rysů, který seděl na nízkém křesle s vysokým lenochem a četl noviny.

„Pan Pyke,“ řekl Ralph.

„Ani mne, Nickleby,“ zvolal pán brunátných lící a fanfaronského vzezření, který stál vedle sira Mulberryho Hawka.

„Pan Pluck,“ řekl Ralph. A když se znovu otočil, tentokrát k pánovi s čapím krkem a s nohama žádného určitého zvířete, představil ho Ralph jako ctihodného pana Snobba; a bělovlasého pána u stolu jako plukovníka Chowsera. Plukovník právě hovořil s někým, kdo tam zřejmě byl jen jako doplněk do počtu, a toho Ralph nepředstavil vůbec.

Hned v počátcích tohoto společenského večera se Katina cítění bolestně dotkly dvě okolnosti a vehnaly jí do rozechvělé tváře krev. Za prvé to, s jak prostořekým pohrdáním se hosté

276$

zcela nepokrytě chovali k strýci, a za druhé, s jak neomalenou drzostí se chovali k ní. K poznání, že první úkaz povede s největší pravděpodobností k zhoršení úkazu druhého, nebylo zapotřebí žádného zvláštního bystrozraku. Leč tady dělal pan Ralph Nickleby účet bez hostinského; neboť ať již je mladá dívka, nedávno přišlá z venkova, přirozeně sebenezkušenější a ať již je běžných společenských způsobů přirozeně sebeneznalejší, přesto je pravděpodobné, že má stejně silný vrozený smysl pro patřičnost a slušnost v životě, jako kdyby se byla probila kolbištěm deseti dvanácti londýnských společenských sezón – a možná, že dokonce silnější, neboť je známo, že řečený výchovný proces dovede často takový smysl otupit.

Když Ralph s obřadem představování skončil, uvedl uzardělou neteř na sedadlo. Při tom se pátravě rozhlížel, jako by se chtěl přesvědčit, jaký dojem její nenadálá přítomnost vyvolala.

„Neočekávané potěšení, Nickleby,“ prohodil lord Frederick Verisopht, vyloupl si sklíčko z pravého oka, kde až do té chvíle konalo platné služby při pozorování Katy, a nasadil si je do levého oka, aby je nyní upřel na Ralpha.

„To chtěl překvapit vás, lorde Fredericku,“ poznamenal pan Pluck.

„To není špatný nápad,“ řeklo jeho lordstvo, „jistě skorem ospravedlňuje zvýšení o další dvě a půl procenta.“

„Nickleby,“ pravil sir Mulberry Hawk drsným, huhňavým hlasem, „chyťte se toho nápadu a napařte to k těm druhým pětadvaceti, nebo kolik to dělá, a pak mi za tu dobrou radu dejte polovic.“

Sir Mulberry přizdobil tuto řeč hrubým smíchem a zakončil ji roztomilou kletbou, týkající se páně Nicklebyho končetin, čemuž se pánové Pyke a Pluck smáli, div se nezalkli.

Jmenovaní pánové se z tohoto žertu ještě ani plně nezotavili, když zazněla výzva, aby zasedli ke stolu, a tu je z podobných důvodů zachvátily nové křeče – neboť sir Mulberry Hawk v návalu bujné nálady obratně předběhl lorda Fredericka Verisophta, který se chystal dovést Katu dolů do jídelny, a protáhl si její ruku pod paží až po sám loket.

277$

„K čertu, ne, Verisophte,“ řekl sir Mulberry, „poctivá hra je vzácný klenot a my jsme se o tom se slečnou Nicklebyovou domluvili očima už před deseti minutami.“

„Ha, ha, ha!“ rozesmál se ctihodný pan Snobb. „To je povedené, to je povedené!“

Tato pochvala jen. ještě šprýmovnost sira Mulberryho Hawka podnítila; pomrkával proto náramně poťouchle na své přátele a odváděl Katu se schodů s familiárně nenucenou důvěrností, která v jejím ušlechtilém srdci vyvolala rozhořčení tak palčivé, že pokládala skorem za nemožné je potlačit. A úpornost tohoto pocitu ani trochu nezmenšilo, když poznala, že jí vykázali místo v čele tabule se sirem Mulberrym Hawkem po levici a lordem Frederickem Verisophtem po pravici.

„Á, tak se vám přece podařilo prodrat do našeho sousedství, co?“ ozval se sir Mulberry, když se jeho lordstvo posadilo.

„To se rozumí,“ odpověděl lord Frederick a upřel oči na slečnu Nicklebyovou, „jak se mě můžete tak ptát?“

„No dobrá, jen si hleďte svého jídla,“ opáčil sir Mulberry, „a slečny Nicklebyové a mne si nevšímejte, protože, jak to vypadá, tak z nás nebude společnost moc mít.“

„Nickleby, rád bych, abyste tady udělal povádek,“ řekl lord Frederick.

„Má přece podstatný podíl na všem, na co si děláte nároky vy, mylorde,“ odpověděl Ralph s úsměškem.

„Sakra, to má,“ odpověděl mladík. „Ať mě čert, jestli vím, kdo je v mém domě pánem, jestli on nebo já!“

„Já to vím,“ zahučel Ralph.

„Myslím, že ho odbudu nominálním šilinkem,“ prohodil mladý šlechtic žertovně.

„Ne, ne, hrome, to ne,“ ohradil se sir Mulberry. „Když už mluvíte o šilinku, tak až to bude poslední šilink, tak vás nechám plavat, ani se nenadějete – ale do té doby se vás držím jako klíště – na to můžete vzít jed!“

Tento šleh (založený na pravdivé skutečnosti) se setkal s všeobecnou bouří smíchu, z níž jasně vynikal řehot pana Pyka a pana Plucka, zřejmě osobních pochlebníků a patolízalů sira Mulberryho. Vskutku nebylo těžko rozpoznat, že většina

278$

společnosti tyje z nebohého mladého lorda, který co slaboch a hlupák byl zřejmě zdaleka nejméně zlotřilý z celé společnosti. Sir Mulberry Hawk byl proslulý svou uhlazenou jistotou, s níž s pomocí svých stvůr přiváděl bohaté šlechtické synky na mizinu – oním noblesním a elegantním řemeslem, v němž nepopiratelně dosáhl mistrovství. Se vší smělostí vynalézavého genia razil zcela nový postup a zavedl novou proceduru, naprosto opačnou než methoda dosud obvyklá; pracoval zpravidla tak, že když získal přiměřeně silný vliv nad lidmi, kteří mu padli do rukou, spíše je držel pevně na uzdě, než aby jim ponechával svobodu jednání, a potom na nich docela otevřeně a beze vší zdrželivosti vybíjel svou bujnost. Tak z nich činil prázdné sudy – ve dvojím slova smyslu – neboť zatím co je s velkou obratností vyprazdňoval, rozličnými dovedně zasazovanými údery je k velkému obveselení společnosti rozezvučoval.

Hostina vynikala stejnou nádherou a dokonalostí úpravy jako celý velký dům a hosté vynikali tím, že jí nezůstávali nic dlužni, při čemž se obzvláště vyznamenávali pp. Pyke a Pluck, neboť oba tito pánové jedli z každého chodu a pili z každé láhve v množstvích a s vytrvalostí, která byla věru úžasná. Přes všechnu tu velkou námahu byli stále pozoruhodně svěží – neboť když přišel desert, pustili se nanovo do díla, jako by se od snídaně nebyli ještě dotkli kousku poctivého jídla.

„Nu,“ řekl lord Frederick a usrkl z první skleničky portského, „jestli tohle je bonifikační hostina, tak víkám jen tolik, že by nebyl špatný nápad, zavídit si takovou bonifikaci každý den.“

„Však se dočkáte, že toho užijete až až,“ odpověděl sir Mulberry Hawk. „Nickleby vám to potvrdí.“

„Co tomu víkáte, Nickleby?“ zeptal se mladík. „Bude ze mne dobrý zákazník?“

„To záleží úplně na okolnostech, mylorde,“ odpověděl Ralph.

„Na okolnostech vašeho lordstva,“ vložil se do hovoru plukovník Chowser od milice – a z koňských dostihů.

Udatný plukovník pohlédl na pp. Pyka a Plucka, jako by si

279$

myslil, že by se měli jeho vtipu zasmát; ale tito pánové, zjednaní pouze k tomu, aby se smáli vtipům sira Mulberryho Hawka, zůstávali k plukovníkově značné mrzutosti vážní jako dvojice funebráků. Aby jeho porážku ještě zvětšil, upřel sir Mulberry, který považoval každý takový pokus o vtipkování za zasahování do svých výhradních práv, na provinilce oči a hleděl na něho sklíčkem, jako by žasl nad jeho smělostí, a hlasitě vyjádřil mínění, že to je „nehorázná drzost“, což bylo pokynem pro lorda Fredericka, který si pak nasadil sklíčko také a prohlížel si předmět pokárání, jako by to bylo nějaké nevídané divoké zvíře, po prvé předváděné obecenstvu. Rozumí se samo sebou, že pp. Pyke a Pluck upřeně hleděli na člověka, na něhož upřeně hleděl sir Mulberry Hawk; a tak nebohému plukovníkovi, chtěl-li zakrýt rozpaky, nezbývalo nic jiného než pozvednout sklenici portského před pravé oko a tvářit se, jako by s neobyčejně živým zájmem zkoumal jeho barvu.

Celou tu dobu seděla Kata pokud možno tiše a sotva se odvažovala zdvihnout oči, aby se snad nestřetla s obdivným zrakem lorda Fredericka Verisophta nebo, což ji přivádělo do rozpaků ještě větších, s nestoudným pohledem jeho přítele, sira Mulberryho. A tento pán na ni s velkou ochotou soustředil pozornost všech přítomných.

„Tady slečna Nicklebyová,“ prohodil sir Mulberry, „nevychází z údivu, proč se jí, k sakru, nikdo nedvoří.“

„Ne, vůbec ne,“ řekla Kata a kvapně zdvihla oči, „já – „ a tu se zarazila, protože vycítila, že by byla udělala lépe, kdyby nebyla vůbec promluvila.

„Vsadím se s kýmkoli o padesát liber,“ pravil sir Mulberry, „že se mi slečna Nicklebyová nemůže podívat do očí a říci mi, že si to nemyslila.“

„Platí!“ zvolal urozený hejl. „Do deseti minut.“

„Platí!“ potvrdil sir Mulberry. Oba pánové položili peníze na stůl a ctihodného pana Snobba pak vynesla volba k hodnosti dvojího úřadu: sázkového pokladníka a časoměřiče.

„Prosím,“ řekla Kata ve velkých rozpacích, zatím co se tyto přípravy dokončovaly. „Prosím, nedělejte ze mne předmět nějaké sázky, Strýče, přece nemohu opravdu – „

280$

„Proč ne, má milá?“ odpověděl Ralph a jeho chraplavý hlas zněl neobvykle huhňavě, jako by mluvil nerad a dával přednost tomu, aby k takovému návrhu nebylo vůbec došlo. „To spraví okamžik; nic na tom není. Když na tom pánové trvají – „

„Já na tom netrvám,“ prohlásil sir Mulberry s hlasitým smíchem. „Totiž rozhodně netrvám na tom, aby to slečna Nicklebyová popřela, protože udělá-li to, pak ztrácím sázku; ale docela rád uvidím její jasné oči, zvlášť když se s takovou zálibou dívá raději na stůl.“

„To je pravda, a není to od vás zrovna hezké, slečno Nicklebyová,“ pravil urozený mladík.

„Vyložená ukrutnost,“ řekl pan Pyke.

„Strašlivá ukrutnost,“ dodal pan Pluck.

„Nezáleží mi na tom, prohraji-li sázku,“ prohlásil sir Mulberry, „protože jeden pořádný pohled do očí slečny Nicklebyové má dvakrát vyšší cenu.“

„Ba větší,“ řekl pan Pyke.

„Mnohem větší,“ dodal pan Pluck.

„Co dělá nepřítel, Snobbe?“ zeptal se sir Mulberry Hawk.

„Čtyři minuty pryč.“

„Bravo!“

„Nechcete mi ani slůvkem přiskočit na pomoc, slečno Nicklebyová?“ zeptal se po malé chvíli lord Frederick.

„Nemusíte se namáhat s ptaním, šviháku,“ řekl sir Mulberry, „slečna Nicklebyová a já si spolu dobře rozumíme. Je na mé straně a tím dokazuje, jaký má skvělý vkus. Nemáte nejmenší naději, kamaráde. Čas, Snobbe?“

„Osm minut pryč.“

„Připravte si peníze,“ řekl sir Mulberry, „brzy mi je podáte.“

„Ha, ha, ha!“ zasmál se pan Pyke.

Pan Pluck, jenž byl vždycky druhý a podle možnosti svého společníka překonával, se smíchy přímo rozeřval.

Ubohá dívka, která propadla takovému zmatku, že sotva věděla, co dělá, se rozhodla zachovat naprostý klid; ale ze strachu, že by takovým počínáním mohla vzbudit zdání, že

281$

připouští platnost chvástavého výroku sira Mulberryho, proneseného velmi hrubým a sprostým způsobem, pozdvihla oči a podívala se mu do tváře. V pohledu, s kterým se střetla, bylo něco tak hnusného, tak drzého, tak odporného, že neměla dost sil, aby vykoktala i jen jedinou slabiku, a vstala proto a vyběhla z pokoje. S velkým vypětím potlačila slzy, dokud se neoctla nahoře o samotě, a potom jim dala volný průchod.

„Báječné!“ řekl sir Mulberry Hawk a zastrčil obě sázky do kapsy. „To děvče má kuráž a připijeme mu na zdraví.“

Je snad zbytečné podotýkat, že Pyke a spol. tento návrh velmi horlivě uvítali a že táž firma doprovodila přípitky mnoha lichotivými poznámkami v ten smysl, jak dokonalého vítězství sir Mulberry dobyl. Ralph, jenž pozoroval hlavní účastníky předešlého výjevu po dobu, kdy byli středem pozornosti ostatních hostí, pohledem skoro vlčím, si zřejmě vydechl volněji, když teď neteř byla pryč, a zatím co karafy kolovaly rychleji, podepřel se Ralph o lenoch křesla, sledoval zrakem jednoho mluvčího za druhým, jak se rozehřívají vínem, a jeho pohled jako by zkoumal jejich ledví a odhaloval pro jeho rozmrzelé vyražení každou jalovou myšlenku v jejich nitru.

Kata, která zůstala docela sama, zatím alespoň zčásti opět nabyla ztracené rovnováhy. Od panské se dověděla, že strýc si s ní přeje mluvit, dříve než odejde, a s radostí také vyslechla zprávu, že pánové zůstanou na kávu u stolu. Naděje, že se s nimi už neuvidí, přispěla značnou měrou k jejímu uklidnění – a když si vzala knihu, usadila se ke čtení.

Chvílemi sebou trhla, jak se dveře u jídelny náhle otevřely a propustily divoký řev nevázaného veselí, a víc než jednou celá poplašená vyskočila, když se jí zdálo, že slyší kroky na schodech, neboť to v ní vzbudilo strach, že se některý zatoulaný člen společnosti vrací nahoru sám. Protože se však nestalo nic, co by její obavy potvrdilo, snažila se upnout pozornost silněji na knihu a poznenáhlu se do ní zabrala s takovým zájmem, že přečetla v jednom kuse několik kapitol, aniž vnímala, kolik je hodin nebo kde je, když vtom ji vyděsil mužský hlas, který ji znenadání blízko u ucha oslovil jménem.

Kniha jí vypadla z ruky. Na pohovce vedle ní se pohodlný

282$

rozvaloval sir Mulberry Hawk, zřejmě o víno ještě horší – neboť je-li člověk padouch od kosti, jistě ho nikdy pití neudělá lepším.

„Rozkošná píle!“ pravil tento dokonalý gentleman. „Byla ale skutečná, nebo. měla jenom uplatnit vaše řasy?“

Kata pohlédla úzkostlivě ke dveřím a neodpověděla.

„Prohlížel jsem si je celých pět minut,“ pokračoval sir Mulberry. „Na mou duši, jsou dokonalé. Proč jsem jenom promluvil a zkazil takový nádherný obrázek!“

„Prokažte mi tu laskavost, pane, a mlčte,“ odpověděla Kata.

„Ne, nebuďte taková,“ namítl sir Mulberry, sklapl si klak, položil přes něj ruku a přisedl k mladé dívce blíž. „Na mou věru, to byste neměla. Je to hrůza, slečno Nicklebyová – takhle ukrutně jednat se svým nejoddanějším otrokem, na mou duši, hrůza!“

„Přála bych si, pane, abyste pochopil,“ řekla Kata, a ač se přes všechno úsilí chvěla strachem, mluvila tónem velmi hněvivým, „že mě vaše chování uráží a hnusí se mi. Zbývá-li ve vás ještě jediná jiskřička rytířské cti, necháte mě o samotě.“

„Ale proč,“ ptal se sir Mulberry, „proč tak vytrvale předstíráte ten neúprosně odmítavý postoj, mé líbezné stvořeníčko? Nu, buďte přece přirozenější – drahá slečno Nicklebyová, buďte přece přirozenější!“

Kata chvatně vstala; ale sotva vstala, chytil ji sir Mulberry za šaty a mocí ji zadržoval.

„Pusťte mě, pane,“ zvolala a nitro jí překypovalo hněvem. „Slyšíte? Hned – okamžitě!“

„Sedněte si, sedněte si,“ řekl sir Mulberry; „chci si s vámi promluvit.“

„Pusťte mě, pane, okamžitě!“ vykřikla Kata.

„Za nic na světě,“ odpověděl sir Mulberry. Při těch slovech se nachýlil, jako by ji chtěl znovu usadit na pohovku; ale jak se mladá dívka prudce vzepřela, aby se mu vytrhla, ztratil sir Mulberry rovnováhu a natáhl se jak dlouhý tak široký na zem. A zrovna když se Kata rozběhla, aby opustila pokoj, objevil se ve dveřích pan Ralph Nickleby a nastoupil jí cestu,

„Co se děje?“ zeptal se Ralph.

283$

„Děje se to, pane,“ odpověděla Kata, vrcholně rozčilená, „že pod střechou, kde jsem měla já, bezbranná dívka a dítě vašeho zesnulého bratra, nejspíš najít ochranu a oporu, jsem se stala předmětem urážek, pro které byste se měl hrozit podívat se mi do očí. Nechte mě odejít!“

Ralph se opravdu zhrozil, když ho rozhorlené děvče provrtávalo plamennýma očima; ale přesto nevyhověl jejímu důtklivému příkazu, neboť ji jen odvedl k odlehlému sedadlu a pak se vrátil, přistoupil k siru Mulberrymu Hawkovi, který tou dobou již vstal, a ukázal na dveře.

„Vaše cesta vede tudy, pane,“ pravil Ralph škrceným hlasem, na jaký by byl mohl být hrdý leckterý pekelník.

„Co tím myslíte?“ zeptal se přítel divoce.

Naběhlé žíly vyvstávaly Ralphovi na vrásčitém čele jako provazy a nervy kolem úst mu hrály, jako by jimi škubalo nějaké nesnesitelné hnutí mysli; ale pouze se opovržlivě usmál a znovu ukázal na dveře.

„Znáte mě, vy blázne stará?“ zeptal se sir Mulberry.

„Velmi dobře,“ pravil Ralph. Vznešený ničema pod upřeným pohledem staršího lotra na okamžik až zavrávoral a pak vykročil ke dveřím a přitom si pro sebe brumlal.

„Chtěl jste nachytat lorda, že?“ řekl, když se prudce zarazil až u samých dveří, jako by mu bylo nenadále v hlavě svitlo, a opět se obrátil k Ralphovi. „Hrome, připletl jsem se do cesty, co?“

Ralph se znovu usmál, ale neodpověděl.

„Kdo ho k vám přivedl?“ pokračoval sir Mulberry. „A jak byste ho byl beze mne takhle zapletl do svých sítí, co?“

„Mé sítě jsou velké a skorem už plné,“ odpověděl Ralph. „Dejte si pozor, aby se někdo v jejich okách neuškrtil!“

„Za peníze byste zaprodal vlastní tělo i krev – i sebe celého, pakliže jste smlouvu se samotným peklem už neuzavřel,“ odsekl sir Mulberry. „Chcete mi snad namluvit, že jste sem nepřivedl tu svou hezkou neteř jako vějičku, políčenou na toho opilého kloučka dole v jídelně?“

Třebaže oba muži vedli tento rozhovor přidušeným hlasem, Ralph se mimoděk ohlédl, aby se přesvědčil, nehnula-li se

284$

Kata s místa a není-li snad na doslech. Jeho protivník si uvědomil výhodu, kterou získal, a bez meškání jí využil.

„Chcete mi snad namluvit,“ zeptal se znovu, „že tomu tak není? Chcete snad tvrdit, že kdyby sem byl místo mne zabloudil on, že byste hned trochu méně neviděl, trochu méně neslyšel a trochu méně nehorlil, než jak jste se činil teď? Nuže, Nickleby, odpovězte mi!“

„Řeknu vám jen tolik,“ odpověděl Ralph, „že přivedl-li jsem ji sem z obchodních pohnutek – „

„Á, to je to pravé,“ přerušil ho sir Mulberry se smíchem. „Teď to začínáte být zase vy.“

„ – z obchodních pohnutek,“ pokračoval Ralph a mluvil pomalu a pevně jako člověk, který se rozhodl, že neprozradí ani o slůvko víc, „protože jsem se domníval, že možná udělá dojem na toho pošetilého mladíka, kterého jste se zmocnil a kterému vydatně pomáháte na mizinu, tu jsem věděl, jak ho znám, že bude dlouho trvat, než urazí její dívčí útlocit, a nezprotiví-li se jí čirým klackovstvím a bohaprázdnou hloupostí, že postačí trocha obratného vedení, aby v chování náležitě respektoval její ženství, i když to je neteř jeho lichváře. Ale třebaže jsem ho chtěl tímto způsobem jemně nalákat trochu dál, nehodlal jsem vystavit to děvče prostopášnostem a hrubostem takového protřelého zhýralce, jako jste vy. A nyní si tedy spolu rozumíme.“

„Zvlášť když se z toho nedalo nic vy třískat – co?“ ušklíbl se sir Mulberry.

„Přesně tak,“ potvrdil Ralph. Stál předtím s odvrácenou tváří a nyní se ohlédl přes rameno, když dával tuto odpověď. Oči obou výtečníků se střetly s výrazem, jako by každý z těch ničemů cítil, že nemá smysl, aby se jeden před druhým přetvařoval; a sir Mulberry pokrčil rameny a zvolna vyšel z pokoje.

Jeho přítel zavřel dveře a znepokojeně se podíval k místu, kde jeho neteř dosud spočívala v téže posici, v jaké ji tam zanechal. Vrhla se sklíčeně na pohovku a s hlavou kleslou přes podušku a s obličejem skrytým v dlaních vypadala, že dosud pláče v mukách žalu a studu.

285$

Ralph by byl bez sebemenších ohledů vešel do příbytku kteréhokoli ožebračeného dlužníka a vydal ho biřici, i kdyby snad dlužník seděl u lůžka umírajícího dítěte, protože to by bývala docela obyčejná věc běžné obchodnické rutiny a ten člověk by se byl provinil proti Ralphovu jedinému mravnímu zákonu. Ale tu byla mladá dívka, která se nedopustila žádného hříchu kromě toho, že přišla na svět živá, která se trpělivě podvolovala všem jeho přáním, která se ze všech sil snažila se mu zavděčit – která mu především a nade vše nedlužila žádné peníze – a tu cítil rozpaky a rozrušení.

Ralph se posadil kousek opodál, potom si přesedl na místo trochu bližší; potom přisedl ještě trochu blíž, a potom ještě blíž a nakonec se posadil na pohovku, kde spočívala Kata, a položil jí ruku na rameno.

„Utište se, má milá!“ řekl, když se od něho odtáhla a propukla znovu v pláč. „Utište se, utište se! Nic si z toho už nedělejte, už na to nemyslete.“

„Ach, pro smilování boží, nechte mě jít domů!“ zvolala Kata. „Pusťte mě odtud, abych mohla jít domů.“

„Ano, ano,“ řekl Ralph. „Půjdete. Ale musíte si nejdřív osušit oči a uklidnit se. Počkejte, podložím vám hlavu. Ták – vidíte!“

„Ach strýče!“ zvolala Kata a sepjala ruce. „Co jsem udělala – co jsem udělala – abyste mě něčemu takovému vystavoval? Kdybych vám byla ublížila, ať už myšlenkou nebo slovem nebo skutkem, bývalo by to svrchovaně kruté ke mně i k památce člověka, které jste jistě kdysi dávno miloval; ale takhle – „

„Vyslechněte mě jen chviličku,“ přerušil ji Ralph, vážně znepokojený prudkostí jejího pobouření. „Nevěděl jsem, že to tak dopadne; nemohl jsem to přece předvídat. Udělal jsem, co jsem mohl. – Pojďte, projdeme se po pokoji. Je vám mdlo z toho dusna v pokoji i z tepla těch lamp. Hned se vám uleví, jakmile se jen trošičku přemůžete.“

„Udělám všechno možné,“ odpověděla Kata, „jen když mě pošlete domů!“

„Dobře, dobře, pošlu,“ řekl Ralph. „Ale napřed se musíte

286$

vzpamatovat, abyste si byla vůbec podobná; protože tak, jak vypadáte teď, byste kdekoho vyděsila, a o tom, co se stalo, nesmí vědět nikdo jiný než vy a já. Ták, teď zas půjdeme druhou stranou. No vida! Už teď vypadáte líp.“

S takovým a podobným povzbuzováním se Ralph Nickleby procházel po pokoji sem a tam, s neteří zavěšenou pod paždím, a pod jejím dotykem se doslova chvěl.

A když uznal za vhodněji dovolit, aby odešla, stejně pozorně ji podpíral i po schodech do přízemí, když jí předtím pomohl upravit šátek a prokázal jí různé podobné drobné službičky, jež s největší pravděpodobností konal po prvé v životě. I dolní síní a se schůdků před domem ji Ralph dovedl, a neodtáhl také ruku, dokud ji v drožce neusadil.

Jak za ní dveře povozu prudce zabouchly, vysmekl se Katě z vlasů hřeben a dopadl Ralphovi přímo k nohám; a když ho zdvihl a podával jí ho, světlo blízké pouliční lucerny jí dopadlo na tvář. Uvolněná kadeř vlasů, která jí splývala lehce na čelo, sotva oschlé stopy slz, zardělé tváře, smutný výraz, to vše dohromady probudilo řadu vzpomínek, které v srdci starého muže spaly dlouhý sen – jako by se mu před očima zjevila tvář zesnulého bratra s týmž výrazem, jaký měla v jisté chvíli chlapeckého žalu, jejíž všechny, i sebemenší podrobnosti mu nyní bleskly myslí tak zřetelně, jako by se to bylo přihodilo teprve včera.

A Ralph Nickleby, obrněný proti všemu volání hlasu a krve – krytý pancířem, jímž nepronikla jediná žalná nebo strastiplná zvěst – ten Ralph Nickleby při tom pohledu až zavrávoral a vracel se do domu jako člověk, který spatřil ducha, vyvstalého odkudsi ze záhrobí.

287$

«KAPITOLA DVACÁTÁ»

V níž se Mikuláš konečně setká se strýcem a velmi upřímně mu vyjeví své mínění. Další Mikulášovo rozhodnutí

V pondělí časně ráno – den po večírku – cupitala drobná slečna La Creevy čiperně různými ulicemi v západní čtvrti města s důležitým posláním a pověřením: oznámit madame Mantalini, že slečna Nicklebyová je příliš churavá, aby mohla přijít toho dne do práce, že však doufá, že zítra již zas bude opět s to svým povinnostem dostát. A jak tak slečna La Creevy kráčela svou cestou a probírala v mysli různé zjemnělé výrazy a elegantní obraty, aby z nich vyvolila vskutku nejvhodnější a vzkaz jimi přioděla, uvažovala při tom také hodně o pravděpodobné příčině nevolnosti své mladičké přítelkyně.

„Nevím, co si o tom mám myslit,” řekla si slečna La Creevy. „Včera večer rozhodně měla červené oči. Říkala, že ji bolí hlava; ale z bolení hlavy nemá člověk červené oči. Rozhodně musela plakat.”

Když došla k tomuto závěru, který si ve skutečnosti s naprosto uspokojivou určitostí utvořila už včera večer, uvažovala slečna La Creevy dále – jak o tom uvažovala skorem celou noc – co nového mohlo asi její mladé přítelkyni zavdat důvod, aby se cítila tak nešťastná.

„Nic mě nenapadá,” řekla si malá malířka miniatur. „Zhola nic, leda by to bylo chování toho starého medvěda. Byl na ni asi zlý, jak jinak? Krobián protivný!”

Slečně La Creevy se ulevilo, když takto projevila své mínění, třebaže je vyslovila, aniž měla posluchače, a cupitala dál k závodu madame Mantalini; a když se tam dověděla, že spiritus rektor je dosud v posteli, vyžádala si rozmluvu s vicerektorem; poté se objevila slečna Knagová.

„Pokud se týká mne,“ řekla slečna Knagová, když slečna La Creevy s mnohými řečnickými okrasami vzkaz vyřídila, „obešla bych se bez slečny Nicklebyové nadosmrti.”

„Ale jděte, madame, opravdu?“ odpověděla slečna La

288$

Creevy nadmíru dotčeně. „Ale konečně, nejste paní tohoto závodu, víte, a proto na tom ani mnoho nesejde.“

„Dobře, dobře, madame,“ řekla slečna Knagová. „Máte pro mne ještě nějaké příkazy?“

„Ne, madame, nemám,“ odpověděla slečna La Creevy.

„Tedy se vám poroučím, madame,“ řekla slečna Knagová.

„Poroučím se, madame; jsem vám velkou dlužnicí za vaši nevšední zdvořilost a vybrané chování, „ odpověděla slečna La Creevy.

Když takto zakončila rozhovor, při němž se obě dámy velmi silně třásly a byly k sobě úžasně zdvořilé – což jsou neklamné známky toho, že chyběl jen chloupek, aby si vjely do vlasů – vyřítila se slečna La Creevy z pokoje a ven na ulici.

„To bych ráda věděla, kdo to vlastně je,“ řekla si ta podivínská dušička. „To je známost k pohledání, jen co je pravda! Ta by mi měla přijít pod štětec! To bych si pomalovala!“ A když si slečna La Creevy v duchu polibovala, jak trefně se se slečnou Knagovou vypořádala, od srdce se zasmála a v nejlepší náladě šla domů na snídani.

Tohle je jedna z výhod, když člověk žije tak dlouho sám! Ta drobná, čilá, pilná, veselá bytost žila zcela sama pro sebe, rozprávěla sama se sebou, byla sama sobě důvěrnicí, byla podle svých schopností jízlivá na lidi, kteří ji urazili, ale sama u sebe; sama se tím těšila a nikomu neubližovala. Když si špendýrovala skandál, ničí pověst tím neutrpěla; a když se pokochala nějakou menší pomstou, žádná živá duše na tom nebyla ani za mák hůř. Jako jedna z mnohých, pro něž je Londýn následkem stísněných poměrů – a z nich vyplývající neschopnosti navázat známosti, jaké by si člověk přál, jakož i nechuti pěstovat styk se společností, která se nabízí – stejně liduprázdnou samotou jako syrská poušť, žila si i tato skromná malířka již mnoho let svým osamělým, ale spokojeným životem; a předtím, než její pozornost upoutaly podivné nešťastné příhody rodiny Nicklebyových, se nepřátelila s nikým, třebaže jí srdce nejlaskavějším cítěním k všemu lidstvu přímo překypovalo. Mnoho vřelých srdcí bije v stejně samotářském zakuklení jako srdce chudinky slečny La Creevy.

289$

Ale pro tu chvíli na tom konečně nezáleží. Odešla tedy domů na snídani, a sotva plně vychutnala vůni a chuť prvního loku čaje, už jí služebná přišla ohlásit návštěvu nějakého pána; a slečna La Creevy, která si v návštěvě okamžitě představila nového zákazníka, ohromeného obdivem nad výkladní skřínkou na domě, se nevýslovně zhrozila, že čajový příbor je ještě na stole.

„Tumáš, odnes to – zaběhni s tím do ložnice – kam chceš,“ řekla slečna La Creevy. „Božínku, božínku; když si člověk pomyslí, že ze všech dní zrovna dnes ráno se musím tak zpozdit, když jsem celé tři neděle byla každý den už o půl deváté hotová, a to se tu neukázala ani živá duše!“

„Nedejte se mnou nijak vyrušovat,“ pravil hlas, slečně La Creevy známý. „Řekl jsem vašemu děvčeti, aby mé jméno neohlašovala, protože jsem vás chtěl překvapit.“

„Pan Mikuláš!“ zvolala slečna La Creevy a velkým překvapením sebou až trhla.

„Vidím, že si mě pamatujete,“ odpověděl Mikuláš a podal jí ruku.

„Jděte, myslím, že bych vás byla poznala, i kdybych vás potkala na ulici,“ řekla slečna La Creevy s úsměvem. „Hanka, ještě jeden šálek a talířek. A teď vám něco povím, mladý muži – ne aby vás napadlo opakovat tu smělost, které jste se dopustil ten den ráno, když jste odjížděl!“

„Ale moc byste se nerozhněvala, že ne?“ zeptal se Mikuláš.

„Že ne?!“ řekla slečna La Creevy. „Jen to zkuste a uvidíte; to vám snad stačí!“

Mikuláš se s patřičnou dvorností ihned chytil slov slečny La Creevy a ta slabě vykřikla a pleskla ho po tváři; ale abychom nezamlčovali pravdu, nebylo to plesknutí nijak zvlášť citelné.

„Tak dovolenou osobu jsem v životě ještě neviděla!“ zvolala slečna La Creevy.

„Sama jste mi řekla, abych to zkusil,“ hájil se Mikuláš.

„Ano, ale myslela jsem to ironicky,“ odpověděla slečna La Creevy.

„Ajaj! To je něco jiného,“ řekl Mikuláš, „to jste mě na to měla také upozornit.“

290$

„Nepovídejte, že jste to nevěděl! To tak!“ odbyla ho slečna La Creevy. „Ale když se na vás teď blíž dívám, tak mi připadáte hubenější, než když jsem vás viděla naposledy, a jste v obličeji nějak přepadlý a pobledlý. A jak to přijde, že jste z Yorkshiru odjel?“

Tu zmlkla; a protože v jejím změněném tónu i chování bylo tolik srdečné účasti, pocítil Mikuláš silné pohnutí.

„Musím vypadat trochu jinak,“ řekl po chvilce mlčení, „protože jsem od té doby, co jsem odjel z Londýna, zakusil dost útrap na duchu i na těle. Také jsem byl na tom velmi bídně s penězi a trpěl jsem nouzí.“

„Dobrotivé nebe, pane Mikuláši!” zvolala slečna La Creevy. „Co to povídáte?“

„Nic, co by vás muselo tolik rmoutit,“ odpověděl Mikuláš v náladě už živější, „a také jsem si sem nepřišel ponaříkat nad neblahým osudem, ale za účelem praktičtějším. Chci si pěkně od srdce promluvit se strýcem. To vám musím říci napřed.“

„K tomu nemohu poznamenat nic jiného,“ přerušila ho v řeči slečna La Creevy, „než že vám váš vkus nezávidím; a že sedět v jednom pokoji už jen se samými jeho botami by mi zkazilo dobrou náladu na čtrnáct dní.“

„V hlavních rysech,“ řekl Mikuláš, „se asi vaše i moje názory až dosud nijak valně neliší. Ale pochopte laskavě, že se mu toužím postavit tváří v tvář, abych se ospravedlnil a mohl mu tu jeho úskočnost a zlovolnost nacpat do krku.“ „To je něco docela jiného,“ odpověděla slečna La Creevy. „Pánbůh mě netrestej, ale jistě bych si. nevyplakala oči, kdyby se tím zadávil. A dál?“

„Za tím účelem jsem si dnes ráno za ním zašel, „ řekl Mikuláš. „Vrátil se do Londýna teprve v sobotu a nedověděl jsem se o jeho příjezdu, až včera pozdě večer.“

„A mluvil jste s ním?“ zeptala se slečna La Creevy.

„Ne,“ odpověděl Mikuláš. „Nebyl doma.“

„Chm!“ opáčila slečna La Creevy. „Řekla bych, že nejspíš šel za něčím dobrým a lidumilným, co?“

„Podle toho, co jsem se dověděl od přítele, který ví takřka

291$

o každém jeho hnutí,“ pokračoval Mikuláš, „se právem domnívám, že dnes hodlá navštívit mou matku a sestru a vylíčit jim po svém příhody, které se mi staly. A tam za ním půjdu.“ „To je dobře,“ řekla slečna La Creevy a zamnula si ruce. „A přece nevím, nevím,“ dodala, „je třeba hodně uvážit – myslet na jiné.“

„Na ty jiné jsem už myslil,“ odpověděl Mikuláš. „Ale protože je v sázce i čest, i poctivost, nemůže mě nic zadržet.“ „To musíte vědět sám nejlíp,“ řekla slečna La Creevy.

„V tomhle případě to myslím vím,“ odpověděl Mikuláš. „A všechno, co bych chtěl, abyste pro mne udělala, je pouze to, abyste je připravila na můj příchod. Myslí, že jsem bůhvíjak daleko, a kdybych tam přišel tak úplně znenadání, tak by se polekaly. Kdybyste mohla obětovat chvíli času a řekla jim, že jste se mnou mluvila a že k nim asi za čtvrt hodinky přijdu, prokázala byste mi velkou službu.“

„Přála bych si, abych mohla vám nebo komukoli z vašich prokázat nějakou větší,“ řekla slečna La Creevy, „ale pokud vím já, tak ,kdo chce, ten může’ platí stejně zřídka jako ,kdo může, ten chce‘.“

A slečna La Creevy mluvila velmi rychle a velmi mnoho dál; dokončila přitom ve velkém spěchu snídani, uklidila krabičku s čajem a schovala klíč pod krbovou mřížku, nasadila si klobouk, zavěsila se do Mikuláše a bez meškání vyrazila do města. Mikuláš ji opustil kousek od dveří domu, kde bydlila matka, a slíbil, že se do čtvrt hodiny vrátí.

Ale náhoda tomu chtěla, že Ralph Nickleby, když konečně uznal za vhodné (t. j. prospěšné vlastním cílům) obeznámit rodinu s ohavnostmi, jichž se Mikuláš dopustil, místo aby nejdříve zašel do jiné městské čtvrti za obchodní věcí, jak Newman Noggs předpokládal, že Ralph učiní, zamířil rovnou k švagrové. Proto když slečna La Creevy, jíž otevřelo děvče, které poklízelo v domě, došla do obývacího pokoje, zastihla tam paní Nicklebyovou i Katu v slzách a Ralpha právě na konci své zprávy o synovcových proviněních. Kata jí pokynula, aby neodcházela, a slečna La Creevy si mlčky sedla.

292$

„Tak ty jsi už tady, panáčku, co?“ pomyslila si malá slečna. „Tak ať se tedy mládeneček raději uvede sám a uvidíme, jak to na tebe bude účinkovat.“

„To je mi pěkné,“ vykládal Ralph, zatím co skládal dopis slečny Squeersové, „moc pěkné. Doporučím ho – proti všemu svému dosavadnímu přesvědčení, protože jsem dobře věděl, že do něho jaktěživo nic nebude – doporučím ho člověku, u kterého mohl ve všem pohodlí po léta zůstat, kdyby se byl slušně choval. A jaký je výsledek? Skutek, za který by se mohl odpovídat před hrdelním soudem!“

„Tomu nikdy neuvěřím,“ zvolala Kata rozhořčeně, „nikdy! Je to nějaký podlý úklad, z kterého lež zrovna čiší.“

„Má drahá,“ řekl Ralph, „křivdíte tomu ctihodnému muži. To nejsou žádné výmysly. Ten člověk se stal obětí přepadení, váš bratr zmizel – a hoch, o němž tu je řeč, odejde s ním – pamatujte, pamatujte na to!“

„To je nemožné,“ prohlásila Kata. „Mikuláš? – A ke všemu ještě zloděj? Maminko, jak tu můžeš jen tak sedět a klidně poslouchat takové řeči?“

Chudák paní Nicklebyová, která zvlášť bystrým úsudkem neslynula nikdy v životě a kterou nedávné změny v rodinných poměrech uvrhly do stavu vrcholného zmatku a bezradnosti, neodpověděla na tuto důtklivou výtku nijak jinak, než že za hradbou zchumlaného kapesníku zvolala, že by to nikdy nebyla věřila – čímž přímo ponechávala posluchače v domnění, teď že tomu věří.

„Kdyby mi vkročil do cesty, bylo by mou povinností odevzdat ho spravedlnosti,“ řekl Ralph, „mou svatou povinností. Jako člověk světa znalý a střízlivý obchodník bych jinou cestu volit nemohl. A přece,“ pokračoval Ralph velmi důrazným tónem a díval se sice pokradmu, ale upřeně na Katu, „a přece bych to neudělal. Šetřil bych city jeho – jeho sestry. – A samozřejmě i jeho matky,“ dodal Ralph, jako by si dodatečně vzpomněl, ale s důrazem mnohem menším.

Kata porozuměla velmi dobře, že ta slova pronesl jako další výzvu, aby o událostech včerejšího večera zachovala nejpřísnější mlčení. Když domluvil, bezděčně na něho pohlédla, ale

293$

Ralph již odvrátil oči jinam a zdálo se, jako by si pro tu chvíli její přítomnost vůbec neuvědomoval.

„Všechno,“ pravil Ralph po delším mlčení, přerušovaném jedině vzlykáním paní Nicklebyové, „všechno dohromady prokazuje, že ten dopis je pravdivý, i když je vlastně zhola vyloučeno, aby o tom někoho vůbec napadlo pochybovat. Mizejí snad nevinní lidé počestným občanům potají s očí a schovávají se nevímkde jako vyvrhelové? Odvlékají snad nevinní lidé s sebou bezejmenné pobudy a potloukají se s nimi krajem jako povaleči a lupiči? Těžké ublížení na těle, vzpoura, krádež – jak nazvete to?“

„Lež!“ zvolal hlas, když se dveře prudce rozlétly a do pokoje vešel Mikuláš.

V prvním okamžiku překvapení a možná i strachu vstal Ralph s židle a couvl o několik kroků, tím neočekávaným zjevením úplně z konceptu. Za okamžik však již stál pevně a nepoddajné a s rukama na prsou založenýma nenávistně pozoroval synovce; Kata a slečna La Creevy se zatím mezi oba vrhly, aby zabránily násilnému střetnutí, k němuž podle Mikulášova prudkého rozčilení zřejmě hrozilo dojít.

„Drahý Mikuláši,“ volala sestra a vinula se k němu. „Uklidni se, považ – „

„Považ, Kato!“ zvolal Mikuláš a ve varu hněvu jí stiskl ruku tak pevně, že sotva mohla bolest snést. „Když všechno povážím a pomyslím na to, co se stalo, musel bych být ze železa, abych tu před ním stál klidně.“

„Nebo z bronzu,“ poznamenal tiše Ralph, „protože lidské tělo a krev nejsou dost houževnaté, aby s takovou drzostí prorazily.“

„Ach Bože, Bože!“ zanaříkala paní Nicklebyová, „že musely věci dojít až k takovýmhle koncům!“

„Kdo to mluví tak, jako bych byl spáchal něco špatného a udělal rodině hanbu?“ řekl Mikuláš a rozhlédl se.

„Vaše matka, pane!“ odpověděl Ralph a ukázal na ni.

„Které jste sluch otrávil vy,“ řekl Mikuláš, „vy – který jste se falešně tvářil, jako byste si zasluhoval díky, kterými vás vrchovatě zahrnovala, a zatím jste mou hlavu zavalil

294$

kdejakou urážkou, křivdou a potupou. Vy, který jste mě poslal do brlohu, kde bezmezné bují ohavná ukrutnost, hodna vás samého, a kde na zubožené dětství číhá předčasná smrt; kde se dětská svěžest sesychá v stařeckou sešlost a kde každá jiskřička mládí hasne a hyne, sotva vzplanula. Volám nebe za svědka,” prohlásil Mikuláš a rozhlédl se zostra kolem, „že to všechno jsem viděl a on že o tom ví!“

„Vyvrať ty špinavé pomluvy,“ řekla Kata, „a mírni se trochu, abys jim proti sobě neposkytl žádnou zbraň. Řekni nám, co jsi doopravdy udělal, a ukaž, že jsou lživé!“

„Z čeho mě obviňují – nebo z čeho mě obviňuje ten člověk tady?“ zeptal se Mikuláš.

„Předně z toho, že jste napadl ředitele a unikl jen o chloupek tomu, abyste byl zralý pro obžalobu z vraždy,“ vložil se do řeči Ralph. „Mluvím bez obalu, mladíku, zuřte si, jak chcete.“

„Zasáhl jsem,“ pravil Mikuláš, „abych uchránil jednoho bědného tvora před nejpustší ukrutností. Přitom jsem jednoho padoucha ztrestal, že na to hned tak nezapomene, ačkoli toho dostal mnohem méně, než kolik by si byl ode mne zasloužil. Kdyby se měl ten výjev přede mnou opakovat teď, zachoval bych se navlas stejně – ale mlátil bych ho silněji a prudčeji a poznamenal bych ho tak, že by si ty stopy odnášel do hrobu, i kdyby měl umřít až nevím kdy.“

„Slyšíte?“ ozval se Ralph a obrátil se k paní Nicklebyové. „Pěkná kajícnost!“

„Ach Bože!“ zvolala paní Nicklebyová. „Nevím, co si mám myslet, opravdu nevím.“

„Snažně tě prosím, maminko, raději teď nemluv,“ řekla Kata. „Mikuláši drahý, říkám ti to jen proto, abys věděl, co všechno dokáže hanebnost, ale obviňují tě, že – nu, pohřešují nějaký prsten a odvažují se tvrdit, žes ho – „

„Mám za to, že mi ta žena,“ pravil Mikuláš opovržlivě, „manželka člověka, od něhož tato obvinění pocházejí, časně ráno toho dne, kdy jsem od nich odcházel, podstrčila do šatstva bezcenný prsten. Vím aspoň určitě, že byla v ložnici, kde jsem ty šaty měl, a rvala tam jedno nešťastné dítě, a našel jsem

295$

tu tretu, až když jsem po cestě otevřel brašnu. Ihned jsem ho po kočím dostavníku vrátil a jistě ho už mají.“

„Věděla jsem to, věděla jsem to,“ řekla Kata a podívala se na strýce. „A jak to je s tím chlapcem, můj milý, s kterým jsi prý odešel?“

„Toho hocha, bezmocného prosťáčka, zuboženého hrubostí a krutým zacházením, mám v tu chvíli u sebe,“ odpověděl Mikuláš.

„Slyšíte?“ promluvil Ralph a jeho otázka platila opět matce, „všechno je prokázáno, ba přiznává to i sám. Jste ochoten toho chlapce vydat, pane?“

„Nikoli. Nejsem,“ odpověděl Mikuláš.

„Že ne?“ řekl Ralph potměšile.

„Nikoli,“ opakoval Mikuláš, „nevydám ho člověku, u kterého jsem ho našel. Kéž bych jen věděl, kdo je odpovědný za jeho zrození, neboť možná, že bych něco vymačkal aspoň z jeho studu, kdyby snad byl ke všemu volání přírody hluchý!“

„Hleďme!“ řekl Ralph. „Nuže, pane, jste ochoten vyslechnout ode mne pár slov?“

„Mluvte si, kdy a co chcete,“ odpověděl Mikuláš a objal sestru. „Pramálo dbám všeho, co řeknete nebo čím budete hrozit.“

„Zna-me-ni-tě, pane,“ opáčil Ralph, „ale možná, že to bude zajímat jiné lidi, kterým třebas bude stát za to, aby si vyposlechli a uvážili, co jim řeknu. Budu mluvit k vaší matce, pane, která zná svět.“

„Ach! Jak vroucně bych si přála, abych ho neznala!“ vzlykala paní Nicklebyová.

Vskutku nebylo vážného důvodu, aby se tato dobrá paní tolik rmoutila právě pro tuhle věc, neboť rozsah jejích životních zkušeností byl, nejmírněji řečeno, velmi pochybný; a Ralph tak zřejmě soudil také, neboť se při jejích slovech usmíval. A potom upíral pevně zrak střídavě na ni a na Mikuláše, zatím co pronášel tato slova:

„O tom, co jsem udělal, nebo co jsem hodlal udělat pro vás, paní, a pro svou neteř, neřeknu ani slovíčko. Nic jsem neslíbil a ponechávám vám, abyste to posoudila sama. Není to ode

296$

mne žádná hrozba, ale pravím, že tady ten mladík, tak tvrdohlavý, zpupný a zpustlý, nesmí dostat jediný krejcar z mých peněz, ani jedinou kůrku z mého chleba; že pro něj nehnu ani prstem, i kdybych ho tím měl zachránit před nejvyšší šibenicí v celé Evropě. Nepromluvím na něho jediné slovo, ať si přijde kam přijde, a nechci jeho jméno ani slyšet. Nebudu pomáhat jemu ani těm, kdo mu pomáhají. S plným vědomím toho, do čeho vás svým jednáním přivádí, se ve své sobecké bezohlednosti vrátil, aby vaši nouzi zhoršil a sestřin skromný výdělek zatěžoval. Nerad vás opouštím a ještě víc lituji, že opouštím ji, ale ten výlupek podlosti a krutosti podporovat nehodlám, a poněvadž na vás nechci žádat, abyste se ho zřekly, už se neuvidíme.”

Kdyby se byl Ralph neznal a neuvědomoval si svou schopnost zraňovat ty, jež nenávidí, byl by mu ji občasný pohled na Mikuláše za shora uvedených okolností ukázal v plné síle. Třebaže byl ten mladý muž úplně bez viny a nedopustil se ničeho špatného, každé záludné osočení ho bodlo, každá promyšlená jízlivost ho ťala do živého; a když si Ralph všiml jeho bledé tváře a rozechvělého rtu, blahopřál si v duchu u vědomí, jak dovedně zvolil ostny záměrně vymyšlené k tomu, aby mladé a vřelé srdce ranily co nejhlouběji.

„Nemohu s tím nic dělat,“ štkala paní Nicklebyová. „Vím, byl jste k nám velmi hodný a chtěl jste pro mou dceru tolik udělat. To vím docela jistě; vím, chtěl jste, a bylo to od vás moc laskavé, že jste ji pozval k sobě na večírek a všechno ostatní – a to se rozumí, bylo by to pro ni znamenalo strašně moc a pro mne taky. Ale to víte, švagře, to nemohu – zřeknout se vlastního syna nemohu, i kdyby byl udělal všechno, jak povídáte – není to možné; to bych nedokázala; a tak musíme propadnout zkáze, Kato, má milá. A troufám si to vydržet!“ A zatím co ze sebe chrlila toto bědování i jedinečně podivuhodnou litanii dalších nesouvislých nářků, jakou by jaktěživo nedokázal sestavit žádný jiný smrtelník než zas paní Nicklebyová, lomila ta dobrá paní rukama a ronila slzy čím dál tím hojnější.

„Proč říkáš, i kdyby byl Mikuláš udělal všechno to, co se

297$

povídá, maminko?“ zeptala se Kata, spravedlivě rozhorlena. „Vždyť víš, že nic neudělal.“

„Nevím, co si mám myslet, ať už tak nebo tak, má milá,“ odpověděla paní Nicklebyová. „Mikuláš je tak divoký a tvůj strýc zas tak klidný, že vnímám jenom to, co mluví strýc, a ne to, co říká Mikuláš. Ale na tom nezáleží, už o tom nemluvme. Pro mne za mne můžeme jít do chudobince nebo do Útulku nebo do nemocnice k Magdaleně. A čím dřív tam půjdeme, tím líp.“ A když vyjmenovala tuto roztodivnou snůšku dobročinných ústavů, dala se paní Nicklebyová znovu strhnout pláčem.

„Stůjte,“ řekl Mikuláš, když se Ralph obrátil k odchodu. „Nemusíte odtud chodit, pane, protože vás za okamžik zbavím své přítomnosti a bude trvat dlouho, velmi dlouho, než zdejší práh opět překročím.“

„Mikuláši,“ zvolala Kata a pověsila se bratrovi na rameno, „nemluv tak! Rveš mi srdce, drahý bratře! Maminko, domluv mu! Na ni nedej, Mikuláši – nemyslí to tak, vždyť ji přece znáš. Strýče, nebo kdo jiný tady, promluvte s ním někdo!“

„Vůbec mě nenapadlo, Kato,“ řekl Mikuláš něžně, „vůbec mě nenapadlo, abych chtěl u vás zůstat; smýšlej o mně líp, než abys mě pokládala za schopna něčeho takového. Ukážu snad tomuhle městu záda o nějakou hodinu dřív, než jsem měl v úmyslu, ale co na tom? Nezapomeneme přece na sebe ani v odloučení a přijdou lepší časy, kdy se už nerozejdeme. Bud statečná, Kato,“ zašeptal s hrdostí, „a nedělej ze mne babu tady před ním!“

„Ne, ne, nebudu,“ řekla Kata zaníceně, „ale neopouštěj nás! Ach, pomysli na všechny ty šťastné dny, co jsme spolu zažili, než na nás dolehly tyhle strašné pohromy – na všechen ten blahobyt a štěstí domova i na zkoušky, které teď musíme snášet – na to, že při všech těch ústrcích a křivdách, na které je chudoba tak štědrá, nemáme žádného ochránce! A pak nás nemůžeš nechat, abychom je snášely docela samy, bez jediné pomocné ruky.“

„Nebudete bez pomoci, když budu pryč,“ odpověděl

298$

Mikuláš kvapně. „Já pro vás neznamenám ani pomoc, ani ochranu; nepřinesl bych vám nic než zármutek, strádání a utrpení. Vidí to i má vlastní matka a její láska k tobě i úzkost o tebe mi ukazují cestu, kterou mám nastoupit. Ať tě tedy chrání všichni dobří andělé, dokud tě nebudu s to přivést do nějakého svého domova, kde snad zas vzkřísíme ten šťastný život, který nám osud prozatím odpírá, a kde budeme o všech těchhle trpkých zkouškách mluvit jako o věcech minulých. Nezdržuj mě tu, ale nech mě tuhle chvíli odejít. Nu! Děvče drahé – děvče drahé!“

Stisk rukou, které ho zadržovaly, povolil a Kata mu omdlela v náručí. Mikuláš se nad ni na okamžik nachýlil, něžně ji posadil na židli a svěřil ji ochraně jejich poctivé přítelkyně.

„Vás o přízeň prosit nemusím,“ řekl a stiskl jí pevně ruku, „protože znám vaši povahu. Jistě na ně nezapomenete.“

Potom přistoupil k Ralphovi; ten zůstal v téže posici, jakou zachovával po celou dobu rozhovoru, a nehnul ani prstem.

„Ať podniknete jakékoli kroky, pane,“ řekl hlasem, který nikdo kromě nich dvou nemohl slyšet, „povedu je v přísné patrnosti. Na vaše přání vám je tu obě zanechávám. Dříve či později přijde den zúčtování a bude to pro vás hořký den, stane-li se jim nějaké příkoří!“

Ralph nedopustil, aby jediný sval v jeho tváři prozradil, že z této promluvy na rozloučenou slyšel i jen slůvko. Ještě si ani pořádně neuvědomil, že skončila, a paní Nicklebyová se sotva stačila rozhodnout, že bude-li to nutné, zadrží syna třebas násilím, když Mikuláš byl ten tam.

Zatím co takřka o závod s rychlým během myšlenek, jež mu vířily hlavou, spěchal ulicemi k svému zastrčenému příbytku, tu ho mnohá pochybnost a nejistota, které mu vyvstávaly v mysli, bezmála svedla, aby se vrátil. Ale jaký užitek by jim to přineslo? Dejme tomu, že by se Ralphovi Nicklebymu vzdorně opřel a měl i tolik štěstí, že by sehnal nějaké skrovné zaměstnání, jeho pobyt u nich by musil jejich nynější postavení jen zhoršit a mohl by i vážně ohrozit jejich vyhlídky do budoucnosti – neboť matka mluvila o nějakých nových

299$

projevech laskavosti vůči Katě a ta to nepopřela. „Ne,“ pomyslil si Mikuláš, „udělal jsem to nejlepší, co se dalo.“

Neušel však ještě ani pět minut cesty, když na něho začaly přicházet rozličné pocity nové a jiné, a tu propadl opět váhavosti, stáhl si klobouk do očí a oddal se smutným úvahám, které se mu draly tíživě na mysl. Ničím se neprovinit, a přece stát ve světě tak docela sám; nesmět pobývat s jedinými lidmi, které miluje, a být psancem jako nějaký zločinec, když ještě před půl rokem žil ve všemožném blahobytu a všichni k němu vzhlíželi jako k největší naději rodiny – to se těžko snáší. A nijak si to nezaslouží! Inu, aspoň tahle útěcha! A chudák Mikuláš znovu zjasnil tvář, aby ji za chvíli zase zachmuřil, jak mu přeletavý vír myšlenek stavěl před oči světlo nebo stín.

Toto střídání nadějí a obav, zážitek, jemuž se dozajista nevyhnul nikdo, koho běh života postavil před krušnou zkoušku, Mikuláše pronásledovalo, dokud konečně nedošel do nuzného pokojíka, kde se – již bez vzpruhy vzrušení, které mu až dosud dodávalo sil, ale v skleslosti citového zvratu, jejž po sobě zanechalo – vrhl na postel, obrátil se tváří ke zdi a dal volný průchod citům, které v sobě tak dlouho tutlal.

Nezaslechl nikoho vcházet a nevěděl, že Smike je v místnosti, dokud náhodou nezdvihl hlavu a nespatřil ho, jak stojí na druhém konci pokojíka a zamyšleně na něho hledí. Sklopil oči, když spatřil, že ho Mikuláš pozoruje, a předstíral, že se zaměstnává jakýmisi skromnými přípravami k obědu.

„Nu, Smiku,“ pronesl Mikuláš tak vesele, jak se mu to dařilo, „pověz mi, jaké nové známosti jsi v obvodu naší a vedlejší ulice dnes dopoledne navázal nebo jaký nový div jsi objevil?“

„Ne, ne,“ řekl Smike a zavrtěl truchlivě hlavou, „dnes bych vám rád řekl něco jiného.“

„Mluv, o čem chceš,“ odpověděl Mikuláš přívětivě.

„O tomhle,“ řekl Smike. „Vím, že jste celý nešťastný a že jste se dostal do velkých těžkostí, protože jste mě vzal s sebou. Měl jsem to vědět a zůstat tam – a byl bych to taky udělal, kdyby mě to bylo tenkrát napadlo. Nejste – nejste – přece žádný boháč; nemáte dost ani pro sebe a neměl bych být

300$

tady. Jste,“ řekl jinoch a dotkl se ostýchavě Mikulášovy ruky, „jste den ze dne hubenější; tváře máte bledší a oči zapadlejší. Už to opravdu nesnesu, abych vás takhle viděl a věděl přitom, jaké jsem pro vás břemeno. Chtěl jsem dnes od vás odejít, ale když jsem si vzpomněl na váš laskavý pohled, přitáhlo mě to zpátky. Nemohl jsem od vás odejít, abych se nerozloučil.“ Ubožák byl se slovy u konce, protože se mu oči zalily slzami a ztratil hlas.

„Slovo, které by nás rozloučilo,“ pravil Mikuláš a vzal ho srdečně za rameno, „nikdy nevyřknu já, protože jsi má jediná útěcha a opora. Nechtěl bych tě, Smiku, teď ztratit ani za všechny poklady světa. Myšlenka na tebe mi pomohla vydržet všechno, co jsem musel zakusit, a pomůže mi vydržet i zkoušky stokrát horší. Podej mi ruku. Mé srdce bije společně s tvým. Ještě než uplyne týden, vydáme se odtud společně na cesty. Co na tom, že vězím v chudobě až po krk? Ty mi ji ulehčuješ a budeme tedy chudí spolu.“

«KAPITOLA DVACÁTÁ PRVÁ»

Madame Mantalini se ocitá v postavení poněkud ožehavém a slečna Nicklebyová postavení ztrácí

Rozčilení, jímž Kata Nicklebyová prošla, jí na tři dny znemožnilo dostavit se do práce v krejčovském závodě; po uplynutí této doby se odebrala v obvyklou hodinu a volným krokem do chrámu Módy, v němž svrchovanou a suverénní vládkyní byla madame Mantalini.

Řevnivá zloba slečny Knagové neztratila za této přestávky nic na jedovatosti. Mladé slečny se všem přátelským stykům se svou vyvrženou družkou ještě stále úzkostlivě vyhýbaly, a když o několik minut později přišla do dílny vzorná slečna Knagová, nijak se nesnažila tajit nelibost, s níž na Katin návrat pohlíží.

301$

„Na mou věru!“ řekla slečna Knagová, když se družice kolem ní shlukly, aby jí odebraly klobouk a šátek, „byla bych myslela, že některé osoby budou mít dost filipa, aby sem už ani nohou nepáchly, když vědí, jak je jejich přítomnost pořádným lidem na obtíž. Ale svět je dnes divný, hm, svět je dnes divný!“

Když vyslovila tento soud o světě tónem, jakým vyslovuje soud o světě většina lidí, nejsou-li právě v dobré náladě, totiž tak, jako by k němu sami vůbec nepatřili, skončila slečna Knagová těžkým povzdechem, jímž jako by odevzdaně projevovala soucit s hříšným člověčenstvem.

Družina služebnic nemeškala, aby ozvěnou povzdech opakovala, a slečna Knagová je zřejmě hodlala právě obdařit nějakými dalšími morálními úvahami, když vtom se z mluvicí roury ozval hlas madame Mantalini s příkazem, aby slečna Nicklebyová přišla nahoru a pomohla při aranžování předváděcího salonu; vyznamenání, které přimělo slečnu Knagovou, aby pohodila hlavou tak prudce a kousla se do rtů tak silně, že pro tu chvíli úplně ztratila schopnost řeči.

„Nuže, slečno Nicklebyová,“ řekla madame Mantalini, když se Kata objevila, „je vám už zase docela dobře, dítě drahé?“

„Děkuji, o hodně líp,“ odpověděla Kata.

„Přála bych si, abych mohla říci totéž,“ poznamenala madame Mantalini a s unaveným výrazem se posadila.

„Trápí vás nějaká nemoc?“ zeptala se Kata. „To mi je velmi líto.“

„Nemoc zrovna ne, ale starosti, dítě – starosti,“ odpověděla madame Mantalini.

„To je mi líto ještě víc, když to slyším,“ řekla jemně Kata. „Tělesné trápení se snáší snadněji než duševní.“

„Ach! A taky se o něm mnohem snadněji mluví, než se snáší, „ pravila madame a značně popuzeně si zamnula špičku nosu. „Tak, dítě, pusťte se do práce a uveďte všechno do pořádku, ano?“

Zatím co Kata v duchu uvažovala, co nedobrého asi tyto příznaky panina neobvyklého rozčilení věstí, prostrčil pan

302$

Mantalini pootevřenými dveřmi nejdříve licousy a po kousíčkách potom i hlavu a zavolal sametovým hlasem:

„Je můj život i duše tady?“

„Není,“ odpověděla jeho žena.

„Ale šlo, jak může takhle mluvit, vždyť ono tady v tom předním pokoji kvete jako růžička v klatém květináči!“ namítl pan Mantalini. „Smí jeho šoteček vejít a popovídat si?“ „Rozhodně ne,“ odpověděla madame, „víš přece, že sem ti nikdy nedovoluji chodit. Běž!“

Ale šoteček, kterému asi povolný tón odpovědi dodal odvahu, se osmělil neposlechnout, protáhl se do pokoje, po špičkách se kradl k madame Mantalini a cestou jí poslal hubičku.

„Pročpak se to rozčiluje a krabatí tvářičku jako nějaká čaroluzná sůvička?“ zeptal se Mantalini, když levičkou objal svůj život i duši v pase a pravou rukou si ji přitáhl blíž.

„Jdi! Nemohu tě vystát,“ odpověděla mu žena.

„Nemůže – ha, nemůže vystát mne!“ zvolal Mantalini. „Tintili vantili, není možná! Není na světě ženy, která by mi mohla takovou věc říci do obličeje – přímo do obličeje!“ Při těch slovech si pan Mantalini pohladil bradu a podíval se samolibě do protějšího zrcadla.

„Takhle zbůhdarma vyhazovat!“ pronesla polohlasně pro sebe jeho choť.

„To ono má jen tak ukrutnou radost, že získalo takovou rozkošnou bytůstku, takovou Venušinku, takovou klatě kouzelnou, čarovnou, úchvatnou, podmanivou Venušinku,“ řekl Mantalini.

„Nevidíš, do jakého postavení jsi mě přivedl?“ pravila důrazně madame.

„Nic zlého se nestane, nic zlého nepotká jeho jediného miláčka,“ odpověděl pan Mantalini. „Už je to pryč; vůbec nic z toho nebude; peníze se seženou; a kdyby nepřišly dost rychle, tak starý Nickleby zas něco vyplázne nebo mu zakroutím krk, jestli se opováží rozčilovat a trápit malé – „ „Pst!“ okřikla ho madame. „Nemáš oči?“ Pan Mantalini, který si v horlivé touze udobřit se s manželkou až dosud slečny Nicklebyové nevšiml ať již vskutku

303$

nebo jen na oko, si vzal toto napomenutí k srdci, položil si prst na ústa a ztlumil hlas ještě víc. Poté nastalo dlouhé šeptání, za něhož madame Mantalini patrně víc než jednou poukázala na jisté dluhy, které pan Mantalini nadělal předtím, než s ním vstoupila v stav manželský; a rovněž na nepředvídaný výdaj peněz na úhradu shora zmíněných dluhů; a dále na jisté roztomilé slabůstky tohoto pána, jako na příklad na hazardní hru, marnotratnost, povalečství a koníčkářské záliby; každou tuto výtku vyřídil pan Mantalini jedním nebo více polibky, jak toho poměrná důležitost věci vyžadovala. Celkový výsledek toho všeho byl, že se madame Mantalini láskou k němu rozplývala, a potom spolu oba odešli nahoru na snídani.

Kata se pilně zabývala svou prací a tiše upravovala rozličné dekorační předměty v saloně podle nejlepšího vkusu, jaký uměla osvědčit, když vtom ji polekal hlas nějakého cizího muže v pokoji, a polekala se znovu, když se ohlédla a zpozorovala, že s hlasem je v pokoji také bílý klobouk, červený nákrčník, široký kulatý obličej, velká hlava a kus zeleného kabátu.

„Neplašte se, slečinko,“ řekl majitel těchto vnějšností. „Jářku, je tohle tady ta firma, co dělaj ty mantle, co?“ „Ano,“ přisvědčila Kata s velkým údivem. „Přejete si?“ Neznámý neodpověděl – ale když se napřed ohlédl za sebe, jako by někomu neviděnému venku kynul, velmi směle vkráčel do místnosti a hned v patách za ním menší muž v hnědém, ošuntělý až běda, který s sebou do pokoje vnesl františkovou směs zatuchlého tabáku a čerstvé cibule. Šaty tohoto pána byly samé chmýří; a střevíce, punčochy a spodní část jeho obleku od podpatků až po knoflíky v pase kabátu bohatě krášlily blátivé skvrny, získané před čtrnácti dny – předtím, než nastalo pěkné počasí.

První Katin dojem zcela přirozeně byl, že tam tyto vábné postavy přišly s úmyslem nezákonně si přisvojit všechny movité předměty, které by se jim náhodou zalíbily. Nesnažila se své obavy skrývat a zamířila ke dveřím.

„Momentíček, slečinko,“ řekl muž v zeleném kabátě, zavřel zticha dveře a opřel se o ně zády. „Todle je mrzutá věc. Kde máte harampašu?“

304$

„Co říkáte – co kde mám?“ zeptala se Kata rozechvěle, neboť ji napadlo, nerozumějí-li se snad v hantýrce slovem „harampaša“ hodinky nebo peníze.

„Pan Mandelini,“ řekl muž. „Co je s ním? Je doma?“

„Myslím, že je nahoře,“ odpověděla Kata, tímto dotazem poněkud uklidněná. „Chcete s ním mluvit?“

„Ne,“ odpověděl návštěvník. „Nemůžu říct, že bysem s ním zrovna chtěl mluvit, kdyby s tím chtěl dělat milosti. Stačí, když mu dáte tuhle škartku a vyřídíte mu, jestli von chce mluvit se mnou a ušetřit si potíže, tak že jako jsem tady. To stačí!“

S těmi slovy strčil neznámý Katě do ruky tlustou obdélníkovou kartičku, obrátil se k příteli a nedbale poznamenal, že „ty pokoje jsou něco epes vysoký“; přítel na to přisvědčil a dodal, aby to bylo názornější, že „tady je placu habaděj, aby se v tomhle nebo v tamtom moh kluk vytáhnout do mužskýho a nemušel mít ani krapet strachu, že by si někdy votlouk hlavu vo strop“.

Když zatáhla za zvonkovou šňůru, která vedla k madame Mantalini, podívala se Kata na navštívenku a spatřila, že se honosí jménem „Scaley“ – kromě všelijakých jiných údajů, které si však už nestačila přečíst, neboť její pozornost upoutal sám pan Scaley: přistoupil totiž k jednomu z vysokých stojatých zrcadel a uhodil silně holí zrovna doprostřed skla s takovým klidem, jako by zrcadlo bylo z litiny.

„Prima tabule, Tixi,“ řekl pan Scaley k příteli.

„Hmm!“ odpověděl pan Tix a poznamenal otisky čtyř prstů a dvojitým otiskem palce kus blankytného hedvábí; „A todle tady se taky neudělalo zadarmo, to je sichr.“

Od hedvábí přenesl pan Tix svůj obdiv na několik elegantních kusů dámské garderoby, zatím co si pan Scaley s náramnou pečlivostí urovnával před zrcadlem nákrčník a potom se za přispění jeho odrazových schopností věnoval velmi bedlivému prohlížení uhru na bradě. Touto velezajímavou činností se zabýval, ještě když do salonu vešla madame Mantalini a překvapením vykřikla; to ho vzpamatovalo.

„Á! To je panička?“ zeptal se Scaley.

„To je madame Mantalini,“ odpověděla Kata.

305$

„Tak teda,“ řekl pan Scaley, vytáhl z kapsy menší listinu a velmi zvolna ji rozkládal, „todle je exekuční vejměr, a kdyby vám nebylo recht zaplatit, tak si hnedka projdeme celej dům a sepíšeme inventář.“

Nebohá madame Mantalini zalomila žalem rukama a zazvonila na manžela; když to vykonala, upadla do lenošky a zároveň do mdlob. Úřední pány však tato událost vůbec nepřivedla z klidu, neboť pan Scaley, podepřený o proutěnou pannu, na níž visely krásné šaty (podepřený tak, že mu bylo vidět nad šaty ramena skorem stejným způsobem, jako by je byla ukazovala dáma, pro kterou se šily, kdyby je byla měla na sobě), si postrčil klobouk ke straně a s naprostým nezájmem se škrábal na hlavě, kdežto jeho přítel pan Tix, který využil této příležitosti k povrchní prohlídce pokoje, dříve než přikročí k úřednímu výkonu, stál s inventární knihou pod paždím a s kloboukem v ruce a zabýval se v myšlenkách oceňováním všech předmětů, jež byly v jeho dohledu.

Takový byl stav věcí, když kvapně vešel pan Mantalini; a poněvadž měl tento pravzor znamenitosti za svého mládeneckého života s kruhy páně Scaleyho styky vskutku rozsáhlé a mimo to měl velmi daleko do toho, aby ho nynější nepříjemná situace nějak překvapila, pokrčil prostě rameny, vrazil si ruce hluboko do kapes, povytáhl obočí, zahvízdal si několik taktů, utrousil několik kleteb, posadil se na židli jako na koně a s velkým klidem a zdrželivostí naladil na celou tu věc tvář tak přívětivě, jak dovedl.

„Kolik to dělá dohromady, klatě?“ byla první otázka, která mu splynula se rtů.

„Patnáct set sedmadvacet liber, čtyři šilinky a devět a půl pence,“ odpověděl pan Scaley a nehnul ani brvou.

„Tu klatou půlpenci spral ďas,“ řekl pan Mantalini netrpělivě.

„Jestli to je vaše přání, tak beze všeho,“ přisvědčil pan Scaley, „a těch devět pencí taky.“

„Co já vím, nás by nerozházelo, kdyby se s tím svezlo i těch patnáct set sedmadvacet liber,“ poznamenal pan Tix.

„Ani za mák,“ potvrdil Scaley.

306$

„No,“ pronesl týž pán po chvilce mlčení, „co se bude dít – vůbec něco? Je to jenom menší kotrmelec nebo krach jako hrom? Firma je na huntě, co? – Znamenitě! Tak teda, blahorodej pane Tome Tixi, musíte uvědomit svou andělskou ženušku a roztomilou rodinku, že nebudete příští tři noci spát doma, ančto tady se to zabere. Co z toho má ta paní, že se tak čili?“ pokračoval pan Scaley, když se madame Mantalini rozvzlykala. „Řek bysem, že dobrá polovička těch věcí tady není zaplacená, a to by přeci měl bejt na její zármutek nějakej balzám, ne?“

S těmito poznámkami, v nichž se pojila velká šprýmovnost se zdravým morálním ponaučením, jak s odvahou čelit obtížím, se pan Scaley pustil do sepisování inventáře; a v tomto ožehavém úkolu mu vydatně pomáhal neobyčejný takt a zkušenosti pana Tixe, dražebního odhadce.

„Nektare, který oslazuješ pohár mého štěstí,“ řekl Mantalini, když se zkroušeným výrazem přistoupil k manželce, „vyslechla bys mě tak na dvě minutky?“

„Ach! Nemluv na mne,“ odpověděla mu žena mezi pláčem. „Zničils mě, to ti může stačit.“

Pan Mantalini si nepochybně dobře promyslil, jakou úlohu sehraje, neboť „sotva zaslechl tato slova, pronesená tónem plným zármutku i přísnosti, o několik kroků ucouvl, nasadil si výraz vrcholné duševní trýzně, vyřítil se zběsile z pokoje a skorem vzápětí bylo slyšet, jak nahoře s náramnou prudkostí přibouchl dveře u oblékárny.

„Slečno Nicklebyová,“ zvolala madame Mantalini, když jí ten zvuk dolehl k uším, „pro smilování boží, honem, on si něco udělá! Mluvila jsem s ním tak nevlídně a to on ode mne nesnese! Alfréde, miláčku, Alfréde!“

S takovými výkřiky vyběhla o patro výš a v patách za ní Kata, která sice obavy zamilované manželky plně nesdílela, ale přece jen byla trochu zneklidněná. A když prudce vrazily do dveří oblékárny, objevil se jejich pohledu pan Mantalini s límcem u košile ladně rozhaleným, jak si zrovna brousí jídelní nůž na řemeni k obtahování břitvy.

„Ó,“ zvolal pan Mantalini, „vše zmařeno!“ a šup! už zmizel

307$

jídelní nůž v kapse páně Mantaliniho županu, zatím co pan Mantalini koulel zuřivě očima a silně rozcuchané vlasy se mu v divé změti pletly do licousů.

„Alfréde,“ zvolala jeho žena a pověsila se mu na krk, „já jsem to tak nemyslela, já jsem to tak nemyslela!“

„Na mizině!“ zvolal pan Mantalini. „To já jsem uvrhl do zkázy nejlepší a nejčistší stvoření, jaké kdy oblažovalo klatého ničemu? Klatě, pusť mě!“ V tomto vrcholném okamžiku svého šílení se pan Mantalini rozehnal po jídelním noži v kapse, a když mu v tom manželka zabránila, pokusil se rozrazit si hlavu o zeď – dal si však náramně pozor, aby se aspoň dobré dva kroky před ní zastavil.

„Uklidni se, můj sladký cherube,“ řekla madame. „Nikdo z nás na tom nemá vinu sám – nesu vinu stejným dílem jako ty – však se ještě vzpamatujeme! Heleď, Alfréde, nech toho!“

Pan Mantalini nepovažoval za vhodné, aby „toho nechal“ jen tak snadno; ale když ještě několikrát vyslovil přání, aby mu někdo podal jed, a prosil, aby mu některá dáma nebo pán prohnali kulkou hlavu, podlehl citům něžnějším a tklivě se rozplakal. V této rozcitlivělé náladě se zabavení nože – kterého se, abychom řekli pravdu, jako předmětu pro županovou kapsu nebezpečného a nepohodlného vlastně velmi rád zbavil – nijak nebránil a konečně se nechal svou oddanou polovicí trpně odvést.

Po uplynutí dvou tří hodin vyslechly mladé slečny zprávu, že až do dalšího oznámení nebude jejich služeb prozatím zapotřebí, a po uplynutí dvou dnů se jméno madame Mantalini objevilo na seznamu kridatářů; slečna Nicklebyová dostala dopolední poštou ještě toho dne zprávu, že se závod nadále povede pod jménem slečny Knagové a Katiných služeb že nebude už zapotřebí. Sotva se tuto novinu dověděla paní Nicklebyová, ihned ta dobrá paní prohlásila, že něco takového očekávala celou dobu, a jmenovala rozličné neznámé příležitosti, při nichž prý navlas předpověděla všechno, co se stalo.

„A říkám znovu,“ pravila paní Nicklebyová (která, jak je sotva nutno podotýkat, to nikdy předtím neřekla), „a říkám znovu, že modistství a švadlenství je to nejposlednější

308$

z posledních zaměstnání, Kato, na které tě mělo napadnout se dát. Ne že bych ti to chtěla snad vyčítat, má milá, ale to ti říci musím, že kdyby ses byla poradila s vlastní matkou – „ „Dobře, dobře, maminko,“ řekla Kata mírně, „a co bys mi tedy radila teď?“

„Radila?” zvolala paní Nicklebyová. „Copak to neleží jako na dlani, má milá, že ze všech zaměstnání na světě je pro mladou dívku v tvém postavení přímo dělané místo společnice u nějaké hodné dámy, místo, pro jaké jsi svým vzděláním, chováním a celkovým zevnějškem a zkrátka vším ostatním jako stvořená? Copak jsi nikdy neslyšela chudáka tatínka mluvit o té mladé slečně, co byla dcerou té staré dámy, co bydlela ve stejném domě, kde kdysi bydlíval ještě za svobodna – jakpak se jenom jmenovala? Vím, že to začínalo s B a končilo na gová, ale jestli to bylo Watersová nebo – ne, to to nemohlo taky být; ale ať se už jmenovala jak chtěla, copak nevíš, že ta mladá dívka šla za společnici k jedné vdané dámě, co pak brzy umřela, a že si potom vzala toho vdovce a měla jednoho z nejkrásnějších chlapečků, jakého kdy doktor v životě viděl – a to všechno do půl druha roku?“

Kata věděla docela dobře, že tuto tirádu růžových vzpomínek vyvolalo nějaké volné místo, ať již skutečné nebo smyšlené, jež matka v společnickém povolání objevila. Proto velmi trpělivě počkala, až matka všechny vzpomínky a historky, ať se již toho předmětu týkaly nebo ne, nadobro vyčerpá, a konečně se odvážila zeptat, jaký objev matka učinila. A tu vyšla pravda najevo. Z hostince, kde bere černé pivo, se právě toho rána dostaly paní Nicklebyové do ruky včerejší noviny prvního a vskutku vznešeného řádu; a v těchto včerejších novinách byl inserát, stylisovaný nejčistší a mluvnicky opravdu bezvadnou angličinou, v kterém stálo, že vdaná dáma hledá slušnou mladou dívku z dobré rodiny jako společnici a že jméno i adresu této vdané dámy na požádání sdělí jistá půjčovna knih v západní čtvrti města, v inserátu uvedená.

„A říkám,“ zvolala paní Nicklebyová a odložila vítězoslavně noviny na stůl, „že jestli nebude tvůj strýc nic namítat, tak to jistě stojí za zkoušku.“

309$

Katě bylo po všech těch drsných strkancích, které jí svět už uštědřil, příliš těžko u srdce a v té chvíli jí vskutku záleželo tuze málo na tom, co pro ni osud chystá, aby něco namítla. Pan Ralph Nickleby také nic nenamítal, ba právě naopak, velmi pochvalně s tím návrhem souhlasil; a neprojevil ani žádné zvlášť silné překvapení nad náhlým úpadkem madame Mantalini, což by ostatně bývalo vskutku divné, kdyby to byl učinil, neboť hlavním jeho strůjcem a příčinou byl právě on sám. Proto si bez meškání opatřili jméno a adresu a slečna Nicklebyová a její mamá se ještě téhož dne odpoledne vydaly na cestu, aby vyhledaly paní Wititterlyovou, Cadogan Place, Sloane Street.

Cadogan Place je jediné slabé pouto, jež pojí dva krajně odlišné světy; je to spojovací článek mezi aristokratickou dlažbou na Belgrave Square a džunglí barbarského Chelsea. Je to na Sloane Street, ale nepatří k ní. Lidé na Cadogan Place shlížejí svrchu na Sloane Street a považují Brompton za sprostý. Hrají si také na vznešené a nemají ponětí, kdeže je New Road. Ne, že by si osobovali přesně stejné společenské postavení jako urozená smetánka z Belgrave Square a Grosvenor Place, ale hledí na sebe, pokud jde o poměr k ní, asi jako na ty levobočky velkých pánů, kteří se spokojují tím, že se svým příbuzenstvem vychloubají, třebaže se k nim to příbuzenstvo nechce znát. Chováním i zevnějškem sice lidé z Cadogan Place podle svých možností co nejvíc napodobují nejvyšší smetánku, ale ve skutečnosti mají rank střední třídy. Je to vodič, který sděluje obyvatelům končin, ležících mimo jeho hranice, impuls rodové a kastovní pýchy, který sám v sobě nemá, ale jejž načerpává z venkovního zdroje; nebo jako vazivo, jež k sobě pojí siamská dvojčata, obsahuje v sobě cosi z života a podstaty dvou samostatných živých organismů, a přece není součástí ani jednoho z obou.

V této sporné končině bydlila paní Wititterlyová a u dveří paní Wititterlyové Kata Nicklebyová rozechvělou rukou zaklepala. Dveře otevřel velký lokaj s hlavou pomoučenou nebo nakřídovanou nebo vůbec něčím poprášenou (nevypadalo to jako pravý pudr), a když tento velký lokaj přijal visitku,

310$

podal ji lokajíčkovi vskutku tak malinkatému, že se mu v obvyklém uspořádání na kazajku nevešel počet knoflíčků pro oblek pážátka nepostradatelný, a musil je proto mít našité čtyřmi řadami. Tento panáček odnesl visitku na tácku nahoru a Kata s matkou byly zatím uvedeny do jídelny – poněkud špinavého a ošuntělého vzhledu a tak příhodně zařízené, že se hodila téměř ke každému jinému účelu spíš než k jídlu a pití – aby tam vyčkaly jeho návratu.

Nu, za normálního stavu věcí a podle všech věrohodných líčení vznešené společnosti, jak ji vypisují knihy, měla paní Wititterlyová být v boudoiru; ale bylo-li to proto, že se v boudoiru v tu chvíli zrovna holil pan Wititterly, nebo bůhvíproč, jisté je, že paní Wititterlyová poskytla slyšení v saloně, kde bylo všechno potřebné a jak se patří, i se záclonami a nábytkovými potahy narůžovělého odstínu, aby zbarvovaly pleť paní Wititterlyové jemnou svěžestí, s pejskem, aby pro potěšení paní Wititterlyové rafal návštěvníkům po nohou, jakož i se shora zmíněným lokajíčkem, aby pro občerstvení paní Wititterlyové podával bonbony.

Dáma měla výraz unyle znuděný a obličej zajímavě bledý; vypadala poněkud povadle a stejně vypadal i nábytek a celý dům. Spočívala na pohovce v posici vskutku tak nenucené, že ji člověk mohl snadno pokládat za herečku, úplně připravenou vystoupit v prvním obraze baletu, která pouze čeká, až se zvedne opona.

„Podej židle.“

Lokajíček přistrčil židle.

„Odejdi z pokoje, Alfonsi!“

Lokajíček odešel; ale měl-li kdy nějaký Alfons ve tváři i postavě jasně vepsáno prosté Josef, pak jím byl tento lokajíček.

„Dovolila jsem si přijít, madame,“ řekla Kata po chviličce trapného mlčení, „protože jsem četla váš inserát.“

„Ano,“ odpověděla paní Wititterlyová, „jeden ze služebnictva to dal do novin. – Ano.“

„Domnívala jsem se,“ řekla Kata skromně, „nejste-li snad ještě pevně rozhodnuta, že mi laskavě prominete, budu-li vás obtěžovat svou žádostí.“

311$

„Ano,“ procedila znovu ospale paní Wititterlyová.

„Pro případ, že jste si již vybrala – „

„Ach, bože, ne,“ přerušila ji dáma, „mně se tak hned každý nehodí. Opravdu nevím, co mám říci. Vy jste ještě společnici nedělala, že ne?“

Paní Nicklebyová, která dychtivě číhala na příležitost, vpadla pohotově do řeči dříve, než se Kata zmohla na odpověď. „Nikomu cizímu, madame,“ řekla tato dobrá paní, „ale již několik let dělá společnici mně. Jsem její matka, madame.“

„Ó!“ pravila paní Wititterlyová. „Aha.“

„Ujišťuji vás, madame,“ pokračovala paní Nicklebyová, „že by mě bylo kdysi sotva napadlo, že se moje dcera bude vůbec někdy muset pustit do světa, protože její nebohý drahý tatínek byl zámožný pán a byl by jím zůstal až dodnes, kdyby jen byl včas poslechl, jak jsem mu nepřestávala důtklivě radit a – „

„Milá maminko,” řekla tiše Kata.

„Má drahá Kato, dovolíš-li mi laskavě promluvit,“ ohradila se paní Nicklebyová, „budu tak smělá a vysvětlím té dámě tady – „

„Myslím, maminko, že to je skorem zbytečné.“

A přes všechno mračení a mrkání, jímž paní Nicklebyová naznačovala, že hodlá říci něco, co celou věc ihned příznivě rozhodne, Kata výmluvným pohledem své stanovisko obhájila a paní Nicklebyové pro jednou sklaplo na samém krajíčku dlouhé tirády.

„Co umíte?“ zeptala se paní Wititterlyová se zavřenýma očima.

Kata se červenala, když jmenovala své hlavní znalosti, a paní Nicklebyová si je při tom jednu po druhé odpočítávala na prstech; spočítala si je totiž všechny, ještě než vykročila z domu. Na štěstí souhlasil její výčet s Katiným, a proto neměla paní Nicklebyová důvod, aby do hovoru zasáhla.

„Máte příjemnou povahu?“ zeptala se paní Wititterlyová, otevřela při tom na okamžik oči a hned je zase zavřela.

„Doufám, že ano,“ odpověděla Kata.

„A máte na to všechno naprosto spolehlivé doporučení, ano? ‘ ‘

312$

Kata odpověděla, že má, a položila na stůl strýcovu navštívenku.

„Buďte tak hodná a přistrčte si židli trochu blíž a ukažte se mi,“ pravila paní Wititterlyová. „Jsem tak silně krátkozraká, že dobře nevidím, jak vypadáte.”

Ačkoli ne docela bez rozpaků, Kata této žádosti vyhověla a paní Wititterlyová si ospale prohlížela její tvář. To trvalo asi dvě tři minuty.

„Váš zjev se mi líbí,“ řekla dáma a zacinkala zvonečkem. „Alfonsi, požádej pána, aby sem přišel.“

Lokajíček zmizel, aby daný příkaz vyplnil, a po krátké chvíli, za níž ani paní domu, ani návštěva nepronesla jediné slovo, otevřel dveře honosnému, asi osmatřicetiletému pánovi s tváří poněkud plebejskou a hlavou neobyčejně světlovlasou, který se naklonil nad paní Wititterlyovou a chviličku s ní šeptem hovořil.

„Ó!“ řekl a otočil se. „Ano, toto je nesmírně důležité. Paní Wititterlyová je velmi vznětlivého založení – je velmi jemná, velmi křehká – skleníková rostlinka, exotický květ.“

„Ó! Henry! Zlatíčko!“ přerušila ho paní Wititterlyová. „To jste, zlatoušku, sama to víte nejlépe; jediné dechnutí – „ řekl pan Wititterly a odfoukl pomyslné peříčko, „pff! a jste ta tam!“

Dáma si vzdychla.

„Váš duch je na vaše tělo příliš mohutný,“ pokračoval pan Wititterly. „Váš intelekt vás stravuje; tvrdí to všichni lékaři; víte dobře, že není jediného lékaře, aby na to nebyl hrdý, když ho k vám povoláme. A jaký je jejich jednomyslný úsudek? ,Drahý doktore’, ptal jsem se sira Tumleyho Snuffima právě tady v tom pokoji, když u nás byl naposled. ,Drahý doktore, co vlastně chybí mé choti? Řekněte mi všechno. Troufám si to snést. Jsou to nervy?’ – ,Milý příteli,’ řekl, ,buďte na svou choť hrdý; važte si jí; je ozdobou vznešené společnosti i vaší osobě. Její nemoc – to je duch. Rozpíná se, šíří, mohutní – krev vře, tep se zrychluje, vzrušení se stupňuje – la?!’ „ A pan Wititterly, který se v zápalu líčení rozmáchl pravicí jen o kventlíček od klobouku paní Nicklebyové,

313$

chvatně ruku opět stáhl a vysmrkal se tak prudce, jako by k tomu používal nějakého silného stroje.

„Líčíte mě hůř, než jaká opravdu jsem, Henry,“ řekla paní Wititterlyová se slabým úsměvem.

„Nikoliv, Julie, nikoliv,“ pravil pan Wititterly. „Společnost, v níž se pohybujete – musíte pohybovat, jak toho vyžaduje vaše postavení, příbuzenstvo a vlohy – je jediný vír a uragan nejšílenějšího napětí. Sapristi! Zapomenu snad někdy na tu noc, kdy jste na volebním bále v Exeteru tančila s tím baronovým synovcem? To bylo úžasné!“

„Všechna taková vítězství potom odpykám,“ řekla paní Wititterlyová.

„A právě proto,“ odpověděl jí choť, „právě proto musíte mít společnici, která by byla velmi jemné, velmi něžné, nesmírně ohleduplné a dokonale klidné povahy.“

A tu manželé Wititterlyovi, kteří hovořili spíš k Nicklebyovým než spolu, zmlkli a podívali se na obě své posluchačky s tváří, jejíž výraz jako by se ptal: „Nu, co tomu všemu říkáte?“

„Paní Wititterlyovou,“ pravil její choť na adresu paní Nicklebyové, „vyhledávají a zbožňují davy skvělých lidí a nejvyšší kruhy vůbec. Její zájem budí opera, drama, výtvarná umění – a – a – a – „

„Šlechta, zlatíčko,“ napověděla mu paní Wititterlyová.

„Šlechta, ovšem,“ opakoval pan Wititterly. „A vojsko. Tvoří si a vyjadřuje nesmírné množství rozličných úsudků o nesmírném množství rozličných předmětů. Kdyby někteří lidé ve veřejném postavení věděli, co o nich doopravdy soudí paní Wititterlyová, nenosili by možná tolik bradu výš než nos, jako to dělají dnes.“

„Pst! Henry,“ napomenula ho dáma. „To se zrovna nepatří.“

„Nikoho nejmenuji, Julie,“ odpověděl pan Wititterly, „a nikomu tedy neublížím. Zmiňuji se prostě o té věci jenom proto, abych ukázal, že nejste obyčejná žena, že váš duch a vaše tělo jsou v neustálém rozporu a že vás je nutno hýčkat a opatrovat. A nyní mi klidně a věcně odpovězte, jaké schop—

314$

nosti činí tuto mladou dámu způsobilou, aby takové povolání zastávala.“

V souhlase s touto žádostí se celý výčet Katiných znalostí probíral znovu, tentokrát zásluhou pana Wititterlyho rozšířený častým přerušováním a důkladným vyptáváním. Konečně došlo k nabídce v tom smyslu, že se Wititterlyovi na slečnu Nicklebyovou vyptají a rozhodnou odpověď že jí do dvou dnů sdělí dopisem na adresu jejího strýce. A když se toto ujednání setkalo s všeobecným souhlasem, dovedl lokajíček obě návštěvnice až k oknu na schodech, kde ho vystřídal velký lokaj a vyvedl je bez úhony až k domovním dveřím.

„Zřejmě to jsou náramně nóbl lidé,“ řekla paní Nicklebyová, když se zavěšovala do dcery. „Vskutku dokonalá dáma, ta paní Wititterlyová!”

„Myslíš, maminko?“ To bylo všechno, co odpověděla Kata.

„Ale Kato! Kdopak by mohl myslet jinak, dceruško?“ odpověděla jí matka. „Je ale taková popelavá a vypadá strašně zesláblá; doufám, že si síly udrží, ale přece mám moc velký strach.“

Tyto úvahy zavedly předvídavou dámu k přemítání, jak dlouhé trvání bude pravděpodobně život paní Wititterlyové mít a jaké jsou naděje, že zdrcený vdovec požádá o ruku její dcery. Než došla domů, osvobodila paní Nicklebyová duši paní Wititterlyové od všech tělesných pout; s velkou nádherou vyvdala Katu od Sv. Jiří na Hanover Square a nerozhodnutou nechala pouze podřadnější otázku, má-li si dát skvostnou, vysoce leštěnou mahagonovou postel pro sebe postavit v domě na Cadogan Square do nádvorního pokoje v druhém patře nebo do průčelního pokoje ve třetím patře, neboť nebyla s to výhody obou těchto pokojů plně zvážit, a proto nakonec otázku šalomounsky vyřešila tím, že se rozhodla ponechat ji k rozhodnutí zeťovi.

Wititterlyovi se vyptali. Odpověď – nikoli k velké Katině radosti – byla příznivá; a když uplynul týden, odebrala se se všemi cennostmi i movitostmi do sídla paní Wititterlyové, kde ji také prozatím zanecháme.

315$

«KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ»

Mikuláš se v Smikově doprovodu vydá do světa hledat štěstí. Setkává se s panem Vincencem Crummlesem; a kdo to je, vyjde tu na světlo boží

Jak Mikuláš shledal, veškeré jmění, na něž měl na základě jeho držení nebo očekávání z titulu dědictví nebo restituce majetku nebo výnosu z něho právo, nepřesahovalo po zaplacení bytu a vyrovnání účtu s vetešníkem, od něhož si pronajal chudičký nábytek, o víc než o několik málo půlpencí částku dvaceti šilinků v hotovosti. A přece uvítal to ráno, kdy měl podle svého rozhodnutí opustit Londýn, s lehkým srdcem a vyskočil z postele s duševní svěžestí, která je šťastným údělem jen lidí mladých, neboť jinak by na světě nikdy nebylo tolik lidí starých.

Bylo mrazivé, nevlídné, mlhavé ráno na začátku jara. Ojedinělé slabé stíny se míhaly zamženými ulicemi sem a tam a chvílemi se z mdlého oparu vynořil nemotorný obrys nějaké drožky, která se cestou k domovu zvolna přibližovala, rachotila řinčivě kolem, střepávala přitom se zbělené střechy tenkou vrstvu jinovatky a brzy se zas v mlžném oblaku ztratila. Chvílemi bylo slyšet šourání sešmaťhaných škrpálů a rozmrzelý hlas chudáka metaře, jak se zimou roztřesený plahočí do časné lopoty; těžký krok městského ponocného, jak pomalu přechází sem a tam a proklíná ty liknavé hodiny, které ho ještě dělí od spánku; rachot hřmotných valníků a fasuňků; hrkot lehčích povozů, které odvážely kupce i prodavače na rozličné trhy; ozev marného klepání na dveře tvrdých spáčů – všechny ty zvuky doléhaly co chvíli k sluchu, ale všechny jako by tlumila mlha a činila je pro ucho skorem stejně nezřetelnými jako všechny předměty kolem pro oko. S rozedníváním líné šero houstlo; a ti, kdo měli dost odvahy vstát a vyhlédnout ze zataženého okna na pochmurnou ulici, zalezli zase zpátky do postele a schoulili se k dalšímu spánku.

Ale ještě dříve, než všechny tyto známky blízkého jitra

316$

obsáhly celý rušný Londýn, došel Mikuláš sám do starého města a stanul pod okny matčina bytu. Pohled na dům byl nehostinný a pustý, ale pro něho v něm bylo světlo a život – neboť v jeho starých zdech byla alespoň jedna duše, jíž urážka nebo zneuctění rozbouří stejnou krev, jaká koluje v žilách jemu.

Přešel přes ulici a pohlédl nahoru k oknu pokoje, kde, jak věděl, spí jeho sestra. Bylo zavřené a tmavé. „Ubohé děvče, pomyslil si Mikuláš, „sotva asi tuší, kdo tady postává!“

Znovu pohlédl k oknu a na okamžik se cítil skorem dotčený, že tam Kata není, aby mu řekla na rozloučenou aspoň slůvko. „Dobrý Bože,“ pomyslil si a v duchu se prudce okřikl: „Jsem to dětina!“

„Je to lepší tak, jak to je,“ řekl si Mikuláš, když zvolna poodešel o několik kroků a zase se vrátil na totéž místo. „Když jsem od nich odcházel předešle a mohl jim dát sbohem třebas tisíckrát, kdybych byl chtěl, ušetřil jsem je bolestného loučení; a proč tedy ne i teď?“ Zatím co si tak pro sebe hovořil, zdálo se mu, že se záclona pohnula, a skorem na okamžik uvěřil, že Kata je u okna, a v jedné z těch prapodivných citových nesrovnalostí, které všichni tak dobře známe, mimoděk uskočil do výklenku domovních dveří, aby ho neviděla. Usmál se své slabosti, zašeptal: „Bůh je opatruj!” a již lehčím krokem odešel.

Když došel do svého starého bytu, očekával ho tam už úzkostlivě Smike a rovněž Newman, který vynaložil jeden celodenní výdělek na bandasku rumu s mlékem, aby jim připravil něco na cestu. Svázali si věci, Smike si hodil ranec na rameno a vydali se na cestu – spolu s Newmanem Noggsem, který už včera večer neústupně trval na tom, že je doprovodí, jak daleko bude moci.

„Kam?“ zeptal se Newman dychtivě.

„Nejdříve do Kingstonu,” odpověděl Mikuláš.

„A kam potom?“ ptal se Newman. „Proč mi to neřeknete?“

„Protože to nevím ani sám, dobrý příteli,” odpověděl Mikuláš a položil mu ruku na rameno. „A kdybych to i věděl, nemám ještě žádný plán ani vyhlídku a změním pobyt třeba

317$

ještě stokrát, než budete mít možnost navázat se mnou spojení.“

„Bojím se, že máte v hlavě nějaké dalekosáhlé záměry,“ řekl Newman nedůvěřivě.

„Tak dalekosáhlé,“ odpověděl jeho mladý přítel, „že do nich ani sám nevidím. Ať se rozhodnu pro to nebo pro ono, spolehněte, že vám brzy napíšu.“

„Nezapomenete?“ zeptal se Newman.

„To je náramně nepravděpodobné,“ odpověděl Mikuláš. „Nemám tolik přátel, aby mě jejich množství zmátlo a já zapomněl na nejlepšího.“

Zaujati takovou a podobnou rozprávkou, šli asi dvě hodiny – jak mohli jít třebas dva dny, kdyby se byl Mikuláš neposadil na kámen u cesty a se vší rozhodností neprohlásil, že se nehne ani o krok dál, dokud se Newman Noggs neobrátí na zpáteční cestu. A když se marně domlouval napřed dalších deset minut cesty a potom ještě dalších pět, musil se Newman nakonec chtěj nechtěj podvolit a zaměřit kroky zpátky ke Golden Square; napřed si ovšem vyměnili mnoho srdečných a láskyplných slov na rozloučenou a Newman se mnohokrát ohlédl, aby ještě zamával oběma poutníkům kloboukem, když se už scvrkli na pouhé tečky v dálce.

„A teď poslouchej, Smiku,“ řekl Mikuláš, když se statečným srdcem šlapali dál. „Jdeme do Portsmouthu.“

Smike přikývl a usmál se, ale nijak jinak své pocity neprojevil; neboť ať již měli namířeno do Portsmoutlur nebo do Port Saidu, všechno mu bylo jedno, jen když jsou spolu.

„Moc se v takových věcech nevyznám,“ pokračoval Mikuláš, „ale Portsmouth je mořský přístav, a kdybychom nesehnali žádné jiné zaměstnání, tak myslím, že bychom mohli nastoupit na nějakou loď. Jsem mladý, nejsem lenoch a ledajak bych se snad uplatnil. A ty taky.“

„Doufám,“ odpověděl Smike. „Když jsem byl tam v té – však vy víte, kde myslím?“

„Ano, vím,“ přisvědčil Mikuláš. „Nemusíš to místo jmenovat.“

„No, tedy když jsem byl tam,“ pokračoval Smike a oči

318$

mu jen zářily nad vyhlídkou, že se bude moci pochlubit, co umí, „dovedl jsem podojit krávu a obsloužit koně jako každý jiný –“

„Hm!“ pronesl Mikuláš vážně. „Na lodi, bohužel, asi mnoho takovýchhle zvířat nechovají, Smiku, a i kdyby nakrásně nějaké koně měli, tak je nijak zvlášť pečlivě nehřebelcují. Ale můžeš se naučit dělat i ledaco jiného, abys věděl. Kdo chce, ten může.“

„A já chci. Dobré vůle mám jistě dost,“ řekl Smike a tvář se mu opět rozjasnila.

„Ví Bůh, že to je pravda,“ odpověděl Mikuláš, „a jestli se ti to nezdaří, bude to sice zlé, ale já vydělám dost pro oba.“

„Dojdeme tam za dnešek?“ zeptal se Smike po krátkém mlčení.

„To by byla trošku velká zkouška i pro tvé ochotné nohy,“ řekl Mikuláš s dobromyslným úsměvem. „To ne. Ale něco přes třicet mil, to znamená asi deset jedenáct hodin ostré chůze od Londýna, je Godalming – jak jsem si to zjistil na mapě, kterou jsem si vypůjčil – a tam hodlám zastavit, abychom si odpočinuli. Zítra musíme vyrazit zas dál, protože nejsme dost bohatí, abychom se jen tak nazdařbůh potloukali. Půjč mi ten ranec, ponesu ho. Ukaž!“

„Ne, ne,“ odmítl Smike a zpomalil krok. „Nechtějte na mně, abych vám ho dával. „

„Proč ne?“ zeptal se Mikuláš.

„Nechte mě aspoň něco pro vás udělat,“ řekl Smike. „Nikdy mě nenecháte, abych vám sloužil, jak bych měl. Nechcete vidět, že ve dne v noci přemýšlím, jak bych se vám zavděčil.“

„Jsi blázínek, že tak mluvíš, protože já to dobře vím i vidím, jinak bych byl přece slepý a surový necita,“ odpověděl Mikuláš. „Počkej, zeptám se tě na něco, dokud to mám v hlavě a nikdo u toho není,“ dodal a zadíval se Smikovi upřeně do obličeje. „Máš dobrou paměť?“

„Nevím,“ řekl Smike a zavrtěl smutně hlavou. „Myslím, že jsem kdysi míval dobrou, ale teď z ní už nic nezbývá – nic, vůbec nic.“

„Proč myslíš, že jsi kdysi míval dobrou paměť?“ zeptal se

319$

Mikuláš a chvatně se k němu obrátil, jako by ta odpověď nějak napomáhala účelu jeho otázky.

„Protože jsem si ledaco pamatoval, když jsem byl ještě dítě,“ odpověděl Smike, „ale to je už dávno, strašně dávno, nebo mi to aspoň tak připadá. Tam v tom místě, odkud jste mě s sebou vzal, se mi všechno v hlavě motalo jako v závrati a jaktěživ jsem si nemohl nic zapamatovat a někdy jsem ani nechápal, co mi říkají. Já – počkejme – počkejme!“

„Zase bloudíš myšlenkami,“ řekl Mikuláš a poklepal mu na ruku.

„Ne,“ odpověděl s nepřítomným výrazem jeho druh. „Jen jsem myslel, jak – „ A mimoděk se při těch slovech otřásl.

„Nemysli už na to místo tam, protože to už je všechno pryč,“ pravil Mikuláš a zahleděl se upřeně do Smikových očí, které rychle matněly do tupého výrazu, kdysi u něho docela běžného a ani teď nijak mimořádného. „A co ten první den, když jsi přijel do Yorkshiru?“

„Ach jé!“ vykřikl jinoch.

„To bylo ještě předtím, než jsi začal ztrácet paměť, víš?“ řekl Mikuláš tiše. „Bylo horko nebo zima?“

„Mokro,“ odpověděl chlapec. „Hrozně mokro. Vždycky jsem říkával, když hodně pršelo, že leje zrovna jako ten večer, co jsem přijel; a to se kolem mne vždycky seběhli a smáli se,’ jak při každém lijáku pláču. ,Kouká ti cumel,‘ říkali, a to mi to tím víc připomínalo. Někdy mě až mrazilo po celém těle, protože jsem se viděl, jaký jsem tenkrát býval, když jsem vcházel zrovna do těch dveří.“

„Jaký jsi tenkrát býval,“ opakoval Mikuláš s líčenou lhostejností. „Jaký jsi to asi byl?“

„Takový malý špunt,“ řekl Smike, „že se mnou mohli mít soucit a smilování, už jen kdyby si to byli uvědomili.“

„Nešel jsi tam přece sám,“ prohodil Mikuláš.

„Ne,“ odpověděl Smike, „to ne.“

„Kdo šel s tebou?“

„Nějaký mužský – tmavovlasý, sešlý člověk. Ve škole jsem to slýchal, mluvili o tom, ale to jsem si pamatoval už dřív.

320$

Rád jsem šel od něho, bál jsem se ho; ale oni se přičinili, abych se jich bál ještě víc, a byli na mne taky surovější.“

„Podívej se na mne,“ řekl Mikuláš ve snaze upoutat jeho plnou pozornost. „No vidíš; a neodvracej se! Nepamatuješ se na žádnou ženu, na žádnou laskavou ženu, která se někdy nad tebou skláněla a líbala tě na ústa a říkala ti ,dítě moje’?“ „Ne,“ řekl ten ubohý tvor a zavrtěl hlavou, „ne, nikdy.“ „Ani na žádný jiný dům než na ten v Yorkshiru?“

„Ne,“ odpověděl jinoch se zasmušilým pohledem; „na pokoj – to se pamatuju, že jsem spával v pokoji, ve velkém opuštěném pokoji až v podkroví domu a ve stropě byly padací dveře. Často jsem si přetahoval přes hlavu deku, abych je neviděl, protože jsem se jich bál – takové malé dítě a v noci nablízku ani živá duše – a byl jsem zvědavý, co je asi za nimi.

V jednom koutě tam byly taky hodiny, staré hodiny. Na to se pamatuju. Na ten pokoj jsem nikdy nezapomněl; protože když mám nějaký hrozný sen, tak ho vždycky zase vidím stejný, jaký byl. Vídám v něm věci a lidi, které jsem tenkrát neviděl, ale ten pokoj je právě takový, jaký býval; ten se nikdy nemění.“ „Dáš mi teď nést ten ranec?“ zeptal se Mikuláš a změnil tak rázně předmět hovoru.

„Ne,“ odpověděl Smike, „to ne. Pojďte, půjdeme raděj dál.“ Při těchto slovech zrychlil krok – zřejmě pod dojmem, že po celou předešlou rozmluvu stáli na místě. Mikuláš ho bedlivě pozoroval a každé slovo tohoto rozhovoru mu utkvělo pevně v paměti.

Tou dobou už chyběla do poledne jen asi hodina, a ačkoliv město, které opustili, dosud zahalovaly husté páry, jako by se nad ziskuchtivými a prospěchářskými plány jeho neúnavných obyvatel vznášel sám vlastní jejich dech a shledával tuto oblast přitažlivější než klidné pásmo nahoře, v otevřeném kraji bylo jasno a pěkně. Tu a tam vešli v některých úvalech do oblaků mlžného oparu, jež slunce ještě nevypudilo z jejich bašt; ale brzy jimi prošli, a když stoupali do kopce za údolím, bylo příjemné pohledět dolů a pozorovat, jak se ta líná mračna mlh těžce válí a ustupují před svěžím náporem dne. Velké, krásné, čisté slunce zjasňovalo zeleň pastvin a skrápělo vodu nápovědí

321$

léta a poutníkům přitom skýtalo všechnu posilující svěžest této časné roční doby. Půda jako by se jim pod nohama pružně prohýbala, ovčí zvonce jim doléhaly k uchu jako hudba a zdravý pohyb je vzpružoval a naděje pobádala, že šlapali statně dál, jako by měli sílu lví.

Den se zkrátil a všechny ty jasné barvy pohasly a pobledly do klidnějších odstínů jako mladé naděje, které utlumí čas, nebo mladistvé rysy, které se postupně rozplynou v klid a vážnost stáří. Nebyly však v tom pozvolném skomírání o nic méně krásné, než byly ve svém plném květu; neboť příroda obdařuje každý denní čas i roční dobu krásami pro ně příznačnými; a od rána do večera, stejně jako od kolébky až do hrobu, to je sled změn tak povlovných a jemných, že dovedeme jejich postup sotva postřehnout.

Konečně došli do Godalmingu, vyjednali si tam dva skromné noclehy a zdravě se vyspali. Brzy ráno byli opět na nohou, i když ne stejně časně jako slunce, a znovu se vydali na cestu, ačkoli už ne se vší tou svěžestí, jíž oplývali včera, ale přece jen s dostatkem naděje i srdnatosti, aby je na jejich pouti poháněly čile dál.

Byl to pernější úsek cesty než včera, protože musili stoupat do dlouhých a úmorných kopců; a na cestách, stejně jako v životě, je o mnoho snazší jít s kopce než do kopce. Šlapali však s nezmenšenou vytrvalostí stále dál a dosud nezdvihl tvář k nebi žádný kopec, jehož temene vytrvalost přece jen nakonec nedosáhne.

Cesta je právě vedla po okraji Satanova kotle a Smike s lačným zájmem poslouchal, když mu Mikuláš četl nápis vytesaný do kamene, na tomto pustém místě vztyčeného, který vypráví o vraždě za noci tam spáchané. Tráva, na níž stáli, se kdysi černala ssedlou krví a krev zavražděného stékala, kapka po kapce, do rokle, podle níž se celé to místo jmenuje. „Vhodnějším nápojem,“ pomyslil si Mikuláš a zahleděl se při tom do prázdna, „jistě nikdy Satanův kotel nepřetékal!“

Vytrvale a cílevědomě šlapali stále dál, až konečně došli na širokou rozlohu zvlněného kraje, jehož svěží zeleň zpestřovalo množství pahorků, prostřídaných rovinkami. Tu se pojednou

322$

skorem kolmo k obloze tyčil vrch tak strmý, že byl sotva přístupný komu jinému než ovcím a kozám, které se na jeho úbočích popásaly, a onde se zas vršil zelený pahorek, který se zvedal i svažoval tak mírně a přecházel do roviny tak nenápadně, že člověk sotva postřehl, kde vlastně začíná i končí. Vršky, vzduté jeden nad druhým, a vlnité svahy, ladné i kostrbaté, táhlé i rozeklané, půvabné i roztodivné, nedbale rozhozené vedle sebe, zastíraly výhled na všechny strany; a vrány, které s nenadálým šumem často vzlétaly v hejnech se země a krákaly a kroužily kolem nejbližších pahorků, jako by nevěděly, kam se mají rozletět, se ve vzduchu pojednou prudce zarážely a již se s rychlostí světelného paprsku snášely klouzavým letem a mizely dlouhým průhledem nějakého otevřeného údolí.

Obzor po obou stranách pomalu čím dál tím víc ustupoval, a když nechali bohatou a rozlehlou scenerii kopčiny za zády, octli se zase jednou v otevřeném kraji. Vědomí, že se blíží k cíli cesty, jim dodávalo čerstvou odvahu k další pouti; ale dosavadní cesta byla těžko schůdná, také si cestou chvílemi polevili a na Smikovi bylo vidět únavu. Tak se stalo, že se již snášel soumrak, když zabočili na chodníček, který vedl ke dveřím hostince u silnice, vzdáleného od Portsmouthu ještě čtyři hodiny cesty.

„Čtyři hodiny,“ řekl Mikuláš, podepřený oběma rukama o hůl, a zahleděl se tázavě na Smika.

„Čtyři dlouhé hodiny,“ opakoval hostinský.

„Je cesta dobrá?“ zeptal se Mikuláš.

„Moc špatná,” odpověděl hostinský. Je samozřejmé, že jako hostinský nemohl mluvit jinak.

„Rád bych šel dál,“ prohodil Mikuláš nerozhodně. „Skorem si nevím rady, jak se zařídit. „

„Nechci vám do toho mluvit,” pravil hostinský. „Ale být na vašem místě já, tak bych dál nešel.”

„Nešel byste?” zeptal se Mikuláš s touž nerozhodností jako předtím.

„Nešel, kdybych věděl, kde mi je dobře,” řekl hostinský. A po těch slovech si povytáhl zástěru, strčil si ruce do kapes,

323$

vyšel na několik kroků před dveře a s líčeným výrazem úplné lhostejnosti se zadíval po tmavé silnici do dálky.

Pohled na Smikovu zmoženou tvář Mikuláše pohnul, že se bez jakýchkoli dalších úvah rozhodl zůstat, kde je.

Hostinský je zavedl do kuchyně, a protože tam hořel důkladný oheň, poznamenal, že je notná zima. Kdyby tam byl náhodou hořel slabý oheň, byl by podotkl, že je notné teplo.

„Co nám můžete dát k večeři?“ zněla Mikulášova přirozená otázka.

„No – co byste rádi?“ zněla neméně přirozená odpověď hostinského.

Mikuláš navrhl studené maso, ale studené maso nebylo – ztracená vejce, ale vejce nebyla – skopové kotlety, ale skopová kotleta nikde na hodinu cesty kolem nebyla, ačkoli minulý týden jich bylo, že nevěděli co s nimi, a pozítří jich zas dostanou hromadu.

„Pak to musím ponechat úplně na vás,“ řekl Mikuláš, „jak jsem to chtěl udělat hned na začátku, kdybyste mě byl nechal. „

„Tak vám tedy něco povím,“ pravil hostinský. „V lokále je jeden pán, a ten si na devátou poručil teplou hovězí sekanou a k ní brambory. Máme toho víc, než může spořádat, a moc bych pochyboval, že byste se nemohl navečeřet s ním, když ho o to požádám. V minutce to vyřídím.“

„Ne, ne,“ zadržel ho Mikuláš. „Raději ne. Já – alespoň – chm! proč bych to neřekl zpříma? Podívejte se! Cestuji velmi skrovně, jak vidíte, a až sem jsem došel pěšky. Je víc než pravděpodobné, myslím, že ten pán nebude asi tuze o mou společnost stát; a i když mě tady před sebou vidíte tak zaprášeného, jsem příliš hrdý, abych se mu vtíral.“

„Bůh chraň,“ řekl hostinský, „vždyť to je jenom pan Crummles; ten není vyběravý.“

„Není?“ zeptal se Mikuláš, na jehož mysl, abychom řekli pravdu, dělala vyhlídka na chutnou sekanou jistý dojem.

„Kdepak ten,“ řekl hostinský. „Vaše řeč se mu bude jistě líbit, to vím. Ale hnedka uvidíme, co a jak. Jen minutku počkejte.“

Hostinský odběhl kvapně do lokálu, aniž čekal na další

324$

svolení, a Mikuláš se mu v tom ani nesnažil zabránit; moudře totiž usoudil, že večeře je za daných okolností věc tuze vážná, aby dělal nějaké cavyky. Netrvalo dlouho a hostinský se vrátil. Bylo na něm znát silné vzrušení.

„Je to dobré,“ řekl tlumeným hlasem. „Já věděl, že to udělá. Uvidíte tam něco, co stojí věru za podívanou. Namoutě, vedou si tam náramně!“

Na otázku, čeho se týká tento tichý, velmi nadšeným tónem pronesený výraz podivu, nebylo už kdy, neboť hostinský zatím prudce otevřel dveře do lokálu, do něhož také Mikuláš ihned bez okolků vkročil a v patách za ním s rancem na rameni (který s sebou stále nosil tak obezřetně, jako by to byl pytel zlata) i Smike.

Mikuláš sice něco podivného očekával, ale přece nic tak podivného jako podívanou, která se mu naskytla. Na druhém konci místnosti byli dva chlapci, jeden velmi velký a druhý velmi malý, oba oblečení jako námořníci – nebo alespoň jako divadelní námořníci s opasky, přezkami, copany, pistolemi a vším ostatním příslušenstvím – a bojovali, jak se tomu říká na divadelních plakátech, boj na život a na smrt dvěma z oněch krátkých šavlí s košovým jilcem, jakých se běžně používá na našich menších scénách. Malý chlapec nabyl velké výhody nad velkým; vehnal ho do úzkých a velký byl v smrtelné tísni. Na oba dohlížel silný hřmotný muž, opřený o roh stolu, a vzrušeně je zapřísahal, aby hleděli ze šavlí vykřesat víc jisker, pak že jim bude hlediště jistě hned při premiéře tleskat, div nezboří dům.

„Pane Crummlesi,“ ohlásil hostinský s výrazem velké úcty, „to je ten mladý pán.“

Pan Vincenc Crummles přijal Mikuláše s úklonem hlavy, něčím tak uprostřed mezi milostivostí římského císaře a přitakáním bratra z mokré čtvrti; potom nakázal hostinskému, aby zavřel dveře a zmizel.

„To je přeci výstup,“ řekl pan Crummles a naznačil Mikulášovi pokynem, aby nepřistupoval blíž a nezkazil ho. „Ten mrňous mu to nandal; jestli se ten čahoun ve třech vteřinách nepoloží, tak je synem smrti. Tak ještě jednou, kluci,“

325$

Oba soupeři se znovu do sebe pustili a sekali se, až od šavlí sršely jiskry – k velkému uspokojení pana Crummlese, který to zřejmě považoval za věc vskutku nesmírně významnou. Utkání začalo asi dvěma sty seky, uštědřenými střídavě malým námořníkem i velkým námořníkem, aniž se docílilo nějakého zvláštního výsledku, dokud jedna rána nesrazila malého námořníka na jedno koleno; ale to mu zřejmě vůbec nevadilo, protože se na tom jednom koleně a s pomocí levé ruky oháněl a bil na výsost zběsile, dokud mu dlouhý námořník nevyrazil mocným sekem šavli z ruky. Nyní se dalo očekávat, že se malý námořník v této krajně beznadějné situaci okamžitě vzdá a bude úpět o milost, ale místo toho z ničeho nic vytáhl z opasku velkou pistoli a strčil ji dlouhému námořníkovi pod nos; toho to tak překvapilo (protože to nečekal), že dopustil, aby si malý námořník zvedl zas šavli a opět se do toho dal. Potom propukla řež znovu a oba soupeři si navzájem uštědřili spoustu rozličných parádních seků, na příklad rány levičkou a pod zvednutou nohou a přes pravé rameno a zas přes levé; a když se malý námořník rozmáchl po nohou dlouhého námořníka tak divoce, že kdyby ho byl zasáhl, byl by mu je tou jedinou ranou šavlí načisto uťal, velký námořník šavli malého námořníka přeskočil, a potom se, aby se boj vyrovnal a nikdo nebyl nikomu nic dlužen, velký námořník rozehnal týmž sekem a malý námořník přeskočil zase šavli jemu. A potom propuklo horlivé uskakování a poskakování a také popotahování pantalonů, protože soupeři neměli šle, a pak se do toho malý námořník (jenž zřejmě představoval charakter dobrý, protože pro něho vždycky všechno dopadlo dobře) divoce pustil a zle tísnil velkého námořníka, který po několika marných pokusech o odpor Šel k zemi a nakonec ve velkých bolestech vypustil ducha, když si mu malý námořník jednou nohou stoupl na prsa a provrtal ho šavlí skrz naskrz.

„Jestli si dáte záležet, kluci, tak z toho kouká dvakrát da capo!“ řekl pan Crummles. „A teď abyste si snad šli oddychnout a převlíkli se.“

Když těmito slovy promluvil k oběma bojovníkům, pozdravil Mikuláše, a ten přitom poznal, že páně Crummlesova tvář

326$

je rozměry zcela úměrná jeho tělu; že pan Crummles má velmi odulý spodní ret, drsný hlas, jako by měl ve zvyku velmi mnoho křičet, a velmi krátké černé vlasy, vyholené skorem až na temeno – aby si mohl (jak poznal Mikuláš později) snadněji nasazovat charakterní paruky jakéhokoli tvaru nebo druhu.

„Co tomu říkáte, pane?“ zeptal se pan Crummles.

„Velmi dobré – opravdu – skvělé,“ odpověděl Mikuláš.

„Myslím, že takové chlapce moc často nevidíte,“ řekl pan Crummles.

Mikuláš přisvědčil – a poznamenal, že jen kdyby se snad trochu líp k sobě hodili –

„Líp hodili?“ zvolal pan Crummles.

„Myslím, kdyby jen byli co do velikosti trochu stejnější,“ řekl na vysvětlenou Mikuláš.

„Stejnější!“ opakoval pan Crummles. „Ale vždyť to je přece při zápase právě to nejdůležitější, aby mezi nimi byla aspoň stopa nebo dvě rozdílu! Jakými normálními prostředky byste chtěl získat přízeň publika, kdyby nebojoval malý proti velkému – ledaže by jich bylo pět na jednoho, ale na takovou bitku nemáme u společnosti dost lidí.“

„Chápu,“ odpověděl Mikuláš, „prosím za odpuštění! Přiznávám, že mě to vůbec nenapadlo.“

„To je přeci to hlavní,“ řekl pan Crummles. „Pozejtří zahajujeme v Portsmouthu. Jestli tam budete, podívejte se do divadla a uvidíte, jak to chytí.“

Mikuláš slíbil, že tak učiní, bude-li moci, přitáhl si židli blíž k ohni a zabral se hned zas do hovoru s principálem, který byl velmi řečný a sdílný, k čemuž asi přispívaly nejenom jeho vrozené sklony, ale i pálenka s vodou, z níž velmi statečně usrkával, nebo obrovské šňupce, které si bral ze zahnědlého papírového paklíčku v kapse u vesty. Bez sebemenší zdrželivosti vykládal zcela otevřeně o svých záležitostech a zdlouha i ze široka se rozpovídal o znamenitostech své kočovné společnosti i uměleckých schopnostech rodiny, jichž obou byli oba ti hoši s krátkými šavlemi důstojnými členy. Ukázalo se, že zítra se mají rozliční ti pánové a dámy sejít v Portsmouthu, kam také otec s oběma syny cestuje (nikoli na obvyklou diva-327$

dělní sezónu, ale na volný zájezd docela mimo program), když s největšími ovacemi dostáli závazku v Guildfordu.

„Jdete taky tím směrem?“ zeptal se principál.

„A-ano,“ řekl Mikuláš. „Ano, taky.“

„Znáte to město?“ vyzvídal principál, který si podle všeho osoboval nárok na stejně velkou sdílnost, jakou projevil sám.

„Ne,“ odpověděl Mikuláš.

„Byl jste tam někdy?“

„Nikdy.“

Pan Vincenc Crummles si suše odkašlal, jako by chtěl říci: „Nu, když nechceš rozvázat, tak si to nech,“ a vzal si z papírového paklíčku několikrát po sobě tolik šňupců, že se Mikuláš nestačil divit, kam se všechen ten tabák vůbec děje.

Zatím co se takto zaměstnával, zahleděl se pan Crummles chvilkami s velkým zájmem na Smika, který na něho zřejmě již od první chvíle udělal silný dojem. Smike si na židli zdříml a zrovna tloukl špačky.

„Odpusťte, že to říkám,“ pravil principál, naklonil se k Mikulášovi a ztlumil hlas, „ten váš přítel ale má figuru, aby ji pohledal!“

„Ubožák!“ odpověděl Mikuláš a slabě se usmál. „Přál bych si, aby na sebe trochu nabral a nebyl tak vyzáblý.“

„Nabral!“ zvolal principál celý vyděšený. „Vždyť to byste ji navždycky zkazil!“

„Myslíte?“

„Jestli myslím, pane! Vždyť by tak, jak teď vypadá,“ odpověděl principál a pleskl se s vervou do kolena, „bez jediné vycpávky na těle, jen snad maličko přištrejchnout v obličeji šminkou, mohl od hodiny představovat hladomřivce, že v celé zemi jaktěživo nikdo takového neviděl! Jen ať se obstojně naučí takového apatykáře v Romeovi a Julii, snad aby mu jen člověk hodil slaboulinký flíček červeně na špičku nosu, a ručím za to, že ho uvítají tři salvy v tu chvíli, jen co z dvířek v praktikáblu proti nápovědovi vystrčí hlavu.“

„Vy se na něho díváte okem odborníka,“ řekl Mikuláš se smíchem.

„A taky docela právem,“ odpověděl principál. „Co dělám

328$

do divadla, jaktěživ jsem ještě neviděl mládence pro tyhle role tak vysloveně stvořeného. A to jsem hrál tragické dětské role, sotva mi bylo půl druha roku!“

Příchod sekané, která se objevila zároveň s oběma mladými potomky Vincence Crummlese, svedl hovor na jiné věci a vlastně ho na chvíli úplně zastavil. Oba mladí pánové se oháněli nožem a vidličkou se sotva menší dovedností než předtím krátkou šavlí, a protože měla celá společnost na jídlo stejně nabroušené zuby, jak ostré byly oba ty druhy zbraní, neměla na povídání kdy, dokud večeři nespořádala.

Mladí pánové Crummlesové, sotvaže spolkli poslední ždibec jídla, který se jim podařilo uchvátit, začali rozličným špatně potlačovaným zíváním a protahováním údů dávat najevo očividnou touhu, aby už byli v posteli; touhu, kterou Smike prozrazoval ještě zřetelněji, neboť už několikrát mezi večeří usnul, zrovna když měl sousto v ústech. Mikuláš proto navrhl, aby společnost ihned rozpustili, ale direktor o tom nechtěl ani slyšet a slavnostně prohlásil, že se zařekl nedat si ujít to potěšení a pozvat nového známého, aby s ním poseděl a popil číši punče, a odmítne-li Mikuláš, že to bude považovat za jednání velmi nepěkné.

„Ať si jdou,“ řekl pan Vincenc Crummles, „a my se tady spolu zařídíme hezky útulně u ohně.“

Mikulášovi se nechtělo nijak zvlášť spát – neboť, po pravdě řečeno, měl příliš mnoho starostí – a proto po krátkém zdráhání pozvání přijal; a když mladým pánům Crummlesům podal na rozloučenou ruku a direktor zase velmi vřelým rozžehnáním poctil Smika, posadil se ke krbu proti panu Crummlesovi, aby mu pomohl vypít hlubokou mísu punče, která se zakrátko potom objevila, kouřila, že bylo věru radost pohledět, a vydávala nadmíru příjemnou a lákavou vůni.

Ale přes všechen punč i direktora, který vyprávěl rozmanité historky a věru úžasně mocně dýmal z čibuku a vtahoval tabákový kouř nosem jakoby náhradou za šňupání, byl Mikuláš skleslý a jako duchem nepřítomný. Myšlenkami dlel ve starém domově, a když se vrátil k svému nynějšímu postavení, tu ho nejistota příštích dnů skličovala smutkem, který nemohl

329$

zapudit, ať se snažil sebevíc. Bloudil v mysli bůhvíkde; ačkoli slyšel principálův hlas, nevnímal obsah jeho slov; a když pan Vincenc Crummles zakončil dlouhé vyprávění jakéhosi dobrodružného příběhu hlasitým smíchem a otázkou, co by byl Mikuláš za týchž okolností udělal, musil se omluvit, jak nejlépe dovedl, a přiznat, že z celé té historky, kterou pan Crummles vyprávěl, zhola nic neví.

„Však jsem to viděl,“ poznamenal pan Crummles. „Máte nějaké starosti. Co vás trápí?“

Mikulášovi nedalo, aby se přímosti té otázky neusmál; ale protože neviděl vlastně žádný smysl v tom, aby se odpovědi nějak vyhýbal, přiznal, že ho tísní jisté obavy, podaří-li se mu opravdu dosáhnout cíle, který ho do té končiny přivedl.

„A co to je?“ zeptal se principál.

„Sehnat nějakou práci, která by mně i mému nebohému souputníkovi poskytla nejnutnější prostředky k živobytí,“ pravil Mikuláš. „To je čistá pravda. Stejně jste to asi už dávno vytušil, a mohu si tedy přičíst alespoň tu zásluhu, že vám to říkám poctivě sám.“

„A co hodláte najít spíš v Portsmouthu než kde jinde?“ zeptal se pan Vincenc Crummles, zatím co si nad svíčkou nahříval pečírvosk na troubeli čibuku a znovu ho uhlazoval malíčkem.

„Předpokládám, že odtamtud vyplouvá hodně lodí,“ odpověděl Mikuláš. „Pokusím se dostat na některé té lodi práci. Když nic jiného, dostanu tam alespoň najíst a napít.“

„Solené maso a mladý rum; hrachovou kaši a suchary z otrub,“ utrousil principál, zatáhl z dýmky, aby mu nevyhasla, a opět se vrátil k své zdobné práci.

„Člověk může dopadnout hůř,“ řekl Mikuláš. „Myslím, že to vydržím stejně dobře jako většina mladých lidí mého stáří a původu.“

„To jistě, musel byste,“ řekl principál, „kdybyste na loď šel; ale vy tam nepůjdete.“

„Proč ne?“

„Protože neexistuje lodní kapitán ani důstojník, abyste pro něj měli cenu fajfky tabáku, když může dostat zkušeného

330$

námořníka,“ odpověděl principál. „A těmi se to tam hemží jako vrabci na ulicích.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Mikuláš, polekaný touto předpovědí i sebejistotou, s níž to principál vyslovil. „Lidé se přece nerodí jako zkušení námořníci. Musí se přece učit, ne?“

Pan Vincenc Crummles přikývl. „To musejí – ale nezačínají ve vašem věku, ani se na to neučí takoví mladí pánové, jako jste vy.“

Nastala pomlčka. Mikulášovi se protáhl obličej; zahleděl se zklamaně do ohně.

„Nenapadá vám žádné jiné zaměstnání, kterému by se mohl mladík s vaší postavou a vystupováním s výhodou věnovat a při kterém by ještě mohl uvidět kousek světa?“ zeptal se principál.

„Ne,“ odpověděl Mikuláš a zavrtěl hlavou.

. „Tak vám tedy o jednom povím,“ řekl pan Crummles zvýšeným hlasem, zatím co vyklepával čibuk do ohně. „Prkna.“

„Prkna?“ zvolal Mikuláš hlasem skorem stejně silným.

„Herecké povolání,“ pravil pan Vincenc Crummles. „Hereckému povolání se věnuji sám, hereckému povolání se věnuje moje manželka, hereckému povolání se věnují mé děti. Měl jsem psa, který hrál už jako štěně, a na prknech taky pošel; a můj poník od kočárku hraje v Tamerlanovi, chánu tatarském. Uvedu vás na prkna a vašeho přítele taky. Řekněte jen slovo. Potřebuju nějakou novinku.“

„Vždyť já se v tom ani trochu nevyznám,“ namítl Mikuláš, kterému ta nenadálá nabídka málem až vzala dech. „V životě jsem ještě nikdy žádnou roli nehrál, ledajako školák.“

„Z vaší chůze a vystupování přímo čiší salonní veselohra, z očí mladistvá tragedie a ze smíchu lechtivá fraška,“ řekl pan Vincenc Crummles. „Od hodiny budete mít úspěch, jako byste byl od narození nemyslil na nic jiného než na světla ramp.“

Mikuláš si vzpomněl na skrovnou hromádku drobných, které mu zbudou v kapse, až hostinskému zaplatí účet – a zaváhal.

„Můžete nám být užitečný sterým způsobem,“ pokračoval

331$

pan Crummles. „Jen považte, jaké báječné plakáty do výkladních skříní nám může člověk vašeho vzdělání sestavit.“

„Nu, myslím, tuhle práci že bych zastal,“ poznamenal Mikuláš.

„To se rozumí, že byste to zastal,“ odpověděl pan Crummles. „ ,Další podrobnosti najdete v divadelních programech’ – a do těch můžeme napsat malý román. A kusy také; vždyť byste nám mohl napsat kus, aby se v něm uplatnil celý náš soubor, kdykoli bychom to snad náhodou potřebovali.“

„Nu, s tímhle bych si už tak nevěřil,“ odpověděl Mikuláš. „Ale myslím, že bych snad tu a tam dokázal sesmolit něco menšího, co by se vám hodilo.“

„Ani se nenadějeme a máme nový špektákl hotový,“ prohlásil principál. „Počkejme – speciální možnosti naší společnosti – nové, skvělé dekorace – musíte zkusit, abyste do toho vrazil opravdovskou pumpu a dva škopky na praní.“

„Do hry?“ zeptal se Mikuláš.

„Ano,“ odpověděl principál. „Onehdy jsem je ve výprodeji za babku koupil a báječně se uplatní. Tak to koulejí v Londýně. Vyhlídnou si nějaké kostýmy a dekorace a dají si k nim pak napsat kus. Většina divadel si pro ten účel vydržuje svého spisovatele.“

„Jistě?“ zvolal Mikuláš.

„No ovšem,“ řekl principál, „to je docela běžná praxe. Krásně se to bude na plakátech vyjímat – každé na zvláštní řádce – Skutečná pumpa! – Nádherné škopky! – Skvělá podívaná! Nepletete se snad náhodou taky trochu do kumštu malířům?“

„Takové znalosti zrovna nemám,“ odpověděl Mikuláš.

„Škoda! Nedá se tedy nic dělat,“ řekl principál. „Kdybyste to uměl, mohli jsme si udělat na plakáty velký dřevoryt poslední scény a zobrazit na něm jeviště v celé jeho hloubce s pumpou a škopky uprostřed – ale když to neumíte, nedá se tedy nic dělat.“

„-A co bych za to všechno dostával?“ zeptal se Mikuláš po chvilce přemýšlení. „Mohl bych z toho žít?“

„Žít?“ podivil se direktor. „Královsky! S gáží svou a s gáží

332$

vašeho přítele a s autorskými honoráři k tomu, to byste si přišli – nu! přišli byste si tak na libru týdně!“

„Neříkejte!“

„Říkám. A kdybychom měli několik dní za sebou vyprodaný dům, tak skorem na dvakrát tolik. „

Mikuláš pokrčil rameny; ale před sebou měl jedině nouzi s bídou; a i kdyby v sobě našel dost sil, aby se odhodlal snášet krajní nedostatek a strádání, nač pak vysvobozoval svého bezmocného chráněnce, kdyby ho nyní nechal trpět osudem stejně tvrdým jako ten, z něhož ho vyrval? Bylo snadné považovat pětadvacet hodin pěší cesty za nic, dokud byl v témž městě jako muž, který s ním tak špatně jednal a rozjitřil v něm nejtrpčí myšlenky; ale teď mu to připadalo daleko dost a dost. A co kdyby se vydal do ciziny a matka nebo Kata by zatím zemřela?

Bez dalšího rozmýšlení chvatně prohlásil, že platí, a podal na to panu Vincenci Crummlesovi ruku.

«KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ»

Pojednává o divadelní společnosti pana Vincence Crummlese a o jeho záležitostech rodinných i osobních

Poněvadž měl pan Crummles ve stáji hostince podivné čtyřnohé zvíře, kterému říkal poník, a vozidlo neznámého typu, které poctíval názvem čtyřkolový faeton, pokračoval Mikuláš nazítří ráno v další cestě pohodlněji, než očekával; zaujal s principálem místo na sedadle předním, kdežto mladí pánové Crummlesové a Smike se tísnili vespolek vzadu a s nimi i proutěný koš chráněný proti nečasu silným potahem z voskovaného plátna, v němž byly krátké meče, pistole, copany, námořnické kostýmy a jiné divadelní rekvisity zmíněných mladých pánů.

Poník si dával cestou na čas a – pravděpodobně následkem

333$

své divadelní výchovy – jevil co chvíli silnou náklonnost si lehnout. Ale pan Vincenc Crummles ho už dovedl potrháváním uzdou a šviháním bičem udržet vzhůru; a když tyto prostředky selhaly a zvíře se zastavilo, vystoupil mladý pán Crummles senior z vozu a uštědřil mu kopanec. Toto pobídnutí občas přimělo koníčka do kroku a tak se kodrcali (jak pan Crummles pravdivě poznamenal) velmi pohodlně a příjemně pro všechny zúčastněné.

„Jeto od kosti dobrý poník,“ řekl pan Crummles Mikulášovi.

Možná dost, od kosti že byl, ale navrch jistě nestál za mnoho, protože srst měl velmi hrubou a nevzhlednou až hrůza. Mikuláš tedy jen odpověděl, že se ani moc nediví.

„Má už ten poník pěkných pár turné s námi za sebou,“ řekl pan Crummles a jako připomínkou dlouhé společné známosti ho obratně švihl střapcem poplítky zrovna nad oko. „Je už skorem jako z rodiny. Jeho matka byla taky v branži.“

„Jistě?“ podivil se Mikuláš.

„Přes čtrnáct let jedla v cirkuse jablkový koláč,“ řekl principál, „střílela z pistole a chodila spát v nočním čepci; zkrátka a dobře, ve frašce hrála prim. Jeho otec se zas věnoval tanci.“

„Vyznamenal se taky nějak?“

„Moc ne,“ odpověděl principál. „Byl to pony spíš ze spodiny. Původně ho přes den pronajímali na práci, a nikdy se svých starých zvyků úplně nezbavil. Vedl si sice docela dobře v melodrámu, ale byl tuze nevázaný – tuze nevázaný. Když matka zašla, dal se na víno.“

„Na víno?“ zvolal Mikuláš.

„Pil portské s clownem,“ řekl principál; „ale byl strašně hltavý a jeden večer ukousl baňku sklínky a zadusil se; tak měl nakonec z té své sprosté nátury smrt.“

Protože potomek tohoto osudem stíhaného zvířete vyžadoval při výkonu své denní práce zvýšené pozornosti páně Crummlesovy, měl tento pán velmi málo času k hovoru. Mikuláš tak měl na vůli, aby si po libosti krátil chvíli vlastními úvahami, dokud nedojeli k zdvíhacímu mostu v Portsmouthu, kde pan Crummles zastavil.

„Tady slezeme,“ řekl principál, „a chlapci ho zavedou do

334$

stáje a přijdou se zavazadly k nám do bytu. Měl byste si tam snad prozatím poslat své zavazadlo taky.“

Mikuláš panu Vincenci Crummlesovi za tuto laskavou nabídku poděkoval, seskočil s vozu, vzal Smika pod paždí a doprovázel principála, jenž zamířil po High Street do divadla; a vyhlídka, že se má bez průtahů obeznámit s životem, který je pro něho tak nový, Mikuláše značně zneklidňovala a přiváděla do rozpaků.

Šli kolem velkého množství plakátů, nalepených na zeď nebo vyvěšených ve výkladech, které přinášely jména pana Vincence Crummlese, choti pana Vincence Crummlese, staršího mladého pána Crummlese, mladšího mladého pána Crummlese a slečny Crummlesové písmem velmi velkým a všechno ostatní písmem velmi malým; a když konečně zahnuli do vchodu, kde bylo silně cítit pomerančové slupky a olej k svícení a k tomu slabě i pach pilin, protápali se tmavou chodbou, sešli po několika schůdcích, propletli se menším labyrintem plátěných kulis a kbelíků s barvami a konečně vstoupili na jeviště portsmouthského divadla.

„Tak jsme tady,“ řekl pan Crummles.

Nebylo tam zrovna jasno, ale Mikuláš viděl, že se octl blízko u prvního vchodu s pravé strany mezi holými zdmi, zaprášenými kulisami, plesnivými oblaky, silně zmazanými draperiemi a špinavými prkny podlah. Rozhlédl se kolem; strop, přízemek, lóže, galerie, orchestr, světla a všemožné výzdoby – všechno vypadalo hrubé, studené, ponuré a zchátralé.

„Tohle je divadlo?“ zašeptal užasle Smike. „Myslel jsem, že to je samé světlo a nádhera.“

„Vždyť také je,“ odpověděl Mikuláš, sotva méně překvapený. „Ale ne ve dne, Smiku, ne ve dne.“

Od podrobnější prohlídky budovy ho odvolal principálův hlas; zval ho na protější stranu jeviště, kde u oválného mahagonového stolku s rozviklanýma nohama seděla statná rozložitá žena, zřejmě mezi čtyřicítkou a padesátkou, oblečená v odřeném hedvábném plášti, která si v ruce pohupovala za stuhy kloboukem a vlasy (jichž měla hojnost) měla na každém spánku spletené do velkého věnečku.

335$

„Pane Johnsone,“ řekl principál (neboť Mikuláš mu udal jméno, kterým ho při rozmluvě s paní Kenwigsovou obdařil Newman Noggs), „dovolte, abych vám představil paní Crummlesovou.“

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane,“ pronesla paní Crummlesová hrobovým hlasem. „Poznávám vás velmi ráda, ale ještě raději vás vítám jako slibného člena našeho hereckého souboru. „

Když dáma těmito slovy k Mikulášovi promlouvala, potřásla mu rukou; všiml si už sice, že to je ruka velká, ale tak silného stisku, jakým ho poctila, se věru nenadál.

„A tohle, „ řekla dáma a přešla ke Smikovi krokem tragédky, která poslouchá pokynu režiséra, „tohle je ten druhý. I vás, pane, vítám.“

„Hodí se, co, manželko?“ řekl principál a vzal si šňupec.

„Je báječný,“ odpověděla dáma. „Cenná akvisice, opravdu.”

Když se choť pana Vincence Crummlese vrátila zase ke stolku, přiběhla na jeviště z jakéhosi tajemného kouta dívenka ve špinavé bílé sukničce s volánky po kolena, v krátkých kalhotkách, sandálech, bílém živůtku, růžovém gázovém kloboučku se zeleným závojem a s lokýnkami na papírcích; rozvířila se piruetou, střihla dvakrát nohama do vzduchu, udělala další piruetu, potom se podívala na druhou stranu do kulis, vypískla, rozběhla se k světelné rampě a na čtvrt krůčku od kraje jeviště se zhroutila do překrásné posice vyděšeného mládí, když na jeviště jedním mocným rozběhem vjel ošuntělý pán v sešlapaných béžových pantoflích, cvakal zuby a zuřivě mával španělkou.

„Zkoušejí Indiána a pannu,“ poznamenala paní Crummlesová.

„Aha!“ řekl principál. „Malá taneční vložka. Výborně, pokračujte! Kousek sem, prosím, pane Johnsone. To stačí. Tak dál!“

Principál zatleskal na znamení, aby se ve zkoušce pokračovalo, a tu se divoch rozzuřil a popojel klouzavě blíž k dívce, ale dívka mu šesterým zavířením a skokem unikla a po poslední otáčce se snesla tak, že zůstala stát na špičkách palců. To

336$

patrně udělalo na divocha jistý dojem, neboť po chviličce dalšího zuření a honění dívky z kouta do kouta začal jihnout a několikrát si pohladil špičkami všech pěti prstů pravé ruky tvář, čímž dával najevo, že ho dívčina krása nadchla a uchvátila. Toto okouzlení mu pak bylo pohnutkou, aby si zasadil několik silných ran do prsou a projevoval různé jiné příznaky toho, že se do ní šíleně zamiloval, ale protože jeho počínání vyznělo celkem dost nudně, bylo pravděpodobně i příčinou, že dívka usnula; ale ať už tou příčinou bylo nebo nebylo, dívka si vskutku na mírném svahu zchrupla, jako když ji do vody hodí, a když to divoch zpozoroval, položil si levé ucho na levou dlaň a několikrát nachýlenou hlavou pokývl, aby tak všem, koho by to snad zajímalo, dal na srozuměnou, že dívka opravdu spí a nedělá žádné podfuky. Poněvadž tak zůstal na holičkách, zatančil si divoch docela sám pro sebe. A jakmile to sólo dotančil, dívka se probudila, promnula si oči, sklouzla se svahu a zatančila si také docela sama pro sebe – takový tanec, že divoch na ní mohl celou tu dobu nadšením oči nechat; a když dotančila ona, urval s nejbližšího stromu jakousi botanickou zrůdu, která se podobala nakládané růžičkové kapustě, a podával ji dívce, jež zprvu odmítala, ale když začal divoch ronit slzy, přece se dala obměkčit. Potom si divoch samou radostí zaskákal a pak si nadšením nad líbeznou vůní nakládané kapustičky poskákala dívka. Potom se divoch a dívka roztančili divoce spolu a konečně před ní divoch klesl na jedno koleno a dívka mu na druhém koleně udělala arabesku; tím balet skončil a zanechal diváky ve stavu blažené nejistoty, zda se dívka nakonec za divocha provdá nebo vrátí-li se k svým.

„Znamenité, to musím přiznat,“ řekl pan Crummles, „bravo!“

„Bravo!“ zvolal Mikuláš, který se rozhodl, že bude v dobré míře brát všechno tak, jak to přijde. „Skvělé!“

„To, pane,“ prohlásil pan Vincenc Crummles, když k němu přivedl dívku, „to je náš dětský zázrak – slečna Ninetta Crummlesová.“

„Vaše dcera?“ zeptal se Mikuláš.

„Má dcera – má dcera,“ odpověděl pan Vincenc Crummles,

337$

„modla všech měst, kam zajedeme, pane. Pochvalné dopisy o tom děvčeti, pane, nám došly od vyšší i nižší šlechty skorem ze všech měst v Anglii.“

„To mě ani nepřekvapuje,“ řekl Mikuláš; „musí mít úžasné vrozené nadání.“

„Přímo geni – !“ Pan Crummles nedopověděl – lidská řeč nebyla dost výstižná, aby dovedla ten dětský zázrak popsat. „Něco vám povím, pane,“ řekl, „talent toho dítěte si neumíte vůbec představit. To se musí vidět, pane – vidět! – aby si člověk o něm udělal aspoň slaboulinké ponětí. Tak, miluško, běž si k mamince.“

„Smím se zeptat, kolik jí je?“ otázal se Mikuláš.

„Smíte, pane,“ odpověděl pan Crummles a zahleděl se tazateli upřeně do tváře, jak někteří lidé činívají, když mají jisté pochybnosti, setkají-li se s bezpodmínečnou vírou slova, která hodlají vyslovit. „Její deset let, pane.“

„Ne víc?“

„Ani o den.“

„Na mou věru!“ podivil se Mikuláš. „To je pozoruhodné.“

Pozoruhodné to vskutku bylo, neboť dětský zázrak byl sice postavy malé, ale měl poměrně starý obličej a ke všemu ještě byl přesně téhož věku – ne snad kam až sahala paměť nejstarších obyvatelů, ale jistě dobrých pět let. Ale nechávali ji večer co večer dlouho vzhůru a od peřinky dostávala jalovcového grogu, co ho stačila vypít, aby se tím brzdil její vzrůst, a je možné, že tato výchovná metoda vytvořila u dětského zázraku tyto další zázračné úkazy.

Za té krátké rozmluvy přišel pán, který hrál divocha, už přezutý do vycházkových střevíců a s pantofli v ruce, a zastavil se na několik kroků opodál, jako by se chtěl připojit k hovoru.

„Nějaký talent, pane!“ řekl divoch a kývl hlavou směrem ke slečně Crummlesové.

Mikuláš přisvědčil.

„Fff!“ řekl umělec a stisknutými zuby hvízdavě nadechl, až to syčelo; „ta by neměla jezdit po venkově, kdepak!“

„Jak to myslíte?“ zeptal se principál.

„Myslím tím,“ odpověděl zaníceně pán, „že je příliš dobrá

338$

pro venkovská prkna a že by měla vystupovat buď v některém velkém londýnském divadle, nebo vůbec nikde; a řeknu vám ještě, aniž to chci nějak omlouvat, že nebýt závisti a žárlivosti na jistém místě, však dobře víte kde, tak by tam už byla. Představil byste mě, pane Crummlesi?“

„Pan Folair,“ řekl principál, aby ho představil Mikulášovi.

„Těší mě, že vás poznávám, pane.“ Pan Folair se dotkl ukazováčkem střechy klobouku a potom si podali ruku. „Rozumím-li dobře, pane, nováček, že?“

„A k tomu ještě nehodný,“ odpověděl Mikuláš.

„Viděl jste už někdy takový špektákl jako tohle?“ zašeptal herec, zatím co ho odváděl stranou, když od nich Crummles odešel, aby si promluvil se ženou.

„Jako co?“

Pan Folair udělal směšnou grimasu ze svého němoherního repertoáru a ukázal přes rameno.

„Snad nemyslíte ten dětský zázrak?“

„Dětský humbuk, pane!“ odpověděl pan Folair. „Nenajdete jediné průměrně nadané děvče v chudinské škole, aby nedokázalo víc než tohle. Ta může blahořečit osudu, že se narodila jako principálova dcera.“

„Zdá se, že si to berete tuze k srdci, „ poznamenal Mikuláš s úsměvem.

„Hrome, to jistě! A docela právem,“ řekl pan Folair, vzal Mikuláše pod paždí a procházel se s ním po jevišti sem a tam. „Copak to nestačí člověka naštvat, vidět tu mrňavou můru večer co večer takhle skákat v roli primadony a doslova okrádat divadlo o peníze, když se tak násilím cpe publiku do krku, kdežto ostatní se přehlížejí? Není to zvláštní, takhle vidět, jak se někdo dá rodinnou ješitností tak zaslepit, že až zanedbává vlastní prospěch? Vím určitě, že se minulý měsíc v Southamptonu sešlo jeden večer celých patnáct šilinků a šest pencí, jen aby mě vidělo tančit horalský dupák; a jaký to mělo následek? Od té doby jsem už tu roli nedostal – ani jednou – ale ten dětský zázrak? Ten se večer co večer zubí skrz umělé květiny na pět lidí a jedno miminko v parteru a na dva kluky na balkoně!“

339$

„Mohu-li soudit podle toho, co jsem dnes z vašeho umění viděl,“ řekl Mikuláš, „musíte být cenným členem souboru.” „Chm!“ odpověděl pan Folair a tloukl přitom pantoflem o pantofel, aby z nich vyklepal prach. „Copak o to, dokážu sehrát ledaco – možná, že v mém žánru nikdo líp – ale dostávat takové psy jako tady, to je, jako byste si místo klouzku na podešve dával na nohy olověné koule a tancoval v okovech a nikdo to neuznal. Hola, příteli, jak se máme?“

Pán, na něhož se těmito posledními slovy obrátil, byl muž s tmavou pletí, zbarvenou po pravdě trochu sinavě, s dlouhými hustými černými vlasy a – třebaže vyholený – s velmi patrnými známkami štětinatých vousů a licousů téhož tmavého odstínu. Zřejmě mu nebylo víc než třicet, ačkoliv mnozí by mu byli na první pohled hádali mnohem víc, protože měl obličej protáhlý a od neustálého používání divadelních líčidel velmi bledý. Měl na sobě kostkovanou košili, starý zelený kabát s novými zlatými knoflíky, na krku široce pruhovaný červenozelený šátek a sytě modré kalhoty; také měl obyčejnou jasanovou vycházkovou hůlku, zřejmě víc pro parádu než pro potřebu, protože jí pohupoval spodkem v ruce a zahnutou rukojetí k zemi kromě chvilek, kdy ji na několik vteřin zdvihl, zaujal šermířský postoj a učinil dva tři výpady proti postranním kulisám nebo jakémukoli jinému předmětu, živému či neživému, který se mu právě naskýtal jako vhodný terč.

„No, Tome,“ řekl tento pán a učinil výpad proti příteli, který ránu obratně pantoflem odrazil, „co je nového?“ „Nový člen, to je všechno,“ odpověděl pan Folair a díval se přitom na Mikuláše.

„Učiňte zadost zdvořilosti, Tome, učiňte zadost zdvořilosti,“ pravil druhý pán a poklepal mu káravě holí na dýnko klobouku.

„To je pan Lenville, který u nás hraje hlavní tragické role, pane Johnsone,“ řekl němoherní mim.

„Kromě tehdy, když si starý lenochod vezme do hlavy, že ji bude hrát sám, měl byste dodat, Tome,“ poznamenal pan Lenville. „Asi už víte, pane, kdo je starý lenochod, že?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl Mikuláš.

340$

„Říkáme tak Crummlesovi, protože jeho herecký styl je kapku těžkopádný a neohrabaný,“ řekl pan Lenville. „Ale měl bych nechat žerty stranou a raději jít, protože mám dvacetistránkovou roli, kterou musím do zítřka do večera nadřít, a ještě jsem neměl čas se na ni podívat. Utěšuju se ale aspoň tím, že mi všechno leze tak strašně snadno do hlavy.“

Když se pan Lenville touto poznámkou utěšil, vytáhl z kapsy u kabátu umaštěný a pomačkaný rukopis, a když učinil proti svému příteli ještě jeden výpad, začal se procházet po jevišti sem a tam, odříkával si přitom roli a přizpůsoboval chvílemi jednání slovům tak, jak mu to jeho představivost a text úlohy velely.

Tou dobou se tam již vlastně sešla skorem celá společnost – neboť kromě pana Lenvilla a jeho přítele Toma tam byl také štíhlý mladý pán se slabým zrakem, který hrál nesmělé milence a zpíval tenorové písničky a který přišel zavěšený do komického venkovana, muže s pršatým nosem, velkými ústy, širokým obličejem a vypoulenýma očima. Kolem dětského zázraku se neobyčejně roztomile točil silně podroušený postarší pán na nejnižším stupni zludračelosti, který hrál klidné a ctnostné starce; a paní Crummlesové se zvlášť rytířsky dvořil jiný obstarožní pán zevnějšku o poznání úctyhodnějšího, který hrál starce popudlivé – ty směšné tatíky, kteří mají synovce u vojska a ustavičně pobíhají s tlustou holí v ruce a nutí je, aby se ženili s bohatou dědičkou. Kromě nich tam ještě byl člověk se vzhledem větroplacha, který se v hrubém plášti procházel podél osvětlovací rampy sem a tam, mával okázale frakovou hůlkou a polohlasně, ale velmi živě drmolil cosi pro pobavení pomyslného publika. Nebyl už tak mladý a svěží, jako býval, a jeho postava jevila značně pokročilou vyžilost; ale čišelo z něho cosi přehnaně uhlazeného, co prozrazovalo šviháckého hrdinu boucharonských komedií. A byla tam ještě skupinka tří nebo čtyř mladíků vpadlých tváří a s hustým obočím, kteří spolu v jednom koutě rozprávěli; ale jak se zdálo, byli to patrně druhořadí členové a smáli se a hovořili mezi sebou, aniž si jich kdo všímal.

Dámy se kupily v malém hloučku, čistě dámském, kolem

341$

rozviklaného stolku, o němž tu již byla řeč. Byla tam slečna Snevellicci – která dovedla sehrát všechno od tanečního potpourri až po lady Macbethovou a která také při každé své benefici hrála nějakou roli v krátkých modrých hedvábných kalhotkách – a pokukovala z hloubi komínovitého slaměného klobouku po Mikulášovi a předstírala, že je zaujatá vyprávěním nějaké zábavné historky své přítelkyni, slečně Ledrookové, která si přinesla práci a šila si nabíraný límeček ke krku, jako by to bylo nejpřirozenější zaměstnání pod sluncem. Byla tam také slečna Belvawneyová – která se zřídka kdy domohla mluvené role a obyčejně představovala páže v bílém hedvábném trikotu, postávala s jednou nohou v koleně pokrčenou a hleděla do obecenstva, nebo v honosných tragediích ocáskovala panu Crummlesovi, když přicházel na jeviště nebo odcházel, a natáčela lokýnky krásné slečně Bravassové, která si jednou dala od nějakého ryteckého učně dělat podobiznu „v roli“, jejíž otisky se pak vyvěšovaly na prodej ve výkladě cukrářství, hokynářství a půjčovny knih, jakož i v divadelní pokladně, kdykoli se objevily plakáty, že má svůj benefiční večer. Byla tam i paní Lenvillová ve velmi splihlém klobouku se závojem a nepopiratelně ve stavu, který byl jistě jejím vřelým přáním, milovala-li opravdu vroucně pana Lenvilla; byla tam slečna Gazingi s falešným hermelínovým boa, uvázaným kolem krku na volný uzel, a oběma jeho volnými konci žertovně šlehala pana Crummlese mladšího. Konečně tam byla i paní Gruddenová v hnědé soukenné pláštěnce a kastorovém klobouku, která pomáhala paní Crummlesové v domácnosti, vybírala u dveří vstupné, oblékala dámy, zametala v divadle, dělala nápovědu, když všichni ostatní byli v závěrečném výstupu na scéně, hrávala jakoukoli úlohu, kdykoli toho bylo naléhavě zapotřebí, aniž ji kdy vůbec studovala, a na plakátech se objevovala pod jakýmkoli jménem nebo jmény, o nichž pan Crummles usoudil, že se budou v tisku pěkně vyjímat.

Když pan Folair všechny tyto podrobnosti Mikulášovi úslužně svěřil, odešel od něho a připojil se ke kolegům; úkol osobního představení dokončil pan Vincenc Crummles tím, že veřejně ohlásil nového herce jako zázračného genia a vzdělance.

342$

„Promiňte laskavě, „ řekla slečna Snevellicci, když se přitočila k Mikulášovi, „ale hrál jste někdy v Canterbury?“

„Nikdy,“ odpověděl Mikuláš.

„Pamatuji se, že jsem se v Canterbury setkala s pánem,“ pokračovala slečna Snevellicci, „sice jenom na chviličku, protože jsem odcházela od společnosti, zrovna když on nastupoval, a ten se vám tolik podobal, že jsem si byla skorem jista, že to jste vy.“

„Vidím vás tuhle chvíli po prvé v životě,“ odpověděl Mikuláš se vší patřičnou dvorností. „Vím určitě, že jsem vás ještě nikdy neviděl, protože bych na to nemohl nikdy zapomenout.“

„Ó – je to od vás jistě velmi lichotivé, že to říkáte,“ odpověděla slečna Snevellicci s půvabnou úklonkou. „Když se teď na vás znovu dívám, tak vidím, že ten pán v Canterbury neměl ty oči jako vy – budete mě asi pokládat za velmi bláhovou, že si všímám takových věcí, že?“

„Ani pomyšlení,“ řekl Mikuláš. „Nemohu to přece pokládat za nic jiného než za lichotivou pozornost, když si mne jakkoli všimnete!“

„Ó! Vy muži jste taková marnivá stvoření!“ zvolala slečna Snevellicci. Poté upadla do rozkošných rozpaků, vytáhla z vybledlé hedvábné pompadurky se sponou z kočičího zlata facalíček a zavolala na slečnu Ledrookovou –

„Lédy, drahoušku,“ řekla slečna Snevellicci.

„Nu, co je?“ odpověděla slečna Ledrooková.

„Není to on.“

„Který on?“

„Ten z Canterbury – však víš, o čem mluvím. Pojď sem! Ráda bych ti něco řekla.“

Ale slečna Ledrooková ke slečně Snevellicci nepřišla, a proto musila slečna Snevellicci jít ke slečně Ledrookové, což také učinila krokem tak skotačivým, že to až okouzlovalo; a slečna Ledrooková si zřejmě slečnu Snevellicci dobírala, že se do Mikuláše zamilovala, neboť po chvilce laškovného šuškání napleskala slečna Snevellicci slečně Ledrookové velmi prudce přes ruce a v líbezných rozpacích se vzdálila.

„Dámy a pánové,“ prohlásil pan Vincenc Crummles, který

343$

zatím cosi psal na kus papíru, „zítra v deset začneme zkoušet Boj na život a na smrt. Narukují všichni. Pikle a Jak seženu peníze jste už študovali a jedna zkouška nám tedy postačí. Tak všichni v deset tady, nezapomeňte laskavě.“

„Všichni v deset tady,“ opakovala paní Gruddenová a rozhlédla se kolem.

„V pondělí ráno bude čtená zkouška nového kusu,“ oznámil pan Crummles. „Osoby ještě neznáme, ale každý dostane dobrou roli. Pan Johnson se o to postará.“

„Ou!“ řekl Mikuláš polekaně. „Já – „

„V pondělí ráno,“ opakoval pan Crummles zvýšeným hlasem, aby námitky nešťastného pana Johnsona přehlušil. „To je všechno, dámy a pánové.“

Aby se rozešli, nebylo dámy ani pány zapotřebí pobízet dvakrát; a v několika minutách bylo divadlo až na rodinu Crummlesovu, Mikuláše a Smika jako vymetené.

„Na mou věru,“ řekl Mikuláš, když si vzal principála kousek stranou, „nemyslím, že bych to do pondělka stačil.“

„Nesmysl, nesmysl!“ odbyl ho pan Crummles.

„Ale opravdu to nestačím,“ trval na svém Mikuláš. „Má vynalézavost není takovým úkolům zvyklá, nebo pak třebas napíšu – „

„Vynalézavost! U všech rohatých, co ta má s tím co dělat?“ zvolal principál chvatně.

„Všechno, drahý pane.“

„Naopak, drahý pane, nic,“ odpověděl zřejmě netrpělivě principál. „Rozumíte francouzsky?“

„Dokonale.“

„Výborně,“ řekl principál, otevřel zásuvku u stolku a podal z ní Mikulášovi svitek papírů. „Tumáte! Přeložte to jenom do angličtiny a na titulní list napište své jméno. Ať mě šlak,“ zvolal pan Crummles hněvivě, „jestli jsem se už do úpadu nenaopakoval, že nechci mít v souboru jediného mužského ani ženskou, kteří by tuhle řeč neovládali, aby to mohli nastudovat z originálu a hrát to hned anglicky a ušetřili tak všechny tyhle starosti i výlohy!“

Mikuláš se usmál a strčil hru do kapsy.

344$

„Jak si to hodláte zařídit s bydlením?“ zeptal se pan Crummles.

Mikuláš si mimoděk pomyslil, že by pro něho alespoň pro první týden bylo nemalou výhodou, kdyby si mohl v parteru rozložit skládací postel, ale poznamenal pouze, že o tom dosud neuvažoval.

„Tak pojďte se mnou k nám,“ řekl pan Crummles, „a mí chlapci s vámi po obědě půjdou a ukážou vám, kde byste nejspíš něco sehnal.“

Toto pozvání nebylo možno odmítnout; Mikuláš a pan Crummles nabídli s každé strany paní Crummlesové rámě a v tomto vznešeném seskupení vykročili ulicí. Smike, chlapci i dětský zázrak si namířili domů kratší cestou a paní Gruddenová zůstala v divadle, aby se v pokladní budce posilnila zbytkem studeného skopového guláše a pintou černého piva.

Paní Crummlesová si vyšlapovala po dlažbě, jako by kráčela rovnou cestou na popraviště s posilujícím vědomím své neviny a s onou hrdinnou statečností, kterou může roznítit pouze ctnost. Pan Crummles. si naproti tomu osvojil výraz i krok sveřepého tyrana; oba však budili u mnoha chodců jistou pozornost, a když zaslechli šeptané „manželé Crummlesovi!“ nebo viděli nějakého klučinu úprkem se vracet, aby se na ně vynadíval zpředu, tu přísný výraz jejich tváří zjihl, neboť z toho vyciťovali svou popularitu.

Pan Crummles bydlil v Svatotomášské ulici v domě jistého lodivoda Bulpha, který si zakládal na brčálově zelených domovních dveřích a okenních rámech téže barvy a na krbové římse v obývacím pokoji měl malíček utopence spolu s jinými mořskými a přírodopisnými raritami. Vystavoval na odiv také mosazné klepadlo, mosaznou tabulku a mosaznou rukojeť u zvonku, všechno náramně vyleštěné a nablýskané; a vzadu na dvorku měl stožár, zakončený na špici větrnou korouhvičkou.

„Vítejte nám,“ řekla paní Crummlesová čelem k Mikulášovi, jakmile došli do arkýřového průčelního pokoje v prvním patře.

Mikuláš se na poděkovanou uklonil a nijak se netajil radostí, když spatřil prostřený stůl.

345$

„Máme jenom skopové plecko s cibulovou omáčkou,“ pronesla paní Crummlesová týmž márničním hlasem, „ale ať už máme oběd sebeskromnější, srdečně vás zveme, abyste s námi pojedl.“

„Jste velice laskavá,“ odpověděl Mikuláš, „určitě se nedám v jídle zahanbit.“

„Vincenci,“ řekla paní Crummlesová, „kolik je hodin?“

„Pět minut přes naši obvyklou hodinu k jídlu,“ pravil pan Crummles.

Paní Crummlesová zazvonila. „Přineste tu skopovou s cibulovou omáčkou.“

Služka, která otročila páně Bulphovým podnájemníkům, zmizela a po krátké chvíli se znovu objevila se slavnostní hostinou. Mikuláš a dětský zázrak seděli u rozkládacího stolku proti sobě a Smike a mladí pánové Crummlesovi jedli na spací pohovce.

„Mají zdejší lidé velkou zálibu v divadle?“ zeptal se Mikuláš.

„Ne,“ odpověděl pan Crummles a zavrtěl hlavou, „ani zdaleka ne – ani zdaleka ne.“

„Je mi jich líto,“ podotkla paní Crummlesová.

„Mně také,“ řekl Mikuláš, „když nemají z dobře hraných divadelních představení požitek.“

„Ten taky jistě nemají, pane,“ připojil se pan Crummles. „Když mělo naše dítě loni benefici a při tom představení zopakovalo tři ze svých nejoblíbenějších rolí a ještě sehrálo v Kouzelném dikobrazu titulní roli, jak ji původně nastudovalo, nesešlo se nám v kase víc než čtyři libry a dvanáct šilinků.“

„Je to možné?“ zvolal Mikuláš.

„A ještě z toho bylo na dřevo jen dvě dvanáct, papá,“ řekl dětský zázrak.

„A ještě z toho bylo na dřevo jen dvě dvanáct,“ opakoval pan Crummles. „I sama paní Crummlesová už hrála jen pro pouhou hrstku lidí.“

„Ale je to vždycky pozorné publikum, Vincenci,“ prohlásila paní principálová.

346$

„Takové už publikum obyčejně bývá, když vidí pořádnou hru – opravdu pořádnou – pravé umění,“ odpověděl pan Crummles s důrazem.

„Dáváte také hodiny, madame?“ zeptal se Mikuláš. „Dávám, „ odpověděla paní Crummlesová.

„Ale tady jich asi mnoho nemáte, že?“

„Měla jsem,“ řekla paní Crummlesová. „Přijala jsem tady žáky do učení. Věnovala jsem se herecké výchově dcery jednoho dodavatele lodních potřeb; ale později se ukázalo, že neměla zdravý rozum, když se u mne přihlásila. Je skutečně velmi zvláštní, že za takových okolností ke mně vůbec přišla. „ Mikuláš si tím sice nebyl tak docela jist, ale pokládal za vhodnější zachovat mlčení.

„Počkejme,“ vzpomněl si principál, když se po obědě zahloubal. „Jak by se vám zamlouvala nějaká roztomilá rolička s naším dítětem?“

„Jste velmi laskav,“ odpověděl Mikuláš spěšně, „ale pro případ, že bych se ukázal příliš nemotorný, by snad bylo myslím lepší, kdybych pro začátek vystoupil s někým přibližně stejně velkým, jako jsem já. Možná, že bych se cítil jistější.“ „To máte pravdu,“ přisvědčil principál. „Možná, že ano. A časem, víte, se možná vypracujete tak, že budete moci hrát s naším dítětem!“

„Zajisté,“ odpověděl Mikuláš a vřele doufal, že bude trvat velmi dlouho, než se mu cti takového vyznamenání dostane.

„Tak vám tedy povím, co uděláme,“ řekl pan Crummles. „Až doděláte ten kus – mimochodem, ne abyste do toho zapomněl vpašovat tu pumpu a škopky – tak si naštudujete Romea, Julii obsadíme slečnou Snevellicci, stará Gruddenová bude dělat chůvu. – Áno, to půjde jedna radost. A taky Korsára; a když už v tom budete, tak se naučte Korsára, a taky Cassia a Scapina. To máte všechno za chvíli v malíku – jedna role je tak strašně podobná druhé. Tady je máte, i s narážkami a se vším všudy!“

S těmito kvapnými povšechnými pokyny hodil pan Crummles do Mikulášových váhavých rukou hromádku knížek, a když staršímu synovi poručil, aby s ním šel a ukázal mu, kde lze

347$

najít ubytování, potřásl Mikulášovi rukou a popřál mu dobrou noc.

V Portsmouthu není nedostatek pohodlně zařízených pokojů a není ani nic těžkého najít podnájem, který by vyhovoval i velmi skromným peněžním prostředkům; ty první však byly tuze drahé a ty druhé zase tuze nuzné, a vešli proto do tolika domů a vyšli z nich tolikrát s nepořízenou, že Mikuláš začal již vážně uvažovat o tom, nebude-li musit nakonec požádat o dovolení, aby směl přespat v divadle.

Konečně však narazili na dva pokojíky nad třemi odstavci schodů, nebo spíše nad dvojími schody a jedním žebříkem, nad tabáčnickým krámkem v Common Hardu, špinavé ulici, která vedla k loděnicím. Ty si Mikuláš najal celý šťastný, že s úspěchem unikl všem žádostem o zaplacení týdenního nájemného předem.

„Nuže! Odlož náš osobní majetek, Smiku,“ řekl, když doprovodil mladého Crummlese se schodů. „Uhodily na nás divné časy a je ve hvězdách, jak to skončí; ale jsem událostmi posledních tří dní už unavený a ponechám si tedy uvažování až na zítřek – půjde-li to.“

«KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ»

O velkém zvaní na benefiční večer slečny Snevellicci a o tom, jak Mikuláš po prvé v životě vystoupil na jevišti.

Druhého dne ráno byl sice Mikuláš vzhůru časně, ale přesto sotvaže začal s oblékáním, už zaslechl stoupat po schodech kroky a vzápětí ho zdravily hlasy němoherního mima pana Folaira a tragéda pana Lenvilla.

„Hola hou! Kde je kdo?“ zvolal pan Folair.

„Hej! Vstávejte, vy tam!“ řekl pan Lenville hlubokým hlasem.

„Kat aby ty chlapy spral,“ pomyslil si Mikuláš, „přišli

348$

patrně na snídani.“ A odpověděl: „Hned otevřu, jen mějte chviličku strpení.“

Páni ho snažně žádali, aby nijak nespěchal; a aby si chvíli čekání ukrátili, dali si k nevýslovné rozmrzelosti všech ostatních noclehářů v nižších patrech na malinké podestě před dveřmi jedno kolo v šermu vycházkovými holemi.

„Nuže, pojďte dál,“ řekl Mikuláš, když se dooblekl, „ale pro všechno na světě, netropte tady venku takové dopuštění!“

„Tohle je neobyčejně útulná kukaň,“ prohlásil pan Lenville, když vešel do předního pokojíka a sundal si napřed klobouk, aby se tam vůbec dostal. „Zatraceně útulná.“

„Pro člověka, který by byl v takových věcech trochu vybíravý, je možná až trochu moc útulná,“ řekl Mikuláš. „Ačkoli je beze sporu nadmíru pohodlné, když si člověk může se stropu i s podlahy a všech stěn pokoje podat všechno, co potřebuje, aniž se přitom musí vůbec hnout se židle, přece jen lze takové výhody mít pouze v pokoji nejskrovnějších rozměrů.“

„Pro svobodného mládence vůbec nijak malý,“ odpověděl pan Lenville. „To mi připomíná – mou ženu, pane Johnsone – doufám, že pro ni v tom vašem kuse bude nějaká pěkná úložka, ne?“

„Včera večer jsem se na tu francouzskou předlohu podíval,“ řekl Mikuláš, „a zdá se docela dobrá, myslím.“

„A co hodláte stvořit pro mne, příteli?“ zeptal se pan Lenville, zatím co koncem hole rozhraboval skomíravý oheň a potom si ji otřel o šos kabátu. „Nějakého drsného chlapa, pořádného bručouna?“

„Vy vyženete z domu ženu a dítě,“ řekl Mikuláš, „a v návalu hněvu a žárlivosti probodnete v knihovně svého nejstaršího, syna.“

„Ale jděte, doopravdy?“ zvolal pan Lenville. „To je skvělé.“

„Potom,“ pokračoval Mikuláš, „vás trýzní výčitky svědomí až do posledního dějství, kdy se rozhodnete vzít si život. Ale právě když zvedáte ruku s pistolí k spánku, bijí hodiny – deset.“

349$

„Chápu!“ zvolal pan Lenville. „Skvělé.“

„Zarazíte se,“ řekl Mikuláš. „Vzpomenete si, že jste jednou jako malé dítě slyšel hodiny bít deset. Pistole vám vypadne z ruky – hroutíte se – rozpláčete se a potom je z vás už nadosmrti ctnostný a příkladný člověk.“

„Skvělé!“ pochválil pan Lenville. „To je učiněný trumf, učiněný trumf. Hned po takovém lidsky dojemném výjevu spusťte oponu a hra zvítězí na celé čáře.“

„A je tam něco pěkného taky pro mne?“ vyzvídal starostlivě pan Folair.

„Počkejme,” řekl Mikuláš. „Vy sehrajete věrného a oddaného sluhu, kterého pán vyžene na dlažbu spolu se svou ženou a dítětem.“

„Ten zpropadený dětský zázrak mám na krku věčně,“ povzdechl si pan Folair. „A uchýlíme se do nuzného příbytku, zřeknu se všeho platu a budu žvanit dojemnosti, nemám pravdu?“

„Hm – ano,“ odpověděl Mikuláš, „takový je asi děj kusu.“ „A to víte, musí v tom být nějaký tanec pro mne,“ řekl pan Folair. „A budete tam taky muset vrazit jeden pro zázrak, tak z toho raději udělejte hned taneční duet a ušetříte čas.“ „Není nic snadnějšího,“ poznamenal pan Lenville, když si povšiml znepokojeného výrazu mladého dramatika.

„Na mou věru, nemám ani ponětí, jak by se to dalo provést,“ odpověděl Mikuláš.

„Jakže, neleží to snad jako na dlani?“ namítl pan Lenville. „Sakulente, jak může někdo nevidět, jak na to? Udivujete mě! Zavedete přece postiženou dámu s malým dítětem i oddaným sluhou do nuzného příbytku, ne? – Tak se tedy podívejte. Zarmoucená paní se zhroutí na židli a zaboří si obličej do kapesníku. – ,Pročpak pláčeš, matinko?‘ řekne dítě. ,Neplač, matinko, nebo rozpláčeš i mne!’ – ,A mne taky!‘ řekne věrný sluha a otírá si oči o rukáv. – ,Co si počneme, matinko drahá, abychom tě trochu potěšili?’ zeptá se dítko. ,Ba, ba, co si počneme?‘ řekne věrný sluha. – ,Och, pán!‘ řekne zarmoucená dáma. Jen kdybych se mohla zbavit těch trudných myšlenek! – ,Zkuste to, madame, zkuste to,‘

350$

řekne věrný sluha; ,vzpamatujte se trochu, madame, zabavte se něčím,‘ – ,To učiním,‘ řekne dáma, ,naučím se snášet své útrapy srdnatě. Pamatuješ se na ten tanec, poctivý příteli, který jsi za šťastnějších dnů tančíval s tutím líbezným andílkem? Nikdy tehdy neselhal, vždycky mé srdce uklidnil! Ó, nechť na něj ještě jednou pozřím, dříve než zemru!’ – A tady to máme – narážku pro hudbu: dříve než zemru – a orchestr spustí. Tak se to dělá – nemám pravdu, Tome?“

„Svatou pravdu,“ odpověděl pan Folair. „Zarmoucená dáma, starými vzpomínkami zdrcená, padá s koncem tance do mdlob a s tím vyvrcholením opona padá.“

Mikuláš, jemuž byla tato i jiná naučení, vyvěrající z osobních zkušeností obou herců, velmi prospěšná, ochotně pohostil oba muže nejlepší snídaní, jakou mohl sehnat, a když se jich konečně zbavil, pustil se hned do práce a ani v nejmenším ho při tom nermoutilo, že je o tolik snadnější, než se z počátku domníval. Pracoval velmi pilně celý den a neopustil svůj pokojík až večer, kdy se odebral do divadla, kam už před ním odešel Smike, aby ještě s jedním pánem obstaral lidové vzbouření.

V divadle byli všichni lidé tak změnění, že je stěží poznával. Falešné vlasy, falešná pleť, falešná lýtka, falešné svaly – ze všech se staly docela jiné bytosti. Z pana Lenvilla byl bujarý válečník, vskutku jedinečně urostlý; z pana Crummlese, jehož širokou tvář stínila mohutná černá kštice, brigant ze skotských hor vzezření opravdu majestátního; jeden ze starších pánů byl žalářníkem a jiný úctyhodným patriarchou; z komického venkovana byl přeudatný bojovník, jehož sveřepost mírnil rys šibalství; oba mladí pánové Crummlesové byli rodilí princové s nefalšovanou modrou krví a zádumčivý milovník se proměnil v zoufalého vězně. Ke skvělé hostině pro třetí dějství už byla prostřena tabule, která se skládala ze dvou lepenkových váz, talíře suchárků, černé láhve a octové karafinky; zkrátka všechno bylo na nejvyšším stupni nádhery a připravenosti.

Mikuláš stál zády k oponě a hned obhlížel scénu prvního obrazu, což byla gotická brána asi o dvě stopy nižší než pan

351$

Crummles, jíž měl tento pán na jeviště vstoupit, hned naslouchal dvěma lidem na balkoně, kteří spolu vtipkovali, a uvažoval, je-li to snad celé publikum, když tu k němu nenuceně přikročil sám pan Crummles a oslovil ho.

„Byl jste už dnes vpředu?“ zeptal se pan Crummles.

„Ne,“ odpověděl Mikuláš, „ještě ne. Chci se podívat na kus.“

„Měli jsme velmi pěkný předprodej,” řekl pan Crummles. „Čtyři první místa uprostřed a celou prosceniovou lóži.“

„Ale! Jistě?“ řekl Mikuláš. „Asi pro rodinu, ne?“

„Ano,“ odpověděl pan Crummles, „ano. Je to až dojemné. Mají šest dětí a přijdou jenom, když hraje zázrak.“

Pro kohokoli, ať už pro rodinu nebo pro koho jiného, by bývalo těžké přijít do divadla ten večer, kdy zázrak nehrál, protože večer co večer vystoupil alespoň v jedné a nezřídka ve dvou nebo třech rolích; ale Mikuláš, který měl pro páně Crummlesovy otcovské city pochopení, se zdržel toho, aby snad na tuto nezávažnou okolnost upozornil, a pan Crummles tedy mohl bez přerušení v řeči pokračovat.

„Šest dětí,“ řekl tento pán. „Tatíček a mamička je osm, tetinka devět, guvernantka deset, dědeček a babička dvanáct. Potom lokaj, co stojí venku s pytlíkem pomerančů a džbánem chlebového vína a vidí hru zadarmo malým okýnkem v lóžových dveřích – za zlatku to je přece laciné; když si vezmou lóži, tak na tom vydělají.“

„Divím se, že jich do lóže pouštíte tolik,“ poznamenal Mikuláš.

„Nedá se nic dělat,“ odpověděl pan Crummles. „Ve venkovských městech se s tím počítá. Když mají v rodině šest dětí, tak přijde šest dospělých, aby je drželi na klíně. V takové rodinné lóži je vždycky dvojnásobek osob. Zazvoňte na orchestr, Gruddenová!“

Tato všestranně užitečná paní učinila, co se na ní žádalo, a brzy potom bylo slyšet ladění trojích houslí. Tomuto vrzání, protahovanému tak dlouho, jak to jen předpokládaná trpělivost publika mohla snést, učinilo posléze konec nové cinknutí zvonku, které bylo znamením, aby se začalo už doopravdy;

352$

orchestr tedy spustil a přehrával rozličné časové písničky s mimoděčnými variacemi.

Udivila-li Mikuláše tolik změna k lepšímu, jíž se honosili pánové, pak byla proměna dam ještě úžasnější. Když z útulného koutku principálské lóže spatřil slečnu Snevellicci ve vší nádheře bělostného mušelínu se zlatým lemem a paní Crummlesovou ve vší důstojnosti brigantovy choti a slečnu Bravassovou ve vší líbeznosti důvěrné přítelkyně slečny Snevellicci a slečnu Belvawneyovou v bílém pážecím hedvábí, jak vytrvale koná své povinnosti kdekoli a přísahá, že chce žít i umřít ve službách kohokoli, stěží mohl utajit obdiv, jejž prozrazoval bouřlivým potleskem a nejvypjatější pozorností k ději na jevišti. Zápletka byla nadmíru zajímavá. Děj se neodehrával v žádném určitém věku, národě ani zemi, a snad právě proto byl tím poutavější, neboť nikdo si nemohl z dosavadních vědomostí vybrat ani sebevzdálenější dohad, co se z toho všeho nakonec vlastně vyklube. Jakýsi brigant kdesi cosi s velkým zdarem vykonal a vrací se za doprovodu jásotu a houslí triumfálně domů, aby složil poklonu své choti – dámě mužské mysli, která má stále na jazyku kosti svého otce, jimž se podle všeho nedostalo pohřbu; nevychází však najevo, stalo-li se tak ze zvláštní záliby toho starého pána samého nebo z trestuhodné nedbalosti jeho příbuzenstva. Brigantova manželka je v nějakém, ať už takovém či onakém vztahu k patriarchovi, který bydlí na velmi vzdáleném hradě, a tento patriarcha je otcem několika postav ze hry, ale neví určitě, které to vlastně jsou, a je na pochybách, vychoval-li u sebe na hradě ty pravé nebo nepravé; kloní se spíše k názoru, že to byly ty druhé, a protože mu to dělá těžkou hlavu, ulevuje si od tíživých myšlenek hostinou, při kteréžto slavnosti kdosi v plášti zvolá: „Střež se!“, a o tomto komsi neví nikdo (kromě obecenstva), že to je sám ten brigant, který tam přišel z důvodů neznámých – snad proto, že měl spadeno na stolní stříbro. Roztomilým překvapením jistě byly rozličné milostné scény mezi zoufalým vězněm a slečnou Snevellicci a mezi komickým bojovníkem a slečnou Bravassovou; kromě toho sehrál pan Lenville několik velmi tragických výstupů ve tmě,

353$

kam se vypravoval za krvelačnými vražednickými záměry, vesměs zmařenými obratností a udatností komického bojovníka (jenž po celý kus příhodně vyslechl všechno, co se kde mluvilo) a rovněž i neohrožeností slečny Snevellicci, která si oblékla trikotové kalhoty, v nichž se s košíčkem lahůdek a temnou lucernou vydala do žalářní kobky svého uvězněného milence. Nakonec vyšlo najevo, že patriarcha je mužem, který se tak nevážně zachoval ke kostem brigantova tchána; a z té příčiny i důvodu se brigantova manželka vypraví na jeho hrad, aby ho zabila, a tak se dostane do jakési tmavé síně, kde se po dlouhém šmátrání ve tmě kdekdo vrhne na kdekoho druhého, při čemž se ještě ke všemu mylně domnívá, že to je někdo jiný, a z toho vznikne úžasná vřava a zmatek i se střelbou z bambitek, ztrátami na životech a světlem pochodní; potom přijde patriarcha až k rampě, a když napřed s významným pohledem vysvětlí, že teď už o svých dětech všechno ví a také jim to poví, jen co se tam všichni sejdou, prohlásí potom, že pro sňatek mladých lidí nebude nikdy chvíle vhodnější než je teď; a proto jim pak spojuje ruce s naprostým souhlasem neúnavného pážete, které (jakožto jediný další smrtelník, jenž všechny ostatní přežil) ukáže čapkou do oblak a pravicí k zemi, čímž jednak přivolává požehnání, jednak dává znamení oponáři, aby spustil oponu; a to se také za obecného potlesku stane.

„Jak se vám to líbilo?“ zeptal se pan Crummles, když se Mikuláš vrátil opět za jeviště. Pan Crummles byl celý říčný, protože takový brigant se něco nakřičí.

„Myslím, že to bylo opravdu skvělé,“ odpověděl Mikuláš, „zvlášť slečna Snevellicci byla neobyčejně dobrá.“

„Copak Snevellicci, ta je genius,“ řekl pan Crummles, „učiněný genius. Abych nezapomněl, hodlám ten váš kus uvést na scénu, až bude její příjem.“

„Kdy?“ otázal se Mikuláš.

„Až bude její příjem. Až bude mít benefiční večer a její pozvaní přátelé a příznivci představení zajistí,“ vysvětlil pan Crummles.

„Ahá! Už rozumím,“ odpověděl Mikuláš.

354$

„Abyste věděl,“ pokračoval pan Crummles, „při takové příležitosti to určitě bude mít úspěch, a i kdyby nám to nevyšlo docela tak skvěle, jak očekáváme, tak to bude její risiko, víte, a ne naše.“

„Vaše, chcete snad říci,“ pravil Mikuláš.

„Řekl jsem snad ,moje‘, či ne?“ odpověděl pan Crummles. „Od příštího pondělka za týden. Co tomu říkáte? Do té doby to budete mít dávno hotové a jistě taky dlouho předtím budete mít tu milovnickou roli v malíku.“

„O tom dlouho předtím pochybuji,“ odpověděl Mikuláš; „ale do té doby, myslím, si to mohu troufat nějak strhnout.“

„Výborně,“ pokračoval pan Crummles, „tohle bychom tedy měli vyřízené. A teď bych vás ještě rád požádal o něco jiného. Při takových příležitostech se musí kapku – jak bych to řekl – kapku zvát po domech.“

„Asi u příznivců, ne?“ zeptal se Mikuláš.

„U příznivců. A věc se má tak, že Snevellicci měla v tomhle městě už tolik příjmových večerů, že teď potřebuje nějakou atrakci. Měla příjem, když jí umřela nevlastní matka, měla příjem, když jí umřel strýc; pak jsme měli příjem paní Crummlesová a já, když měl náš zázrak narozeniny, a o výročí naší svatby a při podobných výjimečných příležitostech, takže teď je opravdu dost obtížné najít nějakou dobrou záminku. Tak co, pomůžete tomu ubohému děvčeti, pane Johnsone?“ řekl Crummles, a zatím co hleděl Mikulášovi upřeně do tváře, posadil se na buben – a vzal si důkladný šňupec.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Mikuláš.

„Co říkáte, nemohl byste zítra ráno obětovat půl hodinky, abyste s ní zašel k několika předním měšťanům?“ zašeptal vemlouvavým tónem principál.

„Ale, ale,“ řekl Mikuláš s výrazem velmi odmítavým, „to bych opravdu nerad.“

„Naše dítě ji bude provázet,“ pravil pan Crummles. „Tím okamžikem, jak mi s tím nápadem přišli, jsem dal dítěti dovolení, aby s ní šlo. Nebude na tom ani špetička ničeho nepřístojného – slečna Snevellicci, pane, je vtělená počestnost. Byla by to vydatná pomoc – pán z Londýna – autor nového

355$

kusu – sám v něm hraje – první jeho vystoupení na jevišti vůbec – to by přispělo k velkému příjmu, pane Johnsone.“

„Velmi nerad mařím vábné vyhlídky komukoli, a zvlášť už ne dámě,“ odpověděl Mikuláš, „ale vskutku musím účast ve zvací skupince se vší rozhodností odmítnout.“

„Co tomu pan Johnson říká, Vincenci?“ ozval se mu hlas blízko u ucha; a když se ohlédl, spatřil za sebou stát paní Crummlesovou právě se slečnou Snevellicci.

„Má jisté námitky, manželko,“ odpověděl pan Crummles a díval se přitom na Mikuláše.

„Námitky?“ zvolala paní Crummlesová. „Je to možné?“

„Ó, doufám, že ne!“ zvolala slečna Snevellicci. „Jistě nejste tak ukrutný – ach, božínku! – vždyť já – když na to člověk pomyslí – po tom všem, jak na to spoléhal!“

„Však on si dá pan Johnson říci, má milá,“ pravila paní Crummlesová. „Mějte víc důvěry v jeho ušlechtilost a nepodkládejte mu takové úmysly. Rytířskost, lidskost, všechny lepší stránky jeho povahy musíme zburcovat na pomoc v takové závažné věci.“

„Která se dotýká i direktora,“ řekl s úsměvem pan Crummles.

„A direktorky taky,“ dodala paní Crummlesová obvyklým truchloherním tónem. „Nu tak, nu tak, dejte se obměkčit, vím dobře, že se dáte.“

„Není v mé povaze,“ řekl Mikuláš, těmito prosbami dojatý, „abych odpíral vyhovět jakékoli žádosti, nejde-li o něco vysloveně špatného – a kromě pocitu hrdosti nevím o ničem, co by mi bránilo, abych to udělal. Ale nikoho tady neznám a nikdo nezná mne. Tedy budiž. Vzdávám se.“

Slečna Snevellicci se ihned stápěla v ruměncích a přívalu děkování, kterýmžto posledně jmenovaným artiklem nikterak nešetřil ani pan Crummles, ani paní Crummlesová. Domluvili se, že druhý den ráno pro ni Mikuláš přijde v jedenáct do bytu, a brzy potom se rozešli; on, aby se vrátil domů k spisování; slečna Snevellicci, aby se převlekla pro veseloherní dodatek; a nesobecký principál s manželkou, aby si pohovořili o pravděpodobné tržbě při nadcházejícím benefičním

356$

představení, z níž jim měly podle nepsané závazné dohody připadnout dvě třetiny výtěžku.

Nazítří ráno v umluvenou hodinu se Mikuláš odebral do bytu slečny Snevellicci, jež bydlila v ulici zvané Lombard Street v domě jednoho krejčího. Úzkou síní se šířil pach žehlení a dcera krejčího, která mu přišla otevřít, byla zřejmě ve stavu onoho duševního neklidu, který tak často provází dny velkého rodinného prádla.

„Slečna Snevellicci bydlí tady, nemýlím se?“ zeptal se Mikuláš, když se dveře otevřely.

Dcera krejčího přisvědčila.

„Byla byste tak laskava a oznámila jí, že přišel pan Johnson?“ řekl Mikuláš.

„Á, máte jít laskavě nahoru, prosím,“ odpověděla dcera krejčího s úsměvem.

Mikuláš šel za mladou dámou a ta ho zavedla do malého pokoje v prvním patře, z něhož vedly dveře do dalšího pokoje – kde, jak ze zdušeného cinkotu jakoby šálku o talířky usuzoval, slečna Snevellicci právě v posteli snídala.

„Máte, prosím, laskavě moment počkat,“ řekla krejčovská dcerka po krátké nepřítomnosti, za níž cinkot v zadním pokoji ustal a místo něho nastoupil šepot. „Hned tu bude.“

. Při těchto slovech vytáhla okenní žaluzii, a když tímto způsobem (jak se domnívala) odvrátila páně Johnsonovu pozornost od pokoje k ulici, popadla několik kousků, které se sušily na krbové mřížce a velmi silně se podobaly punčochám, a odběhla.

Protože venku za oknem nebylo mnoho předmětů, které by mohly upoutat zájem, prohlížel si Mikuláš pokoj s větší zvědavostí, než jakou by mu asi byl věnoval jinak. Na pohovce ležela stará kytara, několikerý ohmatané noty a rozházená hromádka papírových natáček na vlasy spolu s přeházenou kupou divadelních programů a ušpiněnými bílými hedvábnými střevíčky s velkými modrými růžicemi. Přes lenoch židle visela rozešitá mušelínová zástěrka s kapsičkami, zdobenými červenými stužkami, jaké nosívají komorné na jevišti a jaké (právě proto) nelze nikdy spatřit na žádné

357$

zástěře jiné. V jednom koutě stály malinké holínky, v nichž slečna Snevellicci obvykle hrála malého jockeye, a hned vedle na židli leželo něco sbaleného, co se velmi podezřele podobalo spodkům, patřícím k botám.

Ale nejzajímavějším předmětem ze všeho snad bylo otevřené album, rozložené uprostřed několika divadelních dvanácterkových knížek, které se válely po stole; a do tohoto alba si slečna Snevellicci vlepila různé kritické posudky o svém hereckém umění, vystříhané z rozličných krajinských novin, a zároveň i oslavnou báseň na svou počest, která začínala slovy:

{„Pěj, ó Eróte, a rci, ká nutnost mezi nás

Snevellicci Trojnadanou s nebe snesla as,

nás by úsměv její mámil, pláč i sličná líc?

Spěš, ó Eróte, a rci, zda víš to čili nic?“}

Kromě tohoto citového výlevu tam byly nesčetné pochvalné zmínky, rovněž vystříhané z novin, jako na příklad: „Z insertního oznámení v jiné části našeho dnešního listu se dovídáme, že kouzelná a vysoce talentovaná slečna Snevellicci má ve středu benefiční představení, při kteréžto příležitosti nám připravila program, který je s to roznítit jásot i v srdci největšího škarohlída. V důvěře, že si naši spoluměšťané dosud uchovali onen vysoký stupeň porozumění pro obecný prospěch i uměleckou hodnotu individuálního mima, jímž už odedávna slynou měrou tak převýznačnou, předpovídáme, že tuto kouzelnou dramatickou umělkyni přivítá vyprodané hlediště.“ – „Naše listárna. – J. S. Máte chybné informace, domníváte-li se, že vysoce nadaná a krásná slečna Snevellicci, která v našem pěkném a útulném divadélku večer co večer uchvacuje srdce všech diváků, není totožná s dámou, jíž mladý, nesmírně bohatý pán, který sídlí v okruhu sto mil od staroslavného města Yorku, nedávno učinil počestnou nabídku k sňatku. Víme ze spolehlivého pramene, že slečna Snevellicci je dámou, která byla do této tajemné a romantické aféry zapletena a jejíž chování v této věci nečinilo její rozvaze i srdci o nic menší čest, než jakou činí její herecké triumfy jejímu skvělému.

358$

nadání.“ Bohatá sbírka podobných článečků spolu s dlouhými plakátky benefičních představení, které všechny končily výzvou „Přijďte včas!“ tučnými versálkami, byla hlavním obsahem památního alba slečny Snevellicci.

Mikuláš pročetl již hezkou řádku těchto výstřižků a právě se hroužil do podrobného a neradostného líčení sběhu okolností, které vedly k tomu, že si slečna Snevellicci vymkla kotník, když uklouzla na kousku pomerančové kůry, jejž na jeviště ve Winchesteru hodil jakýsi netvor v lidské podobě – když sama tato mladá dáma, úplně již ustrojená do vycházkových šatů a s komínovitým kloboukem na hlavě, vběhla jako laňka do pokoje s tisícerými omluvami za to, že ho zdržela tak dlouho přes umluvenou hodinu.

„Ono se totiž mé milované Lédy,“ vysvětlovala slečna Snevellicci, „která tady se mnou bydlí, udělalo v noci tak strašně špatně, že jsem se už bála, aby mi v náručí neumřela.“

„Takový osud aby člověk druhému málem záviděl,“ odpověděl Mikuláš, „ale přesto ji velmi lituji, když to slyším.“

„Jste vy mi ale lichotník!“ řekla slečna Snevellicci a v silných rozpacích si zapínala rukavičku.

„Je-li lichocením, když se člověk obdivuje vašim půvabům a jedinečným přednostem,“ odpověděl Mikuláš a položil ruku na album, „pak máte lepší ukázky zde.“

„Ó, vy ukrutníče, jak jste mohl takové věci číst! Teď abych se skorem styděla podívat se vám do očí, na mou pravdu!“ řekla slečna Snevellicci, popadla knihu a zavřela ji do skříně. „Ta nepořádnice Lédyna! Jak jen může něco tak ohavného provést!“

„Myslil jsem, že jste to tu laskavě nechala úmyslně, abych si v tom mohl číst,“ pravil Mikuláš. A vskutku to tak vypadalo.

„Nebyla bych vám to ukázala ani za živý svět!“ odpověděla slečna Snevellicci. „Ještě nikdy mě nic tak nemrzelo – nikdy! Ale ona je taková nepořádnice, člověk na ni nemůže v ničem spolehnout.“

Rozmluvu přerušil v tomto okamžiku příchod dětského zázraku, který až do této chvíle zůstal taktně v ložnici a nyní se objevil ve všem půvabu a křepkosti a nesl si malinké zelené paraplíčko bez rukojeti, obroubené dlouhými třásněmi,

359$

Po několika bezvýznamných slovech vyrazili společně na ulici.

Dětský zázrak byl společnicí poněkud obtížnou, protože napřed se mu vyzul pravý sandál a potom levý, a když se tyto mrzuté nehody napravily, tu se ukázalo, že má jednu nohavici bílých kalhotek delší než druhou; kromě těchto nepříjemných příhod mu ještě zelené paraplíčko propadlo železnou mříží v chodníku a dalo se vylovit jen s velkými obtížemi a se značnou námahou. Nebylo ho však možno za to hubovat, poněvadž to byla dcera principálova, a Mikuláš to proto všechno bral s nezkaleně veselou myslí a se slečnou Snevellicci zavěšenou pod paždí s jedné strany a s nezbedným zázrakem na straně druhé šlapal dál.

První dům, k němuž zaměřili kroky, stál v bloku, který měl odstup a úctyhodný vzhled. Na skromné dvojí zaklepání slečny Snevellicci přišel otevřít mladistvý sluha, jenž v odpověď na její dotaz, je-li paní Curdlová doma, vypoulil ze široka oči, zazubil se od ucha k uchu a řekl, že neví, ale půjde se zeptat. S tím je uvedl do salonu, kde je nechal čekat, dokud tam pod falešnou záminkou nepřišly dvě služebné, aby si zblízka prohlédly komedianty; a když si o nich s děvčaty vyměnil názory a přispěl svým dílem k spoustě šuškání a chichtání, odešel konečně nahoru, aby slečnu Snevellicci ohlásil.

Nu – lidé, kteří byli v takových věcech na slovo vzatí odborníci, pokládali paní Curdlovou za osobu, jež má v literárních a divadelních otázkách vkus vpravdě londýnský; a pokud se týče pana Curdla, ten napsal pojednání v rozsahu čtyřiašedesáti stránek osmerkového formátu o povaze nebožtíka muže Juliiny chůvy z Romea a Julie, v němž rozbíral otázku, byl-li za svého života skutečně taková „veselá kopa“, nebo nelíčí-li ho tak snad jeho vdova pouze z láskyplné zaujatosti k němu. Rovněž prokázal, že pozměněním stávajícího systému interpunkce je možno kteroukoli Shakespearovu hru předělat na dílo zcela odlišné a celý jeho smysl úplně převrátit; proto není vůbec zapotřebí zdůrazňovat, že byl velkým kritikem a velmi hlubokým a nejvýš originálním myslitelem.

„Vida, slečna Snevellicci,“ řekla paní Curdlová, když vešla do salonu, „jakpak se máme?“

360$

Slečna Snevellicci se půvabně poklonila a projevila naději, že se plnému zdraví těší nejen paní Curdlová, ale i pan Curdle, který se právě v tu chvíli objevil také. Paní Curdlová byla v ranním župánku a na temeni hlavy jí seděl titěrný čepeček. Pan Curdle měl na sobě velmi široký župan a pravý ukazováček si držel na čele po způsobu portrétů Laurence Sterna, jemuž se prý nápadně podobal, jak to ten či onen člověk kdysi prohlásil.

„Dovolila jsem si vás navštívit, abych se vás zeptala, nechtěla-li byste připojit svůj podpis na subskribční arch pro mou benefici, madame.“

„Ó! Opravdu nevím, co bych řekla,“ odpověděla paní Curdlová. „Není už, jak bývalo, dokud bylo divadlo na vrcholku svých slavných dnů – nemusíte zůstávat stát, slečno Snevellicci – drama je ve psí, načisto ve psí.“

„Jakožto skvělé ztělesnění básníkových vidin a zhmotnění lidského intelektu, jež zlatí třpytným jasem chvíle našeho snění a otvírá před duševním zrakem člověka nový a magický svět, je drama ve psí, načisto ve psí,“ řekl pan Curdle.

„Kde dnes žije na světě muž, který by nám dovedl předvést všechny ty proměnlivé barvy duhového vidma, do nichž se halí postava Hamletova?“ zvolala paní Curdlová.

„Pravda, kde žije – na kterém jevišti?“ dodal pan Curdle, jako by s jistou výhradou vyjímal sám sebe. „Hamlet! Pchá! Směšné! Hamlet je ve psí, načisto ve psí.“

Pod nesnesitelnou tíhou těchto truchlivých úvah si manželé Curdlovi povzdechli a zůstali chviličku sedět mlčky. Konečně se dáma obrátila k slečně Snevellicci a zeptala se, jaký kus si pro své benefiční představení vybrala.

„Z brusu nový,“ řekla slečna Snevellicci. „Jeho autorem je tento pán a také v něm hraje; je to jeho první vystoupení na kterémkoli jevišti vůbec. Pán se jmenuje Johnson.“

„Doufám, že jste dodržel všechny jednoty, pane,“ pravil pan Curdle.

„Původní předloha je francouzská,“ řekl Mikuláš. „Je to přebité dějem, svěžími dialogy, vyhraněnými postavami – „ „ – to všechno není nic platné, nedbá-li se bezpodmínečného

361$

dodržení všech jednot, pane, „ vpadl do řeči pan Curdle. „Dramatické jednoty především!“

„Směl bych se vás zeptat,“ řekl Mikuláš, v němž zápasil smysl pro povinnou úctu, kterou by měl projevovat, s vrozenou zálibou pro všechno rozmarné, „směl bych se vás zeptat, co vlastně ty jednoty jsou?“

Pan Curdle si odkašlal a zamyslil se. „Jednoty, pane,“ pravil, „jsou ucelenost – jakási všeobecná skloubenost pokud jde o místo a čas – jakási celková jednojedinnost, smím-li použít výrazu tak rasantního. To vše považuji za dramatické jednoty, pokud jsem měl možnost věnovat jim pozornost, a prostudoval jsem ten předmět velmi důkladně a rovněž jsem o . něm i mnoho přemýšlel. Probírám-li se hereckými výkony tohoto dítěte,“ řekl pan Curdle a obrátil se k dětskému zázraku, „shledávám v nich jednotu cítění, šíři, světlo a stín, teplé podbarvení, svěžest, soulad, žár, umělecké rozvinutí originálních koncepcí, po čemž po všem u starších hereckých představitelů pátrám marně. Nevím, vyjádřil-li jsem se sdostatek srozumitelně?“

„Naprosto,“ odpověděl Mikuláš.

„Zcela správně,“ řekl pan Curdle a povytáhl si nákrčník. „To je moje definice dramatických jednot.“

Paní Curdlová seděla a poslouchala tento jasný výklad velmi zálibně. Když výklad skončil, zeptala se pana Curdla, co myslí, mají-li se na arch podepsat nebo ne.

„Ani nevím, má drahá, na mou věru, ani nevím,“ pravil pan Curdle. „Učiníme-li tak, musí se tomu výslovně rozumět, že se nikterak nezaručujeme za jakost hereckých výkonů. Nechť svět ví, že svými podpisy nedáváme placet jim, ale že toto vyznamenání udělujeme pouze slečně Snevellicci osobně. Po tomto jasném prohlášení považuji – hm, abych tak řekl – za povinnost, abychom věnovali přízeň i divadlu úpadkovému, byť i jen pro vzpomínky, které je opřádají. Můžete mi rozměnit půlkorunu za dva šilinky a šestipenci, slečno Snevellicci?“ zeptal se pan Curdle a obracel přitom v prstech čtyři půlkorunové mince.

Slečna Snevellicci prohledala všechny cípy růžové

362$

pompadurky, ale v žádném nic nenašla. Mikuláš tlumeným hlasem žertovně připomněl, že je spisovatel, a usoudil, že bude nejvhodnější, upustí-li od obřadu prohledávání svých kapes vůbec.

„Počkejme,“ řekl pan Curdle, „dvakrát čtyři je osm – čtyři šilinky za lóžové sedadlo je za dnešního stavu dramatického umění nesmírně mnoho, slečno Snevellicci – tři půlkoruny, to máme sedm šilinků a šest pencí; pro těch šest pencí snad nepůjdeme k rychtáři, co říkáte? Pro šest pencí se přece nerozejdeme, slečno Snevellicci, že ne?“

Chudák slečna Snevellicci ty tři půlkoruny s mnoha úsměvy a úklonami přijala a paní Curdlová, když k nim připojila ještě několik dodatečných příkazů, jako která místa jim mají reservovat a aby nezapomněli oprášit sedadla a poslat jí dva čisté programy, hned jak vyjdou, zatáhla za zvonkovou šňůru na znamení, že rokování skončilo.

„To jsou divní lidé,“ prohodil Mikuláš, když vyšli z domu.

„Ujišťuji vás,“ řekla slečna Snevellicci a zavěsila se do Mikuláše, „že se považuji za velmi šťastnou, že nezůstali dlužni celou částku, místo aby nedoplatili jen šest pencí. Víte, když sklidíte úspěch, tak dají všem lidem na srozuměnou, že byli odjakživa vašimi příznivci, a když sklidíte nezdar, tak určitě prohlásí, že to najisto věděli už hned od začátku.“

V dalším domě, do kterého zašli, je přijali s velkou slávou, neboť tam sídlilo oněch šest dětí, jež dětský zázrak svými hereckými výkony tak nadchl; a tyto děti, když je zavolali z dětského pokoje dolů, aby se potěšily pokoukáním na tuto mladou dámu v civilu, jí začaly píchat prsty do očí, šlapat na špičky nohou a prokazovat jí ještě mnohé jiné pozornosti, pro jejich věkovou vyspělost příznačné.

„Rozhodně přemluvím pana Boruma, aby vzal rodinnou lóži,“ řekla paní domu po nesmírně milostivém přivítání. „Vezmu jen dvě děti a doplním společnost na plný počet několika pány – vašimi obdivovateli, slečno Snevellicci. Gustíku, ty nezbedo jeden, necháš tu holčičku na pokoji!“

To platilo mladému pánovi, který štípal dětský zázrak pod zády zřejmě s úmyslem se přesvědčit, je-li skutečně živá,

363$

„Jistě musíte být hrozně unavená,“ pravila matinka na adresu slečny Snevellicci. „Nedovedu si představit, že bych vás nechala odejít, dokud si napřed nevypijete skleničku vína. Fuj, Karličko, stydím se za tebe! Má milá slečno Lanová, dohlédněte trochu na ty děti, prosím!“

Slečna Lanová byla guvernantka; a tuto žádost si vynutilo svévolné počínání nejmladší slečny Borumové, která dětskému zázraku sebrala zelené paraplíčko a právě je někam vlastnoručně odnášela, zatím co dětský zázrak jen bezradně přihlížel.

„Na mou věru, kde jste se vůbec naučila tak hrát?“ obrátila se dobrosrdečná paní Borumová znovu k slečně Snevellicci. „Do smrti to nepochopím (Emičko, nevyvaluj tak oči!) – v jednom kuse se smějete a v druhém zas pláčete a všechno tak přirozeně – ach jé!“

„Jsem velmi šťastná, když vás slyším projevovat tak lichotivé mínění,” odpověděla slečna Snevellicci. „Člověka opravdu blaží, když si pomyslí, že se vám to líbí.“

„Líbí!“ zvolala paní Borumová. „Komupak by se to mohlo nelíbit! Kdyby to šlo, chodila bych do divadla třebas dvakrát týdně – blouzním po něm. Jenže někdy jste až moc dojemná. Přivádíte mě do hrozného stavu; mám přímo záchvaty pláče! Má ty dobroto, slečno Lanová, jak je můžete jenom nechat, aby to ubohé dítě tak trápili!“

Dětský zázrak byl vskutku na nejlepší cestě, že ho roztrhají na kusy; dva silní klučinové ho totiž drželi každý za jednu ruku a na zkoušku, kdo z nich je silnější, se o něj přetahovali. Ale slečna Lanová (která se zatím sama příliš zabývala okukováním dospělých herců, aby mohla tomu počínání věnovat patřičnou pozornost) v poslední chvíli nešťastný dětský zázrak zachránila; a když ho napřed sklenička vína postavila opět na nohy, jeho přátelé ho brzy potom odvedli, aniž utrpěl nějakou vážnější úhonu, než že měl růžový gázový klobouček trochu připlácnutý a bílou sukýnku i kalhotky povážlivě zmačkané.

Byl to perný den, protože se musilo vykonat ještě velmi mnoho návštěv a každý chtěl něco jiného. Jedni chtěli

364$

truchlohru a druzí veselohru; někteří si nepřáli tanec a jiní zas netoužili skorem po ničem jiném. Někteří považovali komického zpěváka za herce úrovně vysloveně nízké a jiní zas doufali, že tentokrát bude mít větší úlohu, než obyčejně mívá. Někteří nechtěli slíbit, že půjdou, protože to neslíbili jiní; a jiní lidé zas odmítli jít proto, že někteří lidé slíbili přijít. Konečně došli kousek po kousku tak daleko, že se slečna Snevellicci tím, že tu něco vynechala a tam něco přidala, zavázala k programu, který neměl-li již jiné přednosti, byl alespoň velmi obsáhlý (neboť zahrnoval kromě jiných drobností i čtyři hry, rozličné písně, tři čtyři souboje a několik tanců). Vrátili se proto domů činností toho dne k smrti znavení.

Mikuláš pracoval pilně na kuse, který tak rychle dospěl do stadia zkoušek, a potom se horlivě pustil do své role a studoval ji s velkou vytrvalostí a hrál ji, jak usoudil celý soubor, jako pánbůh. A konečně ten slavný den nastal. Dopoledne vyšel na obchůzku vyvolavač, aby ve všech ulicích za zvuků zvonce divadelní představení vyhlásil; a zvláštní plakáty tři stopy dlouhé a devět palců široké se rozletěly po městě všemi směry – rozhazovali je do všech zahrádek, podstrkovali je pod kdejaké klepadlo a vyvěšovali je ve všech obchodech. Vylepovaly se i na kdekterou zeď, i když ne vždy s úspěchem, protože negramotná osoba, která se místo ochuravělého stálého lepiče plakátů tohoto úkolu podjala, vylepila část plakátů naležato místo nastojato a zbytek vzhůru nohama.

V půl šesté se do balkonových dveří dobýval dav čtyř lidí; ve tři čtvrti na šest jich tam byl aspoň tucet; v šest hodin kopání do dveří dunělo, až uši zaléhaly; a když starší mladý pán Crummles dveře otevřel, musil za ně rychle uskočit, aby si zachránil holý život. V prvních deseti minutách vybrala paní Gruddenová patnáct šilinků.

Stejně nezvyklý rozruch vládl za kulisami. Slečna Snevellicci se tak potila, že jí líčidlo na obličeji stěží drželo. Paní Crummlesová byla tak rozčilená, že si sotva pamatovala slova své role. Slečně Bravassové se horkem a trémou roztáčely lokýnky; ba i sám pan Crummles neustále pomrkával kukátkem

365$

v oponě a co chvíli odbíhal dozadu a oznamoval, že do parteru přišel zase jeden nový divák.

Konečně orchestr zmlkl a opona se zdvihla nad novou hrou. První scéna, v níž nevystoupil nikdo zvláštní, minula celkem klidně, ale když se ve druhé scéně objevila slečna Snevellicci v doprovodu zázraku jako svého dítka, jaký potlesk to zabouřil celým divadlem! Diváci v borumovské lóži povstali jako jeden muž, mávali klobouky a kapesníky a křičeli: „Bravo!“ Paní Borumová a guvernantka házely na jeviště věnečky, z nichž některé spadly mezi lampy a jeden ověnčil skráně tlustého pána v přízemí, který hleděl na jeviště s takovým zaujetím, že si tuto poctu vůbec ani neuvědomil; krejčí s rodinou kopal do pažení balkonových lóží, až hrozilo nebezpečí, že je nadobro rozbourá; i chlapec, který roznášel zázvorové pivo, ztrnul uprostřed hlediště jako sloup; mladý důstojník, o němž se mělo za to, že slečnu Snevellicci blouznivě zbožňuje, si vtiskl sklíčko do oka, jako by chtěl utajit slzu. Znovu a znovu se slečna Snevellicci ukláněla, stále hlouběji a hlouběji, a znovu a znovu se rozbouřil potlesk, stále hlasitěji a hlasitěji. A když nakonec dětský zázrak jeden z doutnajících věnců zdvihl a posadil ho slečně Snevellicci šikmo přes oko, dosáhl vrcholu a hra potom pokračovala.

A jakmile se k svému parádnímu výstupu s paní Crummlesovou objevil Mikuláš, jak neslýchaný potlesk to propukl! Když se mu paní Crummlesová, (která hrála jeho nehodnou matku) pohrdavě posmívala a nazvala ho „drzým klukem“ a on se jí vzdorně postavil, jak se potlesk rozbouřil! A jen se dostal s druhým pánem do hádky o mladou dámu a vytasil se s pouzdrem s pistolemi a řekl mu, že je-li čestný muž, bude se s ním tady v tom saloně bít, dokud nábytek nezbrotí krev ať už jednoho z nich či obou, tu se lóže, parter i balkon šmahem rozšílely jedním společným jásotem! Když se pak na matku osopil nadávkami, protože nechtěla majetek mladé dámy vydat, a když se matka obměkčila a tím ho přiměla, aby se obměkčil i on a klesl před ní na koleno a prosil ji o požehnání, jak dámy v hledišti vzlykaly! Když se ukrýval ve tmě za oponou a mrzký příbuzný bodal ostrým kordem všemi

366$

směry a jenom ne tam, kde Mikulášovi zřetelně vyčuhovaly nohy, jaké napětí úzkosti a strachu se rozšumělo celým divadlem! Mikulášovo vystupování, postava, chůze, vzhled, každé jeho slovo nebo čin byly předmětem pochvalného uznání. Kdykoli promluvil, zazněl potlesk. A když konečně paní Gruddenová v pumpové a škopkové scéně zapálila bengálský oheň a všichni právě nezaměstnaní členové společnosti se přihrnuli na jeviště a porůznu se tam zhroutili – ne snad, že by to nějak patřilo k ději, ale proto, aby představení skončilo malebnou skupinou – tu obecenstvo (které se do té doby značně rozhojnilo) propuklo v jásot tak nadšený, že takový nebylo v těchto zdech slyšet drahnou dobu.

Zkrátka řečeno, jak nový kus, tak i nový herec to na celé čáře vyhráli, a když obecenstvo ke konci hry slečnu Snevellicci vyvolalo, vyvedl ji na rampu Mikuláš a dělil se s ní o potlesk.

«KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ»

Týká se mladé dámy z Londýna, která se přidruží ke společnosti, a postaršího ctitele, jenž jí kráčí v patách, jakož i dojemného obřadu, který z jejich příjezdu vyplynul

Protože nový kus beze sporu chytil, zůstal až do odvolání na programu všech dalších hracích večerů; a počet večerů, kdy se nehrálo, se snížil ze tří dnů v týdnu na dva. A nebyly to jediné známky mimořádného úspěchu, neboť příští sobotu dostal Mikuláš prostřednictvím neúnavné paní Gruddenové částku nikoliv menší než třicet šilinků; a kromě této hmotné odměny se ještě těšil značné vážnosti a slávě, neboť pan Curdle mu poslal do divadla darem volný výtisk své brožury, na prvním prázdném listě samým autorem vlastnoručně podepsaný (kterýžto podpis již sám o sobě byl neocenitelný poklad), a spolu s ním dopis, jenž obsahoval četné projevy pochvaly a nežádané ujištění, že by panu Curdlovi způsobilo velké

367$

potěšení, kdyby mohl Mikulášovi po celou dobu jeho pobytu ve zdejším městě každý den před snídaní po tři hodiny předčítat Shakespeara.

„Máme další novinku, Johnsone,“ oznámil pan Crummles jednou ráno velmi rozjařené.

„Co je to?“ zeptal se Mikuláš. „Poník?“

„Ne, ne, k poníkovi saháme vždycky až tehdy, když všechno ostatní selže, „ vysvětlil pan Crummles. „Myslím, že tuhle sezónu na poníka vůbec ani nedojde. Ne, ne, poník to není.“

„Snad ne nějaký klukovský zázrak?“ zeptal se Mikuláš.

„Existuje jenom jeden dětský zázrak,“ odpověděl pan Crummles důrazně, „a to je děvče.“

„Svatá pravda,“ přikývl Mikuláš. „Prosím za prominutí. Ale pak doopravdy nevím, co by to mohlo být.“

„Co byste říkal mladé dámě z Londýna?“ zeptal se pan Crummles. „Slečně Té-a-té z Královského divadla v Drury Lane?“

„Řekl bych, že by se na plakátech vyjímala velmi pěkně,“ pravil Mikuláš.

„To byste mohl mít pravdu,“ přisvědčil pan Crummles. „A kdybyste byl řekl, že by se velmi pěkně vyjímala i na jevišti, nebyl byste taky daleko od pravdy. Podívejte se, co říkáte tomuhle?“

S touto otázkou rozbalil pan Crummles červený plakát a modrý plakát a žlutý plakát a na každém z těchto veřejných oznámení stálo obrovským písmem: „První vystoupení nepřekonatelné slečny Petowkerové z Královského divadla v Drury Lane!“

„Pro pána krále,“ zvolal Mikuláš, „tu dámu znám!“

„Pak tedy znáte největší talent, jaký kdy osud natěsnal do těla jediné mladé osoby,“ odpověděl pan Crummles a plakáty opět stočil, „totiž talent jistého druhu – jistého druhu.

,Lidský upír’,“ dodal pan Crummles s prorockým povzdechem, „,Lidský upír’ s tím děvčetem zanikne; a je to jediná sylfida, pokud jsem aspoň v životě viděl já, která dovede stát

368$

na jedné noze a o druhé koleno si poklepávat tamburínou jako pravá sylfida.“

„Kdy přijede?“ zeptal se Mikuláš.

„Čekáme ji dnes,“ odpověděl pan Crummles. „Je to dávná známá paní Crummlesové. Manželka věděla, co v ní vězí – věděla to už hned od začátku. Vlastně skorem všechno, co ta dívka umí, ji naučila ona. Prvním Lidským upírem bývala paní Crummlesová.“

„Opravdu?“

„Ano. Musela toho ale nechat.“

„Snášela to snad špatně?“ zeptal se Mikuláš.

„Ona ani tak ne, ale spíš publikum,“ odpověděl pan Crummles. „Nikdo to nemohl vydržet. Bylo to příliš hrůzostrašné. Vy ještě dobře nevíte, co vlastně v paní Crummlesové je!“

Mikuláš se odvážil naznačit, že se domnívá, že to ví.

„Ne, kdepak, nevíte nic,“ řekl pan Crummles, „nevíte vůbec nic. Nevím to já sám, abyste věděl! Myslím, že to nebude vědět ani její vlast, dokud bude na živu. S každým rokem jejího života vytryskne z té podivuhodné ženy nějaký nový projev talentu. Jen se na ni podívejte, na tu matku šesti dětí, tři z nich na živu a všechny na prknech!“

„To je podivuhodné!“ zvolal Mikuláš.

„Chm! Věru, že podivuhodné,“ potvrdil pan Crummles, samolibě si vzal šňupec tabáku a pokýval vážně hlavou. „Na svou hereckou čest vám dávám slovo, že jsem až do její poslední benefice neměl ani tušení, že umí tančit, a to hrála Julii a Helenu MacGregorovou a v meziaktí tančila námořnický tanec se švihadlem. A když jsem tu obdivuhodnou ženu spatřil po prvé, Johnsone,“ řekl pan Crummles, naklonil se k němu trochu blíž a zahovořil tónem důvěrného přítele, „tak stála na hlavě na tupém konci oštěpu, zatknutého do země, a kolem ní vybuchovaly rachejtle.“

„Udivujete mě!“ řekl Mikuláš.

„Ona udivila mne!“ opáčil pan Crummles s velmi vážnou tváří. „Tolik půvabu, a k němu tolik důstojnosti! Od toho okamžiku jsem ji zbožňoval!“

Příchod nadaného předmětu těchto úvah udělal páně

369$

Crummlesovým chvalozpěvům náhlý konec. Skorem vzápětí vešel mladý pán Percy Crummles s dopisem, určeným jeho líbezné matce, který právě přišel obyčejnou poštou; a paní Crummlesová, jakmile pohlédla na adresu, zvolala: „Od Henrietty Petowkerové, ať visím!“ a bez meškání se pohřížila do jeho obsahu.

„Je to – ?“ zeptal se pan Crummles váhavě.

„Ale ano, všechno je v pořádku,“ odpověděla paní Crummlesová na nedořečenou otázku. „Je to pro ni báječná věc, no ne?“

„Je to myslím to nejlepší, co jsem vůbec kdy slyšel,“ řekl pan Crummles; a tu se pan Crummles, paní Crummlesováa mladý pán Percy Crummles všichni vespolek divoce rozesmáli. Mikuláš je opustil, aby se mohli nerušeně veselit, a zamířil k svému bytu; nadmíru ho zajímalo vědět, jaké asi tajemství ve spojení se slečnou Petowkerovou mohlo takový výbuch veselí vyvolat, a ještě víc přemítal o tom, s jak úžasným překvapením asi tato dáma přijme jeho nenadálý vstup do stavu, jehož je sama tak znamenitou a zářivou ozdobou.

V této druhé věci se však mýlil, neboť – ať už pan Crummles nějak upravil cestu nebo snad slečna Petowkerová měla nějaký zvláštní důvod, aby se k němu chovala ještě vlídněji než se svou obvyklou roztomilostí – jejich setkání nazítří v divadle se podobalo spíše shledání dvou drahých přátel, nerozlučných již od útlého dětství, než setkání dámy a pána, kteří se předtím viděli jen asi pětkrát, a to vždy ještě pouhou náhodou. Ba slečna Petowkerová mu dokonce pošeptala, že se v rozmluvách s principálovou rodinou ani slůvkem nezmínila o Kenwigsových a uvedla o sobě, že se s panem Johnsonem poznala v nejpřednějších a v nejvznešenějších společenských kruzích; a když Mikuláš přijal tuto zprávu s nelíčeným údivem, s líbezným pohledem dodala, že teď má nárok na jeho dobromyslnou přízeň, a možná, že ho uplatní dost brzy.

Mikulášovi se dostalo cti, že téhož večera hrál se slečnou Petowkerovou v krátké aktovce a nemohl si přitom nepovšimnout, že na vřelém přijetí, jehož se jí dostalo, má největší zásluhu nevýslovně vytrvalý deštník v jedné z horních lóží;

370$

rovněž mu neušlo, že okouzlující herečka vrhla mnohý milostný pohled k místu, odkud se tyto zvuky ozývaly, a že po každé, kdykoli tak učinila, deštník se rozdováděl nanovo. Jednu chvíli se mu zdálo, že mu ten klobouk neobvyklého tvaru v onom koutě není tak docela neznámý; ale protože ho jeho herecký výkon na jevišti dostatečně zaměstnával, nevěnoval této okolnosti valnou pozornost a tou dobou, kdy došel domů, mu už úplně sešla s mysli.

Právě se usadil se Smikem k večeři, když kdosi z domácích lidí přišel ke dveřím pokoje a oznamoval, že dole je nějaký pán, který si přeje mluvit s panem Johnsonem.

„Nu, když si to přeje, musíte mu říci, aby šel nahoru. Jinou radu nevím,“ odpověděl Mikuláš. „Patrně některý z našich hladových kolegů, Smiku!“

Mikulášův spolubydlící se beze slova zadíval odhadovačně na studené maso, kolik ho asi na zítřejší oběd zbude, a potom plátek, který si už pro sebe ukrojil, zase k masu vrátil, aby účinek spousty, kterou návštěvník natropí, nebyl tak strašlivý.

„Tak tohle není nikdo, kdo tady už byl,“ prohlásil Mikuláš, „protože škobrtá o každý schod. Jen dál, pojďte dál! Sním či bdím? Pan Lillyvick?“

Byl to vskutku výběrčí vodného; pohlédl s upřeným zrakem a nehybnou tváří na Mikuláše, potřásl mu s nejvážnější slavnostností rukou a posadil se ke krbu.

„Hleďme, kdypak jste přijel?“ zeptal se Mikuláš.

„Dnes ráno, pane,“ odpověděl pan Lillyvick.

„Á, už chápu! Byl jste tedy dnes večer v divadle a byl to váš dešt – „

„Tenhle deštník,“ pravil pan Lillyvick a ukázal bachraté zelené bavlněné paraple s roztřepenou špičkou. „Co jste říkal tomu vystoupení?“

„Pokud jsem to mohl posoudit, když jsem byl sám taky na jevišti,“ odpověděl Mikuláš, „tak mi připadalo velmi uspokojivé.“

„Uspokojivé!“ zvolal výběrčí. „Já musím říci, pane, že bylo rozkošné.“

Pan Lillyvick se naklonil dopředu, aby tak posledně pro—

371$

nesenému slovu dodal většího důrazu; a když tak učinil, opět se narovnal, zamračil se a mnohokrát pokývl hlavou.

„Jak říkám, rozkošné,“ opakoval pan Lillyvick. „Poutavé, pohádkové, strhující.“ A opět se pan Lillyvick narovnal a opět se zamračil a kýval hlavou.

„Ó!“ řekl Mikuláš, jehož tyto známky bezmezného nadšení trochu překvapily. „Ano, je to nadané děvče!“

„Je to bohyně,“ odpověděl pan Lillyvick a zabušil shora zmíněným deštníkem o podlahu dvojitým zaklepáním po způsobu výběrčích vodného. „Ne že bych neznal božské herečky už od dřívějška, pane; vybírával jsem – vlastně jsem se tam spíš stavoval – a velmi často jsem se stavoval, – pro vodné u jedné božské herečky, co bydlela v mém rayonu přes čtyři roky, ale nikdy – ne, pane, nikdy – jsem mezi všemi těmi božskými bytostmi, ať už herečkami nebo ne, nepoznal žádnou božštější, než je Henrietta Petowkerová.“

Mikuláš měl co dělat, aby se ubránil smíchu; a protože se neodvažoval promluvit, pouze pokyvoval hlavou do taktu s pokyvováním páně Lillyvickovým a zachovával mlčení.

„Směl bych si s vámi promluvit slovíčko v soukromí?“ zeptal se pan Lillyvick.

Mikuláš se podíval rozmarně na Smika a ten pokynu porozuměl a zmizel. „Svobodný mládenec je bídný ubožák, pane,“ prohlásil pan Lillyvick.

„Myslíte?“ poznamenal Mikuláš.

„To je,“ odpověděl výběrčí. „Jsem na tomhle světě už bezmála šedesát let, a měl bych tedy vědět, co to je.“

„To bys tedy jistě měl,“ pomyslil si Mikuláš, „ale jestli to opravdu víš nebo ne, to je jiná otázka.“

„Když si takový mládenec náhodou zahospodaří trochu peněz,“ řekl pan Lillyvick, „tu jeho bratři a sestry i synovci a neteře vzhlížejí k těm penězům a ne k němu. A i když má veřejné postavení a tím je i hlavou rodiny, nebo abychom tak řekli hlavním potrubím, z kterého se všechny ostatní malé odbočky napájejí, přece jen všichni touží po jeho smrti a jsou celí rozmrzelí, kdykoli ho vidí při dobrém zdraví, protože by už už chtěli po něm dědit. Je vám to jasné?“

372$

„Nu jistě,“ odpověděl Mikuláš, „to je svatá pravda, o tom není pochyby.“

„Hlavní důvod, proč se člověk nežení,“ pokračoval pan Lillyvick, „jsou výlohy. Ty mě taky odrazovaly, sice jinak – bože rozbože!“ řekl pan Lillyvick a luskl prsty, „jsem mohl mít ženských padesát!“

„Pěkné ženy?“ zeptal se Mikuláš.

„Pěkné, pane, baže pěkné!“ odpověděl výběrčí. „Sice ne tak pěkné, jako je Henrietta Petowkerová, protože ta je zjev úplně mimořádný, ale přece jen takové ženy, jaké nepřijdou každému muži hned tak do cesty, to si dejte říci. Nu, a dejme tomu, že člověk může dostat poklad v manželce místo s ní – hm?“

„Nu, pak tedy má ten člověk štěstí,“ odpověděl Mikuláš.

„Právě to říkám taky,“ opáčil výběrčí a poklepal mu blahosklonně deštníkem na hlavu nad uchem, „právě to říkám taky! Henrietta Petowkerová, nadaná Henrietta Petowkerová má v sobě poklad a hodlám – „

„Udělat z ní paní Lillyvickovou?“ napověděl Mikuláš.

„Ne, pane, paní Lillyvickovou z ní udělat nehodlám,“ odpověděl výběrčí. „Herečky, pane, si vždycky ponechávají dívčí jméno – to je pravidlo – ale hodlám se s ní oženit. A to hned pozítří.“

„Blahopřeji vám, pane,“ řekl Mikuláš.

„Děkuju, pane,“ odpověděl výběrčí a začal si zapínat kabát. „Její gáži budu ovšem vybírat sám a konec konců chci taky doufat, že domácnost ve dvou vyjde skorem nastejno, jako když člověk žije sám. I to je útěcha.“

„V takovéhle chvíli snad přece nepotřebujete žádnou útěchu?“ podotkl Mikuláš.

„Ne, to ne,“ odpověděl pan Lillyvick a zavrtěl znepokojeně hlavou, „ne – to se rozumí, že ne.“

„Ale jak to, pane Lillyvicku, že jste oba tady, když se chcete brát?“ zeptal se Mikuláš.

„Nu, to jsem vám právě přišel vysvětlit,“ odpověděl výběrčí vodného. „Věc se má totiž tak, že jsme považovali za nejlepší uchovat to před rodinou v tajnosti.“

373$

„Před rodinou?“ podivil se Mikuláš. „Před kterou rodinou?“

„Před Kenwigsovými, to se rozumí,“ odpověděl pan Lillyvick. „Kdyby o tom moje neteř s dětmi zvěděla i jen slůvko, dříve než jsem odjel, byly by se mi v záchvatu zoufalství svíjely u nohou a nepřestaly by s tím, dokud bych neodpřisáhl, že se nikdy neožením. Nebo by mě dali úředně prohlásit za blázna nebo by udělali nějakou jinou strašnou věc,“ pravil výběrčí a celý se při té řeči třásl.

„To jistě,“ řekl Mikuláš. „Ano. Není pochyby, že by žárlili.“

„Aby se tomu zabránilo,“ pravil pan Lillyvick, „měla Henrietta Petowkerová (jak jsme se spolu domluvili) pod záminkou tohohle angažmá odejet ke svým přátelům Crummlesovým sem a já jsem měl odjet o den dříve do Guildfordu a tam přistoupit do jejího dostavníku; to jsem taky udělal a včera jsme sem z Guildfordu přijeli společně. Nu, a protože jsme měli strach, že třebas budete psát panu Noggsovi a že byste se o nás mohl náhodou nějak zmínit, řekli jsme si, že snad bude nejlíp, když vás do toho tajemství zasvětíme. Svatbu budeme slavit v bytě Crummlesových a bude nás těšit, když přijdete – ať už před kostelem nebo k snídani, jak vám bude libo. Nebude to nic nákladného, to víte,“ řekl výběrčí celý úzkostlivý, aby zabránil jakémukoli nedorozumění po této stránce, „jen caltičky a káva, možná že nějaký ten ráček nebo podobný mls pro chuť, to víte.“

„Ano, ano, rozumím,“ odpověděl Mikuláš. „Přijdu ovšem s největší radostí; způsobí mi to skutečně obrovské potěšení. Kde dáma bydlí? U Crummlesových?“

„Ne, ne,“ odpověděl výběrčí. „Ti by ji dost dobře neměli kam uložit na noc, a bydlí proto u jedné své známé, která u sebe má ještě jinou mladou dámu; ty obě jsou taky u divadla.“

„To asi u slečny Snevellicci, ne?“ hádal Mikuláš.

„Ano, tak se jmenuje.“

„A tyjí asi taky půjdou za družičky, že?“ zeptal se Mikuláš.

„Ale,“ řekl výběrčí s mrzutou tváří, „ony chtějí mít družičky čtyři: bojím se, že z toho udělají venkoncem tyátr.“

374$

„Ale ne, ani zdání, „ odpověděl Mikuláš s nemotorným pokusem zamaskovat smích zakašláním. „Kdo asi ty čtyři budou? Slečna Snevellicci, to se rozumí – slečna Ledrooková – „

„A – zázrak,“ povzdechl si výběrčí.

i, Ha, ha!“ zasmál se Mikuláš. „Prosím za prominutí, ani nevím, co mi je vlastně k smíchu – ano, to bude moc pěkné – tedy zázrak – a kdo ještě?“

„Nějaká mladá dívka nebo kdo,“ odpověděl výběrčí a vstal; „nějaká jiná přítelkyně Henrietty Petowkerové. Dáte si tedy laskavě pozor, abyste o tom nic neprozradil, ano?“

„Můžete na mne bezpečně spoléhat,“ odpověděl Mikuláš. „Nechtěl byste s námi něco pojíst nebo vypít?“

„Ne,“ řekl výběrčí, „nemám ani chuť. Myslím, že manželský život je moc příjemný, ne, co myslíte?“

„Nemám o tom nejmenší pochybnost,“ odpověděl Mikuláš.

„Ano,“ řekl výběrčí, „to se ví. Ano, ano. Beze sporu. Dobrou noc.“

S těmi slovy se pan Lillyvick – jehož chování se po celou dobu této rozmluvy jevilo jako prazvláštní směs zbrklosti, váhavosti, důvěry a pochybování, náklonnosti, podezírání, skouposti a samolibosti – obrátil k pokojíku zády a ponechal Mikuláše, aby se v soukromí dosyta vysmál, kdyby k tomu náhodou měl chuť.

Nebudeme se sice zdržovat pátráním, připadal-li Mikulášovi ten mezilehlý den jako složený z obvyklého počtu hodin obvyklé délky, ale tolik poznamenat můžeme, že osobám, jichž se zítřejší obřad týkal příměji, uběhl velmi rychle, ba tak rychle, že slečna Petowkerová, když se druhého dne ráno v ložnici slečny Snevellicci probudila, rozhodně prohlásila, že nic na světě ji nemůže přesvědčit, že to je skutečně ten den, který má být svědkem změny jejího stavu.

„To jaktěživo neuvěřím,“ řekla slečna Petowkerová, „opravdu nemohu. Marné všechno povídání, do smrti se neodhodlám takovou zkoušku podstoupit!“

Když to uslyšely slečna Snevellicci a slečna Ledrooková, které s naprostou jistotou věděly, že se mysl jejich krásné přítelkyně s tímto krokem odhodlaně smířila již před třemi

375$

čtyřmi roky a že by v kterýkoli okamžik celé té doby byla ochotně podstoupila trudnou zkoušku, která ji nyní čeká, kdyby jen byla našla nějakého přijatelného pána, jenž by měl do takového dobrodružství chuť, začaly ji utěšovat a nabádat, aby vytrvala, a říkaly jí, jak nesmírně hrdá by měla být, že má v moci obšťastnit trvalým blahem muže, který si to zaslouží, a jak nezbytné je pro blaho lidstva vůbec, aby se ženy v takových chvílích vyznačovaly statečností a odevzdaností; a že ačkoli pro svou osobu zastávají názor, že pravé štěstí spočívá jedině ve svobodném stavu, jejž dobrovolně za jiný nevymění – ne, ani za nic na světě ne – přesto nijak (bohudíky) nepochybují, že kdyby ten čas měl někdy přece jen přijít, znají svou povinnost příliš dobře, aby snad reptaly, a že by se tím spíše s pokornou a odevzdanou duší podrobily osudu, jaký jim Prozřetelnost očividně určila, aby zajistila blaho a potěchu jejich spolubližních.

„Považovala bych to možná za těžkou ránu,“ řekla slečna Snevellicci, „kdybych musela přerušit staré známosti a podobné tentononc, ale podrobila bych se, má milá, opravdu podrobila!“

„Já také,“ pravila slečna Ledrooková. „Spíš bych to jařmo vyhledávala, než abych se mu vyhýbala. Mám už na svědomí několik zlomených srdcí, a jak je mi to teď líto! Je to strašlivé, když o tom člověk uvažuje.“

„To vskutku je,“ řekla slečna Snevellicci. „Ale teď, Lédynko, ji už doopravdy musíme přistrojit, nebo přijdeme pozdě, zaručeně přijdeme pozdě!“

Toto sesterské domlouvání a snad i strach, aby nepřišla pozdě, byly nevěstě morální oporou při oblékacím obřadu, po němž pak ve střídavých dávkách užívala silný Čaj a brandy jako prostředek, podávaný jí pro posílení zesláblých údů a zpevnění chůze.

„Jak se cítíš teď, zlatíčko?“ zeptala se slečna Snevellicci. „Ó, Lillyvicku!“ zvolala nevěsta. „Kdybys věděl, co pro tebe zakouším!“

„To se rozumí, že to ví, zlatíčko, a nikdy ti to taky nezapomene,“ řekla slečna Ledrooková.

376$

„Myslíš, že ne?“ zvolala slečna Petowkerová a projevovala při tom vskutku velké herecké vlohy. „Ó, myslíš, že ne? Myslíš, že si to bude Lillyvick vždycky pamatovat – vždycky, vždycky, vždycky?“

Nelze posoudit, čím vším by byl tento citový výbuch skončil nebýt toho, že právě v tom okamžiku slečna Snevellicci ohlásila příjezd kočárku, což nevěstu tak ohromilo, že se sebe rázem setřásla rozličné znepokojivé příznaky, jež se u ní začaly válem hlásit, odběhla k zrcadlu, upravila si šaty a klidně prohlásila, že je hotova tu oběť přinést.

Svedly ji tedy dolů a pomohly jí do kočárku a tam ji „udržovaly při vědomí“ (jak se vyjádřila slečna Snevellicci) tím, že jí ustavičně dávaly čichat k čpavku, usrkávat brandy a užívat rozličná jiná jemná dráždidla, dokud nedojely k principálovým dveřím, které již otevřeli oba mladí pánové Crummlesové, ozdobení bílými kokardami a vyšňoření nejlepšími a nejnádhernějšími kazajkami, jaké se v divadelní garderobě našly. Spojenému úsilí těchto mladých pánů a družiček, jimž přispěl pomocí i kočí, se konečně podařilo vyvést slečnu Petowkerovou ve stavu silné vyčerpanosti do prvního poschodí; a tam, sotvaže mladistvého ženicha spatřila, nejvýš důstojně omdlela.

„Henrietto Petowkerová!“ pravil výběrčí. „Seberte se, má nejspanilejší!“

Slečna Petowkerová sevřela výběrčímu ruku, ale pohnutí jí zdusilo slova v hrdle.

„To je pohled na mne tak strašlivý, Henrietto Petowkerová?“ zeptal se výběrčí.

„Ó ne, ne, ne,“ odvětila nevěsta, „ale všichni ti přátelé, milovaní přátelé z dívčích let – ty všechny opustit – to je hrozný otřes!“

S takovými projevy zármutku začala slečna Petowkerová vypočítávat všechny milované přátele z dívčích let jednoho po druhém a ty z nich, kteří byli v pokoji, vyzývat, aby ji šli obejmout. Když to skončilo, vzpomněla si, že paní Crummlesová jí byla víc než matkou, a potom, že pan Crummles jí byl víc než otcem, a potom ještě, že mladí pánové Crummle—

377$

sové a slečna Ninetta Crummlesová jí byli víc než bratry a sestrou. A poněvadž různé tyto vzpomínky provázelo po každé dlouhé objímání, zabraly mnoho času a musili potom ujíždět do kostela velmi rychle z obavy, aby snad nepřišli tuze pozdě.

Průvod se skládal ze dvou faetonů; v prvním z nich seděla slečna Bravassová (čtvrtá družička), paní Crummlesová, výběrčí a pan Folair, vybraný k té slavnostní události jako jeho svědek. Ve druhém byla nevěsta, pan Crummles, slečna Snevellicci, slečna Ledrooková a zázrak. Úbory byly překrásné. Družičky se v záplavě umělých květin skorem topily a zvlášť zázrak nebylo takřka vůbec vidět v přenosném altánku, který ho halil jako svatostánek. Romanticky založená slečna Ledrooková měla na ňadrech miniaturu jakéhosi neznámého vyššího důstojníka, kterou před nedávnem náhodou velmi výhodně koupila; ostatní dámy se honosily rozličnými oslnivými umělými klenoty, od pravých skorem k nerozeznání, a paní Crummlesová se nesla jako přísný a chmurný majestát, což vyvolávalo obdiv všech diváků.

Ale ještě pozoruhodnější a příležitější než vzhled všech ostatních členů společnosti byl snad zjev pana Crummlese. Tento pán, který představoval nevěstina otce, se ve shodě s vlastní šťastnou a originální koncepcí „namaskoval“ pro tuto úlohu tím, že si nasadil divadelní vlásenku slohu i tvaru běžně známého pod jménem „bochníček“ a kromě toho se přioděl tabákově hnědým oblekem z minulého století s šedými hedvábnými punčochami a přezkami na střevících. Aby přijatou roli co nejlépe zcharakternil, rozhodl se vypadat nesmírně zdrceně, a následek toho byl, že vzlykání milujícího rodiče, když vešli do kostela, rvalo přítomným tak srdce, že mu kostelník navrhl, nebylo-li by vhodné, aby zašel do sakristie a osvěžil se skleničkou vody dříve, než obřad začne.

Průvod uličkou k oltáři byl překrásný. Nevěsta se čtyřmi družičkami tvořila skupinu už dříve zaranžovanou a nacvičenou; a výběrčí a za ním jeho svědek, který se k nepopsatelnému gaudiu několika divadelních přátel na kůru po ženichovi opičil v chůzi i posuncích; pan Crummles se svou vratkou

378$

a vetchou chůzí a paní Crummlesová, která se šinula oním jevištním chodem, který se skládá ze střídavého vykročení a zaražení; bylo to zkrátka to nejdokonalejší, co kdy lidské oko spatřilo. Obřad se odbyl velmi rychle, a když se všechny přítomné osoby podepsaly do matriky (k tomu účelu si pan Crummles, když na něho přišla řada, pečlivě otřel a nasadil obrovské okuláry), vrátili se všichni v nejlepší náladě k snídani. A tam zastihli Mikuláše, kterak čeká na jejich návrat.

„A teď tedy,“ řekl Crummles, když dopomohl paní Gruddenové s přípravami, jež se dály v měřítku větším, než bylo výběrčímu zrovna milé, „k snídani, k snídani!“

Nebylo zapotřebí pobízet dvakrát. Společnost se nahrnula a stěsnala kolem stolu, jak se nejlépe dalo, a hned se pustila do jídla; slečna Petowkerová se nestačila červenat, když se na ni někdo díval, a nestačila jíst, když se na ni nikdo nedíval; a pan Lillyvick zmáhal dílo, jako by si byl chladnokrevně předsevzal, že když už musí všechny ty dobroty zaplatit, nechá aspoň co možná nejméně zbytků, na kterých by si mohli později pochutnat Crummlesovi.

„Je to velmi brzo odbyto, že, pane?“ zeptal se pan Folair výběrčího a při řeči se k němu naklonil přes stůl.

„Co je brzy odbyto, pane?“ opáčil pan Lillyvick.

„To svázání, skuplování s manželkou,“ odpověděl pan Folair. „Netrvá to dlouho, že?“

„Ne, pane,“ odpověděl pan Lillyvick a zčervenal. „Netrvá to dlouho. A co dál, pane?“

„Hm, celkem nic,“ řekl herec. „A netrvá ani dlouho, než se člověk oběsí, co? Ha, ha!“

Pan Lillyvick odložil nůž i vidličku a rozhlédl se s hněvivým úžasem po stolovnících.

„Než se člověk oběsí!“ opakoval pan Lillyvick.

Na celou společnost padlo hluboké ticho, protože pan Lillyvick vypadal tak důstojně, že se to vymyká všemu popisu.

„Než se člověk oběsí!“ zvolal pan Lillyvick znovu. „Pokouší se snad někdo v této společnosti přirovnávat manželství k oběšení?“

379$

„To víte, navlíkne se smyčka jako chomout,“ řekl pan Folair trochu schlíple.

„Chomout, pane?“ opáčil pan Lillyvick. „Odvažuje se tu někdo přede mnou hovořit o chomoutu a o Henriettě Pe – „

„Lillyvickové,“ opravil ho pan Crummles.

„ – a o Henriettě Lillyvickové jedním dechem?“ řekl výběrčí. „V tomto domě, v přítomnosti manželů Crummlesových, kteří vychovali nadané a mravné potomstvo v rodinné požehnání a zázrak a nevímco všechno, máme poslouchat řeči o chomoutech?“

„Folaire,“ pravil pan Crummles, který považoval za otázku slušnosti, aby na tuto narážku na sebe a na manželku citově reagoval, „žasnu nad vámi!“

„Co jste si proti mně tak zamanuli?“ namítl nešťastný herec. „Co jsem udělal?“

„Co jste udělal, pane?“ zvolal pan Lillyvick. „Napadl jste celé společenské zřízení – „

„A nejlepší a nejněžnější city,“ dodal Crummles a zapadl opět do role starého otce.

„A nejvyšší a nejúctyhodnější ze společenských svazků,“ řekl výběrčí. „Chomout! Jako by člověka někdo nachytal, ulovil, aby se oženil, uvázal za nohu, místo aby člověk do manželství vstupoval ze svobodné vůle a jásal nad tím!“

„Ale nechtěl jsem, aby se tomu rozumělo tak, že vás někdo nachytal a ulovil a uvázal za nohu,“ řekl herec. „Mrzí mě to; víc nemohu říci.“

„Tak se to taky patří, pane,“ odpověděl pan Lillyvick. „Rád slyším, že vám ještě zbylo tolik slušnosti, aby vás to mrzelo.“

Protože se zdálo, že hádka touto odpovědí končí, považovala paní Lillyvicková tuto chvíli za nejlepší příležitost (poněvadž pozornost společnosti se již nerozptylovala), aby propukla v pláč a vyžadovala pomoci všech čtyř družiček, a té se jí také okamžitě dostalo, byť se to neobešlo bez jistého zmatku, neboť pokoj byl malý a ubrus na stole dlouhý, takže se hned při prvním hnutí celá kupa talířů octla na zemi. Leč paní Lilly-380$

vicková to přešla jako by nic a nechtěla se dát utěšit, dokud se oba soupeři nezaručí čestným slovem, že se hádka už nepovede dál, což pak po delším okázalém zdráhání také učinili; a od té chvíle pan Folair zasmušile mlčel a spokojoval se tím, že klidně seděl, když někdo něco řekl, a štípal jen Mikuláše do nohy a vyjadřoval tím své pohrdání jak k mluvčímu, tak i k názorům jím vysloveným.

Proneslo se velmi mnoho řečí; několikrát mluvil Mikuláš, několikrát pan Crummles, několikrát výběrčí, zařečnili si i oba mladí pánové Crummlesové, při čemž každý z nich pěl děkovnou chválu za svou osobu, a potom zázrak pronesl jménem všech družiček řeč, při níž paní Crummlesová prolévala slzy. Došlo také na několik písniček, které zazpívaly slečna Ledrooková a slečna Bravassová; a velmi pravděpodobně by se asi bylo zpívalo víc, nebýt toho, že kočí, který čekal před domem, aby odvezl šťastnou dvojici na místo,_ kde se hodlali nalodit na parníček do Rydu, poslal nahoru velmi rozhodný vzkaz, že nepřijdou-li hned, bude neodvolatelně požadovat příplatek půl druhého šilinku přes a nad smluvenou částku.

Tato strašlivá hrozba dokázala společnost rozbít. Po velmi dojemném rozloučení se pan Lillyvick s novomanželkou vydali na cestu do Rydu, kde hodlali strávit příští dva dny v přísné odloučenosti a kam je doprovázel dětský zázrak, ustanovený na výslovnou žádost pana Lillyvicka za nevěstinu družičku na cestách, protože její postavička pomůže oklamat lodní zřízence (jak se pan Lillyvick již předtím ujistil) a ti ji převezou za poloviční jízdné.

Protože se ten večer představení nekonalo, oznámil pan Crummles svůj úmysl protáhnout společnost tak dlouho, dokud všechno pití nezmizí; ale Mikulášovi, který měl příští večer hrát po prvé Romea, se uprostřed dočasného zmatku, způsobeného silnými příznaky opilosti, jež se nečekaně projevily v chování paní Gruddenové, podařilo vyklouznout.

K tomuto zběhnutí ho vedly nejenom vlastní zájmy, ale i obavy kvůli Smikovi, který měl v Romeovi sehrát úlohu apatykáře a kterému se dosud přes všechnu snahu nepodařilo vštípit si z úlohy do hlavy ani o ždibec víc než povšechnou

381$

představu, že je velmi hladový, což si – snad pod vlivem dávných vzpomínek – zapamatoval velmi bystře.

„Nevím, co máme dělat, Smiku,“ pravil Mikuláš a odložil knihu. „Bojím se, ubohý příteli, že se to nenaučíš.“

„Já bych se nebál,“ řekl Smike a zavrtěl hlavou. „Myslím, kdybyste – ale to by vám dalo strašně moc práce. „ „Copak?“ zeptal se Mikuláš. „Na mne se neohlížej.“ „Myslím,“ řekl Smike, „že kdybyste mi to pořád opakoval, kousek po kousku a zas znova a znova, že bych si to uměl zapamatovat, když bych to slyšel od vás.“

„Myslíš to opravdu?“ zvolal Mikuláš. „Máš pravdu. Uvidíme, kdo toho bude mít dost první. Že to nebudu já, Smiku, to mi můžeš věřit. Tak do toho! ,Kdo to je? Kdo bouří?’ „ „ ,Kdo to je? Kdo bouří?‘ „ řekl Smike.

„ ,Kdo to je? Kdo bouří?‘ „ opakoval Mikuláš.

„ ,Kdo to je? Kdo bouří?‘ „ zvolal Smike.

A tak pokračovali a znovu a znovu se jeden druhého ptali, kdo to je a kdo bouří; a když to Smike uměl nazpaměť, přešel Mikuláš k další větě a potom vzal všechny tři najednou a potom čtyři a tak dále, až o půlnoci chudák Smike nevýslovně rozradostněný shledal, že si doopravdy začíná z úlohy něco pamatovat.

Časně zrána se do toho pustili znovu a Smike, dosavadním úspěchem podnícený k větší sebedůvěře, se již učil hbitěji a s větší odvahou. Jakmile se naučil odříkávat text dost plynně, ukázal mu Mikuláš, jak má vejít s oběma rukama přitisknutýma na břicho a jak si je má roztaženými prsty chvílemi třít v souladu s ustálenou gestikulací, jíž jevištní umělci vždycky dávají najevo, že mají hlad. Po dopolední zkoušce v divadle se dali znovu do práce a neustali v ní kromě na chvíli, co se ve spěchu naobědvali, dokud nebyl čas odejít k večernímu představení do divadla.

Nikdy neměl učitel žáka dychtivějšího, poslušnějšího a učelivějšího! Nikdy neměl žák učitele trpělivějšího, neúnavnějšího a laskavějšího!

Jakmile se převlekli, i v každé přestávce, kdy nebyl na jevišti, učil Mikuláš Smika dál. Hra se jim dařila. Romea

382$

odměňovaly spontánní bouře potlesku a bezmezné nadšení a Smika prohlásili jednomyslně jak diváci, tak i spoluherci za skutečný div a krále všech apatykářů.

«KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ»

Skrývá v sobě jisté nebezpečí pro duševní klid slečny Nicklebyové

Místem děje byl krásný byt v soukromém domě v Regent Street; dobou děje byla třetí hodina odpolední pro ustarané a udřené a první hodina denní pro bezstarostné a bujné; osoby byly lord Frederick Verisopht a jeho přítel sir Mulberry Hawk.

Tito vznešení pánové se unaveně rozvalovali na dvou pohovkách, mezi nimiž byl stůl a na něm v bohatém neladu rozházené materiálie netknuté snídaně. Po pokoji se porůznu válely noviny, ale ani těch, stejně jako jídla, nikdo nedbal, ani si jich nevšímal; nikoli však proto, že by snad nějaký živý hovor bránil, aby po zajímavostech denních listů byla sháňka, neboť oba muži mezi sebou nevyměnili ani slůvko, ba nevydali ani žádný jiný zvuk kromě toho, když se některý převalil na druhou stranu, aby pro svou rozbolenou hlavu našel pohodlnější uložení, a přitom ze sebe vyrazil nedůtklivé zahekání, jímž jako by svému společníkovi pro tu chvíli sděloval nový neklid.

Již tyto známky samy o sobě by byly stačily jako dostatečně přesvědčivý důkaz o tom, jakého rozsahu byly prostopášnosti včerejší noci, i kdyby nebylo jiných příznaků kratochvílí, v nichž ji strávili. Dvě kulečníkové koule, celé zablácené a špinavé, dva pomlácené klobouky, láhev od šampaňského s hrdlem omotaným zmazanou rukavicí, aby se dala pevněji uchopit a lépe použít jako útočná zbraň; zlomená hůl; skřínka na karty bez víčka; prázdná peněženka; přetržený řetízek od hodinek; hrstka stříbra, promísená s nedopalky doutníků

383$

a se smrdutým rozdroleným popelem; tyto i mnohé jiné stopy hýření a nevázanosti velmi zřetelně napovídaly, jakým způsobem si pánové v noci vyhazovali z kopýtka.

První promluvil lord Frederick Yerisopht. Spustil nohu v lehkém střevíci na zem, ukrutně zazíval, namáhavě se posadil, stočil tupý pohled ochablých očí k příteli a ospalým hlasem na něho zavolal.

„Co je?“ odpověděl sir Mulberry a obrátil se k němu.

„To tady budeme takhle ležet celý de-e-en?“ řekl lord.

„Nevím, že bychom byli způsobilí k něčemu jinému,“ odpověděl sir Mulberry, „alespoň ještě hodnou chvíli. Nemám v sobě dnes ráno ani jiskřičku elánu.“

„Elánu!“ zvolal lord Frederick. „Mám pocit, jako by nebylo nic pvíjemnějšího a pohodlnějšího, než v tu ránu umvít.“

„Tak proč neumřete?“ řekl sir Mulberry.

S touto otázkou odvrátil opět hlavu a zdálo se, že se zabývá pokusem přivolat spánek.

Jeho nadějný přítel a žák si přitáhl ke stolu se snídaní židli a zkoušel něco sníst; když však poznal, že to není možné, přešel pomalu k oknu, potom se s rukou přitisknutou na rozpálené čelo klackoval chvíli po pokoji sem a tam a nakonec sebou zase hodil na pohovku a znovu probudil přítele.

„K čertu, co zas je?“ zabručel sir Mulberry a posadil se na pohovce.

Ačkoliv to sir Mulberry řekl velmi rozmrzele, přece se mu zřejmě asi nezdálo, že smí jen tak beze všeho zůstat netečný – neboť když se dosyta naprotahoval, otřásl se, prohlásil, že je „pekelná zima“, a pokusil se u stolu něco sníst; a protože v tom byl úspěšnější než jeho méně otužilý přítel, už u stolu zůstal.

„Co kdybychom,“ řekl sir Mulberry a zastavil se se soustem nabodnutým na vidličce na půl cestě k ústům, „co kdybychom se zas vrátili k řeči o té věci Nickleby, hm?“

„O čem to: o tom lichvávi nebo o té dí-ívce?“ zeptal se lord Frederick.

384$

„Vidím, že mi rozumíte,“ odpověděl sir Mulberry. „To se rozumí, o tom děvčeti.“

„Slíbil jste mi, že ji najdete,“ řekl lord Frederick.

„To jsem slíbil,“ odpověděl mu přítel; „ale od té doby jsem si tu věc ještě trochu promyslil. Vy mi v té věci nedůvěřujete – najdete si ji sám.“

„Ne, né-é,“ odporoval druhý.

„Ale já říkám, že ano,“ odpověděl mu přítel. „Najdete si ji sám. Nemyslete si, že tím snad míním, jestli to dovedete – vím stejně dobře jako vy, že kdybych takový záměr měl, že byste ji bez mé pomoci jakživ okem nespatřil. To ne. Říkám jenom, že si ji najdete sám – najdete – a já vás uvedu na stopu.“

„Ať se propadnu, jestli vy nejste opravdový, hromský, upvímný, z gruntu poctivý pvítel,“ pravil mladý lord, na něhož měla tato slova nejvýš osvěživý účinek.

„Povím vám jak,“ řekl sir Mulberry. „Byla na té hostině jako vějička na vás.“

„Jděte!“ zvolal mladý lord. „U všech hromů – „

„Jako vějička na vás,“ opakoval jeho přítel. „Starý Nickleby mi to sám řekl.“

„Je mi to vykutálený panáček!“ zvolal lord Frederick. „Nóbl rošťák!“

„Ano,“ řekl sir Mulberry, „věděl, že to je kůstka k světu – „

„K světu!“ skočil mu do řeči mladý lord. „Na mou duši, Hawku, je to krasavice – o – obrázek, socha, je to – je to – na mou duši, je!“

„No,“ odpověděl sir Mulberry, pokrčil rameny a dával najevo lhostejnost, ať ji už cítil nebo ne, „to je věc vkusu. A když mám jiný než vy, tím líp.“

„Hrome!“ namítl lord. „Ale stejně jste do ní byl ten večer celý divý. Sotva jsem se dostal ke slovu.“

„Pro jednou docela ujde, pro jednou docela ujde,“ odpověděl sir Mulberry, „ale za námahu, aby se kolem ní člověk točil ještě jednou, nestojí. Ale jestli chcete za tou neteří doopravdy vážně chodit, řekněte tedy strýci, že musíte vědět,

385$

kde bydlí a jak a s kým, nebo že s ním přerušíte všechno obchodní spojení. A poví vám to jistě hezky rychle!“

„A proč jste mi to nevekl dvív,“ zeptal se lord Frederick, „místo abyste mě nechával celou tu věčnost hovět a užírat se a vést takový mizerný život?“

„Za prvé jsem to nevěděl,“ odpověděl sir Mulberry lhostejně, „a za druhé jsem neměl ani tušení, že to berete tak strašně vážně.“

Po pravdě to však bylo tak, že se sir Mulberry Hawk v době, která od toho večírku u Ralpha Nicklebyho uplynula, všemi možnými prostředky, jež měl v moci, tajně pokoušel vypátrat, odkud se Kata tak znenadání objevila a kam se zase propadla. Ale bez pomoci Ralpha Nicklebyho, s nímž od jejich hněvivého rozchodu po večírku dosud nenavázal spojení, vyzněly všechny jeho snahy úplně naprázdno, a proto dospěl k rozhodnutí, že mladému lordovi prozradí hlavní obsah přiznání, které z toho starého výtečníka vypáčil. K tomu ho přiměly rozličné pohnutky, z nichž dozajista pohnutkou nikoliv nejslabší byla jistota, že se doví všechno, co se doví ten mladý slaboch, poněvadž nejvíc ovládala jeho myšlení touha s lichvářovou neteří se opět setkat, s vynaložením všech nejlstivějších úskoků její pýchu zlomit a za její odmítnutí se jí pomstít. Byl to postup velmi prohnaný a takový, že nemohl selhat, aby se po všech stránkách neobrátil nakonec v jeho prospěch, neboť již jen ta okolnost, že na Ralphovi Nicklebym vymámil jeho skutečné záměry, proč svou neteř do takové společnosti uvedl, spolu s krajní nezištností, s níž všechno tak otevřeně svému příteli sdělil, ho musila v přízni u tohoto mladého muže utvrdit a nesmírně usnadnit přelévání peněz (beztak již dost časté a rychlé) z kapes lorda Fredericka Verisophta do kapes sira Mulberryho Hawka.

Takto uvažoval sir Mulberry a v souladu s těmito úvahami se brzy potom on i jeho přítel odebrali k Ralphovi Nicklebymu, aby tam uvedli ve skutek plán, sestrojený osobně sirem Mulberrym naoko proto, aby prospěl věci přítelově, ve skutečnosti však proto, aby dosáhl cíle vlastního.

Zastihli Ralpha doma a samotného. Když je uváděl do

386$

salonu, vytanula mu patrně v mysli vzpomínka na výjev, který se tam odehrál, protože se podíval tázavým pohledem po siru Mulberrym; ten na něj však neodpověděl nijak jinak, než že se lhostejně usmál.

Měli krátkou poradu o jakési běžné peněžní záležitosti, a sotva věc skoncovali, už projevil urozený hejl (podle přítelova návodu) poněkud rozpačitě přání, aby si mohl promluvit s Ralphem v soukromí.

„V soukromí, hm?“ zvolal sir Mulberry s líčeným údivem. „Nu dobrá. Zajdu tady vedle do pokoje. Ale vyprošuji si, abyste mě tam nenechávali dlouho. „

Po těch slovech popadl sir Mulberry klobouk, a zatím co si pobzukoval úryvek jakési písničky, zmizel ve dveřích, které vedly do vedlejšího salonu, a zavřel je za sebou.

„Nuže, mylorde,“ začal Ralph, „co máte na srdci?“

„Nickleby,“ řekl jeho klient a natáhl se skorem přes celou pohovku, na níž dosud seděl, tak aby se ústy přiblížil k uchu starého muže, „ta vaše netev je pvekrásné stvovení!“

„Myslíte, mylorde?“ odpověděl Ralph. „Možná – možná. S takovými věcmi si hlavu nelámu.“

„Však by dobve víte, že to je po čertech hezké děvče,“ pravil klient. „To musíte vědět, Nickleby. Jděte, pvece to nebudete zapírat.“

„Ano, myslím, že se tak o ní soudí,“ přisvědčil Ralph. Vlastně to vím i sám. A kdybych to nevěděl, tak jste v těchhle věcech znalec a váš vkus, mylorde, je vskutku – po všech stránkách – nesporný.“

Nikdo jiný než mladý muž, jemuž ta slova platila, by nebyl zůstal hluchý k posměchu, který z jejich tónu čišel, ani slepý k pohrdavému pohledu, který je provázel. Ale lord Frederick Verisopht byl jak hluchý, tak i slepý a pokládal je za lichotivou poklonu.

„Nu,“ řekl, „možná, že máte kapku pravdu, a možná, že se kapku mýlíte – možná, že kapku z obojího, Nickleby. Rád bych věděl, kde ta krasavice bydlí, Nickleby, abych se na ni mohl ještě jednou mrknout.“

„Ale to přece – „ začal Ralph obvyklým hlasem.

387$

„Nemluvte tak nahlas,“ zvolal mladík, kterému se až zázračně zdařilo dosáhnout hlavního cíle svého úkolu. „Nechci, aby to Hawk slyšel.“

„Víte, že v něm máte soka, ano?“ řekl Ralph a pronikavě se na něho podíval.

„To mi dělá vždycky, hrom do něj,“ odpověděl klient, „a rád bych mu jednou vypálil rybník. Ha, ha, ha! Ten se bude čertit, Nickleby, že si tu tak povídáme bez něho. Tak tedy, Nickleby, kde bydlí? Víc nechci. Vekněte mi jenom, kde bydlí, Nickleby!“

„Bere,“ pomyslil si Ralph. „Bere.“

„Tak co, Nickleby, hm?“ naléhal klient. „Kde bydlí?“

„Vskutku, mylorde,“ řekl Ralph a mnul si pomalu ruku o ruku, „než vám to povím, musím si to rozmyslit.“

„Ale kde, co vás nemá, Nickleby, nic si nesmíte rozmýšlet. No tak, kde?“

„Nemůže z toho vzejít nic dobrého, když to budete vědět,“ odpověděl Ralph. „Je to dívka ctnostně a dobře vychovaná. Je hezká, to se rozumí, chudá a bez ochrany! Ubohé děvče, ubohé děvče!“

Ralph zopakoval tento stručný přehled Katina postavení, jako by si ho jen v duchu rychle probíral a neměl vlastně v úmyslu mluvit nahlas; ale kradmý poťouchlý pohled, jímž se při těch slovech po společníkovi podíval, usvědčoval toto chabé předstírání ze lži.

„Povídám vám, že ji chci jenom vidět,“ zvolal jeho klient. „Copak se nemůže muž podívat na hezkou ženu, aby v tom nebylo něco zlého, co? Nu tak, kde tedy bydlí? Víte dobve, že na mně vyděláváte ukrutné peníze, Nickleby, a na mou duši, nikdo mě už v životě nedostane k nikomu jinému, jen když mi to povíte.“

„Když slibujete tohle, mylorde,“ pravil Ralph s líčenou zdráhavostí, „a protože mi velmi záleží na tom, abych vám vyhověl, a protože v tom není nic zlého – nic zlého – tak vám to povím. Bude ale lépe, mylorde, když si to necháte pro sebe – výhradně pro sebe.“ Při těch slovech ukázal Ralph na dveře vedlejšího pokoje a významně pokývl hlavou.

388$

Když se mladý lord zatvářil, jako by si nezbytnost takové opatrnosti uvědomoval stejně vážně, prozradil mu Ralph nynější bydliště i zaměstnání své neteře a podotkl k tomu, že ta rodina, pokud o ní slyšel, je zřejmě velmi ctižádostivá a touží po vznešených známostech, a že se proto jemu jako lordovi nepochybně velmi snadno podaří se s nimi seznámit, bude-li si to přát.

„Protože máte v úmyslu pouze ji znovu spatřit,” řekl Ralph, „můžete toho tímto způsobem dosáhnout, kdykoli vám bude libo.“

Lord Frederick vzal tento pokyn na vědomí velmi mnohým stiskem Ralphovy tvrdé a kloubnaté ruky, a když mu pošeptal, že teď snad aby rozhovor raději ukončili, zavolal na sira Mulberryho, že může vejít.

„Však jsem si už myslil, že jste tady usnuli,“ řekl sir Mulberry, když s rozmrzelým obličejem vešel.

„Je mi líto, že jsem vás tak zdržel,“ odpověděl urozený troup, „ale Nickleby byl tak hró-ózně legrační, že jsem se nemohl trhnout.“

„Ne, ne,“ řekl Ralph, „to všechno jeho lordstvo. Víte sám, jak vtipný, zábavný, elegantní a vzdělaný muž je lord Frederick. Pozor, tady je schod, mylorde – ustupte, prosím, sire Mulberry.“

S takovými a podobnými zdvořilostmi a četnými poklonami a celou tu dobu i s týmž chladným úsměškem ve tváři doprovázel Ralph hosty přepozorně se schodů a na obdivný pohled, jímž jako by mu sir Mulberry Hawk uznale lichotil, že je tak dokonalý lotr všech lotrů futrál, neodpověděl žádným jiným projevem než sotva znatelným stažením koutků.

Zrovna před krátkou chvilkou se ozval domovní zvonek a Newman Noggs právě otvíral dveře, když pánové sešli do síně. Kdyby to bývala běžná obchodní návštěva, byl by ji Newman Noggs buď mlčky vpustil, nebo by ji byl požádal, aby laskavě uvolnila cestu, než pánové vyjdou. Ale sotva spatřil, kdo to je, tu se – jakoby z nějakého skrytého osobního důvodu – směle uchýlil od ustáleného řádu, který v Ralphově domě v obchodních hodinách vládl, pohlédl k vznešené trojici,

389$

jež se blížila, a silným a zvučným hlasem zvolal:’ „Paní Nicklebyová!“

„Paní Nicklebyová!“ zvolal sir Mulberry Hawk, když se jeho přítel ohlédl a zadíval se mu upřeně do tváře.

A vskutku to byla tato z míry učinlivá paní, jíž se dostala do ruky nabídka na prázdný dům na starém městě, adresovaná domácímu, a která ji také hned panu Nicklebymu spěšně přinesla.

„Nikdo, koho byste znal,“ řekl Ralph Hawkovi. „Vejděte do kanceláře, má – má – milá. Hned za vámi přijdu!“

„Nikdo, koho bych znal?“ zvolal sir Mulberry Hawk a postoupil k udivené paní blíž. „Je toto paní Nicklebyová – matka slečny Nicklebyové – toho rozkošného stvoření, se kterým jsem měl to štěstí se seznámit tady v domě, když jsem tu naposled obědval? Ale ne!“ řekl sir Mulberry a zarazil se. „Ne, to nemůže být. Vidím přece tytéž rysy obličeje, týž nepopsatelný výraz líbez – Ale ne, ne. Na to je tato dáma tuze mladá!“

„Myslím, švagře, zajímá-li to pána,“ pravila paní Nicklebyová, která přijala lichotku s půvabnou úklonkou, „že byste mu mohl říci, že Kata Nicklebyová je moje dcera.“

„Její dcera, mylorde!“ zvolal sir Mulberry čelem k svému příteli. „Dcera této dámy, mylorde!“

„Mylord!“ pomyslila si paní Nicklebyová. „No ne, to bych nikdy – !“

„Zde, mylorde, je tedy dáma,“ řekl sir Mulberry, „jejímuž šťastnému provdání vděčíme za tolik blaha. Tato dáma je matkou líbezné slečny Nicklebyové. Pozorujete tu nápadnou podobu, mylorde? Nickleby – představte nás.“

Ralph, bezmála zoufalý, tak učinil.

„Na mou duši, to je skvělá náhodička,“ ozval se lord Frederick a postoupil blíž. „Těší mě!“

Toto neobyčejně lichotivé uvítání, jehož se jí dostalo, jakož i lítost, že si nevzala druhý klobouk, přivedly paní Nicklebyovou do rozpaků tak silných, že nemohla ihned odpovědět, a proto se jen ustavičně ukláněla a usmívala a prozrazovala velké rozčilení.

390$

„A – a jak se daví slečně Nicklebyové?“ zeptal se lord Frederick. „Doufám, že je zdráva?“

„Děkuji vám, mylorde, jste velmi laskav, vede se jí docela dobře,“ odpověděla paní Nicklebyová, která se zatím vzpamatovala. „Je úplně zdravá. Několik dní potom, co tady byla na obědě, trochu churavěla a nedám si vymluvit, že se nachladila v té drožce, co v ní jela domů. Drožky, mylorde, to máte takové hanebné zařízení, že je skorem vždycky lepší jít pěšky, protože sice takového drožkáře, když má rozbité okno, může stihnout deportace na doživotí, jak jsem slyšela, ale přece jenom jsou takoví lehkomyslníci, že mají rozbitá okna skorem šmahem všichni. Měla jsem jednou celých šest neděl opuchlou tvář, mylorde, protože jsem si vzala drožku – myslím, že to byla drožka,“ řekla paní Nicklebyová přemítavě, „ačkoli si nejsem tak docela jistá, jestli to nebyl fiakr; ale ať už tak nebo tak, to vím, že to bylo tmavězelené a mělo to nemožně dlouhé číslo, které začínalo nulou a končilo devítkou – ne, ne, začínalo devítkou a končilo nulou, tak to bylo, a to se rozumí, na městském důchodě by úředníci hned věděli, jestli to byla drožka nebo fiakr, kdyby se tam člověk poptal – ale ať už to bylo co bylo, mělo to rozbité okno a já pak měla celých šest neděl opuchlou tvář – a myslím, že to byla zrovna ta samá drožka, co jsme později poznali, že měla celou tu dobu otevřenou střechu, a nebyli bychom to ani věděli, kdyby nám potom nebyli počítali příplatek šilink za hodinu navíc za to, že bylo otevřeno, a to je nařízení, jak se zdá, nebo tehdy aspoň bývalo, a připadá mi to jako strašně ostudný zákon – já těmhle věcem nerozumím, ale řekla bych, že obilní dovozní zákony jsou proti tomuhle usnesení parlamentu učiněné nic!“

Protože se paní Nicklebyová tou dobou skorem vyčerpala, ustala stejně náhle, jako spustila, a potom ještě jednou opakovala, že se Katě vede docela dobře. „Vlastně,“ řekla paní Nicklebyová, „nemyslím, že na tom byla někdy se zdravím líp než teď od tehdy, co měla ten černý kašel, spálu a spalničky, všechno najednou, a to je svatá pravda.“

„Ten dopis je pro mne?“ zahučel Ralph a ukázal na plochý balíček, který držela paní Nicklebyová v ruce,

391$

„Pro vás, švagre,“ odpověděla paní Nicklebyová. „Šla jsem celou tu dálku sem pěšky jen proto, abych vám ho odevzdala.“

„Celou tu dálku sem!“ zvolal sir Mulberry, aby nepromeškal žádnou příležitost, jak vypátrat, odkud paní Nicklebyová přišla. „To je jistě ukrutná dálka! Jak daleko byste asi řekla?“ „Jak daleko bych asi řekla?“ pravila paní Nicklebyová. „Počkejme. Od našich dveří je to k soudu na Old Bailey dobrých dvacet minut.“

„Ale kde, to ne. Tak daleko to není,“ namítl sir Mulberry. „Ale ano! Opravdu je,“ řekla paní Nicklebyová. „Dovolávám se jeho lordstva.“

„Já bych rozhodně myslel, že to dvacet minut je,“ potvrdil s vážným výrazem lord Frederick.

„To musí být; nemůže to být ani o vteřinku míň,“ pokračovala paní Nicklebyová. „Přes celou Newgate Street, přes celou Cheapside, přes celou Lombard Street, potom k vodě po Gracechurch Street a po Thames Street až k Spigwiffinovu přístavišti. Ó, to dvacet minut je!“

„Ano, když si to rozvážím, tak bych řekl, že je,“ souhlasil sir Mulberry. „Ale přece jistě nechcete jít celou tu dálku zpátky zas pěšky?“

„Ne, ne,“ odpověděla paní Nicklebyová.

„Zpátky pojedu omnibusem. Dokud byl můj drahý nebožtík Mikuláš na živu, švagře, to jsem omnibusem nejezdila. Ale jak to je dnes, to víte – „

„Ano, ano,“ přisvědčil Ralph netrpělivě, „a raději abyste se dostala domů, než bude tma.“

„Jste moc hodný, švagře, máte pravdu,“ odpověděla paní Nicklebyová. „Snad abych se raději rozloučila hned.“

„Nezdržíte se ani chvíli, abyste – si odpočinula?“ zeptal se Ralph, který zřídka kdy nabízel někomu osvěžení, pokud mu z toho nekynul nějaký prospěch.

„Ach, jemináčku, ne,“ odpověděla paní Nicklebyová a pohlédla na hodiny.

„Lorde Fredericku,“ řekl sir Mulberry, „máme společnou cestu s paní Nicklebyovou. Doprovodíme ji k omnibusu?“ „To se rozumí. Ovšem.“

392$

„Ó! To opravdu nemohu připustit!“ zdráhala se paní Nicklebyová. Ale sir Mulberry Hawk a lord Frederick byli ve svém rytířství neoblomní, nechali Ralpha (který si zřejmě myslil, a to nikoli nemoudře, že jako pouhý divák vypadá méně směšně, než by vypadal, kdyby se do celé té záležitosti jakkoli míchal) Ralphem a opustili dům s paní Nicklebyovou mezi sebou – kterážto dobrá paní tonula v záplavě nadšení nejen nad pozornostmi, prokazovanými jí dvěma pány s predikátem, ale i z přesvědčení, že si Kata teď může vybírat a volit alespoň ze dvou bohatých partií a vskutku vysoce znamenitých ženichů.

Zatím co se pro tu chvíli dávala unášet neodbytným pásmem úvah, jež se všechny obíraly dceřinou skvělou budoucností, sir Mulberry Hawk a jeho přítel na sebe významně pokukovali přes klobouk, který působil nebohé paní tak velkou lítost, že ho nenechala doma, a ze široka vykládali nejen s velkým nadšením, ale i s hlubokou úctou o rozličných přednostech slečny Nicklebyové.

„Jakou slastí, jakou útěchou, jakým štěstím pro vás musí být to roztomilé stvořeníčko!“ řekl sir Mulberry a naladil hlas tónem co nejvřeleji procítěným.

„To opravdu je, pane,“ odpověděla paní Nicklebyová, „tak milou povahu a laskavé srdce, jako má ona, aby pohledal. – A je chytrá!“

„Vypadá chytve,“ připojil lord Frederick Verisopht s výrazem člověka povolaného chytrost soudit.

„Ujišťuji vás, že je, mylorde,“ odpověděla paní Nicklebyová. „Když byla ve škole v Devonshiru, kdekdo tam šmahem uznával, že je beze všech výhrad zdaleka nejchytřejší děvče na celém ústavě, a to tam byla pěkná řádka opravdu moc chytrých děvčat, to se musí nechat – pětadvacet mladých slečen, každá padesát zlatých ročně a všelijaké ty příplatky ještě k tomu navrch, obě slečny Dowdlesové, ty báječně vychované, elegantní, okouzlující dívky – božínku!“ vykládala paní Nicklebyová, „do smrti nezapomenu, jaké potěšení mně i chudáčkovi drahému tatínkovi dělala, když na té škole byla, do smrti ne – takový roztomilý dopis každého půl roku, že je

393$

nejprvnější žačkou na celém ústavě, a naučila se mnohem víc nového než všechny ostatní! Ještě dneska si na to mohu stěží vzpomenout, aby mě to nedojalo. Všechny ty dopisy si psávaly žačky samy,“ dodala paní Nicklebyová, „a učitel krasopisu je potom pod zvětšovacím sklem přiopravoval a bral si na to stříbrné pero; aspoň myslím, že si to žačky psaly samy, ačkoli Kata si nebyla nikdy docela jistá, protože v tom nepoznávala svůj rukopis; ale tak nebo tak, to vím, že to byla předloha, kterou všechny opisovaly, a samozřejmě nám to dělalo obrovskou radost – obrovskou radost.“

Podobnými vzpomínkami krátila paní Nicklebyová nudnou cestu, až došli na stanici omnibusu, odkud nesmírná zdvořilost nedovolila jejím novým přátelům odejít, dokud se vůz opravdu nerozjel, a tu oba smekli klobouk, jak při mnoha pozdějších příležitostech paní Nicklebyová své posluchače slavnostně ujišťovala, „úplně s hlavy“ a líbali si slámově žluté kozinkové rukavice, až jejich postavy nebylo už vůbec vidět.

Paní Nicklebyová se opřela v zadním koutě vozidla, zavřela oči a oddala se záplavě nejpříjemnějších úvah. Kata se nikdy ani nezmínila slůvkem, že se s některým z těch pánů setkala; „a to,“ pomyslila si paní Nicklebyová, „je důkaz, že k jednomu z nich cítí silnou náklonnost.“ Potom vyvstala otázka, který z nich to asi je. Lord je mladší a jeho titul beze sporu vznešenější; ale Kata přece není dívka, u které by takové zřetele rozhodovaly. „Nikdy jí nebudu v jejích zálibách nějak bránit,“ řekla si paní Nicklebyová v duchu, „ale na mou věru myslím, že jeho lordstvo a sira Mulberryho nemůže člověk vůbec srovnávat. Sir Mulberry je takový pozorný, kavalírský člověk, tak krásně se chová, je takový jemný muž a tolik toho na něm mluví pro něj! Doufám, že to je sir Mulberry; myslím, že to musí být sir Mulberry!“ A potom jí myšlenky zalétly zpátky k jejímu starému prorokování, a jak často už říkala, že se Kata bez krejcaru vdá líp než dcery jiných lidí s tisícovým věnem; a když si s živostí mateřské fantasie představila všechnu tu krásu i půvabnost ubohé dívky, která až dosud se vším příkořím a strádáním nového života tak kurážně zápolila, srdce jí překypělo a po lících jí kanuly slzy.

394$

Mezitím se Ralph procházel po své malé kanceláři do dvora sem a tam a starostlivě uvažoval o tom, co se právě stalo. Říci, že Ralph kteréhokoli božího tvora miloval nebo že mu na kterémkoli z nich záleželo – použijeme-li těch výrazů v nejběžnějším slova smyslu – byl by nejpustší výmysl. Ale přece se mu na mysl občas vkradla myšlenka na neteř, lehounce zabarvená soucitem a útrpností; temným mrakem nelásky nebo lhostejnosti, který v jeho očích zahaloval všechny muže i ženy, prorážel v jejím případě slaboulinký záblesk světla – i v nejpříznivějším okamžiku paprsek nad pomyšlení chabý a mdlý; ale byl tu a ukazoval mu nebohé děvče v lepším a čistším světle, než v jakém lidské pokolení viděl až dosud.

„Kéž bych,“ uvažoval Ralph, „nebyl tohle nikdy udělal! Ale přece to bude toho mladíka ke mně vázat, dokud se z něho dají tahat peníze. Prodat děvče – vydat ji na pospas pokušení a urážkám a hrubým řečem! Ale už jsem na něm vydělal skorem dva tisíce liber. I co! Kuplířské matky dělají totéž každý den.“

Posadil se a na prstech si vypočítával důvody pro i proti.

„Kdybych je nebyl dnes uvedl na správnou stopu já,“ uvažoval Ralph, „byla by to udělala ta pošetilá ženská. Nuže! Zůstane-li její dcera svým zásadám tak věrná, jak by měla zůstat, pokud jsem ji až dosud poznal – jaké je kde nebezpečí? Trochu poškádlení, trochu zahanbení, několik slziček! Ano,“ řekl Ralph nahlas, když zamykal nedobytnou pokladnu. „Musí se s tím vypořádat sama. Musí se s tím vypořádat sama.“

«KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ»

Paní Nicklebyová se seznámí s pp. Pykem a Pluckem, jejichž oddanost a zájem neznají mezí

Paní Nicklebyová nebyla už dávno tak pyšná a sama u sebe důležitá, jako když se po návratu domů cele oddala příjemným vidinám, které ji cestou tam provázely. Lady Mulberry

395$

Hawková – ta představa zatlačovala všechny ostatní do pozadí. Lady Mulberry Hawková! – Minulé úterý v chrámě Sv. Jiří na Hanover Square Jeho Milost biskup z Llandaffu oddal sira Mulberryho Hawka z Mulberry Castle v Severním Walesu s Kateřinou, jedinou dcerou zvěčnělého blahorodého pána Mikuláše Nicklebyho z Devonshiru. „Na mou duši!“ zvolala ovdovělá choť pana Mikuláše Nicklebyho, „to zní skvěle!“

Když k naprosté spokojenosti svého srdce vypravila svatbu i všechny průvodní slavnosti, kreslila si vznětlivá matka v živé obrazotvornosti dlouhou řadu poct a vyznamenání, které nemohou Katu v jejím novém a skvělém prostředí minout. Dojde ovšem i k jejímu představení u dvora. V den jejích narozenin, které připadají na devatenáctý červenec („ve tři hodiny deset minut ráno,“ pomyslila si paní Nicklebyová v závorkách, „protože se pamatuji, že jsem se ptala, kolik je hodin“), uspořádá sir Mulberry pro všechny pachtýře na svém panství velkou hostinu a sleví jim z pachtovného za posledního půl roku tři a půl procenta, o čemž se k nezměrnému potěšení a obdivu všech čtenářů koutku „Ze vznešeného světa“ v jmenované rubrice octne podrobný popis a výčet. Také se aspoň v půl tuctu různých almanachů octne Katin portrét a na protější straně se budou delikátním tiskem vyjímat řádky „V zamyšlení nad podobiznou lady Mulberry Hawkové. Napsal sir Dingleby Dabber.“ Možná, že některý almanach, obsažněji a náročněji zaměřený než ostatní, přinese i portrét matky lady Mulberry Hawkové s úvahou od otce sira Dinglebyho Dabbera. Však se už staly nepravděpodobnější věci. Tisk již uveřejnil portréty méně zajímavé. Když té dobré paní tato myšlenka napadla, přijal její obličej podvědomě onen líbezně našpulený a ospalý výraz, jaký na všech takových portrétech vídáme a který je možná jednou z příčin, proč jsou vždycky tak rozkošné a lahodné.

Stavbou takových nebetyčných větrných zámků se paní Nicklebyová po náhodném seznámení s Ralphovými urozenými přáteli obírala celý večer a té noci ji ve spánku zneklidňovaly sny neméně prorocké a stejně slibné. Nazítří si s hlavou

396$

stále ještě plnou týchž představ – snad spánkem a denním světlem trochu ztlumených – připravovala skrovný oběd, když děvče, které měla u sebe jednak jako společnici, jednak aby jí pomáhalo obstarávat domácnost, vběhlo v nezvyklém rozčilení do pokoje a ohlásilo, že dole v chodbě čekají dva páni na dovolení, smějí-li přijít nahoru.

„Dobré nebe!“ zvolala paní Nicklebyová a kvapně si přihlazovala čepec i náprsenku. „Jestli to tak jsou – jejej, celou tu dobu stojí takhle v chodbě – proč jim nejdeš vyřídit, aby šli nahoru, popleto jedna?“

Zatím co dívka toto poselství vyřizovala, uklidila paní Nicklebyová kvapně všechny stopy jídla i pití do almárky; a sotvaže s tím byla hotova a usadila se s výrazem tak klidným, jaký si dovedla nasadit, už do pokoje vešli dva pánové, oba úplně neznámí.

„Jak se ráčíte?“ řekl jeden z pánů a položil silný důraz na poslední slovo otázky,

„Jak se ráčíte?“ opakoval druhý pán a přeložil důraz na první slovo, jako by tím chtěl pozdrav pozměnit.

Paní Nicklebyová se uklonila a usmála, znovu se uklonila, a zatím co si mnula ruce, poznamenala, že nemá – opravdu – nemá čest –

„Nás znát,“ řekl první pán. „Škoda byla na naší straně, paní Nicklebyová. Byla škoda na naší straně, Pyku?“

„Byla, Plucku,“ odpověděl druhý pán.

„Velmi často jsme toho želeli, nemám pravdu, Pyku?“ řekl první pán.

„Velmi často, Plucku,“ odpověděl druhý.

„Ale teď,“ řekl první pán, „teď se nám dostává blaha, po němž jsme tak prahli a toužili. Prahli jsme a toužili po tomto blahu, Pyku, ano nebo ne?“

„Víte dobře, že ano, Plucku,“ pravil Pyke káravě.

„Slyšíte ho, madame?“ řekl Pluck a rozhlédl se. „Slyšíte bezúhonné svědectví mého přítele Pyka – což mi připomíná – forma, forma se nesmí v civilisované společnosti zanedbávat. Pyke – paní Nicklebyová.“

Pan Pyke si položil ruku na srdce a hluboce se uklonil.

397$

„Mám-li sám sebe představit s touž obřadností,“ pokračoval pan Pluck, „mám-li sám říci, že se jmenuji Pluck, nebo mám-li požádat přítele Pyka (který vám nyní byl podle všech pravidel představen a je k tomu úkonu tudíž oprávněn), aby za mne oznámil, paní Nicklebyová, že se jmenuji Pluck; mám-li se dožadovat práva na vaši ctěnou známost na tom prostém základě, že jevím tak vřelý zájem o vaše blaho a prospěch, nebo mám-li se vám představit jako přítel sira Mulberryho Hawka – to všechno, paní Nicklebyová, jsou otázky, které ponechávám k rozhodnutí vám.“

„Kterýkoli přítel sira Mulberryho Hawka nepotřebuje v mých očích již žádné lepší doporučení,“ podotkla paní Nicklebyová blahosklonně.

„Je rozkoší slyšet taková slova od vás,“ řekl pan Pluck, přitáhl si židli blíž k paní Nicklebyové a posadil se. „Je posilněním vědět, že mého znamenitého přítele, sira Mulberryho, chováte v tak veliké vážnosti. Slůvko do ouška, paní Nicklebyová. Až se to sir Mulberry doví, bude šťastným mužem – pravím, paní Nicklebyová, bude šťastným mužem. Pyku, sedněte si.“

„Mé dobré mínění,“ pravila paní Nicklebyová a chudinka v duchu jásala pomyšlením, jak je báječně zchytralá, „mé dobré mínění má asi pro pána, jako je sir Mulberry, velmi malou cenu!“

„Malou cenu!“ zvolal pan Pluck. „Pyku, jakou cenu má pro našeho přítele sira Mulberryho dobré mínění paní Nicklebyové?“

„Jakou cenu?“ opakoval Pyke.

„Baže,“ potvrdil Pluck, „nemá pro něho snad nevýslovnou cenu?“

„Nejnevýslovnější cenu,“ odpověděl Pyke.

„Parií Nicklebyová nemůže nevědět,“ řekl pan Pluck, „jak nesmírný dojem ta líbezná dívka uči – „

„Plucku!“ okřikl ho přítel. „Pozor!“

„Pyke má pravdu,“ zamumlal pan Pluck po krátké pomlčce, „neměl jsem se o tom zmiňovat. Pyke má úplně pravdu. Děkuji vám, Pyku.“

398$

„No ne, na mou věru!“ pomyslila si paní Nicklebyová v hloubi nitra. „Takový útlocit, to jsem ještě v životě neviděla!“

Pan Pluck delší chvíli předstíral, že tone v silných rozpacích, a potom zase obnovil rozmluvu snažnou prosbou k paní Nicklebyové, aby nevěnovala pozornost tomu, co nedopatřením prořekl – aby ho považovala za člověka nerozvážného, ukvapeného, nemoudrého. Na svou obhajobu si vyhrazuje uvést jedině prosbu, aby mu přičetla k dobru, že chová nejlepší úmysly.

„Když však,“ dodal pan Pluck, „když však na jedné straně vidím tolik líbeznosti a krásy a na druhé tolik žáru a oddanosti, pak – promiňte, Pyku, neměl jsem v úmyslu znovu o tom začínat. Změňte předmět hovoru, Pyku!“

„Slíbili jsme siru Mulberrymu a lordu Frederickovi,“ řekl Pyke, „že vás dnes ráno navštívíme a poptáme se, zda jste se včera nenachladila.“

„Chraň pánbůh, pane, včera ani trošíčku,” odpověděla paní Nicklebyová. „Tisíceré díky jeho lordstvu i siru Mulberrymu za čest, kterou mi tím starostlivým dotazem prokazují: ani trošíčku – a to je věru co říci, protože k nastydnutí jsem hrozně náchylná – hrozně náchylná. Jednou jsem dostala rýmu,“ pokračovala paní Nicklebyová, „myslím, že to bylo v roce osmnáct set sedmnáct; počkejme, čtyři a pět je devět, a – ano, osmnáct set sedmnáct, že jsem už myslela, že se jí do smrti nezbavím; mluvím doopravdy a vážně, že jsem myslela, že se jí do smrti už nezbavím. Ale konečně jsem se přece jen vyléčila prostředkem, o kterém nevím, jestli jste o něm náhodou někdy slyšel, pane Plucku. To si vezmete kbelík vody tak horké, jak nejvíc snesete, nasypete do ní libru soli a za šest pencí nejjemnějších otrub, strčíte do toho hlavu a sedíte v tom každý večer těsně před spaním dvacet minut, totiž, abych se opravila, nestrčíte do toho hlavu – , ale nohy. Je to skutečně divotvorná léčba – skutečně divotvorná. Pamatuji se, že jsem si to po prvé udělala na Štěpána večer a v polovici dubna byla rýma pryč. Člověku to připadá jako učiněný zázrak, když si to rozmyslí, protože jsem tu rýmu měla už od začátku září.“

399$

„To muselo být hrozné soužení!“ řekl pan Pyke.

„Hrůzostrašné!“ zvolal pan Pluck.

„Ale lítost, když to člověk slyší, vyváží už jen radost z vědomí, že se paní Nicklebyová zotavila, nemám pravdu, Plucku?“ zeptal se pan Pyke.

„To je okolnost, která tomu dodává tak poutavou zajímavost,“ odpověděl pan Pluck.

„Ale, ale,“ řekl Pyke, jako by se byl náhle rozpomněl, „nesmíme samým potěšením z tohoto příjemného pohovoru zapomenout na vlastní poslání. Přicházíme s poselstvím, paní Nicklebyová.“

„S poselstvím,“ zvolala ta dobrá paní, jíž v mysli ihned v živých barvách vytanula představa, že přicházejí závazně požádat o Katinu ruku.

„Od sira Mulberryho,“ dopověděl Pyke. „Musí vám tady být velmi smutno.“

„Smutno dost, přiznávám,“ řekla paní Nicklebyová.

„Přicházíme vám tlumočit poklonu sira Mulberryho Hawka a jeho tisícerou prosbu, abyste dnes večer přijala v jeho soukromé lóži v divadle sedadlo,“ pravil pan Pluck.

„Jemine!“ řekla paní Nicklebyová, „vždyť já nikam nechodím, nikam!“

„A to je právě důvod, drahá paní Nicklebyová, proč byste si dnes večer měla vyjít,“ namítl pan Pluck. „Pyku, poproste paní Nicklebyovou.“

.“Ach, prosím, pojďte,“ řekl Pyke.

„Určitě musíte jít,“ naléhal Pluck.

„Jste velmi laskaví,“ řekla paní Nicklebyová, „ale – „

„V tomto případě žádné ,ale‘ neplatí, drahá paní Nicklebyová,“ odporoval pan Pluck. „Takové slovo v řeči vůbec neexistuje. Přijde váš švagr, přijde lord Frederick, přijde sir Mulberry, přijde Pyke – o odmítnutí se nedá vůbec mluvit. Sir Mulberry pro vás pošle kočár – přesně dvacet minut před sedmou – nebudete přece tak ukrutná, abyste celou společnost zklamala, paní Nicklebyová!“

„Tak na mne naléháte, že opravdu nevím, co bych na to řekla,“ odpověděla ctihodná paní.

400$

„Neříkejte nic; ani slovo, ani slovíčko, má nejvzácnější madame,“ dotvrzoval pan Pluck. „Paní Nicklebyová,“ řekl tento znamenitý pán a ztlumil přitom hlas, „v tom, co se vám chystám říci, je sice jen mizivě nepatrné a na výsost omluvitelné porušení důvěry, ale přesto by mě přítel Pyke, kdyby to zaslechl – tak citlivý je ten muž ve věcech cti, paní Nicklebyová – ještě před obědem vyzval na souboj.“

Paní Nicklebyová vrhla bojácný pohled na bojovného Pyka, který zatím poodešel k oknu, a pan Pluck stiskl paní Nicklebyové ruku a pokračoval:

„Vaše dcera si podmanila srdce – je to vítězství, k němuž vám mohu jen blahopřát. Sir Mulberry, drahá madame, sir Mulberry je jejím oddaným otrokem. Hm!“

„Ha!“ zvolal v tu chvíli pan Pyke a s divadelním gestem popadl jakousi věc s krbové římsy. „Co je to? Co to zřím?“

„Co zříte, příteli milý?“ zeptal se pan Pluck.

„Je to tvář, podoba, výraz,“ zvolal pan Pyke a dopadl na židli s miniaturou v ruce, „sice ne dost věrně vystižená, nedokonale zachycená, ale přes všechno to je ta tvář, ta podoba, ten výraz!“

„Poznávám ji i na tu dálku!“ zvolal pan Pluck v záchvatu nadšení. „Není to, drahá madame, chabá podoba va – „

„Je to podobizna mé dcery,“ řekla paní Nicklebyová nadmíru pyšně. A opravdu byla. A drobná slečna La Creevy ji k nim přinesla ukázat teprve před dvěma dny.

Sotva pan Pyke zjistil, že se ve své domněnce nijak nemýlil, pustil se do nejhýřivějších chvalořečí na božský originál; a ve vřelosti svého zanícení tiskl obrázek vytrvale ke rtům, zatím co si pan Pluck tiskl k srdci ruku paní Nicklebyové a blahopřál jí, že má tak znamenitou dceru, s takovou opravdovostí a přemírou dojetí, že mu v očích stály slzy – ne-li skutečné, tedy aspoň zdánlivé. Chudák paní Nicklebyová, která zprvu poslouchala s libým uspokojením, přímo hodným závisti, konečně těmto důkazům úcty a oddanosti k rodině úplně podlehla; ba i služebné děvče, které nahlédlo do dveří, se úžasem nad vytržením obou přívětivých návštěvníků na místě zarazilo jako přikované.

401$

Ponenáhlu se tyto výbuchy nadšení zmírnily a paní Nicklebyová se pustila do bavení hostů napřed nářkem nad ztraceným jměním a potom barvitým líčením starého rodinného domu na venkově, které obsahovalo kromě podrobného popisu všech jednotlivých pokojů, při němž nezapomněla ani na malou komoru na haraburdí, i živou připomínku, po kolika schodech se musilo sestoupit, aby se člověk dostal do zahrady, a na kterou stranu se musilo zabočit, když se vyšlo ze dveří obývacího pokoje, a jakými skvělými vymoženostmi se honosila kuchyň. Tato poslední vzpomínka ji přirozeně zavedla do prádelny, kde narazila i na utensilie k vaření piva; a mezi ním by se byla možná pletla hodinu, kdyby pouhá zmínka o těchto pomůckách nebyla sdružením představ panu Pykovi okamžitě připomněla, že má „žížeň jako trám“.

„A něco vám povím,“ pravil pan Pyke, „jestli pošlete do hospody pro džbánek míchaného, tak jako že tu sedím, opravdu budu pít.“

A pan Pyke, jako že tam seděl, opravdu pivo pil a pan Pluck mu pomáhal, zatím co paní Nicklebyová přihlížela a nevěděla, má-li se obdivovat víc jejich blahosklonnosti nebo obratnosti, s níž se měli k cínovému džbánu; na vysvětlenou tohoto zdánlivého divu budiž podotknuto, že se pánové, kteří jako pp. Pyke a Pluck žijí z důvtipu (nebo snad ani ne tak z nadbytku důvtipu vlastního, jako spíš z nedostatku důvtipu u lidí jiných), občas volky nevolky ocítají v úzkých tak úzkých, že v takových obdobích bývají zvyklí hodovat velmi prostě a jednoduše.

„Tedy dvacet minut před sedmou,“ řekl pan Pyke a vstal, „bude kočár tady. Jenom jediný pohled – jediné mžiknutí – na tu líbeznou tvářinku. Ó, tady je. Nehybná, nezměněná!“ Toto byla, mimochodem řečeno, okolnost nadmíru pozoruhodná, povážíme-li, jak častým změnám výrazu miniatury podléhají. „Ó, Plucku! Plucku!“

Pan Pluck na to neodpověděl nijak jinak, než že s okázalou vřelostí a oddaností políbil paní Nicklebyové ruku; a když pan Pyke učinil totéž, oba pánové se spěšně rozloučili.

Paní Nicklebyová měla obyčejně ve zvyku počítat ke svým přednostem i hezky slušnou dávku pronikavého bystrozraku

402$

a ostrovtipu, ale ještě nikdy necítila takové uspokojení z vlastní prozíravosti jako toho dne. Domyslila se toho všeho už včera večer. Jaktěživa ještě neviděla sira Mulberryho a Katu pohromadě – ba nikdy ani jméno sira Mulberryho nezaslechla – a vida! Neřekla si snad hned od prvopočátku, že ví, jak se věci mají? A není to opravdu triumf, když dnes už o tom není ani nejmenší pochybnosti? I kdyby tyhle lichotivé pozornosti k její vlastní osobě nebyly dostatečným důkazem, důvěrný přítel sira Mulberryho dovolil, aby mu to tajemství dost jasnými slovy uklouzlo. „Do toho roztomilého pana Plucka jsem se načisto zamilovala, to musím přiznat,“ řekla si paní Nicklebyová.

V celém tom velkém štěstí se však skrýval jeden silný zdroj znepokojení, a to nepřítomnost někoho, komu by se mohla svěřit. Jednou nebo dvakrát se už skorem rozhodla rozběhnout se přímo k slečně La Creevy a všechno jí vypovědět. „Ale nevím, nevím,“ pomyslila si paní Nicklebyová, „je to sice osoba z míry slušná a úctyhodná, ale bojím se, že je proti siru Mulberrymu tuze nízkého stavu, abychom se s ní mohly přátelit. Chudinka!“ A v souladu s tímto vážným důvodem zavrhla nápad, aby se drobné malířce miniatur svěřila, a spokojila se tím, že různými nejasnými a tajemnými náznaky vylíčila vyhlídky na povznesení rodiny služebnému děvčeti, které přijímalo tyto zahalené narážky o brzké vznešenosti s velkou úctou a obdivem.

Na vteřinku přesně přijel slíbený povoz a nebyla to žádná nájemná drožka, nýbrž soukromá ekvipáž; a vzadu stál lokaj, jehož nohy, i když byly na jeho tělo poněkud velké, by se byly mohly, jako nohy samy o sobě, vystavit za model v Královské akademii. Vskutku radostně se poslouchalo, s jakým třeskem a přičinlivým spěchem zabouchl dvířka a vyskočil dozadu, když se paní Nicklebyová usadila; a poněvadž ta dobrá paní neměla ani sebeslabší tušení, že si zlatým knoflíkem své dlouhé hole poklepal na nos a nejvýš neuctivě si tak telegrafoval s kočím přímo přes její hlavu, seděla velmi upjatě a důstojně, nemálo pyšná na takové místo.

U vchodu do divadla bylo další bouchání a další ruch a tam

403$

také čekali pp. Pyke a Pluck, aby ji doprovodili do lóže; a byli tak zdvořilí, že pan Pyke s mnoha kletbami vyhrožoval jednomu stařečkovi s lucernou, který se jí náhodou připletl do cesty, že ho „rozmanžíruje“ – k nesmírnému zděšení paní Nicklebyové, která se spíš z páně Pykova rozčilení než z jakékoli’ dřívější etymologické znalosti toho slova dohadovala, že rozmanžírování a vražedné krveprolití musí být v základě jedno a totéž, takže se nevýslovně strachovala, aby snad k něčemu takovému nedošlo. Na štěstí se však pan Pyke omezil pouze na manžírování slovní a došli do lóže, aniž se jim cestou nahodily nějaké další vážné překážky kromě toho, že týž bojovný pán projevil touhu „rozsekat na cucky“ uvaděče za to, že se náhodou zmýlil v čísle dveří.

Sotvaže usadili paní Nicklebyovou za lóžovou portiérou do křesla, dostavili se sir Mulberry a lord Frederick Verisopht, od temene hlavy až k špičkám rukavic a od špiček rukavic až k špičkám střevíců našňoření s největší elegancí a nádherou. Sir Mulberry chraptěl trochu víc než den předtím a lord Frederick vypadal značně ospalý a poničený – z kterýchžto příznaků stejně jako z okolnosti, že se oba pánové nepatrnou měrou drželi trochu nejistě na nohou, paní Nicklebyová zcela správně usoudila, že právě přicházejí od oběda.

„Připíjeli jsme – připíjeli jsme – na zdraví vaší rozkošné dcery, paní Nicklebyová,“ zašeptal sir Mulberry, když si sedal za ní.

„Aha!“ pomyslila si tato zkušená paní, „ve víně pravda. – Jste velmi laskav, sire Mulberry.“

„Ale kde, na mou duši, ne!“ odporoval sir Mulberry Hawk. „To vy jste laskavá, na mou duši, to vy! Je to od vás úžasně laskavé, že jste dnes večer přišla.“

„Spíš je úžasně laskavé od vás, že jste mě pozval, sire Mulberry, to asi myslíte,“ odpověděla paní Nicklebyová, pohodila hlavou a zatvářila se nadmíru poťouchle.

„Tak rád bych vás blíže poznal, tak rád bych si vypěstoval vaši přízeň, abyste o mně dobře smýšlela, tolik toužím, aby mezi námi zavládlo jakési příjemné, rodinně harmonické porozumění,“ řekl sir Mulberry, „a nesmíte si tedy myslet, že to,

404$

co dělám, dělám nezištně. Jsem pekelně sobecký; to jsem – na mou duši, jsem.“

„Nevěřím, že byste mohl být sobecký, sire Mulberry,” odpověděla paní Nicklebyová. „Máte na to příliš upřímný a ušlechtilý obličej.”

„Umíte neobyčejně bystře pozorovat!” pravil sir Mulberry Hawk.

„Ach, ne, opravdu ne, sire Mulberry, nevidím do věcí nijak zvlášť hluboko,” pronesla paní Nicklebyová hlasem, z jehož tónu mohl baronet usoudit, že paní Nicklebyová vidí do věcí až tuze hluboko.

„Dostávám z vás úplně strach,” řekl baronet. „Na mou duši,” opakoval sir Mulberry a ohlédl se na své společníky, „mám z paní Nicklebyové strach. Je tak úžasně bystrozraká.”

Pp. Pyke a Pluck pokývli tajemně hlavou a oba současně podotkli, že to poznali už dávno; na to se paní Nicklebyová zachichtala, sir Mulberry zasmál a Pyke a Pluck se rozřehtali.

„Ale kde je můj švagr, sire Mulberry?” zeptala se paní Nicklebyová. „Bez něho bych nebyla přišla. Doufám, že přijde.”

„Pyku,” řekl sir Mulberry, vytáhl si z úst párátko a rozvalil se na sedadle, jako by byl příliš líný, aby si na tuto otázku vymýšlel odpověď. „Kde je Ralph Nickleby?”

„Plucku,” pravil Pyke, napodobil baronetovo jednání a postoupil tím lež příteli, „kde je Ralph Nickleby?”

Pan Pluck se právě chystal nějak vyhýbavě odpovědět, když vtom ruch, vyvolaný příchodem společnosti do sousední lóže, zřejmě upoutal pozornost všech čtyř pánů a ti se po sobě velmi významně podívali. Když začala nová společnost mezi sebou rozmlouvat, sir Mulberry se náhle zatvářil, jako by velmi napjatě naslouchal, a důtklivě žádal přátele, aby ani nedýchali – ani nedýchali.

„A proč ne?” zeptala se paní Nicklebyová. „Co se děje?” „Pšš!” odpověděl sir Mulberry a položil jí ruku na rameno. „Lorde Fredericku, poznáváte zbarvení toho hlasu?”

„Ať se propadnu, jestli nemyslím, že to je hlas slečny Nicklebyové!”

405$

„Pro pána, mylorde!“ zvolala matinka slečny Nicklebyové a vystrčila hlavu za záclonu. „Na mou pravdu – Kata, má drahá Kata!“

„Ty tady, maminko? Je to možné?“

„Možné, má drahá? Ano.“

„Ale kdo – pro všechno na světě, kdo je to tady s tebou, maminko?“ řekla Kata polekaně a ucouvla, když zahlédla muže, který se usmíval a líbal si ruku.

„Nu, kdo bys řekla, má milá?“ odpověděla paní Nicklebyová, naklonila se k paní Wititterlyové a zahovořila pro poučení této dámy trochu hlasitěji: „Je tu pan Pyke, pan Pluck, sir Mulberry Hawk a lord Frederick Verisopht.“

„Dobrotivé nebe!“ blesklo Katě hlavou. „Kde se bere v takové společnosti?“

A Katě to blesklo hlavou tak rychle a překvapení bylo tak velké a kromě toho jí ještě připomnělo události na rozkošném večírku u Ralpha tak živě, že zbledla jako stěna a jevila silné rozrušení, o kterýchžto příznacích, jež pozornosti paní Nicklebyové neušly, tato bystroduchá dáma okamžitě usoudila, že jejich důvodem a pramenem je prudká láska. Ale i když ji tento objev, který dělal jejímu pohotovému postřehu tak velkou čest, měrou nikoliv malou blažil, přece její mateřskou úzkost o Katu nijak nezmenšil; a proto vyběhla nesmírně rozechvělá z lóže a ihned pospíchala do lóže paní Wititterlyové. Paní Wititterlyová, která si rázem uvědomila, jakou slávu pro ni bude znamenat, bude-li mezi známostmi a návštěvníky mít lorda a baroneta, bez meškání panu Wititterlymu pokynula, aby otevřel dveře, a tak se stalo, že neuplynulo ani půl minuty a společnost paní Nicklebyové vpadla do lóže manželů Wititterlyových a zaplnila ji až k samým dveřím tak, že pro pp. Pyka a Plucka zbylo po pravdě jen tolik místa, aby tam prostrčili hlavu a kus ramen.

„Má drahá Kato,“ řekla paní Nicklebyová a políbila láskyplně dceru. „Ty jsi ale před chvilkou vypadala špatně! Musím přiznat, že jsi mě celou polekala!“

„To se ti jen zdálo, maminko – to asi – to asi – jen ten odraz světla tady,“ odpověděla Kata, když se znepokojeně

406$

rozhlédla a nenacházela příležitost, aby matce pošeptala slovo výstrahy nebo vysvětlení.

„Nevšimla sis, má drahá, že tu je sir Mulberry Hawk?“

Kata se maličko uklonila, kousla se do rtu a odvrátila se k jevišti.

Ale sir Mulberry Hawk se nedal jen tak lehko odbýt, neboť k ní postoupil a podával jí ruku; a protože paní Nicklebyová Katu na tuto okolnost úslužně upozornila, musila mu Kata podat ruku také. Sir Mulberry si ji ponechal ve své, zatím co Katu šeptem zahrnoval lichotkami; ty všechny Kata, která si dobře pamatovala, co se mezi nimi zběhlo, plným právem považovala za pouhé hromadění nových urážek k těm, jichž se na ní dopustil předtím. Potom musila vzít na vědomí přítomnost lorda Fredericka Verisophta a potom se pozdravit s panem Pykem a potom se pozdravit s panem Pluckem a nakonec, aby se trýznivé pokoření mladé dívky dovršilo, musila paní Wititterlyové na její přání všechny ty hnusné lidi, na něž pohlížela s tak svrchovaným rozhořčením a odporem, obřadně představit.

„Paní Wititterlyovou blaží, „ řekl pan Wititterly a zamnul si ruce, „jistě blaží, mylorde, že má tuto příležitost navázat známost, o níž doufám, mylorde, že se prohloubí. Julie, zlatíčko, nesmíte se tolik poddávat rozčilení, to nesmíte. Opravdu nesmíte. Paní Wititterlyová má povahu, která úžasně snadno podléhá vzrušení, sire Mulberry. Plamínek svíčky, blikot knůtku, jíní na broskvi, pel na motýlku! Větříček by ji vzal, mylorde, větříček by ji vzal!“

Sir Mulberry si zřejmě myslil, že by přišlo velmi vhod, kdyby tu dámu vzal čert. Řekl však, že potěšení je vzájemné, a lord Frederick dodal, že potěšení je vzájemné, a potom bylo slyšet pp. Pyka a Plucka zpovzdáli zahuhňat, že potěšení je vskutku, vskutku vzájemné.

„Zajímám se o drama, mylorde,“ pravila s jemným úsměvem paní Wititterlyová, „silně se zajímám o drama.“

„A-áno. Je velmi zajímavé,“ odpověděl lord Frederick. „Shakespeara vždycky odstůňu,“ řekla paní Wititterlyová.

,Druhý den jsem polomrtvá; tak úžasně silná je moje reakce „

407$

na tragedii, mylorde, a Shakespeare je človíček k pomilování.“

„A-áno!“ odpověděl lord Frederick. „To byl machr.“ „Víte, mylorde,“ pokračovala paní Wititterlyová po delším mlčení, „shledávám, že mě jeho hry o tolik víc zajímají od té doby, co jsem se byla podívat v tom roztomilém tichém domečku, kde se narodil! Byl jste tam někdy, mylorde?“

„Ne, nikdy,“ odpověděl mylord.

„Pak byste si tam opravdu měl zajet, mylorde,“ odpověděla paní Wititterlyová velmi unylým a protáhlým hlasem. „Nevím, jak to přijde, ale když si ten domeček prohlédnete a zapíšete se do té jejich knížečky, tak jako by vás to nějak povzneslo, jako by to ve vás roznítilo nějaký oheň.“

„A-áno!“ odpověděl lord Frederick. „To si tam jistě zajedu.“

„Julie, zlatíčko,“ vmísil se do hovoru pan Wititterly, „klamete jeho lordstvo – nevědomky vás klame, mylorde. To ten váš snivý temperament, zlatíčko – vaše etherická duše – vaše horečná fantasie ve vás niti žár genia a vzrušení. Na tom domku není zhola nic, zlatíčko – nic, zhola nic.“

„Já myslím, že na tom místě něco být musí,“ ozvala se paní Nicklebyová, která dosud mlčky poslouchala, „protože hned brzy po svatbě jsem si s chudáčkem chotěm do Stratfordu zajela z Birminghamu poštovním kočárem – počkejme, byl to doopravdy poštovní kočár?“ řekla paní Nicklebyová přemítavě. „Ano, ano, musel to být poštovní kočár, protože se pamatuji, jak jsem si tehdy všimla, že vozka má na levém oku zelené chránítko – z Birminghamu poštovním kočárem, a když jsme si prohlédli Shakespearův hrob a rodný domek, zašli jsme do tamějšího hostince, kde jsme tu noc přespali, a vzpomínám si, že se mi celou tu noc nezdálo o ničem jiném než o černém pánovi, udělaném v životní velikosti ze sádry, s ležatým límcem svázaným dvěma střapci, jak se podpírá o sloup a přemýšlí; a když jsem se ráno probudila a popsala ho manželovi, řekl mi, že to byl Shakespeare, právě jak vypadal za živa, a to přece bylo opravdu zvláštní. Stratford – Stratford,“ pokračovala paní Nicklebyová přemítavě. „Ano, vím to docela určitě,

408$

protože si vzpomínám, že jsem tou dobou byla v naději se synem Mikulášem a zrovna ten den ráno jsem se strašlivě polekala jednoho italského kluka, co prodával sošky. Vždyť je to vlastně pravé požehnání, madame,“ dodala paní Nicklebyová šeptem k paní Wititterlyové, „že se z mého syna nevyklubal takový Shakespeare, to by přece bývalo něco strašného!“

Když paní Nicklebyová tuto zajímavou historku dopověděla, Pyke a Pluck, vždy horlivě ochotní svému chlebodárci sloužit, vyslovili návrh, aby se část společnosti odebrala do vedlejší lóže; a při přípravě tohoto tahu si počínali tak obratně, že Kata přes všechno, čím se tomu mohla slovem nebo skutkem bránit, neměla jinou volbu než strpět, aby si ji do vedlejší lóže odvedl sir Mulberry Hawk. Matka s panem Pluckem je provázeli; ale ta ctihodná paní, okázale chlubná na svůj jemnocit, dbala zvláštní opatrnosti, aby o dceru celý večer nezavadila ani jediným pohledem, a zdála se úplně zabraná do žertů a hovoru pana Plucka, který jako hlídka, pověřená střežením paní Nicklebyové, nezanedbal pro svou osobu ani sebemenší příležitost, aby její pozornost upoutal.

Lord Frederick Verisopht zůstal ve vedlejší lóži, aby paní Wititterlyová měla na koho mluvit, a pan Pyke tam zůstal po ruce, aby sem tam prohodil slovíčko, kdyby bylo zapotřebí. Pan Wititterly pak měl velmi napilno, aby přátelům a známým v celé budově, kteří byli ten večer náhodou v divadle, podal informaci, že ti dva pánové nahoře, které vidí zabrané do hovoru s paní Wititterlyovou, jsou vznešený lord Frederick Verisopht a jeho nejbližší přítel, veselý sir Mulberry Hawk – zpráva, která u několika úctyhodných matek rodiny vzbudila lítou žehravost a vztek a šestnáct dcerušek na vdávání přivedla na samý pokraj zoufalství.

Večer posléze přece jen skončil, ale Kata ještě musila strpět doprovod odporného sira Mulberryho se schodů; a pp. Pyke a Pluck lavírovali při svých manévrech tak obratně, že Kata s baronetem odcházeli se společností jako poslední dvojice a dokonce zůstali – aniž to vypadalo nějak násilně nebo úmyslně – kousek pozadu za ostatními.

409$

„Nechvátejte, nechvátejte,“ řekl sir Mulberry, když Kata přidala do kroku a pokusila se vyprostit paži.

Neodpověděla, ale nepolevila a táhla ho kupředu. „To tedy ne – „ prohlásil sir Mulberry chladnokrevně a mocí ji zarazil.

„Uděláte lépe, pane, když mě nebudete hledět zdržovat!“ řekla Kata hněvivě.

„A proč ne?“ namítl sir Mulberry. „Drahé moje stvořeníčko, proč tak vytrvale předstíráte nelibost?“

„Předstírám?“ opakovala Kata hněvivě. „Jak se opovažujete takové drzosti, pane – mluvit na mne – oslovovat mne – chodit mi na oči?“

„Ten hněv vám sluší, slečno Nicklebyová,“ řekl sir Mulberry Hawk a sklonil se, aby jí viděl lépe do tváře.

„Cítím k vám nevýslovnou ošklivost a pohrdání, pane,“ prohlásila Kata. „Libujete-li si snad v pohledech plných ošklivosti a odporu, vy – Ihned mě pusťte, abych se mohla připojit k přátelům! Ať mě už doposud zdržovaly jakékoli ohledy, všechny je odhodím a zachovám se tak, že to pocítíte i vy, nenecháte-li mě okamžitě odejít!“

Sir Mulberry se usmál, a zatím co jí s úsměvem pohlížel do tváře, aniž jí pustil paži, vykročil ke dveřím.

„Jestliže vás ani úcta k mému ženství, ani žádný ohled na bezbrannost mého postavení nepřiměje, abyste toho neomaleného a nemužného pronásledování zanechal,“ pravila Kata, která v návalu rozhorlení sotva věděla, co říká, „pak mám bratra, který mě jednoho dne krutě pomstí!“

„Na mou duši!“ zvolal sir Mulberry, jako by si mluvil tiše pro sebe, a při řeči ji objal kolem pasu. „V téhle náladě vypadá ještě krásnější a líbí se mi ještě víc, než když klopí oči a je docela klidná!“

Kata nikdy nevěděla, jak se vlastně dostala do přízemí, kde na ni čekali přátelé, ale když byla dole, spěchala přes vestibul ven, aniž si jich vůbec všimla, vytrhla se prudce svému průvodci, skočila do kočáru a tam se vrhla do nejtmavšího koutka a propukla v pláč.

Pp. Pyke a Pluck, kteří znali svou úlohu do písmenky, hned uvedli celou společnost do silného vzrušení tím, že se hlasitě

410$

domáhali kočárů a vyvolali hlučnou rozepři s několika klidnými lidmi na chodníku; uprostřed všeho toho shonu strčili polekanou paní Nicklebyovou do jejího kočáru, a když se jí tak šťastně zbavili, vzali si na starost paní Wititterlyovou a odvrátili nyní její pozornost od mladé dívky rovněž se zdarem tím, že ji přivedli do stavu nesmírného úžasu a ohromení. Konečně odhrčel se svým nákladem i vůz, v němž přijela do divadla ona, a naši čtyři výtečníci zůstali pod sloupovím sami a vespolek se od srdce rozesmáli.

„Tak vidíte,“ řekl sir Mulberry a obrátil se k urozenému příteli. „Neříkal jsem vám včera, když prostřednictvím mého sluhy podplatíme jejich sluhu a zjistíme si tak, kam půjdou, a potom se hned vedle usadíme s matkou, že máme přístup do jejich domu volný? Nu – už je to tu – za čtyřiadvacet hodin se to spravilo.“

„A-áno,“ odpověděl lehkověrný hlupák. „Ale celý večer jsem měl na krku tu bábu.“

„Slyšíte ho?“ tázal se sir Mulberry a obrátil se k svým dvěma přátelům. „Slyšíte toho nespokojeného bručouna? Nestačilo by to, aby se člověk zapřísáhl, že mu v jeho záměrech a pletkách už nikdy nepomůže? Není to ostudná hanba?“

Pyke se zeptal Plucka, není-li to ostudná hanba, a Pluck se zase zeptal Pyka; ani jeden z nich však neodpověděl.

„Není to snad pravda?“ zeptal se důrazně Frederick Verisopht. „Nebylo to tak?“

„Nebylo-li to tak!“ opakoval sir Mulberry. „Jak byste to byl zařídil vy? Jak bychom byli docílili, abychom hned při prvním setkání dostali pozvání jednou provždy – přijďte si, kdy vám libo, jděte si, kdy vám libo, zdržte se, jak dlouho vám libo, dělejte si, co vám libo – kdybyste se vy, lord, nebyl tak příjemně měl k té hloupé páni domu? Záleží snad mně na tom děvčeti nějak jinak než jako vašemu příteli? Nehučel jsem jí snad do uší samou chválu na vás a nesnášel jsem celý večer její roztomilé vzdorování a rozmary jenom kvůli vám? Z jakého těsta myslíte, že jsem? Udělal bych to snad pro každého? Nezasloužím si za to aspoň trochu vděčnosti?“

„Jste po čertech správný pašák,“ řekl ubohý mladý lord

411$

a uchopil přítele za rameno. „Na mou věru, jste po čertech správný pašák, Hawku.“

„A provedl jsem to tedy dobře, ne?“ zeptal se sir Mulberry. „Moc dobve.“

„Jako chudák hloupý, dobromyslný, oddaný přítel, co?“ „A-áno, a-áno; jako pvítel,“ odpověděl lord.

„Tak dobrá,“ odpověděl sir Mulberry, „už neříkám nic. A teď půjdeme a pomstíme se tomu německému baronovi a tomu Francouzi, co vás včera večer tak čistě obrali.“

S těmi slovy vzal ten dobrý přítelíček svého společníka pod paží a odváděl ho; přitom se maličko pootočil a s opovržlivým úsměvem zamrkal na pp. Pyka a Plucka, kteří si zacpali ústa kapesníkem na znamení, jak se celou věcí potají baví, a potom svého pána i jeho oběť zpovzdáli následovali.

«KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ»

Dotěrnost sira Mulberryho Hawka i složité potíže a útrapy, které se kolem slečny Nicklebyové kupí, ji přivádějí k takovému zoufalství, že se jako k poslednímu útočišti obrací o ochranu k svému strýci

Příští ráno s sebou přineslo rozjímání, jak to už ráno obyčejně přináší; leč myšlenky, které probudilo u jednotlivých osob, neúnavnou činností pp. Pyka a Plucka včera večer tak neočekávaně dohromady svedených, se ubíraly velmi různým směrem.

Rozjímání sira Mulberryho Hawka – můžeme-li takového výrazu použít pro úvahy onoho notorického a chladnokrevného zpustlíka, jehož všechny požitky, lítosti, bolesti i radosti byly ryze sobecké a jemuž z vrozených duševních vlastností, jak se zdá, nezbylo nic než schopnost sebe snižovat a hanobit samu přírodu, k jejímuž obrazu se vnějškem podobal – rozjímání sira Mulberryho Hawka se obíralo Katou Nicklebyovou

412$

a jeho jádrem ve stručnosti bylo, že je beze sporu hezká; že muž s jeho vystupováním a zkušenostmi musí její upejpavost snadno zdolat a že to je počínání, které mu nemůže než přidat na cti a jeho pověst ve světě znamenitě povznést. A aby snad tento poslední důvod – u sira Mulberryho nikoli nicotný ani podřadný – nezněl uším některých lidí podivně, připomeňme si tu, že většina lidí žije ve svém vlastním světě a jedině v tomto úzkém kruhu dychtí po vyniknutí a pochvale. Svět sira Mulberryho obývali prostopášníci a on podle toho jednal.

Takto se tedy kolem nás den co den přiházejí případy bezpráví, útisku, tyranství a nejkřiklavější licoměrnosti. Je zvykem vytrubovat do světa velký úžas a podiv nad jejich hlavními strůjci, kteří tak okázale a zpupně pohrdají míněním světa; není však většího klamu; jedině proto, že dbají pouze mínění svého malého světa, se takové věci vůbec dějí a ohromují potom širší svět tak, že až úžasem oněmí.

Rozjímání paní Nicklebyové překypovalo pýchou a uspokojením; pod vlivem nesmírně příjemného mámení si rovnou sedla a složila Katě dlouhý dopis, v němž její obdivuhodnou volbu bezvýhradně schvalovala a vynášela sira Mulberryho až do nebe; a aby dceřinu cítění zalahodila ještě víc, ujistila ji, že on a nikdo jiný je právě muž, kterého by si byla vyvolila za zetě, kdyby byla mohla vybírat a volit ze všech mužů na povrchu zemském. A když pak předeslala úvodní poznámku, že lze právem předpokládat, že nežije nadarmo tak dlouho na světě, aby jeho běh neznala, udělila ta dobrá paní dceři spoustu rafinovaných rad, jak si počínat v době nápadníkova dvoření, rad, jejichž moudrost potvrzují její vlastní zkušenosti. Nade všechno jí doporučovala zachovávat přísnou dívčí zdrželivost, která je nejenom už jen sama sebou vlastností chvályhodnou, ale kromě toho i znamenitě posiluje a vzněcuje ctitelův zápal. „A ještě nikdy,“ připojila paní Nicklebyová, „mě v životě nic nepotěšilo víc, než když jsem si včera všimla, dceruško drahá, že ti to tvůj zdravý cit už všechno napověděl sám.“ Tímto výrokem a několika dalšími projevy potěšení, jež čerpá z vědomí, že po ní Kata v tak značném rozsahu po-413$

dědila její znamenitou soudnost a rozvahu (které si, jak může její dcera doufat, při náležité péči osvojí v téže plné míře jako matka), paní Nicklebyová velmi dlouhý a celkem špatně čitelný dopis ukončila.

Chudák Kata si div nezoufala, když dostala ty čtyři hustě popsané a silně poškrtané stránky blahopřání právě k tomu, co jí po celou noc nedovolilo zamhouřit oko a proč celou tu noc ve svém pokoji proplakala a probděla; a ještě těžší a krušnější pro ni bylo, že se musila tvářit líbezně před paní Wititterlyovou, která byla po únavě včerejšího večera v mrzuté náladě, a proto samozřejmě očekávala, že její společnice (proč by ji jinak živila a platila?) bude dobrým rozmarem jen hýřit. A pan Wititterly? Ten chodil po celý den v blaženém rozechvění, že si podal ruku s lordem, a dokonce ho pozval, aby ho přišel navštívit v jeho vlastním domě. Lord sám, jehož jistě rozumové schopnosti nezatěžovaly měrou nijak nepohodlnou, se bavil hovorem s pp. Pykem a Pluckem, kteří si bystřili vtip tím, že si na jeho účet silně zavdávali z rozličných vzácných likérů.

Byly čtyři hodiny po poledni – to jest podle slunce a hodin všední sprosté odpoledne – a paní Wititterlyová odpočívala podle zvyku na pohovce v saloně a Kata jí přitom předčítala nový román o třech dílech, který se jmenoval „Lady Flabella“ a který právě toho rána z knihovny přinesl tak zvaný Alfons. A byl to výplod obdivuhodně vhodný pro dámu postiženou takovým neduhem jako paní Wititterlyová, neboť od nadpisu až po konec v něm nebylo jediné řádky, která by byla mohla i náhodou sebemíň pravděpodobnou u kterékoholi živého tvora vzbudit třebas i jen nejslabší záchvěv vzrušení.

Kata četla:

„,Cherizetto,‘ děla lady Flabella, a vklouznuvši svými nožkami co myšky do svých modrých satinových pantoflíčků, jež byly včerejšího večera zavdaly příčinu k pololaškovné, polohněvivé rozmíšce mezi ní samou a mladistvým plukovníkem Befillairem v salon de danse vévody de Mincefenille. ,Cherizette, ma chére, donnez-moi de Veau-de-Cologne, s’il vous plait, mon enfant.‘

414$

,Mercie – děkuji,’ přála lady Flabella, ana čilá, avšak uctivě oddaná Cherizette štědře stříkala vonnou směsí mouchoir lady Flabelly z nejjemnějšího batistu, obroubený nejbohatší kraječkou a ve všech čtyřech cípech okrášlený Flabellinou korunkou a nádherným heraldickým emblémem její urozené rodiny. ,Mercie – to stačí.’

V tom okamžiku, zatím co lady Flabella ještě vdechovala onu lahodnou vůni, přidržujíc si svůj mouchoir k svému překrásnému, avšak rafinovaně modelovanému nosíku, se dveře boudoiru (důmyslně zakryté bohatou draperií z hedvábného brokátu barvy italské oblohy) dokořán otevřely a dva komorníci, odění do nádherných, zlatem premovaných livrejí barvy broskvového květu, vstoupili neslyšným krokem do komnaty, následováni pážetem v bas de soie – dlouhých hedvábných punčochách – jež, zatím co tito stanuli opodál, uklánějíce se co nejpůvabnější poklonou, popošlo až k nožkám své sličné velitelky, a klesnuvši na jedno koleno, podávalo jí na zlatem, skvostně ciselovaném podnosu navoněný billet.

Se vzrušením, jehož nemohla potlačiti, roztrhla lady Flabella chvatně envelope a rozlomila parfumovanou pečeť. Bylo to od Befillaira – mladého, štíhlého, flétnohlasého – od jejího, jen jejího Befillaira!“

„Och, rozkošné!“ přerušila Katu její paní, kterou občas chytil literární zájem. „Poetické, opravdu. Přečtěte mi tu scénu ještě jednou, slečno Nicklebyová.“

Kata vyhověla.

„Vskutku slaďounké!“ řekla paní Wititterlyová s povzdechem. „Tak rozkošnické, že? Tak něžné!“

„Ano, myslím také,“ odpověděla Kata mírně, „velmi něžné!“

„Zavřete knihu, slečno Nicklebyová,“ řekla paní Wititterlyová. „Dnes už nemohu nic víc poslouchat. Nerada bych si porušila dojem z toho rozkošného popisu. Zavřete knihu.“

Kata poslechla, nikoli nerada; a zatím co knihu ukládala, pozdvihla si paní Wititterlyová malátnou rukou k očím lornět a poznamenala, že Kata vypadá bledá.

415$

„To asi z toho rozčilení – z toho hluku a zmatku včera večer, „ řekla Kata.

„To je vskutku prapodivné!“ zvolala paní Wititterlyová s výrazem překvapení. A vskutku, když si to člověk rozváží, bylo prapodivné, že takovou společnici mohlo vůbec něco rozrušit. Porouchaný parní stroj nebo nějaký jiný důmyslný mechanismus by proti tomu býval jako nic.

„Jak jste k tomu přišla, mé dítě, že se znáte s lordem Frederickem a těmi druhými roztomilými lidmi?“ zeptala se paní Wititterlyová a stále si při tom prohlížela Katu lornětem.

„Setkala jsem se s nimi u strýce,“ řekla Kata rozzlobená vědomím, že se silně červená, ale že nemůže zabránit, aby se jí krev nehrnula do tváře, kdykoli si na toho člověka vzpomene.

„Znáte je dlouho?“

„Ne,“ odpověděla Kata. „Ne dlouho.“

„Velice mě těšila příležitost, kterou nám poskytla ta ctihodná paní, vaše matka, abychom je poznali,“ řekla paní Wititterlyová vznešeně. „Jedni naši přátelé nás s nimi chtěli právě seznámit také, tím je to celé ještě pozoruhodnější.“

To řekla proto, aby snad slečna Nicklebyová nezpychla ctí a slávou, že znala čtyři vznešené osobnosti (neboť k těm roztomilým lidičkám se počítali i Pyke a Pluck), které paní Wititterlyová neznala. Protože však tato okolnost neudělala na Katu dojem ani takový, ani onaký, význam tohoto upozornění jí zcela unikl.

„Žádali o dovolení, smějí-li nám vykonat návštěvu,“ řekla paní Wititterlyová. „Samozřejmě jsem jim je neodmítla.“

„Čekáte je dnes?“ odvážila se zeptat Kata.

Odpověď paní Wititterlyové úplně zanikla v hluku strašlivého bouření na domovní dveře, a ještě než se přestaly třást, předjela hezká dvoukolka a z ní vyskočil sir Mulberry Hawk a jeho přítel lord Frederick.

„Už jsou tady,“ řekla Kata, vstala a rozběhla se pryč.

„Slečno Nicklebyová!“ zvolala paní Wititterlyová úplně ohromena tím, že její společnice chce opustit pokoj, aniž o to

416$

dříve požádala a dostala k tomu dovolení. „Ať vás, prosím, ani nenapadne odcházet. „

„Jste velmi laskavá,“ odpověděla Kata, „ale – „

„Pro všechno na světě, nerozčilujte mě tím, že mě nutíte, abych musela tolik mluvit,“ řekla paní Wititterlyová velmi zostra. „Božínku, slečno Nicklebyová, prosím vás – „

Marné byly Katiny námitky, že jí není dobře, neboť kroky prvních návštěvníků, ať už to byl kdo byl, se. již ozývaly na schodech. Posadila se tedy opět, a sotva dosedla, vřítilo se do pokoje tak zvané pážátko a jedním dechem ze sebe vychrlilo jména pana Pyka a pana Plucka a lorda Fredericka Verisophta a sira Mulberryho Hawka.

„Nejpodivnější náhoda na světě,“ řekl pan Pluck a ukláněl se přitom oběma dámám s vrcholnou srdečností, „nejpodivnější náhoda. Zrovna když lord Frederick a sir Mulberry dojeli k domu, Pyke a já jsme právě klepali.“

„Právě klepali,“ potvrdil Pyke.

„Nezáleží na tom, jak jste přišli, jen když jste tady,“ řekla paní Wititterlyová, která si tím, že na téže pohovce lehávala již půl čtvrtá roku, nacvičila řadu půvabných posic a nyní zaujala nejrozkošnější ze všech, aby hosty oslnila. „Nesmírně mě těší, to musím říci.“

„A jak se daří slečně Nicklebyové?“ obrátil se sir Mulberry Hawk s otázkou na Katu tlumeným hlasem, ale ne tak tiše, aby se ta slova nedonesla k uším paní Wititterlyové.

„Stěžuje si mi tady, že jí není z toho rozčilení včera večer dobře,“ řekla dáma. „Musím přiznat, že se tomu ani nedivím, protože sama jsem s nervy úplně v koncích.“

„A přece vypadáte,“ poznamenal sir Mulberry a otočil se k ní; „a přece vypadáte – „

„Nad pomyšlení báječně,“ přispěchal svému chlebodárci na pomoc pan Pyke. Rozumí se, že pan Pluck to opakoval.

„Bojím se, že sir Mulberry je lichotník, mylorde,“ řekla paní Wititterlyová a obrátila se k tomuto urozenému mladíkovi, který si mlčky cucal knoflík hůlky a civěl při tom na Katu.

„Chó, po čertech!“ odpověděl mylord. Když vyslovil

417$

tento pozoruhodný názor, zabýval se svým dosavadním zaměstnáním dál.

„Ani slečna Nicklebyová nevypadá o nic hůř,“ pravil sir Mulberry a stočil svůj nestoudný pohled na Katu. „Byla odjakživa hezká, ale na mou duši, madame, zdá se, jako byste jí k tomu byla přidala ještě něco ze své vlastní krásy.“

Podle hlubokého ruměnce, jenž po těch slovech tvář nebohé dívky zalil, se dalo vskutku usuzovat, že jí paní Wititterlyová dala něco z toho umělého rozpuku, který krášlil líce její. Paní Wititterlyová přiznala, třebaže nikoli zrovna nejmilostivěji, že Kata opravdu vypadá pěkně. Rovněž si začínala myslit, že sir Mulberry není docela tak dokonale roztomilý muž, za jakého ho z počátku považovala – neboť ačkoli je takový obratný lichotník velmi roztomilým společníkem, pokud si ho člověk může udržet jenom pro sebe, hned se jeho vkus stává velmi pochybným, jakmile začne dělat poklony jiným.

„Pyku,“ ozval se ostražitý pan Pluck, když si povšiml účinku, jejž chvála slečny Nicklebyové vyvolala.

„Nu, Plucku?“ odpověděl Pyke.

„Neznáte někoho,“ zeptal se pan Pluck tajemně, „neznáte někoho, koho vám připomíná profil paní Wititterlyové?“ „Koho mi připomíná?“ odpověděl Pyke. „Ovšem, znám.“ „Koho myslíte?“ ptal se Pluck stále s týmž tajemným chováním. „V. z B.?“

„Ne. H. z B.,“ odpověděl Pyke a ve tváři mu pohrával sotva znatelný stín úšklebku. „Ta krásná sestra je hraběnka, ne vévodkyně.“

„Máte pravdu,“ potvrdil Pluck, „h. z B. Podoba je jedinečná, že? „

„Prostě úžasná!“ přisadil pan Pyke.

Panečku, to bylo něco! Výpovědí dvou věrohodných a povolaných svědků se tu paní Wititterlyová prohlašovala za věrný obraz hraběnky! To je jeden z následků toho, že se člověk dostal do dobré společnosti. Chm, mezi tou spodinou se mohla pohybovat třeba celých dvacet let a jaktěživa by se to nebyla dověděla. A jak taky vlastně? Co ti vědí o hraběnkách!?

418$

A když si oba pánové podle hltavosti, s níž paní Wititterlyová tuto návnadičku spolkla, udělali představu o tom, do jaké míry je lačná pochlebenství, začali jí tento artikl podávat v dávkách velmi silných a poskytli tím siru Mulberrymu Hawkovi příležitost obtěžovat slečnu Nicklebyovou otázkami a poznámkami, na které musila chtěj nechtěj nějak odpovídat. Lord Frederick zatím nerušeně vychutnával všechnu lahodnost zlatého knoflíku na své holi a byl by se tím zabýval až do konce návštěvy, kdyby se nebyl domů vrátil pan Wititterly a nezavedl rozhovor na své oblíbené thema.

„Mylorde,“ prohlásil pan Wititterly, „mě blaží – jaká pocta – jsem hrdý! Jen se posaďte, mylorde, prosím. Jsem hrdý, na mou pravdu, nesmírně hrdý!“

Všechno, co pan Wititterly říkal, budilo v nitru jeho manželky tajnou nevoli, neboť ačkoli samou pýchou a nadutostí div nepukla, byla by u těch vznešených hostů ráda vyvolala dojem, že jejich návštěva je událost docela všední a že si u nich baronetové a lordi podávají dveře den co den, jak je týden dlouhý. Ale city páně Wititterlyovy se rozletěly, že je nebylo možno zkrotit.

„Je to opravdu velká čest!“ pravil pan Wititterly. „Julie, zlatíčko, za tohle budete zítra pykat. „

„Pykat?“ zvolal lord Frederick.

„Reakce, mylorde, reakce,“ vysvětlil pan Wititterly. „Po takovém prudkém náporu na nervovou soustavu, mylorde, cože následuje? Skleslost, deprese, sklíčenost, malátnost, ochablost. Kdyby sir Tumley Snuffim tu křehkou bytost tuhle chvíli viděl, nedal by za její život ani – ani – ani tohle.“ K dokreslení těchto slov si pan Wititterly vzal z tabatěrky štipec tabáku a rozhodil ho zlehka do vzduchu jako názorný obraz pomíjejícnosti.

„Ani tohle,“ řekl pan Wititterly a s vážným výrazem se rozhlédl kolem. „Ani tohle by nedal sir Tumley Snuffim za život paní Wititterlyové.“

Pan Wititterly to povídal s jakousi střízlivou chloubou, jako by nebylo pro muže vyznamenáním nikterak malým, má-li manželku v tak zoufalém zdravotním stavu, a paní

419$

Wititterlyová vzdychala a hleděla, jako by tu poctu sice vyciťovala, ale rozhodla se ji snášet tak pokorně, jak jen lze.

„Paní Wititterlyová,“ pravil manžel, „je oblíbenou pacientkou sira Tumleyho Snuffima. Mohu se snad odvážit prozradit, že paní Wititterlyová je osoba, která první užívala nového léku, o němž se má za to, že v Kensington Gravel Pits přivedl celou rodinu do hrobu. Aspoň totiž myslím, že je první. Jsem-li na omylu, Julie, zlatíčko, opravte mne.“

„Myslím, že jsem byla první,“ potvrdila paní Wititterlyová chabým hlasem.

Poněvadž neúnavný pan Pyke viděl, že jeho pán dost dobře neví, jak nejlépe by mohl do hovoru zasáhnout, využil nastalé pomlky sám a jen tak, aby k věci něco podotkl, se zeptal – co se týče zmíněného léku – byl-li příjemný?

„Ne, pane, to nebyl. Ani tu dobrou stránku mu nelze přiznat,“ pravil pan Wititterly.

„Paní Wititterlyová je vlastně úplná mučednice,“ poznamenal Pyke a uznale se poklonil.

„To jistě jsem,“ řekla paní Wititterlyová s úsměvem.

„To jistě jste, Julinko zlatá,“ odpověděl manžel tónem, který jako by napovídal, že sice není ješitný, ale že na jejich výsadách musí trvat. „A kdyby mi někdo, mylorde,“ dodal pan Wititterly a otočil se k urozenému pánovi, „kdyby mi někdo chtěl přivést větší mučednici, než je paní Wititterlyová, pak říkám jen tolik, že bych takovou mučednici nebo mučedníka moc rád viděl – to je všechno, mylorde.“

Pyke i Pluck okamžitě podotkli, že líp se to jistě vyjádřit nedá; a protože se návštěva tou dobou už značně protáhla, uposlechli pohledu sira Mulberryho a vstali k odchodu. To přivedlo na nohy také sira Mulberryho a lorda Fredericka. Po výměně četných projevů přátelství i naděje ve všechno budoucí potěšení, jež z tak šťastného seznámení musí nezbytně vyplynout, hosté s opětným ujištěním, že pro dům Wititterlyových bude v každou hodinu i roční dobu ctí, bude-li je moci pod svou střechou přivítat, konečně odešli.

A že přicházeli v každou hodinu a roční dobu – že tam

420$

jeden den obědvali, příští večeřeli, přespříští opět obědvali a den co den si tam podávali dveře – že dávali dohromady společnosti k návštěvě veřejných podniků a jako náhodou se ve vestibulu setkávali – že všechny ty příležitosti vystavovaly slečnu Nicklebyovou vytrvalému a neúnavnému pronásledování sira Mulberryho Hawka, který nyní začínal vyciťovat, že jeho charakter je v sázce, dokonce i v mínění obou jeho nohsledů, a závisí na úspěšném zkrocení její pýchy – že neměla ani chvíli oddechu ani klidu kromě těch několika hodin, kdy si mohla v samotě svého pokoje sednout a vyplakat se nad všemi útrapami, jež za takový den zakusila – to všechno byly následky, které zcela přirozeně vyplývaly z dobře založených plánů sira Mulberryho a z jejich obratného provádění jeho pomocníky Pykem a Pluckem.

A tak to chodilo čtrnáct dní. Je sotva zapotřebí podotýkat, že kromě lidí svrchovaně hloupých a pošetilých mohl každý jiný za jedinou rozmluvu poznat, že lord Frederick Verisopht, třebaže lord, a sir Mulberry Hawk, třebaže baronet, nejsou od přírody zrovna nejlepšími možnými společníky a že je jejich zvyky, chování, záliby i řeči jistě nijak nepředurčují, aby se v dámské společnosti skvěli nějakým zvlášť zářivým leskem. Ale u paní Wititterlyové ty dva predikáty všechno vynahradily; hrubost se v jejích očích změnila v žertovnost, sprosťáctví se jí zmírnilo v nadmíru roztomilou výstřednost; nestoudnost u ní nabyla podoby pouhé nenucené dovolenosti, kterou si dovedou osvojit jen ti, kdo mají to štěstí a stýkají se se vznešenými kruhy.

Vykládala-li si tak chování nových přátel paní, co proti nim mohla namítat pouhá společnice? Když si navykli ukládat si tak málo zdrželivosti před paní domu, oč volněji si mohli popouštět uzdu v chování k její placené námezdné síle! Ale to nebylo ještě ani to nejhorší. Čím nepokrytěji se ten hnusný sir Mulberry Hawk lepil na Katu, tím žárlivější se stávala paní Wititterlyová na přednosti a půvaby slečny Nicklebyové. Kdyby byl tento cit vedl k tomu, že by měla zakázaný přístup do salonu, když tam byla taková společnost, byla by Kata bývala celá šťastná a nebyla by si nic dělala z to-421$

ho, že se vůbec vyvinul; na neštěstí se však vyznačovala tím přirozeným půvabem a vpravdě jemným chováním i těmi nesčíslnými bezejmennými přednostmi, které dodávají ženské společnosti její největší kouzlo – a jsou-li tyto vlastnosti vzácné kdekoli, byly tím vzácnější tam, kde paní domu byla pouhou živou loutkou. Z toho vyplývala pro Katu dvojí trýzeň – jednak že byla nepostradatelným členem společnosti, když sir Mulberry a jeho přátelé přišli na návštěvu, a jednak že právě z toho důvodu musila snášet všechny výbuchy špatné nálady i vrtochy paní Wititterlyové, když už hosté odešli. Cítila se proto bezmezné a nevýslovně nešťastná.

Pokud šlo o sira Mulberryho, paní Wititterlyová nikdy masku neodhodila; byla-li však víc než obyčejně špatně naložená, přičítala ten stav – jak to už dámy dělávají – rozrušeným nervům. Jakmile však strašlivé pomyšlení, že Kata nějak upoutala i lorda Fredericka Verisophta a že ona, paní Wititterlyová, zjevně zaujímá až druhé místo, svitlo té dámě v hlavě a ponenáhlu sílilo v jistotu, zmocnilo se jí velmi silné, nadmíru patřičné a nejvýš ctnostné rozhořčení a jako vdaná žena i mravný úd společnosti uznala za svou povinnost, aby o tom s „tou mladou osobou“ bez jakéhokoli dalšího otálení promluvila.

A když tedy nazítří ráno nastala mezi předčítáním románu přestávka, paní Wititterlyová to také hned načala.

„Slečno Nicklebyová,“ řekla paní Wititterlyová, „ráda bych si s vámi velmi vážně promluvila. Mrzí mě, že musím něco takového udělat – věřte mi, slečno Nicklebyová, že mě to mrzí, ale jinou možnost mi neponecháváte.“ Tu pohodila paní Wititterlyová hlavou – ne hněvivě, nýbrž jen jako uražená ctnost – as jistými známkami vzrušení projevila obavu, že na ni jde zase to tlučení srdce.

„Vaše chování, slečno Nicklebyová,“ pokračovala dáma, „se mi ani zdaleka nezamlouvá – ani zdaleka ne. Mám opravdu velký zájem na tom, abyste udělala štěstí, ale spolehněte na moje slova, slečno Nicklebyová, že se vám to nepovede, budete-li se chovat dál tak jako dosud.“

„Madame!“ zvolala Kata hrdě.

422$

„Nerozčilujte mě, mluvit takovým tónem, slečno Nicklebyová, nerozčilujte,“ pravila paní Wititterlyová poněkud nakvašeně, „nebo mě donutíte, abych zazvonila.“

Kata se na ni podívala, ale nic neřekla.

„Ať vás ani nenapadá, slečno Nicklebyová,“ pokračovala paní Wititterlyová, „že mi zabráníte, když se na mne budete takhle dívat, abych neřekla, co mám na mysli a co pokládám za svou svatou povinnost. Nemusíte si mě vybírat za terč svých pohledů,“ vyhrkla paní Wititterlyová v náhlém výbuchu záští, „nejsem ani sir Mulberry, slečno Nicklebyová, ani lord Frederick – a nejsem ani pan Pyke, ani pan Pluck.“

Kata se na ni opět podívala, ale o něco méně jistě než předtím; potom se podepřela loktem o stůl a zakryla si rukou oči.

„Kdyby se takové věci byly děly, když jsem byla mladým děvčetem já,“ pravila paní Wititterlyová (což, mimochodem, musilo být už před hodnou chvílí), „myslím, že by tomu nikdo nebyl vůbec věřil.“

„Myslím; že ne,“ zašeptala Kata. „Myslím, že by nikdo neuvěřil, kdo to sám nezažil, jaké zkoušky mi zřejmě osud přisoudil!“

„Nepovídejte mi tady, slečno Nicklebyová, prosím, že vám osud přisoudil nějaké zkoušky,“ řekla paní Wititterlyová hlasem tak pronikavým, že to u člověka zdraví tak chatrného vskutku překvapovalo. „Nestrpím, aby se mi takhle odpovídalo, slečno Nicklebyová. Nejsem zvyklá, aby se mi odpovídalo, a také to ani na okamžik nedovolím! Slyšíte?“ dodala a s jistou zřejmou nedůsledností na odpověď čekala.

„Slyším, madame,“ řekla Kata, „a překvapuje mě to. Překvapuje mě to víc, než dovedu vyjádřit.“

„Vždycky jsem vás považovala za mladou dívku na vaše společenské postavení neobyčejně dobře vychovanou,“ pravila paní Wititterlyová; „a protože zdravě vypadáte a slušně se oblékáte a tak dále, upoutala jste můj zájem. A se zřetelem na to, že cítím jistou povinnost vůči té úctyhodné staré ženě, vaší matce, mám o vás zájem dosud. Z těchto důvodů, slečno Nicklebyová, vám musím jednou provždy něco říci – a prosím, abyste si vzala moje slova k srdci – že totiž musím trvat

423$

na tom, abyste okamžitě změnila své velmi dovolené chování k pánům, kteří navštěvují náš dům. Je opravdu nepatřičné,“ dodala paní Wititterlyová a zavřela při těch slovech cudně oči, „je neslušné, úplně neslušné.“

„Ach,“ zvolala Kata, zdvihla oči a sepjala ruce, „není-li to, není-li to příliš kruté, příliš těžké, abych to snesla! Nestačí snad, že jsem musela dnem i nocí tolik trpět? Že jsem samou hanbou, že jsem se vůbec s takovými lidmi dostala do styku, ztratila skorem všechnu sebeúctu? A ke všemu ještě mám snášet toto nespravedlivé a úplně neodůvodněné obviňování?“ „Buďte tak laskava, slečno Nicklebyová, a uvědomte si,“ řekla paní Wititterlyová, „když používáte takových výrazů jako ,nespravedlivý’ a ,neodůvodněný’, že mě vlastně viníte z tvrzení něčeho, co není pravda.“

„Ano, viním,“ řekla v spravedlivém hněvu Kata. „Je mi úplně jedno, pronášíte-li toto obvinění sama za sebe nebo z návodu někoho jiného. Prohlašuji, že to je podlá, sprostá, záměrná lež. Což je možné,“ zvolala Kata, „aby kdokoli stejného pohlaví se mnou seděl při tom a neviděl trápení, které mi ti lidé působí? Je možné, že jste vy, madame, byla při tom a že vaší pozornosti ušla urážlivá smělost, kterou každý jejich pohled prozrazoval? Je možné, že jste vskutku nepostřehla a neviděla, že v naprosté nevážnosti k vaší osobě a v naprostém pohrdání všemi ušlechtilými mravy a skorem i vší slušností měli ti zpustlíci pouze jediný cíl, když se sem k vám vetřeli, a to získat tím podporu ve svých hanebných úkladech proti bezbranné, opuštěné dívce, která mohla doufat, že se jí snad od osoby o tolik starší než ona dostane i bez tohoto ponižujícího přiznání něčeho jako ženské pomoci a soucitu? Nevěřím tomu – nemohu tomu uvěřit!“

Kdyby byla chudák Kata měla i jen sebeslabší ponětí o světě, jistě by se nebyla ani v rozčilení, do něhož ji paní vehnala, odvážila řeči tak nerozvážné, jako byla tato. Její účinek byl přesně takový, jaký by byl zkušenější pozorovatel předvídal. Paní Wititterlyová přijala útok na svou pravdomluvnost s příkladným klidem a naslouchala Katinu výčtu jejího utrpení se sebevládou vskutku hrdinskou. Když však padla zmínka

424$

o tom, že ji pánové mají v nevážnosti, jevila známky silného rozčilení; a sotvaže po této ráně následovala narážka na její vyšší věk, skácela se na pohovku a rozječela se zoufalými skřeky.

„Co se děje?“ zvolal pan Wititterly, když vrazil do pokoje. „Proboha, co to vidím? Julie! Julie! Ukažte očička, zlatíčko, ukažte! „

Ale protože Julie očička nejvýš zatvrzele neukazovala, ba vřískala ještě hlasitěji, tahal pan Wititterly za zvonkovou šňůru a křepčil bláznivě kolem pohovky, na níž ležela paní Wititterlyová, volal při tom vytrvale po siru Tumleym Snuffimovi a ani na okamžik neustal, aby snad požádal o vysvětlení výjevu, který se před ním odehrával.

„Utíkej pro sira Tumleyho,“ křičel pan Wititterly a hrozil lokajíčkovi oběma pěstmi. „Já to věděl, slečno Nicklebyová,“ řekl a s výrazem truchlivě vítězným se ohlédl, „ta společnost byla pro ni tuze mnoho. Je to samá duše a nerv, to víte, do posledního ždibíčku.“ S tímto ujištěním vzal pan Wititterly bezvládnou postavu paní Wititterlyové do loktů a vlastnoručně ji odnesl do postele.

Kata počkala, dokud sir Tumley Snuffim nemocnou nenavštívil a nepřišel oznámit, že z obzvláštní milosti slitovné prozřetelnosti (tak děl sir Tumley) paní Wititterlyová usnula; potom se chvatně oblekla na vycházku, a když zanechala vzkaz, že se nejdéle za dvě hodiny vrátí, spěšně zamířila k strýcovu domu.

Ralph Nickleby měl dnes svůj dobrý den, ba skorem šťastný. Zatím co se procházel po malé kanceláři do dvora a s rukama za zády sepjatýma si v duchu sčítal všechny částky, které z obchodů od rána uzavřených už vyzískal nebo ještě vyzíská, měl ústa stažená do ztrnulého, tvrdého úsměvu; a přísnost čar i křivek, jež ten úsměv vytvářely, stejně jako lstivý svit v jeho chladných jiskrných očích jako by napovídaly, že kdyby jeho zisky mohl zvětšit nějaký rázný čin nebo úskok, jistě by ho Ralph neopominul za tím účelem provést.

„Výborně!“ řekl si Ralph nepochybně se zřetelem na nějaké jednání z toho dne. „Tak on tedy pohrdá lichvářem, že?

425$

Nu dobrá, uvidíme. ,S poctivostí nejdál dojdeš,’ tak je to? Hm, zkusíme to tedy taky.“

Zastavil se a potom začal přecházet znovu.

„Rozhodl se,“ řekl Ralph a roztál přitom do úsměvu, „postavit proti moci peněz svou pověst a minulost. Říká jim smetí! Musí to ale být bezduchý hlupák, ten člověk! Smetí, prý smetí! – Kdo je?“

,Já,“ pronesl Newman Noggs s hlavou ve dveřích. „Vaše neteř.“

„Co je s ní?“ zeptal se zostra Ralph.

„Je tady.“

„Tady?“

Newman pohodil hlavou směrem k svému kumbálu, aby naznačil, že Kata čeká tam.

„Co chce?“ tázal se Ralph.

„Nevím,“ odpověděl Newman. „Mám se zeptat?“ dodal chvatně.

„Ne,“ rozhodl Ralph. „Uveďte ji sem! Počkejte!“ Spěšně uklidil příruční pokladnu s visacím zámkem, která ležela na stole, a místo ní tam položil prázdný míšek. „Tak,“ řekl Ralph. „Teď už může přijít.“

S chmurným úsměškem, který platil tomuto počínání, pokynul Newman mladé dámě, aby vešla, a když jí přisunul židli, zamířil ke dveřím; a zatím co se zvolna belhal ven, pokukoval pokradmu přes rameno po Ralphovi.

„Nuže,“ začal Ralph sice značně nevrle, ale přesto bylo v jeho chování o poznání víc vlídnosti, než kolik by jí byl projevil vůči komukoli jinému. „Nuže, má – drahá. Co je?“

Kata pozdvihla oči, v nichž stály slzy, a v úsilí potlačit vzrušení se namáhala promluvit, ale marně. Sklopila proto zase hlavu a mlčela dál. Ralph jí do obličeje sice neviděl, ale nemohl nepozorovat, že pláče.

„Příčinu toho si dovedu domyslit!“ řekl si v duchu Ralph, když se na ni chviličku mlčky díval. „Dovedu – dovedu si tu příčinu domyslit. Nu! Nu!“ říkal si Ralph, pro tu chvíli docela z rovnováhy, když pozoroval zármutek své krásné

426$

neteře. „Co jí to ublížilo? Jen několik slziček – a je to pro ni znamenitá lekce, znamenitá lekce.“

„Copak se stalo?“ zeptal se Ralph, přitáhl si židli a sedl si proti Katě.

Silně ho překvapila nenadálá odhodlanost, s níž Kata zdvihla oči a odpověděla mu.

„Věc, která mě k vám přivádí, pane,“ řekla, „je taková, že by vám měla vehnat do tváře krev, a slyšet o tom by vás mělo pálit stejně jako mě, když o tom musím mluvit. Děje se mi příkoří; jsem terčem zneucťování, urážek a duševních muk, které nic nezahojí, a to urážek od vašich přátel.“

„Přátel?“ zvolal Ralph přísně. „Já přátele nemám, děvče!“

„Tedy od mužů, které jsem tady u vás poznala,“ odpověděla Kata chvatně. „Jestliže to nebyli vaši přátelé a vy jste věděl, co jsou zač – ach, tím větší hanba pro vás, strýče, že jste mě mezi ně uvedl. Vystavit mě tomu, čeho jsem tady byla terčem, jen z chybně věnované důvěry nebo nedokonalé znalosti vašich hostů by bylo vyžadovalo nějakou závažnou omluvu; ale udělal-li jste to – jak se nyní vážně domnívám – třebaže jste je dobře znal, pak to bylo nejvýš zbabělé a kruté.“

V čirém ohromení nad tou přímou řečí Ralph až ucouvl a zadíval se na ni svým nejpřísnějším pohledem. Kata však čelila jeho zraku hrdě a pevně, a třebaže byla bledá jako stěna, vypadal její obličej, takto v rozohnění, ještě ušlechtileji a krásněji, než jak vypadal kdy předtím.

„Vidím, že máte v žilách něco z krve toho chlapce,“ řekl Ralph svým nejdrsnějším tónem, když mu cosi v jejích rozjiskřených očích připomnělo Mikuláše při jejich posledním setkání.

„To také doufám!“ odpověděla Kata. „Byla bych pyšná, kdybych to věděla jistě. Jsem mladá, strýče, a všechny těžkosti i bída mého postavení mou krev až dosud krotily, ale dnešní den mě pobouřil nad všechny meze snesitelnosti, a bud jak buď, a jakože jsem dítě vašeho bratra, tyhle urážky dál snášet nebudu!“

„Jaké urážky, děvče?“ zeptal se Ralph ostře.

„Vzpomeňte si, co se událo tady, a pak se ptejte sám sebe,“

427$

odpověděla Kata a hluboce se zarděla. „Strýče, musíte – a spoléhám, že to uděláte – musíte mě vysvobodit z té ničemné a potupné společnosti, které jsem dnes vydána na pospas. Nemám v úmyslu,“ řekla Kata, přiskočila k starému muži a položila mu ruku na rameno, „nemám v úmyslu jednat v hněvu ani zprudka – prosím za odpuštění, jestliže vám moje chování takové připadalo, drahý strýče – ale nemáte vůbec tušení, co jsem vytrpěla, doopravdy o tom nemáte ani tušení. Nemůžete vědět, co se v srdci mladého děvčete děje – a nemám ani právo něco takového od vás očekávat – ale když vám říkám, že jsem nešťastná a že mi puká srdce, pak vím, že mi pomůžete. Vím to, vím jistě, že mi pomůžete!“

Ralph se na ni na okamžik zahleděl; pak odvrátil hlavu a neklidně poklepával nohou o zem.

„Snášela jsem to den za dnem,“ pokračovala Kata, naklonila se nad něho a ostýchavě mu vsunula malou ruku do dlaně, „v naději, že to pronásledování ustane; snášela jsem to den za dnem a musela jsem se přitom tvářit vesele, i když jsem byla nad pomyšlení nešťastná. Neměla jsem nikoho, komu bych se svěřila, nikoho, kdo by mi poradil, nikoho, kdo by mě ochránil. Maminka se domnívá, že to jsou čestní lidé, bohatí a vznešení, a jak bych ji mohla – jak bych ji mohla z toho klamu vyvést, když je tak šťastná v těch drobných šalbách, které jsou dnes vlastně jejím jediným štěstím? Dáma, u které jste mi dopomohl k místu, není tvor, kterému bych se mohla s tak choulostivými věcmi svěřovat, a tak jsem konečně přišla k vám, k jedinému příteli, kterého vůbec mám – abych vás snažně poprosila a vyžádala si vaši pomoc.“

„Jakou pomoc bych vám, dítě, mohl poskytnout já?“ zeptal se Ralph, vstal se židle a začal ve svém obvyklém postoji přecházet po místnosti sem a tam.

„Vím určitě,“ řekla Kata s důrazem, „že na jednoho z těch mužů máte vliv. Nestačilo by je vaše slovo přimět k tomu, aby od takového nemužného jednání upustili?“

„Ne,“ odpověděl Ralph a prudce se obrátil. „Alespoň – totiž – nemohu je říci, i kdyby stačilo.“

„Nemůžete je říci!“

428$

„Ne,“ pravil Ralph, náhle se zarazil na místě a stiskl ruce za zády ještě pevněji. „Nemohu je říci.“

Kata o krůček o dva ucouvla a dívala se na něho, jako by nevěděla, slyšela-li správně.

„Jsme spolu v obchodním spojení,“ řekl Ralph, houpal se střídavě na patách a na špičkách a hleděl neteři chladně do obličeje. „V obchodním spojení a nemohu si dovolit je pohněvat. O co vlastně konec konců jde? Každý máme nějaký ten kříž a tohle je jeden z vašich. Některá děvčata, kdyby viděla takové ctitele u svých nohou, by se pyšnila!“ „Pyšnila!“ zvolala Kata.

„Neříkám,“ pokračoval Ralph a zdvihl ukazováček, „že neděláte jen docela dobře, když jimi pohrdáte – ne, v tom směru ukazujete zdravý úsudek, jak jsem od vás také očekával hned od začátku. Nu dobrá! V ostatních věcech máte všechno pohodlí. Není to kříž tak těžký. Leze-li ten mladý lord ustavičně za vámi a šeptá vám do uší všelijaké žvásty a nesmysly, co na tom? Je to touha nepočestná, budiž – však ona dlouho nepotrvá. Jednoho dne se mu naskytne něco nového a pak budete od něho mít pokoj. Prozatím – „

„Prozatím,“ přerušila ho Kata s patřičnou hrdostí a rozhořčením, „mám být terčem opovržení pohlaví vlastního a hříčkou pohlaví druhého; předmětem spravedlivého odsouzení všech slušných a řádných žen a pohrdání všech poctivých a čestných mužů; mám zůstat pokořenou v očích vlastních a bezectnou v očích každého, kdo se na mne podívá! To ne, ani kdybych si měla ruce prací do krve rozedřít, to ne, ani kdybych se musela uchýlit k nejhrubší a nejtěžší dřině! Nevykládejte si má slova špatně. Neudělám vašemu doporučení hanbu. Zůstanu v domě, do kterého jste mi dopomohl, dokud nebudu mít podle podmínek úmluvy právo to místo opustit; ale pamatujte si, s těmi muži se už neuvidím! Až z toho domu odejdu, skryji se před nimi i před vámi, a zatím co se budu ze všech sil snažit, abych pilnou a vytrvalou prací uživila matku, budu žít aspoň v klidu a v důvěře, že mi pomůže Bůh.“

S těmi slovy pokynula rukou, odešla z pokoje a zanechala tam Ralpha Nicklebyho stát bez hnutí jako socha.

429$

Překvapení, s nímž Kata při zavírání pokojových dveří spatřila hned za nimi v malém výklenku ve zdi toporně stát Newmana Noggse jako nějakého strašáka nebo karnevalovou figurínu, uloženou tam na přezimování, jí málem z hrdla vynutilo hlasitý výkřik. Ale Newman si položil prst na ústa a Kata měla tolik duchapřítomnosti, že výkřik potlačila.

„To ne,“ řekl Newman, vyklouzl ze svého úkrytu a doprovázel ji chodbou. „Neplačte, neplačte!“ Poznamenejme mimochodem, že při těch slovech kanuly Newmanovi po lících dvě slzy jako hráchy.

„Chápu, jaké to je,“ mluvil dál nebožák Noggs, vytáhl z kapsy něco, co se podobalo prastaré prachovce, a utíral tím Katě oči tak něžně, jako by byla nějaké batole. „Teď se nemůžete udržet, no! Ano, ano, no dobře! Tak je to správné, to mám rád! Bylo velmi správné, že jste se před ním udržela! Tak, tak. Ha, ha, ha! Ba, to se ví. Chuďátko!“

Za těchto přerývaných zvolání utíral Newman shora zmíněnou prachovkou oči také sobě, a když se dobelhal k domovním dveřím, otevřel Katě, aby mohla odejít.

„Už neplačte,“ zašeptal Newman. „Brzy za vámi přijdu. Ha, ha, ha! A přijde ještě také někdo jiný. Tak, tak. Hoho!“

„Pánbůh vám požehnej,“ odpověděla Kata a vyklouzla rychle ven. „Pánbůh vám požehnej!“

„Vám taky,“ odpověděl Newman, když znovu pootevřel dveře, aby to mohl za ní zavolat. „Ha, ha, ha! Ho, ho, ho!“

A Newman Noggs pootevřel dveře ještě jednou, aby se na ni zasmál a povzbudivě zakýval – a potom je zavřel, truchlivě pokývl hlavou a zavzlykal.

Ralph zůstal v témž postoji, dokud nezaslechl hluk zavíraných dveří; tu pak pokrčil rameny, a když několikrát přešel po pokoji – zprvu rychlým krokem, ale postupně pomalejším a pomalejším, jak opět nabýval rovnováhy – sedl si k psacímu stolu.

Je to jedna z těch záhad lidské povahy, kterou tu lze zaznamenat, nikoliv však rozřešit: ačkoli Ralph necítil tu chvíli pro své chování k oné nevinné, prostosrdečné dívce ani nejmenší výčitky svědomí; ačkoli jeho prostopášní klienti dělali navlas to, co od nich očekával, navlas to, co si nejvíc přál,

430$

a navlas to, co nejvíc sloužilo jeho zištným zájmům, přece je za to až ze samé hloubi duše nenáviděl.

„Hu!“ zabručel Ralph, zamračeně se rozhlédl a zahrozil zaťatou pěstí, když mu teď tváře obou těch zpustlíků vyvstaly v mysli. „To mi zaplatíte! Cha! To mi zaplatíte!”

A když se pak náš lichvář uchýlil pro útěchu k svým knihám a papírům, odehrávala se venku před dveřmi jeho kanceláře scéna, která by mu byla připravila nemalé překvapení, kdyby se o ní byl mohl nějakým způsobem dovědět.

Jediným hercem v ní byl Newman Noggs. Stál v malé vzdálenosti od dveří, čelem k nim; a s manžetami u kabátových rukávů nad zápěstím ohrnutými se zabýval tím, že do prázdného vzduchu uštědřoval co nejprudší, nejpromyšlenější a nejupřímnější rány.

Na první pohled by se bylo zdálo, že to je pouze moudré zdravotní opatření člověka, jenž většinu času prosedí a nyní cvičí, aby si rozšířil hrudník a utužil svaly na rukou. Ale soustředěná dychtivost a radost, která se na potem zalitém obličeji Newmana Noggse zrcadlila, i nečekaná síla, s níž vedl nepřetržitou řadu ran směrem na jednu určitou dveřní výplň něco málo přes pět a půl stop od země a bušil tak stále nejvýš neúnavně a vytrvale, by byly bedlivému pozorovateli sdostatek jasně vysvětlily, že ve své obrazotvornosti mlátí málem až do bezvědomí přehorlivého zaměstnavatele své tělesné schránky, pana Ralpha Nicklebyho.

«KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ»

O dalších Mikulášových krocích a o jistých vnitřních roztržkách ve společnosti pana Vincence Crummlese

Neočekávaný úspěch a příznivý ohlas, s nímž se pokus s Mikulášem v Portsmouthu setkal, pana Crummlese přiměl, aby pobyt v tomto městě prodloužil o čtrnáct dní přes lhůtu,

431$

kterou pro délku zájezdu původně určil, a v této době vytvořil Mikuláš s neztenčeným úspěchem množství nejrůznějších postav a přilákal do divadla tolik lidí, které tam předtím ještě nikdo neviděl, že ředitel uznal Mikulášovo benefiční představení za velmi slibnou spekulaci. A když Mikuláš projevil s navrženými podmínkami souhlas, benefice se konala a vynesla mu částku nikoli menší než dvacet liber.

Jakmile se stal vlastníkem tohoto nečekaného bohatství, prvním jeho činem bylo, že poslal poctivému Janu Browdiemu částku, kterou mu ten Yorkshiřan tak přátelsky půjčil, a doprovodil ji četnými projevy vděčnosti a úcty a mnohým srdečným přáním, aby měl v manželství hodně štěstí. Polovinu nabytého jmění poslal Newmanu Noggsovi s prosbou, aby si našel příležitost a tajně ji odevzdal Katě a tlumočil jí nejvřelejší ujištění o jeho lásce a oddanosti. Vůbec se nezmínil o tom, jakým způsobem se zaměstnává; oznámil pouze Newmanovi, že dopis, adresovaný mu pod jeho přijatým jménem na poštu v Portsmouthu, ho jistě včas zastihne, a snažně toho vzácného přítele prosil, aby mu dopodrobna vylíčil, jak se vede matce i sestře, a aby mu vypsal všechny velkodušné služby, jež jim Ralph Nickleby od jeho odjezdu z Londýna prokázal.

„Nejste nějak v náladě,“ řekl Smike večer toho dne, kdy Mikuláš dopis odeslal.

„Ale kde!“ odpověděl Mikuláš se strojenou veselostí, protože kdyby se byl přiznal, byl by hochovi připravil krušnou noc. „Myslel jsem jen na sestru, Smiku.“

„Na sestru!“

„Tak, tak.“

„Je vám podobná?“ zeptal se Smike.

„Nu, říkají to,“ odpověděl Mikuláš se smíchem, „jenže je mnohem hezčí. „

„To musí být strašně krásná,“ řekl Smike, když se předtím s rukama sepjatýma a s očima upřenýma na přítele na chvíli zamyslil.

„Každý, kdo by tě neznal tak dobře jako já, hochu milý, by řekl, že jsi zkušený lichotník,” pravil Mikuláš.

432$

„Ani nevím, co to je,“ odpověděl Smike a zavrtěl hlavou. „Uvidím vaši sestru někdy?“

„To se rozumí,“ zvolal Mikuláš, „jednoho dne budeme všichni žít pohromadě – až zbohatnem, Smiku.“

„Jak to přijde, že vy, který jste na mě takový hodný a laskavý, nemáte nikoho, kdo by byl laskavý na vás?“ zeptal se Smike. „To si nedovedu srovnat v hlavě.“

„Nu, to je dlouhá historie,“ odpověděl Mikuláš, „a taková, bojím se, že ti asi dá trochu práce, než ji pochopíš. Mám nepřítele – to rozumíš, co to je, ne?“

„Jak by ne, to rozumím,“ řekl Smike.

„Nu, a za to mám co děkovat jemu,“ pokračoval Mikuláš. „Je to boháč a není tak snadné ho ztrestat jako tvého starého nepřítele, pana Squeerse. Je to můj strýc, ale je to padouch a moc mi ublížil.“

„Opravdu?“ zeptal se Smike a naklonil se při tom dychtivě kupředu. „Jak se jmenuje? Povězte mi, jak se jmenuje!“ „Ralph – Ralph Nickleby.“

„Ralph Nickleby,“ opakoval Smike. „Ralph. To jméno si uložím dobře v paměti.“

Přeříkal si to jméno potichu pro sebe snad asi dvacetkrát, když ho z tohoto zaneprázdnění vyrušilo hlučné zaklepání na dveře. Než mohl otevřít, strčil mezi dveře hlavu pan Folair, taneční mim.

Páně Folairovo témě obyčejně krášlil dokonale kulatý klobouk s neobyčejně vysokým dýnkem a střechou po stranách zvednutou, až málem přilepenou na hlavu klobouku. Tentokrát ho měl silně na jedno ucho – zadem obrácený dopředu, protože na té straně byl méně opelichaný; kolem krku měl křiklavě červenou vlněnou šálu, jejíž volné konce mu vyčuhovaly zpod obnošeného jezdeckého fráčku, který mu byl velmi těsný a který měl zapjatý až ke krku. V ruce držel jednu velmi špinavou rukavici a lacinou večerní hůlku se skleněným knoflíkem; krátce, celý jeho zjev působil neobvykle švihácký a svědčil o mnohem úzkostlivější péči o zevnějšek, než jakou byl pan Folair zvyklý na něj vynakládat.

433$

„Dobrý večer, pane,“ řekl pan Folair, sundal si vysoký cylindr a prohrábl si rukou kštici. „Přináším písemné sdělení. Hm!“

„Od koho a o čem?“ zeptal se Mikuláš. „Jste dnes neobyčejně tajnůstkářský.“

„Snad zdrželivý,“ odpověděl pan Folair, „snad zdrželivý. Je to vina mého postavení – ne moje vina, pane Johnsone. Vyžaduje to mé postavení přítele obou stran, pane.“ Pan Folair se; vrcholně působivým výrazem odmlčel, sáhl do hloubi shora zmíněného klobouku a vytáhl odtamtud podivně složený kousek hnědavého papíru; z něho pak vyňal dopis, který předtím do papíru zabalil, aby ho uchoval čistý, a podal ho Mikulášovi se slovy:

„Přečtěte si to laskavě, pane.“

Mikuláš, značně udivený, si s pohledem na panu Folairovi – jenž svraštil obočí, velmi důstojně našpulil ústa a seděl s očima nehnutě upřenýma na strop – dopis vzal a rozlomil pečeť.

Adresa zněla pouze na ctěného p. Johnsona, k laskavému doručení blahorodým pánem Augustem Folairem; a Mikulášův podiv se nijak nezmenšil, když zjistil, že dopis obsahuje tyto strohé řádky:

{Pan Lenville posílá panu Johnsonovi uctivé poručení a bude mu velmi vděčný za sdělení, v kolik hodin zítra dopoledne by se mu nejlépe hodilo sejít se s panem Lenvillem v divadle, aby mu jmenovaný mohl před společností vytahat za nos.

Pan Lenville žádá pana Johnsona, aby si neopominul schůzku řádně dohodnout, poněvadž pozval několik hereckých přátel, aby tomu obřadu přihlíželi, a za nic na světě jim nemůže způsobit zklamání.

Portsmouth, úterý večer.}

I když Mikuláše tato drzost nesmírně pobouřila, bylo v té duelantsky výbojné výzvě něco tak úžasně nesmyslného, že si musil skousnout ret a přečíst si lístek ještě několikrát, než si dokázal nasadit výraz dost vážný a přísný, aby mohl promluvit

434$

na nepřátelského posla, který dosud nejen neodvrátil oči od stropu, ale ani sebeméně nezměnil výraz obličeje.

„Znáte obsah tohoto dopisu, pane?“ zeptal se konečně. „Ano,“ odpověděl pan Folair, letmo se rozhlédl a hned zase stočil očí zpátky na strop.

„A jak se mi ho opovažujete přinést sem, pane?“ zeptal se Mikuláš, roztrhal list na drobounké kousíčky a hodil je sprškou proti poslu. „Nebál jste se, že vás skopnu se schodů, pane?“

Pan Folair otočil hlavu – teď přizdobenou několika útržky dopisu – k Mikulášovi a s touž nevyrušitelně klidnou důstojností stroze odpověděl: „Ne.“

„Pak,“ řekl Mikuláš, popadl jeho cylindr a mrštil jím ke dveřím, „se tedy raději ubírejte za touto částí svého obleku, pane, nebo byste se mohl dožít velmi nepříjemného zklamání, a to v několika málo vteřinách!“

„Jářku, Johnsone,“ ohradil se pan Folair a všechna důstojnost s něho náhle spadla, „nic takového, víme? S pánovou garderobou žádné žerty!“

„Odejděte z pokoje!“ odpověděl Mikuláš. „Jak jste se mohl opovážit chodit mi sem s takovým vzkazem, ničemo?“ „Pchá! Pchá!“ řekl pan Folair, rozvázal si šálu a pozvolna se z ní vymotával. „Tak – toho by snad bylo dost.“

„Dost!“ zvolal Mikuláš a pokročil k němu. „Kliďte se odtud, pane!“

„Pchá! Pchá! Víte,“ odpověděl pan Folair a mával rukou, jako by všechen další hněv zažehnával, „nemyslel jsem to vážně. Přinesl jsem to jenom ze žertu.“

„Radím vám, abyste si dal dobrý pozor, až zas budete mít na takové žerty náladu,“ řekl Mikuláš, „nebo třeba shledáte, že by takové řeči o vytahání za nos mohly být předmětu vašich šprýmů nebezpečnou připomínkou. A psáno to snad bylo také v žertu, prosím?“

„Ne, ne, to je na tom to nejlepší,“ odpověděl herec, „bylo to myšleno smrtelně vážně – čestné slovo!“

Mikuláš nemohl potlačit úsměv nad prapodivnou postavou před sebou, odjakživa způsobilejší k tomu, aby vyvolávala

435$

spíš smích než hněv, která byla zvlášť směšná v tuto chvílí, kdy pan Folair, kleče jedním kolenem na podlaze, točil na ruce svým zvetšelým kloboukem a s líčenou hrůzyplnou úzkostí pozoroval, nesedřel-li se s něho nějaký chlup – ozdoba to, o níž je skorem zbytečné podotýkat, že se jí nemohl honosit už mnoho měsíců.

„No tak, pane,“ řekl Mikuláš a volky nevolky se rozesmál. „Buďte tak laskav a vysvětlete mi to.“

„Tak vám tedy povím, jak to je,“ pravil pan Folair a s velkým klidem se posadil na židli. „Od té doby, co jste u nás, nedostává Lenville nic než podřadné úlohy, a místo aby měl každý večer entrée, jaké míval dříve, nechávají ho přicházet, jako by byl nějaká nula.“

„Co myslíte tím entrée?“ zeptal se Mikuláš.

„Pane na nebi!“ zvolal pan Folair. „Jste vy ale naivní prosťáček, Johnsone! Přece potlesk publika na otevřené scéně, když herec vkročí ve hře po prvé na jeviště! A tak se mu vede večer co večer, jaktěživo neplácne jediná ruka, kdežto vás vítají aspoň dvě salvy a někdy i tři, až si z toho nakonec div nezoufal. A včera večer moc nechybělo a byl by s chutí zahrál Tybalta se skutečným kordem a provrtal vás – ne nebezpečně, ale tak akorát, abyste si měsíc dva poležel.“ „Náramně ohleduplné,” poznamenal Mikuláš.

„Ano, za daných okolností, když je jeho umělecká pověst v sázce, to myslím opravdu bylo,“ řekl pan Folair docela vážně. „Ale ztratil kuráž a hledal, jak by vás mohl pozlobit nějak jinak a zároveň získat oblibu sám – protože to je totiž to hlavní. Popularita, popularita, na té záleží. Panečku, kdyby vás byl provrtal,“ pravil pan Folair a odmlčel se, aby si to mohl v duchu spočítat, „bylo by mu to vyneslo – počkejme, to by mu bylo vyneslo osm deset šilinků týdně. Celé město by se bylo přišlo podívat na herce, který omylem div nezabil člověka; ani bych se nedivil, kdyby mu to bylo dopomohlo k angažmá v Londýně. Ale krátce a dobře, musel se pokusit o nějaký jiný způsob, jak získat popularitu, a tak ho napadlo tohle. Vlastně je to chytrý nápad. Kdybyste se ukázal jako sketa a nechal si vytahat za nos, vrazil by to do novin; kdy-436$

byste ho pohnal před smírčího soudce, dostalo by se to do novin taky a hovořilo by se o něm zrovna tolik jako o vás – chápete?“

„Nu ovšem,“ odpověděl Mikuláš, „ale co kdyby se karta obrátila a já bych vytahal za nos jemu, co potom? Prospělo by mu i to?“

„No, to bych zrovna nemyslel,“ odpověděl pan Folair a poškrábal se na hlavě, „protože v tom by nebyla žádná romantika a jeho pověst by to nijak nepozvedlo. Ale abych vám řekl pravdu, s tímhle ani tolik nepočítal, protože vždycky mluvíte tak mírně a jste takovým miláčkem žen, že jsme od vás mnoho bojovného ducha nečekali. Ale i kdybyste se do něho pustil, zná prostředek, jak z toho lehce vyklouznout, na to spolehněte!“

„Že zná?“ odpověděl Mikuláš. „Zítra ráno to tedy zkusíme. Prozatím můžete o naší rozmluvě podat zprávu, jaká se vám líbí. Dobrou noc.“

Protože spoluherci znali dobře pana Folaira jako člověka, který rád tropí neplechy a nepočíná si při tom nijak zvlášť ohleduplně, nebyl Mikuláš tuze na pochybách, že sám předtím tragéda tajně nabádal, aby k učiněnému kroku sáhl, a kromě toho že by byl své poslání splnil jistě s úžasnou nadutostí, kdyby ho nebyla přivedla z míry zcela neočekávaná reakce, s níž je Mikuláš přijal. Nestálo mu však za to, aby bral Folaira nějak vážně, a proto propustil tanečního mima s jemnou připomínkou, kdyby se ještě jednou něčeho podobně urážlivého dopustil, že to odpyká rozbitou hlavou; a pan Folair, když tuto výstrahu nadmíru šaramantně přijal, odešel ke svému duelantovi, aby se s ním uradil a podal mu o výsledku své návštěvy takovou zprávu, jakou bude považovat za nejúčinnější, aby se žert dovedl až do konce.

Beze vší pochyby vyřídil, že se Mikuláš ukrutným strachem až celý třásl – neboť když tento mladý pán vešel nazítří ráno v obvyklou hodinu zcela chladnokrevně do divadla, zastihl tam celou společnost, shromážděnou zřejmě v napjatém očekávání, a pana Lenvilla, kterak se svou nejpřísnější divadelní tvářností sedí majestátně na stole a výbojně si pohvizduje.

437$

Nuže, dámy stranily Mikulášovi a páni (ze žárlivosti) stranili zklamanému tragédovi; a tak ti druzí tvořili skupinku kolem hrůzostrašného pana Lenvilla, kdežto ty první přihlížely zpovzdáli, poněkud rozechvělé a úzkostlivé. Když se Mikuláš zastavil, aby společnost pozdravil, zasmál se pan Lenville pohrdavým smíchem a utrousil jakousi všeobecnou přírodopisnou poznámku o štěňatech.

„Ó!“ řekl Mikuláš a klidně se ohlédl, „vy jste tady?“ „Otroku!“ odpověděl pan Lenville, rozmáchl se pravicí a teatrálním krokem se blížil k Mikulášovi. Ale právě v tu chvíli se pojednou zatvářil jaksi zaraženě, jako by Mikuláš nevypadal tak vystrašený, jak očekával, a z ničeho nic také hned stanul rozpačitě na místě, nad čímž shromážděné dámy propukly do vřískavého smíchu.

„Tvore odporný, jehožto nenávidím!“ řekl pan Lenville. „Zhrdám tebou!“

Mikuláš se s naprosto neočekávaným požitkem tomuto výstupu zasmál a dámy, jako na povzbuzenou, se rozesmály hlasitěji než předtím; nato si pan Lenville nasadil svůj nejtrpčí úsměv a pronesl mínění, že jsou „pasořitky“.

„Tebe však neuchrání!“ pronesl tragéd, změřil si Mikuláše zdola nahoru, počínaje botami a konče temenem hlavy, a potom shora dolů, počínaje temenem hlavy a konče botami – kterýžto dvojí pohled, jak každý ví, vyjadřuje na jevišti vzdornou výzvu. „Tebe však neuchrání – kloučku!“

Při těch slovech si pan Lenville založil ruce a obdařil Mikuláše oním výrazem tváře, jímž v melodramatických kusech zpravidla hledíval na tyranské krále, když pronášeli: „Pryč s ním, uvrcte ho do nejhlubšího žaláře pod hradním příkopem!“ a který za doprovodu slabého řinčení okovů, jak známo, působíval svého času velmi efektně.

Snad že okovy chyběly nebo bůhvíproč, ale na páně Lenvillova soka to zřejmě nijak hluboce nezapůsobilo, ba spíše se zdálo, že to jen zvyšuje veselí, v jeho tváři patrné; a v tomto stadiu souboje několik pánů, kteří přišli výslovně jen proto, aby viděli, jak pan Lenville vytahá Mikulášovi za nos, znetrpělivělo a reptalo, že chce-li to vůbec udělat, ať to tedy

438$

udělá hned, a nehodlá-li to pan Lenville udělat, ať to raději řekne a nenechává je zbytečně čekat. Po tomto pobídnutí si tragéd přípravou k provedení činu ohrnul na pravém rukávu u kabátu manžetu a s chůzí vskutku majestátní vykročil k Mikulášovi, který ho nechal přijít právě na potřebnou vzdálenost a potom ho bez sebemenší známky vzrušení srazil jedinou ranou k zemi.

Než stačil poražený tragéd zdvihnout s podlahy hlavu, vyběhla ze zadních řad dámského kroužku paní Lenvillová (která, jak jsme se již dříve zmínili, byla v požehnaném stavu) a s pronikavým výkřikem se vrhla na manželovo tělo.

„Vidíte tohle, vy netvore? Vidíte tohle?“ zvolal pan Lenville, posadil se a ukazoval na svou manželku na zemi, která ho křečovitě objímala v pase.

„Podívejte se,“ řekl Mikuláš a pokývl hlavou, „omluvte se za ten nestoudný dopis, který jste mi včera večer napsal, a nemařte už víc času planými řečmi. „

„Nikdy!“ zvolal pan Lenville.

„Ano – ano – ano!“ křičela jeho žena. „Kvůli mně – kvůli mně, Lenville – zanech všech lichých formalit, ledaže mě chceš vidět u svých nohou jako chladnou mrtvolu!“

„To je dojemné!“ řekl pan Lenville, rozhlédl se kolem a hřbetem ruky si přetíral oči. „Mocná jsou pouta přírody. Slabý manžel a otec – totiž otec teprve nastávající – se poddává. Omlouvám se.“

„Pokorně a poníženě?“ zeptal se Mikuláš.

„Pokorně a poníženě,“ odpověl tragéd a mračil se nahoru. „Jen však proto, abych ji zachránil – neboť udeří hodina – „ „Výborně!“ řekl Mikuláš. „Jen doufám, že bude pro paní Lenvillovou lehká; a až udeří a vy budete otcem, můžete omluvu odvolat, budete-li k tomu mít odvahu. Tak. Dejte si pozor, pane, jak daleko se necháte příště zavést řevnivostí – a než se pustíte příliš daleko, pamatujte na to, abyste se napřed přesvědčil o protivníkově založení!“ S touto radou na rozloučenou zdvihl Mikuláš jasanovou hůlku, která vypadla panu Levillovi z ruky, přelomil ji vejpůl, oba kusy mu hodil a odešel. Toho večera prokazovali všichni Mikulášovi největší

439$

úctu a lidé, kteří se ráno nejvíc nemohli dočkat, aby viděli, jak mu Lenville vytahá za nos, se chytali každé příležitosti, aby ho odvedli stranou a velmi procítěně mu svěřili, s jakou radostí uvítali, že tak pěkně spořádal toho Lenvilla, který je skutečně úplně nesnesitelný člověk a kterého zvláštní shodou okolností už všichni tehdy nebo onehdy hodlali po zásluze ztrestat, a že je od výkonu tohoto trestu zdržely jen ohledy lidského milosrdenství. A lze-li soudit podle toho, jak stejně všechny ty historky končily, pak se vskutku ještě na světě nesešla chasa lidumilnější a dobrosrdečnější, než byli mužští členové páně Crummlesovy divadelní společnosti.

Mikuláš přijal toto vítězství, stejně jako svůj úspěch v tom malém divadelním světě předtím, s největší skromností a nejlepší myslí. Schlíplý pan Lenville udělal poslední zoufalý pokus se pomstít, když poslal na balkon kluka, aby Mikuláše vypískal; ale kluk se stal obětí všeobecného rozhořčení a okamžitě ho vyhodili z divadla, aniž mu vrátili vstupné.

„Tak co, Smiku,“ zeptal se Mikuláš, když po skončení prvního kusu byl již skorem hotov s převlečením, aby mohl jít domů, „přišlo už nějaké psaní?“

„Ano,“ odpověděl Smike, „tohle jsem přinesl z pošty.“ „Od Newmana Noggse,“ řekl Mikuláš, když pohlédl na pokroucený rukopis adresy. „Není lehké to jeho písmo rozluštit. Uvidíme – uvidíme.“

Tím, že se půl hodiny nad dopisem mořil, se mu podařilo porozumět jeho obsahu, který dozajista nebyl toho druhu, aby jeho mysl uklidnil. Newman mu o své vůli vracel těch deset liber – s vysvětlením, že jak se přesvědčil, ani paní Nicklebyová, ani Kata právě tou dobou nedostatkem peněz netrpí a že možná zakrátko nadejde čas, kdy je bude Mikuláš spíš potřebovat sám. Kladl mu na srdce, aby se nelekal toho, co mu právě hodlá sdělit: – nejsou to žádné špatné zprávy – obě se těší dobrému zdraví – ale myslí, že by mohly nastat okolnosti – nebo snad již nastávají – které si zcela nezbytně vyžádají, aby Kata mohla spoléhat na bratrovu ochranu, a nastanou-li, sděloval Newman, napíše mu v tom smyslu buď s příští poštou, nebo přespříští.

440$

Mikuláš si pročetl ten odstavec mnohokrát, a čím víc o něm přemýšlel, tím silnější se ho zmocňovaly obavy, že za tím vězí nějaká Ralphova proradná záludnost. Několikrát pocítil pokušení děj se co děj odjet bez průtahů do Londýna, ale po krátké úvaze došel k přesvědčení, že kdyby takový krok byl nutný, Newman by to byl řekl rovnou a byl by mu to napsal už tentokrát.

„Pro všechny případy bych je tady měl připravit na možnost, že třebas budu muset náhle odjet,“ řekl si Mikuláš. „To bych měl udělat, a to bez meškání. „ A sotva ho ta myšlenka napadla, vzal klobouk a pospíchal do hereckého salónku za scénou.

„Tak tedy, pane Johnsone,“ řekla paní Crummlesová, která tam seděla v plném královském hávu s dětským zázrakem co Pannou v mateřské náruči, „příští týden se jede do Rydu, potom do Winchesteru, potom – „

„Mám důvodné obavy,“ přerušil ji Mikuláš, „že než odtud odjedete, má herecká dráha mezi vámi skončí.“

„Skončí!“ zvolala paní Crummlesová a zdvihla v úžasu ruce.

„Skončí!“ zvolala slečna Snevellicci a tak se v kalhotovém trikotu rozklepala, že se podepřela rukou o ředitelčino rameno doslova proto, aby se udržela na nohou.

„Snad nám nechce namluvit, že odejde!“ zvolala paní Gruddenová a zamířila k paní Crummlesové. „Povídali! Nesmysl!“

Dětský zázrak, protože byl příchylného a kromě toho i vznětlivého založení, spustil srdcelomný nářek a slečna Belvawneyová i slečna Bravassová prolévaly skutečné slzy.

I mužští členové souboru ustali v hovoru a opakovali: „Odejde?“, ačkoliv někteří z nich (a to ti, kdo toho dne nadělali s blahopřáním nejvíc křiku) po sobě mrkali, jako by chtěli říci, že by ztráty tak populárního rivala ani nelitovali; názor to, s nímž se počestný pan Folair, převlečený už úplně za divocha, týmiž slovy otevřeně svěřil démonovi, který s ním seděl u družného džbánku piva.

Mikuláš stručně řekl, že má obavy, že to tak vskutku do—

441$

padne, ačkoli to ještě nemůže tvrdit s naprostou jistotou; a když se pak rozloučil, jak mohl nejdříve, odešel domů, aby dopis ještě jednou prostudoval a znovu o něm uvažoval.

Jak malicherné mu v té bezesné noci připadalo všechno, co mu po mnohé týdny zabíralo všechen čas i myšlení, a jak vytrvale a neodbytně se mu do představ vtírala stále táž myšlenka, že Kata, zavalená těžkými starostmi a zármutkem, možná právě v tu chvíli po něm touží – a k tomu marně!

«KAPITOLA TŘICÁTÁ»

Konají se oslavy na počest Mikuláše, který se náhle vzdává společnosti pana Vincence Crummlese i svých hereckých kolegů

Sotva se pan Vincenc Crummles dověděl o Mikulášově prohlášení, v němž před hereckým forem oznámil, že pravděpodobně brzy přestane být členem divadelního souboru, ihned jevil četné známky zármutku a ohromení; a v bezmeznosti svého zoufalství se dokonce nechal strhnout i k jistým nejasným slibům brzkého zvýšení nejenom částky jeho pravidelné gáže, ale i případných vedlejších příjmů z titulu jeho autorství. Když však poznal, že Mikuláš na odchodu z jeho společnosti neoblomně trvá (neboť tou dobou měl již pevně v hlavě, že i když žádné nové zprávy od Newmana nepřijdou, děj se co děj svým starostem uleví tím, že odjede do Londýna a sám si tam přesně ověří poměry, v nichž sestra žije), musil se pan Crummles spokojit odhadem vyhlídek, zda se Mikuláš vrátí, a bezodkladným a rázným provedením potřebných opatření, aby z něho před jeho odchodem vytěžil co nejvíc.

„Počkejme,“ pravil pan Crummles, když si snímal brigantskou paruku, aby mohl celou věc posoudit s chladnější hlavou. „Počkejme. Dnes máme středu večer. Naše první věc zítra ráno bude, že dáme vyvěsit plakáty s oznámením, že toho dne večer vystupujete neodvolatelně naposledy.“

442$

„Což nevíte, že to možná ještě ani moje poslední vystoupení nebude?“ řekl Mikuláš. „Ledaže bych dostal zprávu, abych hned přijel, nerad bych vám dělal nepříjemnosti tím, že bych odešel před koncem týdne.“

„Tím líp,“ rozhodl pan Crummles. „Pak tedy můžeme mít vaše neodvolatelně poslední vystoupení ve čtvrtek – jednovečerní angažmá jako host v pátek – a na přání četných vlivných návštěvníků, zklamaných tím, že se na ně nedostaly vstupenky, ještě jedno hostování v sobotu. To by mělo vynést trojí slušně plné hlediště.“

„To tedy mám neodvolatelně naposledy vystoupit třikrát?“ zeptal se Mikuláš s úsměvem.

„Ano,“ odpověděl principál a s maličko rozmrzelým výrazem se škrábal na hlavě. „Třikrát je málo a je to ukrutně zpackané a proti všem zvyklostem, nemít posledních vystoupení víc, ale když to nejde, tak to nejde a nemá smysl o tom mluvit. Moc by se hodila nějaká novinka. Nemohl byste si sednout na poníka a zazpívat veselý kuplet, co?“

„Ne,“ odepřel Mikuláš, „to jistě ne.“

„Až dosud to vždycky dost vynášelo,“ řekl pan Crummles se zklamaným výrazem. „Co byste říkal skvostným rachejtlím?“

„Že by to bylo trochu nákladné,“ odpověděl Mikuláš suše.

„Osmnáct pencí by to spravilo,“ prohlásil pan Crummles. „Stál byste nahoře na schůdkách se zázrakem v taneční póze, v pozadí by byl transparent ,Sbohem!’ a v kulisách po stranách devět lidí, v každé ruce rachejtli – celého půl druhého tuctu najednou bouchne – to by bylo velkolepé – děsně krásná podívaná z hlediště, ukrutně krásná!“

Protože Mikuláš nejevil nejmenší známky, že by ho byl navrhovaný slavnostní efekt nějak nadchl, nýbrž právě naopak přijal návrhl nejvýš nevážně a srdečně se mu zasmál, opustil pan Crummles tento plán hned ve stavu zrodu a zasmušile podotkl, že se tedy musí sestavit nejlepší možný program se souboji a námořnickými tanci a přidržet se tak klasického dramatu.

Aby tento záměr uvedl okamžitě ve skutek, odebral se

443$

principál ihned do sousední malé šatny, kde se paní Crummlesová právě zabývala výměnou roucha melodramatické panovnice za střízlivý úbor usedlých paní devatenáctého století. A s pomocí této dámy i skvělé paní Gruddenové (která měla znamenité vlohy pro sestavování plakátů, neboť dovedla velmi zručně umisťovat pochvalná slůvka a z dlouholeté zkušenosti přesně věděla, na co se má použít největšího typu písma) se vážně pustil do stylisování plakátu.

„Ach ouvej!“ vzdychl si Mikuláš a opřel se na nápovědově židli zprudka o lenoch, když předtím němými posunky udělil potřebné pokyny Smikovi, který v mezihře hrál hubeného krejčíka v kabátě s jedním šosem utrženým, s malým kapesníkem s velkou dírou uprostřed, s vlněnou noční čepicí, s rudým nosem a ostatními charakterními znaky, vlastními krejčíkům na divadle. „Ach ouvej! Kdyby tak už bylo po všem!“

„Po všem, pane Johnsone?“ opakoval za ním ženský hlas s jakýmsi plačtivým údivem.

„Máte pravdu, zdvořilá ta řeč nebyla,“ přiznal Mikuláš, když zdvihl oči, aby se podíval, kdo to mluví, a spatřil slečnu Snevellicci. „Nebyl bych tak mluvil, kdybych byl věděl, že jste na doslech.“

„Je ale ten pan Digby roztomilý!” řekla slečna Snevellicci, když krejčík odcházel na konci kusu za silného potlesku do kulis na protější straně. (Digby bylo Smikovo divadelní jméno.)

„Hned mu povím, co jste řekla, abych mu udělal radost,“ odpověděl Mikuláš.

„Ó, vy nezbedo!“ zvolala slečna Snevellicci. „Ostatně nevím, snad by mi ani nijak zvlášť nevadilo, kdyby on věděl, co si o něm myslím; to se rozumí, u jiných lidí by to mohlo – „ Tu se slečna Snevellicci odmlčela, jako by čekala na nějakou otázku; ale žádné otázky se nedočkala, protože Mikuláš myslil na vážnější věci.

„Je to od vás strašně hezké,“ pokračovala slečna Snevellicci po krátké přestávce, „že tady na něho takhle večer co večer a večer co večer čekáte a nedbáte ani sebevětší únavy a že si

444$

s ním dáváte tolik práce a všechno to děláte s takovou radostí a ochotou, jako by vám to vynášelo peněz jako želez!“

„Věru, že si zaslouží všechnu laskavost, kterou mu mohu prokázat, ba mnohem víc,“ řekl Mikuláš. „Vděčnější, upřímnější, oddanější tvor na světě ještě nežil!“

„A přitom je tak divný,“ poznamenala slečna Snevellicci, „že?“

„Pomoz pánbůh jemu i těm, kdo ho takovým udělali; divný věru je,“ odpověděl Mikuláš a pokýval hlavou.

„Je to čerchmantsky uzavřený chlapík,“ řekl pan Folair, který se k nim už před chvílí přitočil a nyní zasáhl do hovoru. „Nikdo z něho nemůže jaktěživo nic dostat.“

„A co by z něho měl kdo dostávat?“ zeptal se Mikuláš a trochu zprudka se při tom otočil.

„Saprlote! Jste vy horká hlava, Johnsone!“ odpověděl pan Folair a povytáhl si patu tanečního střevíce. „Mluvím jen o přirozené zvědavosti našich lidí, kteří by se rádi dověděli, co vlastně celý život dělal.“

„Chudák! Je myslím úplně jasné, že nemá takové duševní schopnosti, aby byl mohl dělat něco dost důležitého, aby to mohlo zajímat je nebo koho jiného,“ řekl Mikuláš.

„Právě,“ přisvědčil herec a rozjímavě pozoroval efekt svého obličeje v lesklé ploše reflektoru, „ale to je právě jádro celého problému.“

„Jakého problému?“ zeptal se Mikuláš.

„No, kdo vlastně je a co je a jak jste se vy dva, kteří se od sebe tak lišíte, spolu tak blízce spřátelili,“ odpověděl pan Folair, potěšený tím, že se mu nahodila příležitost říci něco nepříjemného. „Kdekdo o tom mluví.“

„Myslíte asi kdekdo v divadle, ne?“ řekl Mikuláš pohrdavě.

„V divadle i venku,“ odpověděl herec. „Abyste věděl, Lenville říká – „

„Myslel jsem, že jsem mu všechny řeči nadobro zarazil,“ přerušil ho Mikuláš a zčervenal.

„Nu snad,“ odpověděl neochvějný pan Folair, „a když, tak to říkal, než mu zašla řeč. Lenville tedy říká, že jste úplné dřevo a ne herec a že vám k tomu, aby vám ti lidé tady naletěli,

445$

dopomohlo jenom to tajemství, které vás obestírá, a že Crummles to tajemství ve vlastním zájmu pěstuje. Ačkoli Lenville říká, že nevěří, že na tom všem vůbec něco je, leda snad, že jste se dostal do nějaké šlamastyky a odněkud jste utekl, protože jste někde něco provedl.“

„Chm!“ řekl Mikuláš s nuceným úsměvem.

„To je jen část toho, co říká,“ dodal pan Folair. „Zmiňuji se o tom jako společný přítel vás obou a přísně důvěrně. Já s ním nesouhlasím, abyste věděl. Říká, že Digby podle něho není ani tak hlupák jako spíš lump; a starý Fluggers, víte, co hraje intrikány, ten zase říká, že když v předminulé sezóně hrával v Covent Garden poslíčky, že se tam po stanovišti kočárů obyčejně potloukal nějaký kapsář a v obličeji prý byl, jako by Digbymu z oka vypadl – ačkoli, jak úplně správně podotýká, Digby nemusí být zrovna týž člověk, ale jenom jeho bratr nebo nějaký jiný blízký příbuzný.“

„Chm!“ zvolal opět Mikuláš.

„Ano,“ pravil pan Folair s bohorovným klidem, „to říkají. Napadlo mě, že vám to povím, protože byste to opravdu měl vědět. Á! Konečně je ten zatracený zázrak tady! Fuj, švindle mrňavá, s chutí bych tě – k službám, milánku – podfuk – Zazvoňte na Gruddenovou a náš miláček ať je vyburcuje!“

Když se zhostil druhé části této řeči tím způsobem, že úryvky lichotivé pro zázrak, který nic netušil, pronášel nahlas, kdežto ostatní důvěrným „stranou“ k Mikulášovi, sledoval pan Folair očima vytahovanou oponu, s úsměškem pozoroval přivítání slečny Crummlesové jako Panny, a když nejdříve o několik kroků ucouvl, aby se mohl efektněji uvést, vyrazil předběžný skřek a za strašlivého cvakání zubů a mávání plechovým tomahavkem „vystoupil“ jako divoký Indián.

„To jsou tedy některé ty povídačky, které si o nás vymýšlejí a roznášejí od úst k ústům!“ pomyslil si Mikuláš. „Chce-li se člověk dopustit nějakého neodčinitelného hříchu proti jakékoli společnosti, velké nebo malé, pak ať se domůže úspěchu. Všechny zločiny mu lidé odpustí, jen tenhle ne.“

„Vy si z toho přece nic neděláte, pane Johnsone, co ten

446$

zlomyslný člověk říká, že?“ poznamenala slečna Snevellicci svým nejlíbeznějším hlasem.

„Jistě ne,“ odpověděl Mikuláš. „Kdybych tady měl zůstat, stálo by mi možná za to, abych se s nimi hádal. Jak to však je, tak ať si mluví až do ochraptění. Ale tady,“ dodal Mikuláš, když spatřil Smika, jak k němu míří, „tady přichází ten, koho obšťastnili dávkou své dobromyslnosti, a proto dovolte, abychom vám oba společně popřáli dobrou noc.“

„Ne, ani jednomu z vás nedovolím, abyste něco takového vyslovili,“ namítla slečna Snevellicci. „Musíte jít k nám a popovídat si s mou matinkou; zrovna dnes přijela do Portsmouthu a nemůže se dočkat, aby vás poznala. Lédy, drahoušku, přemluv pana Johnsona.“

„Ó, vím určitě,“ odpověděla slečna Ledrooková nadmíru živě, „když ho nedokážeš přemluvit ty – „ Slečna Ledrooková nedopověděla, ale s dovednou laškovností naznačila, že nedokáže-li ho přemluvit slečna Snevellicci, nesvede to už nikdo.

„Manželé Lillyvickovi se ubytovali u nás v domě a touhle dobou se s nimi dělíme o obývací pokoj,“ řekla slečna Snevellicci. „Nepobídne vás ani to?“

„Věru,“ odpověděl Mikuláš, „že nepotřebuji žádnou jinou pobídku kromě vašeho pozvání.“

„No ne! Hleďme!“ odpověděla slečna Snevellicci. A slečna Ledrooková řekla: „Na mou pravdu!“ Nato slečna Snevellicci prohlásila, že slečna Ledrooková je popleta, a slečna Ledrooková zas řekla, že se slečna Snevellicci nemusí hned tak silně červenat, a slečna Snevellicci pleskla slečnu Ledrookovou a slečna Ledrooková pleskla slečnu Snevellicci.

„Tak pojďte,“ řekla slečna Ledrooková, „je nejvyšší čas, abychom tam už byli, nebo jinak si ještě bude chudinka paní Snevellicci myslet, pane Johnsone, že jste jí unesl dceru – a to bychom pak měli hezkou polízanici.“

„Má drahá Lédy,“ ohradila se slečna Snevellicci, „máš ty ale řečí!“

Slečna Ledrooková neodpověděla, provlékla si Smikovu ruku pod paží a zanechala přítelkyni s Mikulášem, aby šli za nimi, jak se jim zlíbí; a zlíbilo se jim – nebo spíš se zlíbilo

447$

Mikulášovi, který neměl za daných okolností na žádné „konečně sami“ valnou chuť – jít za nimi hned.

Když vyšli na ulici, nebyl látky k hovoru žádný nedostatek, protože se ukázalo, že si slečna Snevellicci potřebuje domů odnést košíček a slečna Ledrooková malou kloboukovou krabici, obě ta zavazadla s obsahem oněch drobných doplňků a částí divadelních kostýmů, jaké si dámy od divadla každý večer zpravidla přinášejí a zase odnášejí. Mikuláš trval na tom, že košíček ponese on, a slečna Snevellicci trvala na tom, že si ho ponese sama, z čehož vznikla tahanice, při níž se Mikuláš zmocnil košíčku a kloboukové krabice také. Potom Mikuláš řekl, že je zvědavý, co asi tak může v tom košíčku být, a pokusil se do něho nahlédnout, a tu slečna Snevellicci zapištěla a prohlásila, že kdyby si měla myslit, že něco viděl, najisto by na místě omdlela. Po tomto prohlášení následoval podobný pokus s kloboukovou krabicí a podobný citový projev slečny Ledrookové a potom se obě dámy zařekly, že se nehnou ani o krok dál, dokud Mikuláš neslíbí, že se už o žádné nakukování nepokusí. Konečně se Mikuláš zavázal, že všechnu zvědavost potlačí, a šlo se zase dál, při čemž se obě dámy překonávaly v hihňání a prohlašování, že takového darebného hříšníka neviděly, co jsou na světě – jaktěživo ne.

Takovým a podobným laškováním si krátili cestu a ani se nenadáli a došli do domu krejčího, kde velmi pěkně doplnili společnost, protože tam kromě pana Lillyvicka a paní Lillyvickové byla nejenom mamička slečny Snevellicci, ale i její tatíček. A neobyčejně hezký člověk byl tatíček slečny Snevellicci – s orlím nosem, bílým čelem, kučeravými černými vlasy a vysedlými lícními kostmi, zkrátka celkově docela hezká tvář, jen trochu trudovitá, jako by si rád přihnul. Měl také velmi rozložitou hrud, ten tatíček slečny Snevellicci, a vězel v těsném, odřeném modrém fraku, shora dolů zapjatém na zlaté knoflíky; a sotva spatřil Mikuláše vcházet do pokoje, hned si vjel ukazovákem a prostředníkem pravé ruky mezi dva prostřední knoflíky a druhou ruku si půvabně opřel v bok, jako by chtěl říci: „Tak, tady mě máš, šviháku, to koukáš, co?“

Tak vypadal a v takové posici seděl tatíček slečny Snevellicci,

448$

jenž byl s prkny srostlý už od té doby, kdy z počátku hrával ve vánočních baletních pohádkách desetileté šotky, jenž dovedl trochu zpívat, trochu tančit, trochu šermovat, trochu hrát a trochu všechno, ale nic důkladně, jenž prošel, někdy jako člen baletu, někdy jako člen sboru, všemi londýnskými divadly, jenž zásluhou své postavy dostával vždycky němé role šlechticů a vojenských pánů na návštěvě, jenž byl vždycky elegantně oblečen a přicházel na jeviště zavěšen do elegantní dámy v krátkých sukních, a to ke všemu vždy s takovým vzezřením, že obecenstvo v přízemí, jak se vědělo, nejednou zvolalo: „Bravo!“ v domnění, že to je „někdo“. Takový byl tedy tatíček slečny Snevellicci, na něhož jacísi závistivci vrhli stín podezření, že občas bije mamičku slečny Snevellicci, dámu, která dosud byla tanečnicí, měla hezkou souměrnou postavu i jisté stopy bývalé krásy a která nyní seděla tam, kde i tančívala – neboť pro plné světlo divadelních ramp byla už tuze stará – totiž v pozadí.

Těmto dobrým lidem byl Mikuláš velmi obřadně představen. Když představování skončilo, řekl tatíček slečny Snevellicci (navoněný grogem), jak ho úžasně těší, že poznává pána tak vysoce talentovaného, a dodal ještě, takový úspěch že tu dosud nebyl – ne, nebyl – od té doby, co jeho přítel, pan Glavormelly, prvně vystoupil v Koburském divadle.

„Viděl jste ho, pane?“ zeptal se tatíček slečny Snevellicci. „Ne, opravdu neviděl,“ odpověděl Mikuláš.

„Vy jste nikdy neviděl mého přítele Glavormellyho, pane?“ zvolal tatíček slečny Snevellicci. „Pak jste tedy ještě vůbec neviděl hrát. Kdyby se byl dožil – „

„Ach, snad neumřel?“ přerušil ho Mikuláš.

„Umřel,“ řekl pan Snevellicci, „a ke vší ostudě ani neleží ve Westminsterském opatství. Byl to – ostatně, co na tom už záleží. Odebral se do končin, odkud se žádný poutník nevrací. Doufám, tam že uznání došel. „

Při těch slovech si tatíček slečny Snevellicci mnul křiklavě žlutým hedvábným šátkem špičku nosu a dával tím společnosti na srozuměnou, že ho tyto vzpomínky přemáhají.

„Nuže, pane Lillyvicku,“ řekl Mikuláš, „jak se daří vám?“

449$

„Docela pěkně, pane,“ odpověděl výběrčí. „Není nad manželský stav, pane, na to můžete vzít jed.“

„Opravdu?“ zeptal se Mikuláš se smíchem.

„Není nad to, pane,“ potvrdil slavnostně pan Lillyvick. „Co říkáte, „ zašeptal výběrčí a táhl Mikuláše stranou, „co říkáte, jak vypadá dnes?“

„Stejně hezká jako vždycky,“ odpověděl Mikuláš a podíval se po bývalé slečně Petowkerové.

„Víte, pane, má do sebe něco,“ šeptal výběrčí, „co jsem dosud u nikoho neviděl. Jen se na ni podívejte, jak teď jde, aby dala kotlík na oheň. To je kouzlo, co, pane?“

„Jste šťastný muž,“ řekl Mikuláš.

„Ha, ha, ha!“ odpověděl výběrčí. „Ne. Ale vy myslíte, že jsem, co? Možná, že jsem, možná, že jsem. Jářku, nemohl bych pořídit o moc líp, i kdybych byl mladík, či mohl? Vy sám byste nemohl pořídit o moc líp, či mohl – hm – či mohl?“ S takovými i ještě mnoha podobnými dotazy šťouchal pan Lillyvick Mikuláše loktem do žeber a ukuckával se, až zrudl ve tváři námahou, jak se snažil své uspokojení zkrotit.

Tou dobou už bylo za společné asistence všech dam prostřeno a na dvou k sobě přiražených stolech, z nichž jeden byl vysoký a úzký a druhý nízký a široký, trůnily na horním konci tabule ústřice a na dolním cerbulátky, kratiknot uprostřed a pečené brambory všude, kde se to nejspíš hodilo. Z ložnice se přinesly dvě židle na výpomoc; slečna Snevellicci zasedla do čela tabule a pan Lillyvick na dolní konec a Mikulášovi se dostalo nejenom cti, že seděl po boku slečny Snevellicci, ale že po pravici měl mamičku slečny Snevellicci a přes stůl proti sobě tatíčka slečny Snevellicci. Zkrátka, Mikuláš byl hrdinou té slavnostní hostiny; a když se sklidilo se stolu a přišlo něco pro zahřátí, tatíček slečny Snevellicci povstal a pronesl přípitek, prošpikovaný tak dojemnými narážkami na Mikulášův brzký odjezd, že se slečna Snevellicci rozplakala a musila se uchýlit do ložnice.

„Pst! Nevšímejte si toho,“ pravila slečna Ledrooková, když vyhlédla z ložnice. „Až se vrátí, tak řekněte, že se moc přepíná.“

450$

Než zase zavřela dveře, doplnila slečna Ledrooková svá slova tolikerým tajuplným pokynem hlavy a svraštěním čela, že na celou společnost padlo hluboké ticho, za něhož se tatíček slečny Snevellicci vskutku hodně zvysoka – jako by byl o nějaké to číslo vyrostl – díval po řadě s jednoho na druhého, ale zvlášť na Mikuláše, a vytrvale prázdnil jednu sklenicí za druhou, dokud se dámy v jednom houfu i se slečnou Snevellicci nevrátily.

„Nemusíte se ani dost málo lekat, pane Snevellicci,“ řekla paní Lillyvicková. „Je jenom trochu zesláblá a nervosní – taková je dnes už hned od rána.“

„Hm,“ řekl pan Snevellicci, „to je tedy všechno, co?“

„Nu ovšem, to je všechno. Nijak se pro to nerozčilujte,“ volaly všechny dámy najednou.

To však nebyla odpověď zrovna toho druhu, jaká by vyhovovala důležitosti pana Snevellicci co muže a otce, a proto si vzal na mušku nebohou paní Snevellicci a zeptal se jí, co si k čertu myslí, že s ním takhle mluví.

„Ale božínku, můj milý!“ povzdychla si paní Snevellicci. „Buďte tak laskava, madame, a neříkejte mi ,můj milý‘!“ pravil pan Snevellicci.

„Prosím tě, tati, nech toho,“ přerušila ho slečna Snevellicci. „Čeho mám nechat, dítě?“

„Takových řečí.“

„A proč?“ ohradil se pan Snevellicci. „Doufám, že si nemyslíš, že tady je někdo, kdo by mi mohl zabránit, abych nemluvil, jak se mi uzdá?“

„To ani nikdo nechce, tati,“ odpověděla mu dcera.

„A nikdo by to taky nedokázal, i kdyby chtěl,“ prohlásil pan Snevellicci. „Nestydím se za sebe. Mé jméno je Snevellicci. Když jsem v Londýně, lze mě najít v Broad Courtu, Bow Street. Když nejsem doma, ať si každý dojde k zadnímu vchodu do divadla a zeptá se tam. Hrome, doufám, že vzadu u šaten mě znají, ne? Většina lidí viděla mou podobiznu v tabáčnictví za rohem. A taky se o mně přece už psalo v novinách, no ne? Mluvte! Já vám něco povím – kdybych přišel na to, že si některý muž zahrával s city mé dcery, tak nebudu

451$

mluvit. Neřekl bych ani slovo, ale koukal by! Tak to dělám já. „

Při těch slovech si pan Snevellicci zasadil zaťatou pěstí tři silné rány do levé dlaně; pravým palcem a ukazováčkem zatahal za jakýsi pomyslný nos a na jeden lok vyprázdnil další sklenici. „Tak to dělám já,“ opakoval pan Snevellicci.

Většina známých osobností má své nedostatky; a pravda je, že si pan Snevellicci tak trochu potrpěl na pití, nebo, máme-li přiznat plnou pravdu, tedy zřídka kdy byl vůbec střízlivý. Při pití procházel třemi zřetelně odlišnými stupni opilosti – povzneseným – hádavým – a milostně roztouženým. Na veřejnosti se jaktěživo neodvážil přes stupeň první, ale v soukromé společnosti procházel všemi třemi a přecházel při tom z jednoho do druhého s rychlostí tak velkou, že často uváděl do rozpaků lidi, kteří dosud neměli čest ho znát.

A tak se tedy pan Snevellicci, sotva v něm zmizela další sklenice, na všechny přítomné usmál v blahém zapomnění, že před chvílí projevil známky bojovnosti, a se slovy: „Na zdraví dam! Ať žije jejich dobré srdce!“ nadmíru živě pozdvihl sklenici.

„Miluju je,“ řekl pan Snevellicci a rozhlédl se kolem stolu. „Miluju je, všechny do jedné.“

„Ne všechny,” namítl pan Lillyvick vlídně.

„Baže, všechny,“ stál pan Snevellicci na svém.

„To by přece zahrnovalo i vdané dámy,“ řekl pan Lillyvick.

„Ty miluju taky, pane,“ odpověděl pan Snevellicci.

Výběrčí se podíval všem kolem do tváře s výrazem velkého údivu, jako by říkal: „To je mi pěkný ptáček!“, a zřejmě ho trochu překvapovalo, že se v chování paní Lillyvickové nejeví jediná stopa zděšení ani hněvu.

„Ruka ruku myje,“ řekl pan Snevellicci. „Miluju je a ony milují mne.“ A jako by toto přiznání nebylo dostatečně jasným projevem výsměchu a pohrdání, s nimiž pohlíží na všechny zásady mravnosti, cože pan Snevellicci učinil? Zamrkal – zamrkal, otevřeně a nepokrytě; zamrkal, prosím, pravým okem – na Henriettu Lilly víčkovou!

Zděšení výběrčího bylo tak silné, že se zvrátil zprudka na lenoch židle. Kdyby na ni byl někdo zamrkal, dokud byla

452$

Henriettou Petowkerovou, bylo by to bývalo svrchovaně nezpůsobné; ale jako na paní Lilly víčkovou! Zatím co o tom výběrčí v lázni studeného potu uvažoval a ptal se sám sebe, je-li snad možné, že se mu zdá nějaký sen, zamrkal pan Snevellicci na paní Lillyvickovou znovu, s němým gestem jí připil na zdraví a dokonce jí poslal polibek! Pan Lillyvick vstal, zamířil rovnou cestou na druhý konec stolu a okamžitě se na něho vrhl – doslovně se na něho vrhl. Pan Lillyvick nebyl žádná lehká váha, a proto když na pana Snevellicciho dopadl, spadl pan Snevellicci pod stůl. Pan Lillyvick ho následoval a dámy spustily křik.

„Co to ty mužské popadlo? Zbláznili se?“ zvolal Mikuláš, shýbl se pod stůl, vší silou odtamtud vytáhl výběrčího a tak skrčeného ho hodil na židli, jako by to byl nějaký vycpaný panák. „Co to děláte? Co vlastně chcete? Co je vám?“

Zatím co Mikuláš vytahoval výběrčího, prokázal Smike tutéž službu panu Snevelliccimu, který teď civěl na nedávného soupeře v podnapilé nechápavosti.

„Podívejte se, pane,“ odpověděl pan Lillyvick a ukázal na svou užaslou choť, „na tu zosobněnou čistotu a lepost, ve svém cítění pobouřenou, pane – zhanobenou!“

„Proboha, co to mluví za nesmysly?“ zvolala paní Lillyvicková v odpověď na Mikulášův tázavý pohled. „Vždyť mi nikdo nic neřekl!“

„Neřekl, Henrietto!“ zvolal výběrčí. „Copak jsem ho neviděl – „ Pan Lillyvick se nedovedl přimět, aby to slovo vyřkl, ale napodobil, jak pan Snevellicci mrkal.

„No ne!“ zvolala paní Lillyvicková. „Snad si nemyslíš, že se už jaktěživo na mne nesmí nikdo ani podívat? Kdyby měl takový zákon platit, to by věru bylo moc pěkné být vdaná!“ „Tebe se to tedy nedotklo?“ zvolal výběrčí.

„Mne a dotklo?“ opakovala paní Lillyvicková pohrdavě. „Na kolena bys měl padnout a všechny tady odprosit, to bys měl!“ „Odprosit, má drahá?“ zeptal se zkrušený výběrčí.

„Ano, a v první řadě mne,“ odpověděla paní Lillyvicková. „Nemyslíš, že sama dovedu nejlíp posoudit, co se sluší a co ne?“

453$

„To se rozumí,“ volaly všechny dámy. „Nemyslíte, že bychom se my neozvaly první, kdyby se stalo něco, k čemu bychom se měly vyjádřit?“

„Myslíte, že dámy tomu nerozumějí, pane?“ řekl tatíček slečny Snevellicci, povytáhl si límec a zahučel cosi o rozbití hlavy a že ho zadržely jenom ohledy ke stáří. S tím se tatíček slečny Snevellicci na několik vteřin upřeně a přísně zahleděl na pana Lillyvicka a potom s největším klidem vstal, a počínaje paní Lillyvickovou, všechny přítomné dámy po řadě políbil.

Nešťastný výběrčí hleděl úpěnlivě na svou choť, jako by chtěl vypátrat, zbyl-li snad v paní Lillyvickové ze slečny Petowkerové alespoň jediný rys, a když až tuze najisto poznal, že ne, požádal celou společnost velmi pokorně o prominutí a usedl tak schlíplý, sklíčený a rozčarovaný, že přes všechnu svou sobeckost a stařeckou dětinskost přímo volal o soucit.

Tatíček slečny Snevellicci, tímto vítězstvím i nepopiratelným důkazem své oblíbenosti u krásného pohlaví značně rozradostněn, se v mžiku rozjařil, ne-li dokonce rozdivočel; bez prošení dal k lepšímu několik písní nikoli zrovna nejkratších a v přestávkách mezi nimi oblažoval společnost vyprávěním vzpomínek na rozličné skvělé ženy, o nichž se druhdy mělo za to, že ho vášnivě milují; několika z nich jmenovitě připil a při té příležitosti zároveň poznamenal, že kdyby si byl jen o trochu víc hleděl vlastního zájmu a prospěchu, mohl se v tuhle chvíli vozit ve vlastní ekvipáži s čtyrspřežím. Tyto vzpomínky zřejmě nijak zvlášť mučivě nedrásaly srdce paní Snevellicci, která se pilně činila, aby Mikulášovi zevrubně vylíčila četné znalosti a přednosti své dcerušky. Ani sama tato mladá dáma nezůstávala nijak pozadu a snažila se uplatnit všechny nejlákavější půvaby; ty se však přes všechnu svůdnost, k níž jim slečna Ledrooková obratnými fintami dopomáhala; míjely úplně cílem a ani sebemíň neposílily zájem u Mikuláše, jenž – s případem se slečnou Squeersovou dosud živě v paměti – všemu kouzlu vytrvale odolával a ukládal si v chování takovou opatrnost, že ho dámy po jeho odchodu jednomyslně prohlásily za bezcitného netvora.

Nazítří se v patřičnou dobu objevily plakáty a všemi duhovými

454$

barvami a písmem, postiženým kdekterou možnou znetvořeninou pokroucené páteře, dávaly veřejnosti na vědomí, že pan Johnson bude mít čest vystoupit toho večera naposledy, a jak je tedy zapotřebí, aby si každý proto, že všechna jeho vystoupení až dosud provázel tak kromobyčejný nával zájemců, zajistil vstupenky co nejdříve. Což je úkazem v dějinách divadla sice pozoruhodným, ale už dávno nesporně prokázaným – že je totiž marná všechna snaha přilákat obecenstvo do divadla, neutvrdíte-li je napřed ve víře, že se tam vůbec nedostane.

Mikuláš byl poněkud zaražený, když večer přišel do divadla a nedovedl si vysvětlit nezvyklý zmatek a vzrušení, zjevné z tváří všech členů souboru, leč nezůstal dlouho na pochybách, co je toho příčinou, neboť ještě než se v té věci zmohl na nějakou otázku, přistoupil k němu pan Crummles a hlasem plným rozčilení mu oznámil, že v lóžovém pořadí sedí jeden londýnský divadelní ředitel.

„To je jistě kvůli zázraku, pane, spolehněte na to,“ řekl Crummles a táhl Mikuláše ke kukátku v oponě, aby se jím mohl na londýnského ředitele podívat. „Nemám ani nejmenší pochybnost, že to udělala sláva našeho zázraku – to je on, ten v tom plášti a bez límečku od košile. Holka dostane deset liber týdně, Johnsone – nevystoupí na londýnském jevišti za gáži ani o troník menší. A nepřistoupí taky na angažmá, dokud nebudou angažovat i paní Crummlesovou – dvacet liber týdně za obě; nebo vám něco povím, přidám jim k tomu i sebe a oba chlapce a dostanou celou rodinu za třicet. Lepší nabídku jim už udělat nemohu. Když se žádný z nás nedá bez ostatních pohnout, musejí nás angažovat všechny. Tak to někteří londýnští herci dělávají a vždycky jim to vyjde. Třicet liber týdně. To je skorem za babku, Johnsone. To je přímo zadarmo. „

Mikuláš odpověděl, to že jistě je; a pan Vincenc Crummles, když si napřed vzal několik obrovských šňupců, aby své rozčilení uklidnil, odkvapil k paní Crummlesové, aby jí sdělil, že se neodvolatelně ustanovil na jediných podmínkách, jaké by mohl přijmout, a že se pevně rozhodl neslevit ani troník,

455$

Když byli všichni se strojením hotovi a opona se zdvihla, tu se rozčilení, vyvolané přítomností londýnského ředitele, ještě nesmírně vystupňovalo. Kdekdo náhodou věděl, že si londýnský ředitel zajel do tohoto divadla výhradně proto, aby na vlastní oči posoudil jeho či její hru, a všichni byli dychtivostí a očekáváním celí rozechvělí. Někteří z těch, kdo v prvním výstupu nehráli, si pospíšili do postranních kulis a tam natahovali krk, aby ho zahlédli; jiní se vkradli do dvou uzavřených prosceniových lóžiček a z té pozorovatelny bedlivě zkoumali londýnského ředitele. Jednou přistihli londýnského ředitele při úsměvu. To se usmíval, když komický venkovan dělal, že chytá masařku, zatím co paní Crummlesová předváděla svůj nejefektnější výstup. „Znamenitě, kamarádíčku,“ řekl pan Crummles a zahrozil na komického venkovana pěstí, když jeho výstup skončil, „v sobotu večer od nás vypadneš.“

A tak všichni stejně; ať byl na jevišti kdo byl, nikdo neměl oči pro žádné jiné obecenstvo než pro jediného člověka, každý hrál pro londýnského ředitele. Pan Lenville, když v náhlém výbuchu hněvu nazval císaře zlosynem a potom se zakousl do rukavice a řekl: „Leč musím se přetvařovat,“ místo aby se zadíval zachmuřeně do podlahy a čekal na svou narážku, jak je v takových případech obvyklé, hleděl upřeně na londýnského ředitele. Když slečna Bravassová zpívala píseň milenci, který podle ustálené zvyklosti stál v pohotové blízkosti, aby si mezi slokami podali ruce, nehleděli si do očí, nýbrž dívali se na londýnského ředitele. Pan Crummles umíral výslovně jen pro něho, a když vešli oba strážci, aby mrtvé tělo po tom těžkém smrtelném zápase odnesli, bylo zřetelně vidět, jak mrtvola otevřela oči a podívala se na londýnského ředitele. Nakonec se ukázalo, že londýnský ředitel usnul, a krátce potom, že se probudil a odešel, a tu se pak celá společnost sesypala na nebohého komického venkovana s tvrzením, že jedinou příčinou toho bylo jeho šaškování; a pan Crummles řekl, že mu to trpěl už dost dlouho, ale teď že toho už má doopravdy po krk, a že se mu proto nebohá oběť velmi zavděčí, když se ohlédne po angažmá někde jinde.

456$

To všechno bylo zdrojem velkého pobavení pro Mikuláše, jehož jediným pocitem v celé té věci bylo upřímné uspokojení, že ta důležitá osobnost odešla dříve, než na něho došlo, aby vystoupil. Sehrál svou roli v posledních dvou aktovkách, jak mohl nejrychleji, a když ho odměnil bezpříkladný potlesk a bezmezná pochvala – tak aspoň říkaly všechny plakáty pro příští den, vytištěné hodinu nebo dvě před dnešním představením – vzal Smika pod paždím a odešel s ním domů spat.

Druhého dne přišel ranní poštou od Newmana Noggse dopis, velmi pokaňkaný, velmi stručný, velmi pošpiněný, velmi malý a velmi tajemný, s naléhavou výzvou, aby se Mikuláš ihned vrátil do Londýna; aby neztrácel ani okamžik, a je-li možné, aby přijel ještě ten večer.

„To také udělám,“ řekl Mikuláš. „Bůhví, že jsem tady zůstával jen v nejlepším úmyslu a vlastně hrozně nerad, ale možná, že i tak jsem otálel příliš dlouho. Co se to asi stalo? Smiku, hochu milý, tumáš – tady je má tobolka. Sbal naše věci a poplať všechny dloužky, jaké kde máme – pospěš si a stihneme ještě dopolední dostavník. Jen jim oznámím, že odjíždíme, a hned se k tobě vrátím.“

S těmi slovy popadl klobouk a pospíšil si k bytu manželů Crummlesových, kde zabušil klepadlem s vervou tak upřímnou, že tohoto pána, který byl ještě v posteli, probudil a kromě toho způsobil, že domácí pán, lodivod Bulph, samým úžasem div nevyndal ranní dýmku z úst.

Jen mu otevřeli, vyběhl Mikuláš bez okolků do schodů, a když vpadl do obývacího pokoje v prvním poschodí do ulice, v šeru stažených záclon spatřil, že oba mladí pánové Crummlesové právě vyskočili z lůžka na pohovce a s náramnou rychlostí na sebe házejí šaty v domnění, že je půlnoc a sousední dům je v plamenech.

Než je mohl Mikuláš z omylu vyvést, sešel pan Crummles ve flanelovém županu a noční čepičce dolů a Mikuláš mu stručně oznámil, že nastaly okolnosti, které nezbytně vyžadují, aby ihned odcestoval do Londýna.

„Tedy sbohem,“ řekl Mikuláš. „Sbohem, sbohem!“

Byl už na půl cestě se schodů, než se pan Crummles vzpa—

457$

matoval z překvapení natolik, že ze sebe vyhrkl cosi o divadelních plakátech.

„Nedá se nic dělat,“ odpověděl Mikuláš. „Nechte si na jejich úhradu, co jsem si už tenhle týden vydělal, nebo kdyby to nestačilo, řekněte mi hned, kolik ještě chybí. Honem, honem!“

„Řekněme, že si tedy jsme kvit,“ odpověděl pan Crummles. „Ale nemohl byste zůstat ještě aspoň na jedno poslední vystoupení?“

„Ani hodinu – ani minutu,“ odpověděl Mikuláš netrpělivě.

„Nezdržíte se ani, abyste řekl pár slov paní Crummlesové?“ zeptal se principál, když ho vyprovázel k domovním dveřím.

„Nemohl bych se zdržet, ani kdybych si tím měl o dvacet let prodloužit život,“ odpověděl Mikuláš. „Tady máte mou ruku a s ní mé nejsrdečnější díky – Ach! Že jsem tady tak marnil čas!“

Doprovodil ta slova netrpělivým dupnutím, vytrhl se řediteli, který mu pevně svíral ruku, rozběhl se kvapně ulicí a v mžiku zmizel z dohledu.

„Jejej, jejej,“ bědoval pan Crummles a díval se truchlivě k místu, kde mu Mikuláš -právě zmizel, „kdyby jenom byl takhle hrál, co peněz by byl přitáhl do kasy! Měl s námi zůstat na celou turu – byl by mi býval moc užitečný. Ale on neví, co mu je na prospěch. Je to ztřeštěný mladík. Mladí lidé jsou zbrklí, strašně zbrklí!“

Pan Crummles, když už byl v mravokárné náladě, by možná byl mravokárnil ještě několik minut, nebýt toho, že mu ruka mimoděk zabloudila ke kapse u vesty, kde obyčejně nosíval tabatěrku. To, že na obvyklém místě vůbec žádná kapsa nebyla, mu rázem připamatovalo skutečnost, že žádnou vestu na sobě nemá; a když ho tento poznatek dovedl k vědomí, jak krajně nedostatečný je jeho úbor, zavřel prudce dveře a s největším chvatem se vrátil nahoru.

Smike si v Mikulášově nepřítomnosti opravdu pospíšil a s jeho pomocí byli se všemi přípravami k odjezdu brzy hotovi. Sotva si popřáli chvíli oddechu, aby shltli nějaké to sousto k snídani, a ani ne za půl hodiny byli na dostavníkové stanici –

458$

samým spěchem, který vynaložili, aby přišli včas, celí bez dechu. Vybývalo jim ještě několik minut, a tak Mikuláš, když napřed zajistil místa, zaskočil do partiového oděvnictví hned vedle a koupil Smikovi svrchník. Kabát by byl sice býval trochu velký i pro statného venkovana, ale obchodník tvrdil (a vcelku velmi pravdivě), že mu sedí jako málokomu, a Mikuláš by ho byl ve své netrpělivosti koupil, i kdyby byl býval dvakrát větší.

Když pak pospíchali k dostavníku, který už stál venku na ulici úplně připravený k odjezdu, zažil Mikuláš nemalé překvapení, když se najednou octl v sevření těsného a prudkého objetí, které mu div nepodrazilo nohy; a jeho úžas se nijak nezmenšil, když uslyšel páně Crummlesův hlas a zvolání: „Je to on – můj přítel, můj přítel!“

„Proboha!“ zvolal Mikuláš a snažil se vykroutit z principálova objetí. „Co to děláte?“

Principál neodpověděl, ale ještě jednou ho strhl na svou hrud a zvolal přitom: „Sbohem, můj šlechetný, srdnatý hochu!“

Pravda je, že pan Crummles, který si nenechal ujít jedinou příležitost, aby své herectví okázale uplatnil, tam přišel výhradně jen proto, aby se s Mikulášem veřejně rozloučil; a aby působivost tohoto rozloučení co nejvíc zvýšil, častoval nyní tohoto mladého pána k jeho nevýslovné rozmrzelosti rychlou řadou divadelních objetí, jež se provádějí tím způsobem, jak každý ví, že objímající muž či žena položí předmětu své náklonnosti bradu na rameno a dívá se přes ně. To také pan Crummles v nejvypjatějším melodramatickém stylu činil, zatím co ze sebe zároveň chrlil všechny nejdrásavější fráze loučení, na něž si mohl z celého běžného repertoáru vzpomenout. A to ještě nebylo ani všechno, neboť starší mladý pán Crummles častoval týmž obřadem Smika, kdežto mladší mladý pán Crummles v kratičké lehounké pláštěnce (z druhé ruky), divadelně přehozené přes levé rameno, přihlížel v postoji dozorčího důstojníka, který čeká, aby mohl obě oběti eskortovat na popraviště.

Náhodní diváci se velmi srdečně smáli, a protože přijmout celou tu věc v dobré míře bylo za jednu cenu, zasmál se

459$

i Mikuláš, když se mu konečně podařilo se vyprostit; a jakmile vysvobodil i udiveného Smika, vyšplhal se za ním na střechu dostavníku, a když se vůz rozjel, políbil si ještě ruku na počest nepřítomné paní Crummlesová.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVÁ»

O Ralphu Nicklebym a Newmanu Noggsovi i jistých moudrých opatřeních, jejichž úspěšnost či neúspěšnost se níže ukáže

V blahé nevědomosti, že jeho synovec ujíždí k oblasti jeho působení největší rychlostí, jakou dovede vyvinout zdatné čtyrspřeží, a že se každou minutou vzdálenost mezi nimi krátí, seděl Ralph Nickleby toho rána v pisárně a zabýval se obvyklým zaměstnáním, ale přesto nedovedl zamezit, aby se mu myšlenky občas nezatoulaly zpátky k rozmluvě, k níž došlo předešlého dne mezi ním a neteří. V takových chvílích si pak Ralph po kratičké roztržitosti zahučel nějaké nevrlé zaklení a s obnoveným rozhodným úsilím se zase zabral do účetní knihy před sebou, ale opět a opět se mu myšlenky vracely k témuž předmětu přes všechno úsilí, aby tomu zabránil, mátly ho ve výpočtech a úplně mu odváděly pozornost od číslic, nad nimiž se skláněl. Nakonec odložil Ralph pero a zvrátil se nazad do křesla, jako by se byl rozhodl dotěrnému náporu myšlenek dovolit, aby se volně bral svou cestou, a tou úplnou volností, kterou jim ponechá, se zdarem se jich zbavit.

„Nejsem přece člověk, který na hezkou tvářičku něco dá,“ zabručel Ralph mrzutě. „Pod ní je rozšklebená lebka a lidé jako já, kteří vidí pod povrch a pracují pod ním, vidí tu a ne její pěknou larvičku. A přece mám to děvče skorem rád, nebo vlastně bych ji měl rád, kdyby nebyla vychovaná k takové pýše a nedůtklivosti. Kdyby se ten kluk utopil nebo visel a matka byla pod drnem, byl by tenhle dům jejím domovem, Z celé duše bych si přál, aby ti dva už nebyli. „

460$

Ale přes všechnu smrtelnou zášť, kterou choval k Mikulášovi, i přes hluboké opovržení, jímž potměšile zhrdal nebohou paní Nicklebyovou – přes všechnu podlost, s níž se i k samé Katě choval předtím a chová i nyní a hodlá chovat i v budoucnu, kdyby ho k tomu jeho zájem podnítil – přece jen bylo v tu chvíli v Ralphových myšlenkách, třebaže to člověku připadá sebedivnější, cosi zlidštělého, ba dokonce vlídného. Pomyslil si, jaký by mohl mít domov, kdyby tu byla Kata; usazoval ji do prázdné lenošky, díval se na ni, poslouchal její řeč; znovu cítil na rameni jemný tlak její rozechvělé ručky; rozsazoval po nádherných pokojích stovky mlčelivých známek ženské přítomnosti a činnosti; vrátil se zase k vychladlému krbu a tiché, pusté nádheře – a v tom jediném záblesku lepší přirozenosti, třebaže zrozeném z úvah čistě sobeckých, tento boháč pocítil, že nemá ve světě přítelíčka, pocítil tíhu bezdětnosti a samoty. Pro ten okamžik pozbylo v jeho očích zlato všeho lesku, neboť si uvědomil, že v lidském srdci je nesčetně pokladů, které za ně nikdy nemůže koupit.

Zcela nepatrný jev stačil, aby podobné úvahy z mysli takového člověka zaplašil. Když Ralph nepřítomně přejel očima přes dvorek k oknu druhé kanceláře, pojednou postřehl, že ho bedlivě pozoruje Newman Noggs, jenž s červeným nosem bezmála na sklo přitisknutým předstíral, že si rezavou troskou perořízku přiřezává pero, ale ve skutečnosti zíral na zaměstnavatele s výrazem nejvýš napjaté a dychtivé pátravosti.

Ralph změnil snivé rozpoložení ve svou obvyklou pracovní posici: Newmanova tvář totiž zmizela a Ralphovy myšlenky se rozutekly všechny zároveň a všechny hned.

Po několika minutách Ralph zazvonil. Newman hlasu zvonku uposlechl a Ralph mu vzhlédl kradmo do obličeje – skorem jako by se bál, že v něm bude číst znalost svých vlastních nedávných myšlenek.

Ale ve tváři Newmana Noggse nebylo ani stopy po tom, že by si něco myslil. Kdyby si bylo možno představit člověka, který má dvě oči a obě dokořán otevřené, který se nedívá žádným určitým směrem, a také nic nevidí, pak tím člověkem zřejmě byl Newman Noggs, když ho Ralph Nickleby pozoroval.

461$

„Copak?“ zahučel Ralph.

„Ha!“ řekl Newman a z čista jasna mu v očích svitlo oživení, když svezl zrak na pána. „Myslel jsem, že jste zvonil.“ S touto stručnou poznámkou se Newman otočil a belhal se pryč.

„Stůjte!“ řekl Ralph.

Newman se zastavil, ani dost málo v rozpacích.

„Zvonil jsem.“

„To vím.“

„Proč jste se tedy chystal odejít, když to víte?“

„Myslel jsem, že jste zvonil, abyste mi řekl, že jste nezvonil,“ odpověděl Newman. „To děláte často.“

„Jak se opovažujete po mně slídit a číhat a civět na mne, člověče?“ tázal se Ralph důtklivě.

„Civět?“ zvolal Newman. „Na vás? Ha, ha!“ To bylo všechno, co se Newman uráčil na vysvětlenou uvést.

„Dejte si pozor, pane,“ řekl Ralph a probodával ho očima. „Ať tady nevidím žádné opilé šaškoviny. Vidíte tenhle balíček?“

„Velký je dost,“ odpověděl Newman.

„Doneste ho do města Crossovi v Broad Street, a nechte ho tam – pospěšte si. Slyšíte?“

Newman pokynul jakýmsi jankovitým přikývnutím, aby tak vyjádřil kladnou odpověď, a když na okamžik odešel z kanceláře, vrátil se s kloboukem. Několikrát se bez úspěchu pokusil nacpat balíček (který měl asi dvě stopy do čtverce) do dýnka klobouku a poté si ho strčil pod rameno, a po velmi pečlivém a pozorném navlékání bezprstých rukavic, při němž celou dobu upřeně pozoroval pana Ralpha Nicklebyho, si nasadil klobouk s takovou péčí, ať už opravdovou nebo předstíranou, jako by to byl zbrusu nový klobouk nejvzácnější jakosti, a konečně se vypravil za svým posláním.

Vyřídil úkol s velkou pohotovostí a rychlostí, neboť se stavěl pouze v jediném hostinci na půl minuty, a ani tak, možno říci, neodbočil od přímé cesty, protože tam vešel jedním vchodem a vyšel druhým; když se však vracel a dostal se na zpáteční cestě domů až na Strand, zpomalil krok s nejistým výrazem člověka, který se ještě docela nerozhodl, má-li

462$

udělat zastávku nebo jít rovnou cestou dál. Po velmi krátkém rozmýšlení nabyla u Newmana vrchu chuť udělat to první, a když tedy zamířil k místu, které měl na mysli, skromně zaklepal dvojitě, nebo spíše nervosně jednoduše, na dveře slečny La Creevy.

Otevřela mu neznámá služebná, na kterou patrně návštěvníkův podivný zjev neudělal zrovna nejpříznivější možný dojem, neboť jakmile ho spatřila, zase dveře skorem zavřela, zatarasila úzkou škvíru mezi dveřmi tělem a zeptala se, co si přeje. Newman však pronesl pouze jednoslabičné „Noggs“, jako by to bylo čarovné slůvko z kabaly, při jehož zvuku padají závory a dveře se samy od sebe rozletují, proklouzl kolem ní a dostihl dveří obývacího pokoje slečny La Creevy dříve, než se mu v tom překvapená služebná mohla pokusit jakkoli zabránit.

„Pojďte laskavě dál,“ řekla slečna La Creevy v odpověď na ohlas Newmanových kotníků, a Newman tedy vstoupil.

„Jeminku!“ zvolala slečna La Creevy celá polekaná tím, jak Newman vrazil dovnitř. „Co si přejete, pane?“

„Vy si mě nepamatujete,“ řekl Newman s úklonem hlavy. „To je mi divné. Že mě nepoznává nikdo, kdo mě znával druhdy, to je docela přirozené; teď si mě ale nepamatuje jen málo těch, kdo mě viděli i jen jednou.“ Při těch slovech se podíval po svých zvetšelých šatech a ochromené noze a lehce potřásl hlavou.

„Opravdu jste mi vypadl z paměti,“ pravila slečna La Creevy a vstala, aby přivítala Newmana, který jí vyšel na půl cesty vstříc, „a stydím se za tu zapomnětlivost – protože jste hodný, dobrý člověk, pane Noggsi. Posaďte se a povězte mi všechno o slečně Nicklebyové. Chudinka malá! Neviděla jsem ji už hezkých pár neděl.“

„Jak to?“ zeptal se Newman.

„Pravda je totiž ta, pane Noggsi,“ řekla slečna La Creevy, „že jsem byla na návštěvě na venkově – na první návštěvě, na kterou jsem se za patnáct let vypravila.“

„To je dlouhá doba,“ prohodil Newman smutně.

„Je to věru velmi dlouhá doba, když člověk počítá ten uběhlý

463$

čas na léta, ačkoli ani nevím jak, ale ty dny osamělosti utíkají bohudíky celkem klidně a spokojeně,“ odpověděla malířka miniatur. „Mám bratra, pane Noggsi – je to můj jediný příbuzný – a celou tu dobu jsem ho okem nespatřila. Ne že bychom se snad byli někdy poškorpili, ale odešel do učení na venkov a tam se taky oženil, a když tak v tom okolí navazoval nové svazky a známosti, zapomněl na takovou ubohou ženskou bytost, jako jsem já, a že zapomněl, je docela pochopitelné, to víte. Nemyslete si, že si na to stěžuju, protože jsem si vždycky říkala: ,Je to docela přirozené – chudák drahý Jan se protlouká životem a má ženu, které se může se všemi starostmi a potížemi svěřovat, a má teď i děti, které si kolem něho hrají, tak jemu i jim požehnej Pán Bůh a dej, abychom se všichni jednoho dne shledali tam, kde se už nerozloučíme.’ Ale co byste řekl, pane Noggsi,“ pokračovala malířka miniatur s rozjasněnou tváří a stleskla ruce, „že právě tenhle bratr konečně přijel do Londýna a nedal si pokoj, dokud mě nenašel; co byste řekl, že přišel sem ke mně a sedl si zrovna na tuhle židli a rozplakal se jako dítě samou radostí, že mě vidí – co byste řekl, že nedal jinak, než že prý si mne odveze celou tu dálku na venkov k sobě domů (je to docela přepychový dům, pane Noggsi, s velkou zahradou a nevím kolika polnostmi, a sluha v livreji obsluhuje u stolu a krávy má a koně a prasata a nevímco všechno ještě k tomu) a přiměl mě, že jsem tam zůstala celý měsíc, a nutil mě, abych tam zůstala do smrti – ano, do smrti – a nutila mě i jeho žena a jeho děti taky – a mají čtyři a jedno, to nejstarší, děvčátko, to vám – to vám pojmenovali po mně, už je to dobrých osm let, ano, doopravdy. Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná; co jsem živa, nebyla jsem ještě tak šťastná!“ A ta vzácná duše si skryla obličej do kapesníku a hlasitě se rozvzlykala – neboť to byla první příležitost, která se jí naskytla, aby svému srdci ulehčila, a srdce si nedalo poroučet.

„Ale pro pána krále,“ řekla slečna La Creevy, když si po krátké chvíli utřela oči a s velkým kvapem a obratností si nacpala kapesník do kapsy, „jistě vám připadám ukrutně pošetilá, pane Noggsi, ne? Neměla jsem vám to vůbec povídat, ale

464$

chtěla jsem vám jenom vysvětlit, jak to přišlo, že jsem slečnu Nicklebyovou neviděla.“

„A starou paní jste viděla?“ zeptal se Newman.

„To myslíte paní Nicklebyovou?“ opáčila slečna La Creevy. „Pak vám něco povím, pane Noggsi, jestli chcete zůstat u té dámy dobře zapsaný, tak jí tedy raději neříkejte stará paní, protože by ji to myslím nijak zvlášť nepotěšilo, kdyby vás slyšela. Ano, byla jsem u ní předevčírem večer, ale byla bůhvíproč ukrutně nafoukaná a tak vznešená a tajemná, že jsem si z ní nemohla nic vybrat. A tak, abych vám řekla pravdu, jsem si umínila, že budu vznešená taky, a ve vší důstojnosti jsem odešla. Myslela jsem, že se do téhle doby dávno zase přijde udobřit, ale nepřišla.“

„A slečna Nicklebyová – „ řekl Newman.

„Ta? Ta tady byla dvakrát, co jsem byla pryč,“ odpověděla slečna La Creevy. „Bála jsem se, že by nerada viděla, kdybych ji šla navštívit k těm nóbl lidem na tom tentočky plácku, a tak jsem si myslela, že raději den dva počkám, a když se neukáže, že jí napíšu.“

„Ha!“ zvolal Newman a zalámal si klouby na prstech.

„Ale tak nebo tak bych od vás ráda slyšela všechno, co o nich víte nového,“ řekla slečna La Creevy. „Jak se vede tomu starému rabiátovi a lidožroutovi z Golden Square? Dobře, to se ví – takovým lidem se vede vždycky dobře. Nemyslím, jak je na tom se zdravím, ale co dělá, jak se chová?“

„Vem ho ďas!“ vykřikl Newman a mrštil o zem kloboukem, který jinak opatroval jako oko v hlavě. „Jako záludná hyena!“

„Proboha, pane Noggsi, vy byste mě úplně vyděsil!“ zvolala slečna La Creevy a zbledla.

„Kdybych si to byl mohl dovolit, tak jsem mu včera odpoledne pošramotil krásu,“ promluvil Newman, zatím co neklidně přecházel po pokoji a hrozil pěstí portrétu pana Canninga nad krbem. „Chybělo do toho moc málo. Musel jsem si strčit ruce do kapsy a vší mocí je tam držet. Ale jednou to tam v tom jeho zadním kumbále udělám, vím, že to udělám. Byl bych to udělal už dávno, kdybych se byl nebál, abych špatné

465$

ještě víc nezhoršil. Ale než umřu, tak se s ním jednou na dva západy zamknu a vypořádám se s ním – na to vsadím krk!“ „Jestli se neuklidníte, pane Noggsi, začnu křičet,“ zvolala slečna La Creevy. „Na mou věru, že se neudržím.“

„To nic,“ odpověděl Newman a běhal při tom divoce sem a tam. „Dnes večer přijede Mikuláš – napsal jsem mu v tom smyslu. Dědek nemá ani tušení, co vím; nemá ani tušení, že se o to starám. Lotr prohnaná! Nemá o tom ani tušení! Ne, ne, nemá. To nic, však já mu to zatrhnu – já, Newman Noggs. Ho, ho, lump jeden!“

A Newman Noggs se vy bičoval k zuřivosti tak nevýslovně vzteklé, že křepčil po pokoji v nejpodivnějších pohybech, jaké kdy svět u lidského tvora viděl: hned vyrážel zaťatými pěstmi proti drobnomalbám na stěně, hned si zase bušil prudkými ranami do hlavy, jako by se chtěl ve svém šálivém klamu utvrdit, až nakonec nemohl vůbec popadnout dech a úplně vyčerpaně klesl na židli, na níž z počátku seděl.

„Ták,“ řekl Newman a zdvihl si klobouk, „to mi udělalo dobře. Teď je mi líp a všechno vám povím.“

Nějakou chvíli trvalo, než se slečna La Creevy, tímto Newmanovým pozoruhodným výbuchem skorem na smrt vyděšená, zase uklidnila; ale když se vzpamatovala, vylíčil jí Newman věrně všechno, co se při Katině rozhovoru se strýcem událo – své vyprávění zahájil výkladem o podezřeních, která v té věci již dříve choval, i o důvodech, jež ho k nim vedly, a skončil přiznáním ke kroku, který v té věci učinil, že totiž potají napsal Mikulášovi.

Třebaže se hněv drobné slečny La Creevy neprojevoval způsobem tak podivným jako rozhořčení Newmanovo, sotva si s ním co do prudkosti a hloubky nějak zadal. A opravdu, kdyby se v tu chvíli byl v pokoji náhodou ukázal Ralph Nickleby, kdo ví, zda by se nebyl v slečně La Creevy setkal s protivníkem nebezpečnějším, než jakým byl sám Newman Noggs.

„Pámbu mi odpusť, že tak mluvím,“ řekla slečna La Creevy na závěr celé své hněvivé tirády, „ale mám opravdu takovou zlost, že bych do něho s největší chutí tohle vrazila.“

466$

Zbraň, kterou slečna La Creevy držela, nebyla věru nijak hrůzostrašná, neboť to nebylo nic víc ani nic míň než obyčejná tužka; když však svůj omyl postřehla, zaměnila ji drobná malířka miniatur perleťovým nožíkem na ovoce, jímž na dotvrzenou, jak desperátně smýšlí, za řeči bodla do vzduchu ranou, která by byla sotva pošramotila střídu dvouliberního bochníčku.

„Po dnešku už to děvče nezůstane, kde je,“ řekl Newman. „Alespoň to je útěcha.“

„Nezůstane!“ zvolala slečna La Creevy. „Měla odtamtud odejít už dávno!“

„ – kdybychom to byli věděli,” namítl Newman. „Ale nevěděli jsme nic. A nikdo nemohl právem zakročit než její matka nebo bratr. Matka je slaboch – chuděra – slaboch. A náš milý mládeneček dnes večer přijede.“

„Pane na nebi!“ zvolala slečna La Creevy. „Ten provede něco zoufalého, pane Noggsi, jestli mu to hned všechno vyklopíte!“

Newman si přestal mnout ruce a zatvářil se přemítavě.

„Na to můžete vzít jed,“ jekla slečna La Creevy vážně. „Jestli si nedáte moc dobrý pozor, abyste mu pravdu vyjevil opatrně, dopustí se na strýci nebo na jednom z těch lidí nějakého násilí, kterým sebe přivede do nějakého strašného neštěstí a nám všem udělá velký zármutek a starosti.“

„Na to jsem vůbec nepomyslel,“ odpověděl Newman a obličej se mu protahoval čím dál tím víc. „Přišel jsem vás požádat, abyste se ujala jeho sestry, kdyby ji k vám snad přivedl, ale – „

„Ale tohle je věc mnohem důležitější,“ přerušila ho slečna La Creevy, „to s ní jste mohl s určitostí vědět, než jste sem vůbec chodil, ale nikdo nemůže předvídat, jaký to vezme konec s ním, ledaže si dáte dobrý pozor a budete nesmírně opatrný.“

„A mohu něco dělat?“ zvolal Newman a s velmi mrzutým a rozpačitým výrazem se škrábal na hlavě. „Kdyby řekl, že je do jednoho prostřílí jako řešeto, tak bych mu musel poradit : ,Poslužte si. Patří jim to!‘„

Když to slečna La Creevy uslyšela, volky nevolky slabě

467$

vyjekla a hned začala z Newmana páčit slavnostní slib, že vynaloží všechny síly, aby Mikulášův hněv utišil, k čemuž se také Newman po jistém váhání uvolil. Potom se společně radili o nejbezpečnějším a nejjistějším způsobu, jak ho seznámit s okolnostmi, které si jeho přítomnost v Londýně vynutily.

„Musí mít dost času, aby ochladl, než vůbec bude mít možnost něco podniknout,” usoudila slečna La Creevy. „To je ze všeho nejdůležitější. Nesmí se mu to říci dříve, než až pozdě v noci.“

„Ale on bude v Londýně mezi šestou a sedmou dnes večer,“ odpověděl Newman. „Nemohu to před ním přece tajit, když se mě bude ptát!“

„Pak tedy nesmíte být doma, pane Noggsi,“ řekla slečna La Creevy. „Docela snadno vás mohly zdržet služební povinnosti a nesmíte se vrátit dříve než krátce před půlnocí.“

„Pak přijde rovnou sem,“ namítl Newman.

„Taky myslím,“ potvrdila slečna La Creevy, „ale nenajde doma ani mne, protože jakmile odejdete, zamířím rovnou cestou na Staré město, udobřím se s paní Nicklebyovou a vezmu ji s sebou do divadla, aby se tak Mikuláš nemohl ani dovědět, kde jeho sestra bydlí.“

Z dalšího rokování pak vyplynulo, že to je vskutku nejbezpečnější a nejlépe proveditelný postup, jakého mohou použít. Proto se s konečnou platností usnesli, že tak věci také zařídí. A Newman, když ještě vyslechl mnoho dalších výstrah a proseb, se pak se slečnou La Creevy rozloučil, a zatím co se vláčel zpátky na Golden Square, přemítal o četných možnostech i nemožnostech, které se mu honily hlavou a vyvěraly z rozmluvy, jež před chvílí skončila.

468$

«KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ»

Týká se hlavně jistého pozoruhodného rozhovoru a jisté pozoruhodné události, k níž dal tento rozhovor podnět.

„Konečně Londýn!“ zvolal Mikuláš, odhodil plášť a burcoval Smika z dlouhého podřimování. „Už mi to připadalo, že sem jaktěživo nedojedeme.“

„A přece jste se vezl docela slušným tempem,“ poznamenal kočí a neměl v tváři výraz zrovna nejpřívětivější, když se podíval přes rameno na Mikuláše.

„Ovšem, to vím,“ ozvalo se v odpověď, „ale byl jsem strašně nedočkavý, abych už byl u cíle, atak mi cesta připadala dlouhá.“

„Jářku,“ poznamenal kočí, „jestli vám připadala cesta dlouhá s takovými tahouny, za jakými jste seděl, tak jste musel být zatrachtile nedočkavý.“ A jako by chtěl svým slovům dodat důrazu, rozmáchl se bičem a zlehounka zavadil jednomu klučinovi o lýtka.

Hrčeli hlučnými, živými, přeplněnými ulicemi Londýna, které se teď honosily dlouhými dvojitými řadami rozzářených pouličních lamp, tu a tam zpestřenými jasným označením lékárny, a kromě toho tonuly v oslnivé záplavě, která se řinula z výkladních skříní obchodů, v nichž se v hýřivé a třpytné hojnosti střídaly jiskřivé šperky, hedvábí a samety nejživějších barev, nejlákavější lahůdky a nejskvostnější přepychové a ozdobné předměty. Zdánlivě bez konce se valily a valily proudy lidí a jeden do druhého v davu vrážel a hnal se kupředu, jako by sotva vnímal bohatství, jež ho se všech stran obklopuje, zatím co vozidla všech možných tvarů a druhů splývala dohromady v jedinou pohyblivou masu, jako když se hrne voda, a jejich nepřetržitý rachot jen ještě všechnu vřavu a hluk zvyšoval.

Jak tak ujížděli kolem věčně různých věcí, které se tu ustavičně míhaly a střídaly, bylo zajímavé pozorovat, v jakém podivném sledu míjejí před očima. Bazary s nádhernými toaletami z látek, svezených ze všech koutů světa; lákavé obchody

469$

se vším možným, co dovede přesycenou chuť podráždit a pohýčkat a často opakované hody okořenit novostí; nádoby z vypulírovaného zlata a stříbra, vytepaného do všemožných překrásných podob váz, mis a pohárů; pušky, kordy, pistole a speciální nástroje zkázy; svěráky a železné dláhy pro zmrzačelé, prádélko pro novorozené, léky pro nemocné, rakve pro mrtvé, hřbitovy pro pochované – to všechno se navzájem prolínalo do jediné změti a tak hustě k sobě nahloučené budilo dojem, že to letí kolem v pestrém reji jako fantastické skupiny starého holandského malíře – s touž přísnou morálkou vůči nevšímavému, uspěchanému davu.

Ba ani v davu samém nechybělo věcí, jež dodávaly té proměnlivé scéně nový smysl a význam. Cáry špinavého pouličního zpěváka poletovaly v hýřivém světle, které předvádělo zlatníkovy poklady; bledé a vychrtlé tváře postávaly nad výklady, za nimiž bylo vábné jídlo; hladové oči těkaly po hojnosti, chráněné pouze jedinou slabou tabulí křehkého skla – pro ně železnou stěnou; polonahé postavy, které se tetelily zimou, se zastavovaly, aby se zadívaly na čínské šátky a zlaté brokáty z Indie. U největšího rakváře se právě slavily křtiny a smuteční emblem překazil jakési nádherné úpravy na paláci beztak již dost skvělém. Život a smrt tu kráčely ruku v ruce; bohatství i chudoba tu stály vedle sebe; sytost a hlad je svedly dohromady.

Ale byl to Londýn; a stará paní z venkova, která seděla uvnitř a už míli nebo dvě před Kingstonem vystrkovala z okna dostavníku hlavu a volala na kočího, že už jistě Londýn přejel a zapomněl ji vysadit, se konečně uklidnila.

Mikuláš objednal nocleh pro sebe i pro Smika v hostinci, kde dostavník měl stanici, a aniž i jen chviličku meškal, odebral se do bytu Newmana Noggse – neboť jeho obavy i netrpělivost s každou minutou sílily a málem se již vymykaly jeho vládě.

V Newmanově podkrovním pokojíku plápolal v krbu oheň a na stole hořela svíčka; podlaha byla čistě zametená a pokojík nabízel tolik pohodlí, kolik ho jen taková místnost mohla poskytnout, a na stole čekalo vyrovnané jídlo a pití. Všechno

470$

prozrazovalo láskyplnou péči a pozornost Newmana Noggse, ale Newman sám tam nebyl.

„Nevíte, kdy asi přijde domů?“ zeptal se Mikuláš, když zaklepal na dveře Newmanova souseda v pokojíku do ulice.

„Á, pan Johnson!“ řekl Crowl a ukázal se. „Pěkně vítám, pane! – Vypadáte věru znamenitě! Nikdy bych nebyl věřil – „

„Odpusťte,“ přerušil ho Mikuláš. „Ptal jsem se – hrozně rád bych to věděl.“

„No, má nějakou nepříjemnou služební věc,“ odpověděl Crowl, „před dvanáctou doma nebude. Šel ukrutně nerad, to vám mohu prozradit, ale jiná pomoc nebyla. Nechal tady ale vzkaz, abyste si udělal všechno pohodlí, než se vrátí, a já abych vás prý do té doby zabavil, což udělám s největší radostí.“

Na důkaz krajní ochoty napnout všechny síly, aby přispěl k všeobecné zábavě, si pan Crowl při těch slovech přitáhl ke stolu židli, řádně si zakrojil ze studené pečeně a potom pobídl Mikuláše i Smika, aby následovali jeho příkladu. Zklamaný a nesvůj, nemohl se Mikuláš jídla ani dotknout, a proto – když se ještě napřed postaral, aby se Smike cítil u stolu jako doma, a když mu uložil, aby Newmana zadržel v případě, že by se vrátil dřív než on – přes všechny četné domluvy, jimiž ho pan Crowl s plnými ústy zrazoval, vyběhl ven.

Jak slečna La Creevy předvídala, zamířil Mikuláš rovnou k ní. Když ji nenašel doma, nějakou chvíli sám u sebe bojoval, má-li zajít do matčina bytu a tak matce u Ralpha Nicklebyho uškodit. Ale v pevném přesvědčení, že by ho Newman nebyl k návratu vyzýval, kdyby neexistoval nějaký pádný důvod, který jeho přítomnost doma vyžaduje, se rozhodl tam jít, a spěchal proto na východ, co mu nohy stačily.

Služebná mu řekla, že se paní Nicklebyová vrátí až po dvanácté, nebo snad ještě později. Myslí, že se slečně Nicklebyové vede dobře, ale nebydlí teď doma a ani domů nechodí, leda jen velmi zřídka. Nemůže říci, kde bydlí, ale u madame Mantalini to není. To ví docela jistě.

Se srdcem prudce rozbušeným a s předtuchami bůhvíjakých

471$

neštěstí se Mikuláš vrátil tam, kde zanechal Smika. Newman se dosud nevrátil. A nevrátí se až o půlnoci – není nejmenší naděje, že by přišel dříve. Není pro něho možno poslat, aby přišel třebas jen na chviličku, nebo mu nějak doručit lístek s jediným řádkem, na který by mohl ústně odpovědět? Ne, nijak se to nedá provést. Na Golden Square není a pravděpodobně ho Ralph poslal, aby vyřídil nějaký úkol někde dost daleko.

Mikuláš se snažil vydržet klidně na místě, ale cítil takové rozrušení a rozčilení, že nedokázal pokojně posedět. Nečinnost mu zřejmě připadala jako maření času. Věděl, že to je nesmyslná představa, ale ani za nic jí nemohl odolat. Popadl proto klobouk a znovu vyšel na toulku.

Zamířil tentokrát bez cíle na západ, a rozčilen tisícerou neblahou předtuchou a obavou, jež nedokázal zapudit, rychlým krokem měřil dlouhé ulice. Přešel do Hyde Parku, teď ztichlého a opuštěného, a přidal ještě do kroku, jako by doufal, že tak svým myšlenkám uteče. Začaly na něho však dorážet ještě úporněji, když nyní neměl při cestě nic, co by jeho pozornost upoutalo; a nejvýrazněji mu stále tanula na mysli představa, že se nějakou nešťastnou náhodou musilo stát něco ,v podstatě tak hrozného, že se mu to všichni bojí vyjevit. A znovu a znovu mu vyvstávala ta stará otázka – co to jen asi je? Mikuláš chodil až do únavy, ale nebyl proto ani za mák moudřejší; a když nakonec vyšel z parku, byl vskutku mnohem zmatenější a popletenější, než když tam vcházel.

Od časného rána vzal sotva do úst a cítil silnou únavu, byl jako zmlácený. Když se malátně vracel k místu, odkud vyšel, a kráčel jednou z ulic, které leží mezi Park Lane a Bond Street, šel kolem pěkného hotelu a mimoděk se před ním zastavil.

„Tady to je asi mastné,“ pomyslil si Mikuláš, „ale žejdlík vína a nějaký ten zákusek není přece žádná extratura, ať si to dá člověk tady nebo tam. A přece, nevím. „

Mikuláš popošel několik kroků, ale když se zadumaně zahleděl na dlouhou řadu plynových lamp před sebou a pomyslil si, jak dlouho bude trvat, než dojde na konec – a protože

472$

kromě toho byl v onom rozpoložení mysli, kdy člověk nejsnáz podléhá pokušení poddat se okamžitému nápadu – a protože ho nadto k tomu hotelu silně táhla jednak zvědavost, jednak jakási podivná snůška pocitů, které by si byl jen stěží dovedl vysvětlit – zase se obrátil a vešel do kavárny.

Byla vskutku velmi pěkně zařízená. Stěny zdobily nejvybranější vzory francouzských tapet, přikrášlených zlacenou podstropní římsou vkusného profilu. Podlahu kryl vysoký koberec a dvě skvostná zrcadla, jedno nad krbem a druhé na protější straně místnosti od země až do stropu, ostatní krásy násobila a ještě je doplňovala krásami vlastními a přispívala tak k zvýšení celkového dojmu. V boxu u krbu seděla poněkud hlučná společnost čtyř pánů a kromě ní tam už byli jen dva jiní hosté – oba obstarožní pánové – a každý z nich seděl sám.

To všechno postřehl Mikuláš prvním celkovým pohledem, jímž se cizinec obyčejně bystře rozhlédne po místě, které dosud nezná, posadil se zády k hlučné společnosti do boxu, který sousedil s jejím, a zatím co se svou objednávkou žejdlíku bílého vína čekal, až se číšník a jeden z obou obstarožních pánů spolu smírně dohodnou o sporné otázce stran ceny jisté věci na jídelním lístku, vzal do ruky noviny a pustil se do čtení.

Nepřečetl ještě dvacet řádek a po pravdě napolo dřímal, když ho vtom vyburcoval zvuk sestřina jména. „Maličké Katě Nicklebyové,“ byla slova, která zachytil sluchem. Zdvihl v úžasu hlavu, a když tak učinil, odrazem v protějším zrcadle spatřil, že dva pánové ze společnosti za ním vstali a stojí před krbem. „To musil promluvit jeden z nich,“ pomyslil si Mikuláš. S pohněvaným výrazem v tváři čekal, uslyší-li víc, protože tón těch slov byl všechno, jen ne uctivý, a muž, o němž měl za to, že ta slova pronesl, vypadal jako neotesaný chvastoun.

Řečený muž – jak Mikuláš postřehl při témž pohledu do zrcadla, který mu umožnil zahlédnout jeho tvář – stál zády k ohni a rozmlouval s mladším mužem, jenž stál zády ke společnosti, měl na hlavě klobouk a před zrcadlem si upravoval límec u košile. Hovořili šeptem a chvílema se hlasitě rozesmáli, ale Mikuláš již nezaslechl, že by ta slova opakovali, ani nepo-473$

chytil nic, co by se i jen nějak zdaleka podobalo slovům, která upoutala jeho pozornost.

Konečně zase oba usedli na své místo, a když objednali další víno, rozveselila se společnost ještě hlučněji. Ještě stále nepadla zmínka o nikom, koho by znal, a Mikuláš nabýval přesvědčení, že si jeho vzbouřená fantasie buď ta slova vůbec jen vymyslila, nebo nějaká jiná slova překroutila v jméno, které mu tolik tanulo na mysli.

„Je to ale stejně podivné,“ pomyslil si Mikuláš. „Kdyby to bylo bývalo jen ,Kate‘ nebo ,Kate Nicklebyové’, ani by mě to nebylo tolik překvapilo – ale ,maličké Katě Nicklebyové’…?“

Tu chvíli mu přinesl číšník víno a to mu zabránilo, aby větu domyslil. Vypil sklenici a znovu se chopil novin. A vtom…

„Maličké Katě Nicklebyové!“ zvolal hlas za ním.

„Měl jsem pravdu,“ zašeptal si Mikuláš a noviny mu vypadly z ruky. „A byl to ten člověk, co jsem myslil.“

„Jelikož tu byly zcela oprávněné námitky proti tomu, abychom jí připili zbytkem vína,“ pravil hlas, „věnujeme jí tedy první sklenici z nového mázu. Ať žije maličká Kata Nicklebyová!“

„Ať žije maličká Kata Nicklebyová!“ zvolali ostatní tři. A všichni odložili sklenice prázdné.

Mikuláš rázem vzplanul, jak palčivě se ho dotkl tón i způsob té neuctivé a lehkovážné zmínky sestřina jména na veřejném místě; ale s velkým vypětím vůle se ovládl, ba neotočil ani hlavu.

„Mrška!“ řekl týž hlas, který mluvil předtím. „Je to pravá Nicklebyová – důstojná učednice svého starého strýce Ralpha – dělá drahoty, aby za ní člověk tím víc lezl – dědek to dělá zrovna tak. Z Ralpha nic nekouká, když za ním člověk pořád neleze, a pak přijdou peníze dvakrát vhod a podmínky jsou dvakrát těžší, protože člověk je netrpělivý a on ne. Chm! Ten má sakramentsky za ušima!“

„Sakramentsky za ušima,“ opakovaly dva hlasy ozvěnou.

Mikuláš trpěl smrtelná muka, když se oba obstarožní pánové naproti jeden po druhém zvedli a odcházeli, aby mu snad jejich

474$

vinou neušlo nějaké slůvko z toho, co se mluví. Ale rozmluva za jejich odchodu na chvíli uvázla, a když z místnosti odešli, popustila si společnost v hovoru uzdu ještě víc.

„Jen se bojím,“ pravil mladší pán, „že ta tetka začala žárlit a zavřela ji na deset zámků. Na mou věru, vypadá to tak.“

„Jestli se pohádají a maličká Nicklebyová se vrátí domů k mamince, tím líp,“ řekl první. „Se starou paní pořídím, co chci. Uvěří všechno, co jí namluvím.“

„Namoutě, to je svatá pravda,“ odpověděl druhý hlas. „Ha, ha, ha! Chuděra stará!“

Do smíchu vpadly i oba hlasy, které vždy zněly unisono, a pak se smáli na účet paní Nicklebyové všichni společně. Mikuláš se rozpálil hněvem do nachova, ale pro tu chvíli se ovládl a čekal, co uslyší dál.

Co slyšel, není tu třeba opakovat. Dostačiž to, že jak víno kolovalo, zaslechl dost, aby seznal povahu i záměry těch, jejichž rozmluvu vyslechl – aby poznal celý rozsah Ralphova bídáctví i pravou příčinu, která si vyžaduje jeho vlastní přítomnosti v Londýně. To všechno vyslechl a ještě víc. Slyšel, jak se posmívají sestřinu utrpení a tropí si úsměšky z jejího počestného chování a zhovadile mylně si je vykládají; slyšel, jak se její jméno nese od úst k ústům a jak si z ní dělají předmět hrubých a nestoudných sázek, drzých řečí a bezuzdných vtipů.

Hovor vedl muž, který promluvil první, a měl vlastně slovo skorem pořád sám, jen co ho ten nebo onen ze společníků ob chvíli podpíchl nějakou nectnou poznámkou. Jeho tedy Mikuláš oslovil, když se sdostatek uklidnil, aby se mohl před společnost postavit a z vyprahlého a palčivého hrdla vynutit slova.

„Rád bych si s vámi promluvil, pane,“ řekl Mikuláš.

„Se mnou, pane?“ odpověděl sir Mulberry Hawk a zadíval se na něho s uštěpačným překvapením.

„Řekl jsem ,s vámi‘,“ odpověděl Mikuláš, kterému se mluvilo velmi obtížně, protože se hněvem až zalykal.

„Záhadný cizinec, na mou věru!“ zvolal sir Mulberry Hawk, zdvihl si sklenici s vínem k ústům a rozhlédl se po přátelích,

475$

„Poodejdete se mnou na chviličku kousek stranou, nebo odmítáte?“ řekl Mikuláš stroze.

Sir Mulberry pouze na okamžik přerušil pití a vyzval Mikuláše, aby mu buď řekl, co chce, nebo aby odstoupil od stolu.

Mikuláš vytáhl z kapsy navštívenku a hodil ji před něho na stůl.

„Čtěte, pane,“ řekl, „a co chci, jistě už vytušíte.“

Když si sir Mulberry jméno přečetl, mihl se mu tváří letmý výraz překvapení, v němž nechyběla ani jistá zmatenost; ale v mžiku ho zaplašil, a když hodil navštívenku lordu Frederickovi Verisophtovi, který seděl proti němu, vytáhl ze skleničky před sebou párátko a začal se jím ledabyle šťárat v zubech.

„Vaše jméno a adresa?“ pravil Mikuláš a bledl tím víc, čím prudčeji v něm planul hněv.

„Ani jedno, ani druhé vám nepovím,“ odpověděl sir Mulberry.

„Je-li v této společnosti jediný čestný muž,“ řekl Mikuláš, stěží schopen donutit bílé rty, aby ze sebe ta slova vypravily, a rozhlédl se, „poví mi jméno a adresu toho člověka.“

Rozhostilo se hrobové ticho.

„Jsem bratr mladé dámy, která byla předmětem vašeho rozhovoru tady,“ pokračoval Mikuláš. „Prohlašuji tohoto člověka za lháře a viním ho ze zbabělosti. Má-li mezi vámi přítele, nechť mu ušetří hanbu, že se tak uboze snaží své jméno utajit – námaha naprosto marná – protože já se je dovím a nehnu se od něho, dokud je nebudu znát.“

Sir Mulberry si Mikuláše pohrdavě změřil, obrátil se k společníkům a pravil:

„Nechte chlapíčka mluvit. S kloučky jeho druhu se nebudu vážně bavit – a jeho sestřička mu ušetří rozbitou hlavu, i kdyby tady žvanil do půlnoci.“

„Jste podlý a zbabělý padouch,“ řekl Mikuláš, „a za takového vás prohlásím před celým světem! Dovím se, kdo jste! Budu vás sledovat, až půjdete domů, kdybyste i chodil ulicemi až do rána!“

Ruka sira Mulberryho mimoděk sevřela hrdlo mázové

476$

karafy a na okamžik se zazdálo, jako by jí chtěl udeřit po hlavě muže, který se mu tak směle postavil. Ale pouze si z ní nalil a pohrdavě se rozesmál.

Mikuláš se usadil přímo proti společnosti, zavolal číšníka a zaplatil útratu.

„Znáte jméno toho člověka tam?“ zeptal se číšníka dost hlasitě, aby to bylo slyšet, a ukázal při té otázce na sira Mulberryho.

Sir Mulberry se opět zasmál a oba hlasy, které se vždycky ozývaly společně, smích opakovaly, ale ozvěna vyzněla poněkud hluše.

„Toho pána, prosím?“ odpověděl číšník, který nepochybně znal svou roli a odpovídal s právě tak malou uctivostí a právě tak velkou drzostí, jakou si mohl beztrestně dovolit. „Ne, pane, neznám, prosím. „

„Hej, pane pán!“ zvolal sir Mulberry, když číšník odcházel. „Znáte jméno toho člověka tam?“

„Jméno, pane? Neznám, prosím.“

„Tak se je dovíte z toho tady,“ řekl sir Mulberry a hodil mu Mikulášovu visitku. „A až si je dobře zapamatujete, můžete tu škartičku hodit do ohně!“

Číšník se zazubil, podíval se váhavě po Mikulášovi a potom rozřešil věc šalomounsky tak, že navštívenku zastrčil za rám zrcadla nad krbem; a když to vykonal, odešel.

Mikuláš si založil ruce, zakousl se do rtu a seděl úplně klidně; chováním však dostatečně vyjadřoval pevné odhodlání rázně a neochvějně splnit vyhrůžku, že bude sira Mulberryho sledovat až k jeho domovu.

Z tónu, jímž se mladší člen společnosti zřejmě s přítelem přel, bylo znát, že s tímto jeho jednáním nesouhlasí a že na něho naléhá, aby vyhověl žádosti, kterou Mikuláš projevil. Ale sir Mulberry, který nebyl docela střízlivý a byl právě v zavile a sveřepě umíněné náladě, brzy námitky svého slabošského mladého přítele umlčel a nadto zřejmě – jako by se chtěl dalšího domlouvání uchránit – naléhal, aby ho nechali o samotě. Ať už tomu tak bylo nebo ne, mladý pán a oba společníci, kteří vždycky mluvili najednou, se po krátké chvíli

477$

vskutku zvedli k odchodu a brzy také odešli a nechali svého přítele o samotě s Mikulášem.

Jak každý jistě velmi snadno pochopí, člověku v Mikulášově postavení se zdálo, že se minuty vlečou jako olovění ptáci, a jejich běh mu nepřipadal o nic rychlejší ani pro jednotvárný tikot sloupkových hodin, ani pro cinkavý zvuk jejich zvonečku, který odbíjel čtvrti. Leč Mikuláš seděl a seděl, a stále na témž místě na druhé straně místnosti se s nohama na vycpaném sedadle a s šátkem nedbale přes kolena přehozeným rozvaloval sir Mulberry Hawk a s vrcholným klidem a lhostejností dopíjel svůj máz bílého vína.

Tak zůstali sedět úplně mlčky déle než hodinu – nejméně tři hodiny, byl by řekl Mikuláš nebýt toho, že zvoneček odcinkal čas pouze čtyřikrát. Dvakrát nebo třikrát se zlostně a netrpělivě rozhlédl, ale naproti seděl sir Mulberry stále stejně rozvalený, chvílemi přikládal sklenici k ústům a hleděl prázdným pohledem do stěny, jako by si vůbec neuvědomoval, že s ním v místnosti sedí nějaký živý tvor.

Konečně zívl, protáhl se a vstal, přistoupil klidně k zrcadlu, a když se v něm dobře prohlédl, otočil se a poctil Mikuláše dlouhým pohrdavým pohledem. Mikuláš mu pohled i s úroky oplatil; sir Mulberry pokrčil rameny, přezíravě se usmál, zazvonil a nakázal číšníkovi, aby mu pomohl do pláště.

Číšník mu vyhověl a podržel mu otevřené dveře.

„Nečekejte,“ řekl sir Mulberry. A znovu s Mikulášem osaměli.

Sir Mulberry se několikrát prošel po místnosti sem a tam a nedbale si přitom pohvizdoval; zastavil se pak, aby dopil poslední sklenici vína, kterou si před několika minutami nalil, znovu se prošel, nasadil si klobouk, před zrcadlem si ho narovnal, natáhl si rukavice a konečně pomalu vyšel. Mikuláš, jenž v nitru soptil a zuřil a vzteky se málem neznal, vyskočil se svého místa a pustil se za ním; byl mu tak těsně v patách, že než se dveře na svých stěžejích zase zavřely, když sir Mulberry vyšel, stáli oba vedle sebe na Ulici.

Venku čekal soukromý kočárek; štolba odhrnul přikrývku, vyskočil a postavil se k hlavě koně.

478$

„Řeknete mi své jméno?“ zeptal se Mikuláš tlumeným hlasem.

„Ne,“ odpověděl druhý zuřivě a dotvrdil odmítnutí kletbou. „Ne!“

„Spoléháte-li na rychlost svého koně, poznáte, že jste na omylu,“ řekl Mikuláš. „Pojedu s vámi. Ví Bůh, že to udělám, i kdybych se měl třeba držet na stupátku!“

„Spráskám vás bičem, když to uděláte,“ odpověděl sir Mulberry.

„Jste ničema!“ řekl Mikuláš.

„Jste slouha, co já vím,“ opáčil sir Mulberry Hawk.

„Jsem syn ze svobodné zemanské rodiny, rodem i vzděláním vám rovný, a ve všem ostatním, troufám si tvrdit, stojím vysoko nad vámi. Znovu vám říkám, že slečna Nicklebyová je moje sestra. Zodpovíte se mi za to nemužné a hrubé chování nebo ne?“

„Důstojnému protivníkovi – ano. Vám – ne,“ odsekl sir Mulberry a chopil se opratí. „Kliďte se z cesty, otrapo! Viléme, pusť koně!“

„Ať vás to ani nenapadne!” zvolal Mikuláš, a když sir Mulberry naskočil do kočárku, vyhoupl se Mikuláš na stupátko a zachytil opratě. „Vždyť nemá nad koněm vůbec vládu! Nepojedete – přisámbohu, nepojedete – dokud mi neřeknete své jméno!“

Štolba zaváhal, protože se klisna, bujné zvíře čistokrevného chovu, vzepjala tak prudce, že ji sotva udržel.

„Pusť, povídám!“ zaburácel jeho pán.

Sluha uposlechl. Zvíře se vzepjalo a vyrazilo tak divě, jako by mělo vůz rozbít na tisíc kusů, ale Mikuláš, načisto slepý ke všemu nebezpečí a zcela propadlý zuřivému hněvu, si místo na stupátku i opratě v ruce udržel.

„Pustíte tu ruku?“

„Řeknete mi, kdo jste?“

„Neřeknu!“

„Nepustím!“

Sotva si vyměnili tato slova – rychleji, než by je mohl vypovědět i nejhbitější jazyk – popadl sir Mulberry bič

479$

nakrátko a začal jím zuřivě bít Mikuláše přes hlavu a ramena. Bič se v půtce zlomil; Mikuláš se zmocnil silnějšího konce a rozsekl jím protivníkovi tvář od oka k ústům. Zahlédl zející šrám; uvědomil si, že klisna zatím divě pádí šíleným tryskem; před očima se mu roztančila myriada hvězdiček a pocítil, jak prudce dopadl na dlažbu.

Točil se mu žaludek i hlava, ale hlasité volání lidí, kteří se sem řítili ulicí a křičeli na chodce vpředu, aby uhnuli z cesty, ho vyburcovalo a vyškrábal se zas hned na nohy. Uvědomil si, že se kolem něho divě přehnala smršť lidí – a když zdvihl oči, rozeznal ještě kočárek, vlečený a zmítaný strašlivou rychlostí po dlažbě chodníku – pak zaslechl hlasitý výkřik, dopad nějakého těžkého tělesa a řinkot roztříštěného skla – a potom se dav v dálce shlukl do houfu a Mikuláš už nic víc neviděl ani neslyšel.

Všeobecná pozornost se od něho úplně přesunula k osobě v kočáře a Mikuláš zůstal docela sám. Správně usoudil, že by za takových okolností bylo šílenstvím, kdyby protivníka sledoval dál, a zabočil proto do postranní ulice, aby se poohlédl po nejbližším stanovišti drožek, když po chviličce poznal, že se potácí jako opilý. A teprve nyní zpozoroval, že se mu po tváři a po prsou řine stružka krve.

VYSVĚTLIVKY

7 - - Yorkshire - hrabství v severovýchodní Anglii. laissez - aller (franc.) - zde: nedbalý, netečný.

8 - - Fielding, Smollett a Cervantes - Henry Fielding (1707 - 1754), Tobiáš George Smollett (1721 - 1771) a Miguel de Cervantes Saavedra (1547 - 1616) patřili k nejoblíbenějším autorům mladého Dickense, jak o tom svědčí zvláště autobiografická vzpomínka v Davidu Copperfieldovi (IV. kap.), kde ústy Davidovými vypočítává Dickens svou četbu z chlapeckých Jet.

10 - - v době, kdy toto sešitkové dílo vycházelo - První vydání Mikuláše Nicklebyho vycházelo na pokračování od dubna 1838 do října 1839.

15 - - devonshirské hrabství - v jihozápadním cípu Anglie.

16 - - Požárový sloup (The Monument) - v Londýně na Fish Street Hill na levém břehu Temže. Je 202 stop (asi 60 m) vysoký a byl postaven v letech 1671 - 1677 na památku velkého londýnského požáru, který vypukl v září 1666 a zachvátil asi 460 ulic, při čemž vyhořelo přes 13.000 domů.

17 - - Exeter - hlavní město Devonshiru.

19 - - před přijetím nového zákona - t. j. Zákon o registraci narození a úmrtí (Births and Deaths Registration Act) z roku 1836, jímž se zřizoval ústřední matriční úřad v Londýně a rodičům se ukládala povinnost dát úředně registrovat narozené dítě. Před vydáním zákona byly vedeny jen farní matriky.

26 - - nad pari (z it.) - nad rovinou. Termín užívaný v peněžnictví; značí, že kurs bursovní je vyšší než nominální hodnota.

51 - - libry, guineje - Libra se rovná hodnotě 20 šilinků, guinea 21 šilinků. U dvacetinásobku obou hodnot, o který pánové Squeers a Snawley smlouvají, činí tedy rozdíl jednu libru.

52 - - Taunton - město v Somersetshiru, jihozápadní Anglie.

58 - - Porson Richard (1759 - 1808) - anglický klasický filolog, vydavatel Aischyla, Euripida a jiných klasiků. doktor Johnson Samuel (1709 - 1784) - - slovníkář, literát, jedna z vůdčích osobností literárního života své doby.

62 - - Exeter Hall - velká budova na londýnském Strandu (jedna z hlavních londýnských tříd), s obrovským sálem, pronajímaným k různým shromážděním.

68 - - Islington - londýnský obvod na severním okraji města.

70 - - diligence (franc.) - poštovní vůz na způsob dostavníku. Grantham - - město východně od Nottinghamu.

72 - - Stamford - město v Lincolnshiru, na řece Welland, východně od Leicesteru. Newark - - město severně od Granthamu.

76 - - York - hlavní město Yorkshiru, severovýchodní Anglie.

77 - - Jindřich IV. - vládl v letech 1399 - 1413.

87 - - Lethe - v řecké mythologii řeka v podsvětí, z níž pily duše zemřelých, aby zapomněly na pozemský život.

89 - - Nimrod - bohatýrská postava starobabylonských bájí, podle Starého Zákona též „silný lovec“. Diana - - v římském bájesloví bohyně luny a lovu.

100 - - Murrayova mluvnice - patrně Mluvnice jazyka anglického (Grammar of the English Language, 1795) od angloamerického gramatika Lindleye Murrayho (1745 - 1826), která byla svého času velmi populární a dočkala se mnoha vydání.

142 - - Královská akademie (Royal Academy of Arts) - zal. v Londýně roku 1768. V budově Akademie se konají výstavy prací malířských a sochařských.

156 - - Cormvall - hrabství na nejzazším jihozápadě Anglie, západně od Devonshiru.

East End - Na rozdíl od výstavného West Endu je East End čtvrtí chudiny a pověstných brlohů.

159 - - Gog, Magog - sochy dvou obrů, umístěné v londýnské radnici.

191 - - Boroughbridge - městečko severozápadně od Yorku.

198 - - guajakové dřevo - tvrdé, těžké, zelenavě hnědé dřevo, užívané v řezbářství. Pochází ze stromu guajacum, který roste v Západní Indii a v Americe.

199 - - alagér (z franc. á la guerre) - „válečná“; druh karetní hry. Královské divadlo v Drury Lane - zal. roku 1663. Jeho tradici vytvořila řada slavných herců, kteří, tam vystupovali.

266 - - furgon (z franc.) - pohřební vůz.

308 - - kridatář (z lat.) - úpadce, dlužník.

317 - - Kingston - město na Temži, v hrabství Surrey, asi 15 km jihozápadně od středu Londýna.

318 - - Portsmouth - město a velký válečný přístav v jihozápadní části ostrova Portsea.

326 - - da capo (it.) - od počátku, t. j. opakovati (v hudbě).

328 - - Guildford - hlavní město hrabství Surrey, asi 50 km jihozápadně od Londýna.

333 - - faeton - (z řeč.) - lehký kočár.

339 - - Southampton - hlavní město Hampshiru, na jižním pobřeží Anglie.

341 - - boucharonská komedie - t. j. křiklavá, bombastická.

342 - - potpourri (franc.) - směs, všehochuť. lady Macbethová - - žena skotského vojevůdce Macbetha ve stejnojmenné hře Shakespearově. kastorový klobouk - t. j. z bobřiny.

343 - - Canterbury - starobylé město v hrabství kentském, jihovýchodní Anglie.

347 - - Korsár (The Rover) - postava ze stejnojmenné dvoudílné komedie Aphry Behnové (1640 - 1689). Hra pojednává o milostných pletkách skupiny anglických kavalírů v Neapoli a v Madridu.

Cassio - - Othellův náměstek v Shakespearově hře Othello.

Scapin - - postava mazaného sluhy v Moliěrově hře Šibalství Scapinova (Les Fourberies de Scapin). Dickens uvádí na tomto místě postavu šibala Jeremy Diddlera, který je hrdinou u nás neznámé frašky Jak sehnat peníze (Raising the Wind, 1803) od Jamese Kennedyho.

351 - - brigant - lupič, zbojník.

361 - - Laurence Sterne (1713 - 1768) - anglický duchovní a významný spisovatel. Jeho hlavní díla jsou Tristram Shandy a Sentimentální cesta (Sentimental Journey).

367 - - dáti placet (z lat.) - dát svolení, schválení. půlkoruna - mince v hodnotě 2 šilinků a 6 pencí.

368 - - sylfida (z řec.) - vzdušná víla, výborná tanečnice.

369 - - hrdla Julii a Helenu MacGregorovou - Julie je hrdinka Shakespearovy tragedie Romeo a Julie, Helena MacGregorová je postava ze Scottova románu Rob Roy (1818), který měl hned po uveřejnění veliký úspěch, byl zdramatizován a se stejným úspěchem hrán na divadelních scénách.

381 - - Ryde - město na severním pobřeží ostrova Wightu.

391 - - obilní dovozní zákony - zákony k omezení dovozu cizozemského obilí. Byly předmětem ostrých sporů po celou’ první polovinu 19. století.

396 - - Llandaff - v Dickensově době městečko v severozápadním sousedství Cardiffu (Wales); od roku 1922 součást Cardiffu.

408 - - Stratford - město na řece Avon v hrabství Warwickském, rodiště Shakespearovo. Je tam i Shakespearův rodný dům, pomník a hrobka; každoročně se tam konají shakespearovské slavnosti.

414 - - salon de danse (franc.) - taneční salon. ,Cherizette, ma chére, donnez - moi … (franc.) - Cherizetto, drahoušku, dejte mi, prosím vás, kolínskou vodu, mé dítě.

415 - - mouchoir (franc.) - kapesník. billet (franc.) - lístek. envelope (franc.) - obálka.

436 - - Tybalt - postava z „Romea a Julie“, Juliin příbuzný, který zabije v souboji Romeova přítele Merkucia a utká se poté i s Romeem.

446 - - Covent Garden - londýnské divadlo, založené roku 1733.

449 - - Koburské divadlo - jedno z londýnských předměstských divadel, nyní známé pod jménem ,Old Vic‘ (The Royal Victoria Hall). Westminsterské opatství - starobylý londýnský chrám, vystavěný převážně ve slohu raně gotickém. Jsou zde čestné hrobky a pomníky anglických králů, státníků a spisovatelů.

463 - - kabala (z hebr.) - tajná židovská nauka.

465 - - pan Canning - patrně George Canning (1770 - 1827), jeden z předních anglických státníků své doby.

OBSAH

Autorova předmluva

Kapitola

I (15) Uvádí všechny ostatní

II (21) O panu Ralphu Nicklebym a o jeho podniku i podnikání. Také o velké akciové společnosti dalekosáhlého, celonárodního významu

III (33) Pan Ralph Nickleby dostává smutnou zprávu o bratrovi, ale přijímá došlé sdělení s ušlechtilou zmužilostí. Čtenář se dovídá, jak si oblíbil Mikuláše, kterého zde představujeme, a jak laskavě se nabídl, že se ihned postará o jeho štěstí

IV (46) Mikuláš se strýcem (aby bez ztráty času popadli štěstí za ruku) vyhledají pana Wackforda Squeerse, yorkshirského majitele školy

V (60) Mikuláš odjíždí do Yorkshiru. O jeho rozloučení, o jeho spolucestujících a co se jim na cestě přihodilo

VI (72) Nehoda, o níž byla řeč v předešlé kapitole, poskytne dvěma pánům příležitost, aby se předháněli ve vyprávění historek VII (98) Manželé Squeersovi doma

VIII (107) Hospodářství Dotheboyské koleje

IX (122) O slečně Squeersové, paní Squeersové, mladém panu Squeersovi a panu Squeersovi; jakož i o různých osobách a věcech, které se vztahují stejně ke Squeersovým jako k Mikuláši Nicklebymu

X (141) Jak se pan Ralph Nickleby postaral o neteř a švagrovou

XI (157) Newman Noggs uvádí paní a slečnu Nicklebyovou do jejich nového londýnského příbytku

XII (163) V níž čtenáři umožníme sledovat další běh lásky slečny Fanny Squeersové a přesvědčit se, probíhala-li hladce či jinak

XIII (176)Mikuláš zpestří jednotvárnost života v Dotheboyské koleji velmi rázným a pozoruhodným činem, který má značně závažné následky

XIV (192) Pojednává bohužel pouze o obyčejných lidech, a nemůže proto být jiná než rázu všedního a prostého

XV (205) Seznamuje čtenáře s příčinou a původem vyrušení, popsaného v kapitole předešlé, a s některými jinými věcmi, které je nutno vědět

XVI (220) Mikuláš se hledí uplatnit v novém postavení, a když se setkává s nezdarem, přijímá místo domácího učitele

XVII (242) Sleduje osudy slečny Nicklebyové

XVIII (253) Slečna Knagová si po plných třech dnech blouznivého zaujetí pro Katu usmyslí, že ji bude do smrti nenávidět. Příčiny, jež vedou slečnu Knagovou k tomu, aby se tak rozhodla

XIX (269) Popisuje hostinu u pana Ralpha Nicklebyho a způsob, jakým se společnost bavila před jídlem, při jídle i po jídle

XX (288) V níž se Mikuláš konečně setká se strýcem a velmi upřímně mu vyjeví své mínění. Další Mikulášovo rozhodnutí

XXI (301) Madame Mantalini se ocitá v postavení poněkud ožehavém a slečna Nicklebyová postavení ztrácí

XXII (316) Mikuláš se v Smikově doprovodu vydá do světa hledat štěstí. Setkává se s panem Vincencem Crummlesem; a kdo to je, vyjde tu na světlo boží

XXIII (333) Pojednává o divadelní společnosti pana Vincence Crummlese a o jeho záležitostech rodinných i osobních

XXIV (348) O velkém zvaní na benefiční večer slečny Snevellicci a o tom, jak Mikuláš po prvé v životě vystoupil na jevišti

XXV (367) Týká se mladé dámy z Londýna, která se přidruží ke společnosti, a postaršího ctitele, jenž jí kráčí v patách, jakož i dojemného obřadu, který z jejich příjezdu vyplynul

XXVI (383) Skrývá v sobě jisté nebezpečí pro duševní klid slečny Nicklebyové

XXVII (395) Paní Nicklebyová se seznámí s pp. Pykem a Pluckem, jejichž oddanost a zájem neznají mezí

XXVIII (412) Dotěrnost sira Mulberryho Hawka i složité potíže a útrapy, které se kolem slečny Nicklebyové kupí, ji přivádějí k takové- mu zoufalství, že se jako k poslednímu útočišti obrací o ochranu k svému strýci

XXIX (431) O dalších Mikulášových krocích a o jistých vnitřních roztržkách ve společnosti pana Vincence Crummlese

XXX (442) Konají se oslavy na počest Mikuláše, který se náhle vzdává společnosti pana Vincence Crummlese i svých hereckých kolegů

XXXI (460) O Ralphu Nicklebym a Newmanu Noggsovi i jistých moudrých opatřeních, jejichž úspěšnost či neúspěšnost se níže ukáže

XXXII (469) Týká se hlavně jistého pozoruhodného rozhovoru a jisté pozoruhodné události, k níž dal tento rozhovor podnět

KNIHOVNA KLASIKŮ SPISY CHARLESE DICKENSE Svazek sedmý

MIKULÁŠ NICKLEBY

Z anglického originálu Nicholas Nickleby (Chapman & Hall, Ltd., London 1897) přeložili Emanuela a Emanuel Tilschovi. Vydalo Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, n. p., jako svou 712. publikaci v redakci krásné literatury Praha 1957 (digr v1). Z nové sazby písmem garmond Old Face vytisklo Rudé právo, Náklad 15000 výtisků - Vydání v SNKL HU první.