CHARLES DICKENS

STAROŽITNÍKŮV KRÁM

«PŘEDMLUVA»

V dubnu 1840 jsem vydal první číslo nového, třípencového týdeníku s názvem Hodiny pana Humphreyho. Jeho náplní měly být převážně krátké příspěvky, ale měl obsahovat i jeden příběh na pokračování, který by nevycházel pravidelně, ale v takových přestávkách a intervalech, jaké by nejlépe vyhovovaly potřebám a možnostem zamýšleného pestrého časopisu.

První kapitola dnešního příběhu vyšla ve čtvrtém čísle Hodin pana Humphreyho, když jsem již začínal být zneklidněn roztříštěným charakterem této periodické publikace, který podle mého mínění museli vycítit i čtenáři, začátek příběhu pro mne proto byl velkým uspokojením a měl jsem důvod se domnívat, že i čtenáři se mnou sdílejí tento pocit. Protože jsem však byl slibem zavázán k jistému přerušování a opětnému navazování podle původního záměru, s chutí jsem se pustil do práce, abych se těchto zábran co nejrychleji zbavil; a jakmile se mi to podařilo, hned od toho okamžiku až do jeho dokončení jsem Starožitníkův krám psal a vydával od čísla k číslu, v týdenních pokračováních.

Když jsem příběh dopsal, chtěl jsem ho oprostit od balastu asociací a vsuvek, které s ním nijak nesouvisely, a proto jsem vyřadil těch pár archů Hodin pana Humphreyho, které byly vytištěny ve spojení s ním; a stejně jako svého času nedokončenou povídku o větrné noci a notáři v Sentimentální cestě, i ty dostali pro svou potřebu brašnáři a mlékaři. Přiznávám, že mi bylo obzvlášť proti mysli obohatit tyto ctihodné živnostníky zahajovací částí zanechaného nástinu, v níž pan Humphrey popisoval sebe a život, jaký vede. Třebaže se nyní stavím, že to přiznávám se stoickým klidem, jako bych mluvil o citu dávno zasutém, jsem si vědom, že mi pero maličko zadrhává ještě i teď, když ta slova píšu. Ale stalo se už, a moudře se stalo, a Hodiny pana Humphreyho, jak byly původně rozvrženy, se vřadily mezi nenávratně ztracené knihy

7$

tohoto světa – ty jsou, jak všichni víme, mnohem drahocennější než všechny, které si můžeme vypůjčit nebo koupit.

Pokud jde o příběh sám, chci tu říci jen velmi málo. Ale množství přátel, jež mi získal, i množství srdcí, jež se ke mně obracela pod jeho vlivem ve chvílích nejtěžších osobních bolestí, ukazují podle mého mínění na zájem, který nebývá veřejně vystavován na odiv a jehož pravým místem je zřejmě „půda odlehlejší

Poznamenám tudíž pouze, že při psaní této knihy jsem měl vždycky na zřeteli, abych tu osamělou dětskou postavičku stále obklopoval společníky groteskními a výstředními, přitom však nikoli takovými, jací by nemohli existovat, a abych kolem její nevinné tvářičky s čistými úmysly shromažďoval figury stejně bizarní a k ní se nehodící, jako byly ony ponuré předměty, mezi nimiž stála její postýlka, hned na počátku líčení naznačující, jaké asi budou dívčiny osudy.

Pan Humphrey (dříve než jsem ho věnoval k využití brašnářům a mlékařům) měl být původně vypravěčem tohoto příběhu. Ten však byl hned od začátku koncipován tak, aby po dokončení mohl být vydán samostatně, a proto odchod pana Humphreyho ze scény nevyvolal nutnost jakékoli změny.

Jedna vzpomínka spojená s „malou Nell“ mě plní smutnou hrdostí. Zatímco byla ještě na svých toulkách, tou dobou dosud neukončených, vyšel v jednom literárním časopise esej, jehož hlavním tématem byla právě ona a který hovořil o ní i o všech jejích příbuzných a známých s pochopením tak lidským, uznalým a opravdovým, Že bych býval musel být citově úplně vyhaslý, abych to byl dokázal číst bez neobyčejného vzrušení a teplého zadostučinění. Teprve mnohem později, až když jsem ho už dobře znal a viděl ho, nezlomeného na duchu, pomalu klesat do hrobu, jsem se dověděl, Že autorem toho eseje byl Thomas Hood.

Charles Dickens

«KAPITOLA PRVÁ»

Třebaže jsem starý člověk, k procházkám volí-

vám obyčejně noční čas. Když jsem v létě na venkově, odcházívám z domova často již brzičko zrána a toulám se pak po polích a cestách celý den, ba někdy si vyrazím i na několik dní, dokonce i na celé týdny; ale jinde než na venkově vycházím ven zřídka dříve, než se setmí, ačkoli právě tak jako každý jiný živý tvor i já miluji záři a radostný jas, jimiž nebe zalévá naši zem a za něž mu proto buďtež díky!

Propadl jsem tomu zvyku bezděčně, takřka nepozorovaně, jednak proto, že to vyhovuje mému vetchému zdraví, jednak že mi to poskytuje lepší příležitost k přemítání o charakteru a zaměstnání těch, kteří oživují ulice. Plné světlo a shon poledního času nejsou vhodné pro takové nicotné počínání, jako je moje; letmý záblesk chodcovy tváře ve světle pouliční lucerny nebo výkladní skříně poslouží mému účelu často lépe než její jasný zjev na světle denním; a mám-li říci celou pravdu, noc je po této stránce milosrdnější než den, který až příliš často beze všech okolků i výčitek zboří vzdušný zámek právě v okamžiku, kdy si ho člověk dostaví.

Ten neustálý pěší ruch, ten nikdy nekončící nepokoj, ten ustavičný dopad kročejů ošlapávajících drsný kámen dlažby do hladka a leskla – není vlastně div, že to obyvatelé úzkých uliček vydrží poslouchat? Představte si nemocného člověka třeba v takové končině, jako je Saint Martin’s Court, jak při všech bolestech a vyčerpanosti poslouchá ty kroky, proti své vůli nucen (jako by to byla povinnost jemu uložená) rozeznávat capot dítěte od rázování dospělého člověka, škrpál žebráka od lakýrky šviháka, loudání

9$

zaháleče od rychlé chůze lidí zaměstnaných, těžké ťápy lenivého povaleče od svižného vyšlapování světáka spěchajícího za zábavou - představte si ten šum a hluk, který ustavičně doráží na jeho smysly, i ten nikdy neutuchající proud života, který plyne a plyne a plyne stále dál i všemi jeho nepokojnými sny, jako by byl odsouzen po staletí ležet - sice mrtev, ale při vědomí - na hlučném hřbitově bez jakékoli naděje, že se jednou dočká klidu!

A ty davy, bez ustání přecházející a zase se vracející po mostech (alespoň po těch, kde se nevybírá mostné), kde se za hezkých večerů mnozí zastavují a netečně shlížejí na hladinu s jakousi nejasnou představou, že ta voda tam někde níž protéká mezi zelenými břehy stále širšími a širšími, až nakonec vplyne v nekonečnou pláň moře - po mostech, kde se někteří zastavují, aby si odpočinuli od těžkých břemen, a dívajíce se přes kamenné zábradlí, mají pocit, že prolelkovat život vyvalováním na slunci, pokuřováním a vyspáváním na vyhřáté plachtovině v nudné, pomalé, potloukající se bárce je jistě vrcholné blaho - a kde zas někteří, a to příslušníci docela jiné třídy, zpomalují krok pod břemeny ještě těžšími ve vzpomínce, že kdysi dávno slyšeli nebo četli, že smrt utopením není těžká, nýbrž naopak ze všech způsobů sebevraždy právě nejlehčí a nejlepší.

A co trh v Covent Garden při východu slunce, na jaře nebo v létě, kdy se vzduchem nese líbezná vůně květin, přehlušující i odporné pachy zbylé po prostopášné noci a uvádějící ve vytržení tmavého drozda, jehož klícka visela celou dlouhou noc před oknem podkrovní světničky a který se radostí div nezblázní! Ubohý ptáček! Jediný tvor v nejbližším okolí vůbec nějak spřízněný s ostatními malými oběťmi nesvobody, z nichž některé, povadlé v horkých dlaních opilých kupců, leží již na chodníku a věší hlavičky, zatímco jiné, mačkající se na hromadách a zapařené, čekají na chvíli, kdy je někdo pokropí a osvěží, aby se zalíbily společnosti střízlivější, a kdy v srdci starých písařů, míjejících je cestou do zaměstnání, vzbudí podiv, co jim to vlastně v duši vyvolalo vidinu venkova?

10$

Hlavním záměrem, který sleduji, není ovšem rozepisovat se

O svých procházkách. Příběh, který hodlám vyprávět, měl však začátek na jedné z těchto mých toulek, a proto jsem se dal svést k tomu, abych se o nich úvodem alespoň krátce zmínil.

Jednou večer jsem se zatoulal do středu města, a jak jsem tak šel pomalu svou cestou, jak mám ve zvyku, a přemýšlel o přemnoha věcech, zarazil mě najednou dotaz, jehož smysl mi nebyl hned jasný; zřejmě však platil mně a byl pronesen tichým, líbezným hlasem, který na mne udělal příjemný dojem. Spěšně jsem se otočil a spatřil po svém boku hezké malé děvčátko, které mě prosilo, abych mu řekl, kudy se dostane do jisté ulice - do ulice značně vzdálené, ležící dokonce v docela jiné části města.

„To je odtud velmi daleko, milé dítě,“ řekl jsem.

„To vím, pane,“ odpověděla dívenka plaše. „A mám z té dálky trošku strach, protože já jsem odtamtud dnes večer přišla.“

„Sama?“ zeptal jsem se trochu překvapeně.

„Ano, sama, to pro mě nic není, jenže teď jsem se začala trošku bát, protože nemůžu najít cestu.“

„A co tě to napadlo zeptat se právě mne? Co kdybych tě poslal naschvál falešným směrem?“

„To vy jistě neuděláte,“ namítlo to malé stvořeníčko, „protože už jste takový hrozně starý a chodíte tak pomalu. „

Nedovedu popsat, jak hluboce mě dojala tato prosba i energie, s níž ji vyslovila a která do jasných oček dívenky vehnala slzu a roztřásla její útlé tělíčko, když mi vzhlédla do tváře.

„Pojď,“ řekl jsem, „dovedu tě tam.“

Vložila mi ručku do dlaně tak důvěřivě, jako by mě znala už od kolébky, a tak jsme se plahočili dál společně; maličká přizpůsobovala svůj krok mému, takže to vypadalo, jako by spíš ona vedla mne a starala se o mne, než že jsem byl já ochráncem jejím. Pozoroval jsem, že mi co chvíli po očku pokukuje do tváře, jako by se znovu a znovu ubezpečovala, zda ji nepodvádím, a viděl jsem, že tyto pohledy (a byly velmi pronikavé a bystré) s každým opakováním zjevně její důvěru posilovaly.

11$

Pokud jde o mne, moje zvědavost i zájem byly přinejmenším stejně silné jako u dítěte; dítětem totiž rozhodně ještě byla, i když jsem pokládal za pravděpodobné z toho, co jsem mohl v šeru rozeznat, že ten dojem mladistvosti možná vyvolává její droboučká a křehká postavička. Třebaže spořeji oblečená, než by bylo přiměřené, měla šatičky pěkně upravené a v pořádku, takže nejevila žádné známky chudoby ani zanedbanosti.

„Kdopak tě poslal tak daleko samotnou?“ zeptal jsem se.

„Někdo, kdo je na mě moc hodný, pane.“

„A co jsi tu dělala?“

„To nesmím říct,“ odpovědělo dítě.

Něco ve způsobu této odpovědi mě pohnulo k tomu, že jsem se na to malé stvoření podíval s bezděčným výrazem překvapení; bylo mi totiž divné, co to asi mohla mít za poslání, že je takto připravena na případné vyptávání. Její bystrozrak zřejmě vyčetl moje myšlenky, neboť když se její pohled střetl s mým, dodala, že na tom, co dělala, není nic špatného, ale že to je velké tajemství - tajemství, které nezná ani ona sama.

Řekla to nejen bez sebemenší známky lstivosti nebo klamu, ale naopak s otevřeností natolik nepodezřelou, že až působila dojmem pravdivosti. Šlapala dál vedle mne jako předtím, vesele povídala a její chování se stávalo v průběhu naší procházky stále sdílnější a důvěrnější; neřekla však již nic víc o svém domově kromě poznámky, že jdeme docela novou cestou, a otázky, je-li to tudy blíž.

Zatímco jsme tak spolu kráčeli, rojily se mi v hlavě stovky vysvětlení této hádanky, ale všechna jsem je jedno po druhém zavrhl. Popravdě jsem se styděl využít prostoty nebo vděčnosti dítěte k tomu, abych ukojil svou zvědavost. Mám rád tyhle človíčky, a není to malá věc, když oni, tak čerstvě vyšlí z rukou božích, nás začnou mít rádi. A že mě hned zpočátku její důvěřivost potěšila, rozhodl jsem se nyní si ji zasloužit a respektovat instinkt, který dítěti poradil, aby mi důvěřovalo.

Nicméně nebylo důvodu, proč bych se měl bránit setkání s osobou, která ji nepředloženě poslala tak pozdě večer

12$

a samotnou do takové dálky; a protože nebyla vyloučena možnost, že mi dívenka dá sbohem, až pozná, že je blízko domova, a tím mě o tuto příležitost připraví, vyhýbal jsem se nejfrekventovanějším třídám a vedl ji uličkami co nejklikatějšími. Tak se stalo, že poznala, kde jsme, až když jsme došli do její ulice. Moje malá společnice zatleskala radostně ručkama, rozběhla se napřed a zastavila se na schůdku před jedněmi dveřmi; tam pak čekala, až k ní dojdu, a zaklepala teprve, když jsem byl u ní.

část dveří byla zasklená, nechráněná jakoukoli okenicí - čehož jsem si zprvu ani nevšiml, protože uvnitř panovala hluboká tma a ticho a já byl nedočkavý (a stejně tak i dítě), kdy se už někdo na její klepání objeví. Když zaklepání několikrát opakovala, ozval se zvuk, jako by se někdo uvnitř pohyboval, až nakonec skleněnou tabulkou problesklo slabé světýlko; a jak se pomalu, pomaloučku blížilo - neboť ten, kdo je nesl, se musel zřejmě proplétat mezi množstvím porůznu rozestavených předmětů - podařilo se mi rozeznat, i co je to za člověka, který se k nám blíží, i co je to za místnost, přes kterou přichází.

Byl to stařík s dlouhými šedinami, jehož tvář i postavu jsem mohl dobře vidět, protože když k nám mířil, držel světlo nad hlavou a díval se dopředu. Třebaže ho věk velmi změnil, připadalo mi, že v jeho hubené a útlé postavě nacházím něco z oněch jemných rysů, kterých jsem si všiml u dítěte. Jasné modré oči měli rozhodně oba stejné, ale tvář měl stařík tak hluboce zbrázděnou vráskami a tak ustaranou, že tu všechna podobnost přestávala.

Místnost, jíž se k nám pomalu proplétal, byla jedním z oněch útočišť starých a podivných věcí, která jako by se porůznu krčila právě ve zvlášť odlehlých koutech tohoto města a která žárlivě a nedůvěřivě skrývají své zatuchlé poklady před zrakem veřejnosti. Roztroušeně tu stála brnění jako duchové ve válečné zbroji; byly tu fantastické řezbářské výtvory, přinesené z klášterních ambitů; rozličné rezavé zbraně všemožného druhu; pitvorné sošky porcelánové, dřevěné, železné, ze slonové kosti; čalouny a roztodivný nábytek, vyrobený snad podle nějakého šíleného

13$

nápadu ze sna. Vyzáblý zjev drobného staříka přímo podivuhodně zapadal do celého obrazu; docela dobře to mohl být on, kdo slídil po starých kostelích, hrobkách a opuštěných domech a všechnu tu kořist posbíral vlastníma rukama! V celé té snůšce nebylo nic, co by s ním neharmonovalo; nic, co by vypadalo starší nebo opotřebovanější než on.

Zatímco otáčel klíčem v zámku, pozoroval mě s jistým údivem, který se nijak nezmenšil, ani když mu pohled sklouzl na mou společnici. Jakmile otevřel dveře, oslovilo ho dítě jako dědečka a krátce mu vypovědělo historii našeho spřátelení.

„Ach jejda, dítě,“ řekl stařec, hladě ji po hlavě, „jak jsi jen mohla zabloudit? Co kdybych tě byl ztratil, Nell?“

„K tobě bych se zpátky dostala vždycky, dědečku,“ odpovědělo dítě nebojácně, „žádné strachy!“

Stařec ji políbil; potom se otočil ke mně a vyzval mě, abych vešel. Když jsem tak učinil, zavřel dveře a opět zamkl. Pak vykročil napřed, a svítě mi na cestu, provedl mě místností, kterou jsem viděl již zvenčí, a pak dál do malého pokoje vzadu, z něhož vedly další dveře do jakési komůrky; v té jsem zahlédl malou postýlku, v jaké by snad mohla spát víla - tak maličká vypadala a tak pěkně byla upravená. Dítě sebralo svíčku, odcupitalo do své světničky a nechalo mě se staříkem o samotě.

„Jste jistě unavený, pane,“ řekl, mezitímco mi přistavoval židli blíž k ohni. „Čím vám mohu projevit svou vděčnost?“

„Tím, milý příteli, že podruhé budete o svou vnučku lip pečovat,“ odpověděl jsem.

„Líp pečovat!“ zvolal stařík pisklavým hlasem. „Líp pečovat o Nell! Copak někdy někdo miloval dítě víc, než já miluju Nell?“

Pronesl to s tak přesvědčivým úžasem, že jsem byl na rozpacích, jak mu na to odpovědět; a to tím spíš, že k čemusi chabému a nevyrovnanému v jeho chování se pojily známky hlubokého a starostlivého přemítání ve tváři, což vyvracelo mou původní domněnku, k níž jsem se již

14$

klonil, že by totiž snad mohl být stařecky dětinský nebo přímo slabomyslný.

„Myslím, že neberete ohled začal jsem.

„Já že neberu ohled!“ skočil mi stařec vzrušeně do řeči. „Já že na ni neberu ohled! Ach, co vy víte, jak to všechno ve skutečnosti je! Nellinko moje, Nellinko moje!“

Nikdo na světě by nedokázal - ať by pronesl řeč sebevzletnější - vyjádřit víc lásky, než kolik jí posledními čtyřmi slovy vyjádřil starožitník. Čekal jsem, až zase promluví, ale on si podepřel bradu o ruku, potřásl několikrát hlavou a zahleděl se upřeně do ohně.

Zatímco jsme tak mlčky seděli, otevřely se dveře komůrky a dítě se vrátilo; světle hnědé vlasy splývaly dívence volně na ramena a tváře měla rozpálené od samého spěchu, aby byla zase co nejdřív u nás. Ihned se pustila čile do práce, aby zchystala večeři. Všiml jsem si, že stařec využívá při jejích přípravách příležitosti, aby si mě lépe prohlédl. A také jsem si s překvapením uvědomil, že po celou tu dobu všechny práce tu dělá jen to dítě a že kromě nás zřejmě není v domě už nikdo jiný. Využil jsem chvilky, kdy děvče někam odběhlo, a dovolil jsem si to několika slovy nadhodit; stařec mi na to odpověděl, že málo dospělých je tak spolehlivých a pečlivých, jako je ona.

„Vždycky je mi líto,“ poznamenal jsem podrážděn tím, co jsem pokládal za jeho sobectví, „když vidím, jak jsou děti zapřahány do běhu každodenního života, sotva se přestaly batolit. Děje se tak na újmu jejich důvěřivosti a prostoty - dvou nejkrásnějších vlastností, které jim nebe dává - a ukládá jim to snášet s námi naše starosti, dříve než jsou schopny sdílet naše radosti.“

„Její důvěřivosti a prostotě to určitě neuškodí,“ odpověděl stařec a pohlédl na mne pevně, „ty mají příliš hluboké kořeny. Ostatně děti chudých znají jen málo potěšení.

I laciné rozkoše dětství si musejí vykupovat a platit za ně.“ „Ale - odpusťte, že o tom mluvím - vy přece nejste nějak zvlášť chudý,“ namítl jsem.

„Ona není moje dítě, pane,“ opáčil stařec. „Tím byla její matka, a ta byla chudá. Já neušetřím nic - ani troník

15$

- třeba žiju, jak tu vidíte, ale –“ položil mi ruku na rameno, naklonil se kupředu a šeptal - „ale jednou, ani se nenadějem, z ní bude bohatá a vznešená dáma. Nesmýšlejte o mně špatně proto, že se od ní dám obsluhovat. Dělá to ráda, jak vidíte, a byla by nešťastná, kdyby se dověděla, že jsem dovolil komukoli jinému udělat pro mne něco, na co stačí její malé ručky. Já že neberu ohled!“ zvolal s náhlou hašteřivostí. „Bůh přece ví, že to děcko je jedinou myšlenkou i cílem mého života, a přesto mi nikdy nepožehná – ne, nikdy!“

V tom okamžiku se předmět našeho rozhovoru zase vrátil a stařec uťal řeč, mlčky mi pokynul, abych přisedl ke stolu, a víc už nepromluvil slovo.

Sotva jsme se pustili do jídla, ozvalo se zaklepání na tytéž dveře, jimiž jsem před chvílí vešel, a Nell propukla v srdečný smích (který poslouchat bylo pro mne potěšením, jak byl dětský a zvonil veselím) a řekla, že to se nejspíš konečně vrací drahoušek Kit.

„Ta naše ztřeštěná Nell!“ řekl stařec, laskaje ji po vlasech. „Vždycky ji ten chudák Kit rozesměje.“

Dítě se rozesmálo znovu, ještě srdečněji než předtím, a já se z čiré sympatie nemohl ubránit, abych se neusmál také. Stařík vzal se stolu svíčku a šel otevřít. Když se vrátil, v patách ho sledoval Kit.

Byl to střapatý, hranatý kluk s klátivou chůzí, neobyčejně širokými ústy, velmi červenými tvářemi, opršalým nosem a rozhodně s nejsměšnějším výrazem v obličeji, jaký jsem kdy v životě spatřil. Když ve dveřích zahlédl, že uvnitř je někdo cizí, na místě se zarazil, začal v ruce točit dokonale kulatým starým kloboukem, u kterého nebylo ani památky po nějaké krempě, přenášel váhu z nohy na nohu, a nepřestávaje takhle přešlapovat, pošilhával do pokoje s takovým šklíbením, že podivnější jsem ještě neviděl. V tom okamžiku jsem začal cítit k chlapci vděčnost, protože jsem pochopil, že pro děvčátko ztělesňuje komickou stránku života.

„Bylo to daleko, Kite, viď?“ zeptal se stařík.

„To teda jo, je to pořádný kus, pane,“ odpověděl Kit.

16$

„Našels ten dům lehko?“

„To teda moc lehko zrovna ne, pane,“ řekl Kit.

„A vracíš se samozřejmě hladový, co?“

„To si teda skoro myslím taky, pane,“ zněla chlapcova odpověď.

Hoch měl podivný způsob stavět se při řeči bokem a natahovat hlavu přes rameno dopředu, jako by bez pomoci tohoto cviku nebyl schopen vydat hlas. Myslím, že by byl bavil každého a kdekoli, ale neobyčejná radost děvčátka z jeho zvláštního zjevu a útěcha z poznání, že v prostředí, které se zdálo pro ni tak nevhodné, přece jen existuje něco, co v ní budí veselí, byly přímo úchvatné. Znamenité také bylo, že samému Kitovi lichotilo, jakou náladu vyvolává, a po několika pokusech zachovat vážnost se hlasitě rozřehtal a tak zůstal stát s ústy dokořán a s očima přimhouřenýma, bouřlivým smíchem se celý otřásaje.

Stařec upadl znovu do své dřívější roztržitosti a nevšímal si, co se děje kolem; já jsem však zpozoroval, že jasné oči dítěte, když se sdostatek nasmálo, se zamlžily slzami vytrysklými z přeplněného srdce, jímž po chvílích úzkosti, které toho večera zažilo, nyní vítalo svého humpoláckého oblíbence. Pokud jde o Kita samého (jehož smích se celou tu dobu pohyboval těsně na hranici, kdy by ho byla už jen maličkost změnila v řev), ten se s velkým krajícem chleba, kusem masa a korbelem piva uklidil do kouta a velmi hltavě začal všechno pořádat.

„Ach,“ vzdychl si stařec a obrátil se ke mně, jako bych na něj byl právě promluvil, „nevíte, co povídáte, když mi říkáte, že na ni neberu ohled.“

„Nesmíte přikládat příliš velkou váhu slovům založeným na prvním dojmu, příteli,“ řekl jsem.

„Ne,“ opáčil stařec zamyšleně, „ne, ne. Pojď sem, Nell.“

Dívenka hbitě vstala, přiběhla k němu a ovinula mu ruku kolem krku.

„Mám tě rád, Nell?“ zeptal. „Pověz, Nell - mám tě rád, nebo ne?“

Dítě odpovědělo pouze tím, že se mu přitulilo hlavičkou na prsa.

17$

„Snad se mi nerozpláčeš?“ ptal se dál děd, přivinul si ji pevněji k sobě a zadíval se na mne. „Snad proto, že víš, jak tě mám rád, a nelíbí se ti, když se na to ptám, jako bych o tom pochyboval? No tak, no tak - proč bychom si tady neřekli, jak moc tě mám rád?“

„Ano, jistě - jistě mě máš moc rád,“ odpovědělo dítě s velkou opravdovostí. „Kit to ví taky, že mě máš rád.“ Kit, v němž při pořádání chleba a masa s každým soustem zmizely s chladnokrevností polykače mečů dvě třetiny nože, rázem ve svém počínání ustal, když se ho děvčátko takto dovolávalo, a vybafl: „To by teda musel být ukrutný blázen, aby řekl, že ne,“ ale hned vzápětí se zase zneschopnil pro jakoukoli další rozprávku tím, že si ukrojil velikánské sousto chleba s masem.

„Teď je chudá,“ pokračoval stařec a hladil přitom dívenku po tváři, „ale znova opakuju, že přijde den, kdy bude bohatá. Dává si už dlouho načas, ale jednou přijít musí – moc dlouho už otálí, ale jednou určitě přijít musí. Přišel přece i jiným, kteří nedělají nic, než rozhazují a hýří. Tak proč by konečně nepřišel mně?“

„Je mi úplně dobře i takhle, dědečku,“ řeklo děvčátko. „Ale jdi, jdi!“ opáčil stařec. „Nic nevíš - jak bys taky mohla !“ Potom znovu huhlal mezi zuby: „Ten den přijít musí, to je jisté, že musí. A čím přijde později, tím to dopadne líp.“ Pak si vzdychl a upadl zase do svého zamyšlení; držel sice dítě stále mezi koleny, ale myšlenkami tonul zřejmě někde daleko. Tou dobou chybělo už jen pár minut do půlnoci, a proto jsem se zvedl k odchodu; to ho přivedlo zase k sobě.

„Ještě okamžik, pane,“ řekl. „Nu, Kite - je skoro půlnoc, hochu, a ty jsi ještě pořád tady! Běž už domů, běž, a ráno přijď včas, protože je tu hodně práce. Dobrou noc! A ty, Nell, mu dej dobrou noc, a už ať je pryč!“

„Dobrou noc, Kite,“ řeklo dítě a v očích se mu rozehrály přívětivé a veselé jiskřičky.

„Dobrou noc, slečno Nell –“ opáčil hoch.

„A poděkuj tomuhle pánovi,“ přerušil ho stařec, „protože nebýt jeho starostlivosti, byl bych dnes možná ztratil svou holčičku.“

18$

„To teda ne, pane,“ namítl Kit, „co vás napadá, ani nápad!“

„Co tím chceš říct?“ křikl stařec.

„Že bych ji byl našel já, pane,“ odpověděl Kit, „já sám bych ji byl našel! Jestli se nepropadla do země, tak bych ji našel, to se vsadím! A našel bych ji, pane, rychleji než kdo jiný! Ha! Ha! Ha!“

Kit opět otevřel ústa a přimhouřil oči, bouřlivě se zasmál, a pomaloučku couvaje ke dveřím, s řehotem vyšel z pokoje.

Jakmile byl hoch jednou ze dveří, nijak nemeškal s odchodem; a když za ním zapadly domovní dveře a dívka se zabývala sklízením se stolu, stařec řekl:

„Máte možná pocit, pane, že jsem vám dost nepoděkoval za všechno, co jste dnes večer udělal, tak tedy znova vám děkuju, poníženě a upřímně, a stejně vám děkuje i ona - a její vděčnost má větší cenu než moje. Bylo by mi líto, kdybyste odešel s představou, že si nevážím vaší dobroty nebo že se o Nell dost nestarám - takový opravdu nejsem.“

Odpověděl jsem, že podle toho, co jsem viděl, si opravdu nic takového nemyslím. „Ale dovolte,“ dodal jsem, „smím se vás na něco zeptat?“

„Jistě, pane,“ přisvědčil stařec. „Co vás zajímá?“

„Tohle křehké dítě,“ začal jsem, „obdařené takovou krásou a rozumností – copak nemá kromě vás nikoho jiného, kdo by se o ni staral? Ani žádného jiného společníka nebo rádce?“

„Ne,“ odpověděl a díval se mi přitom úzkostlivě do tváře, „nemá, a žádného jiného ani nepotřebuje.“

„Nemáte třeba strach,“ pokračoval jsem, „že byste někdy mohl takové jemné dušičce špatně rozumět? Nepochybuji, že to všechno myslíte dobře, ale jste si docela jistý, že na takový odpovědný úkol stačíte? Jsem taky starší člověk, a proto je vždycky mou první starostí obava o všechno, co je mladé a nadějné. Nemyslíte, že to, co jsem dnes večer viděl a pozoroval, na vás i na tom stvořeníčku, u mne muselo vzbudit zájem ne zcela prostý bolestného zabarvení?“

19$

„Nemám právo,“ odpověděl stařec po chvilce mlčení, „cítit se dotčen tím, co říkáte, pane. Je pravda, že po mnohé stránce dítětem tu jsem já a dospělým ona - to jste si už sám všiml. Ale ať bdím, nebo spím, ve dne jako v noci, zdravý nebo nemocný, jediným předmětem mé starostlivosti je ona; a kdybyste věděl, jak velké starostlivosti, pak byste se na mne díval jinýma očima, o tom jsem přesvědčen! Ach, je to únavný život pro starého člověka - únavný život, únavný - ale je třeba mít ustavičně před očima ten velký cíl, kterého lze dosáhnout, a to mě drží.“

Viděl jsem na jeho chování, že je rozčilený a netrpělivý, a proto jsem se otočil s úmyslem, že si obleču plášť, který jsem při příchodu do pokoje odložil, a zanechám všeho dalšího hovoru. Překvapilo mě, když jsem kousek za sebou spatřil trpělivě stát děvčátko s pláštěnkou na lokti a s kloboukem a holí v ruce.

„To ale nejsou moje věci, děvenko,“ řekl jsem.

„Já vím,“ potvrdilo dítě klidně, „to je dědečkovo.“

„On už dnes přece nikam nepůjde.“

„Ale ano, půjde,“ přikývlo dítě s úsměvem.

„A co bude s tebou, můj andílku?“

„Se mnou? Zůstanu přece tady. Jako vždycky.“

S úžasem jsem pohlédl na starce, ale ten se pilně zabýval - nebo to aspoň předstíral - úpravou svého obleku. Stočil jsem pohled zpátky na útlou, něžnou postavičku dítěte. Sama! V tom pochmurném domě celou dlouhou bezútěšnou noc!

Neprojevila jedinou známku, že by si byla všimla mého překvapení, nýbrž docela vesele pomáhala starci do pláštěnky, a jakmile byl hotov, chopila se svíčky, aby nám posvítila přes krám. Když zpozorovala, že nejdeme za ní, jak předpokládala, ohlédla se a s úsměvem na nás čekala. Stařec prozrazoval výrazem své tváře, že plně chápe důvod mého váhání, ale pokynul mi pouze lehkým pohozením hlavy, abych vyšel z pokoje před ním, a nepromluvil jediné slovo. Neměl jsem na vybranou než mu vyhovět.

Když jsme došli ke dveřím, postavila dívka svíčku,

20$

otočila se, aby se s námi rozloučila, a natáhla se, aby mě mohla políbit. Potom přiskočila k starci a ten ji sevřel do náruče a poroučel ji do ochrany boží.

„Spi sladce, Nell!“ řekl tlumeným hlasem, „a andělé ať střeží tvé lože! Nezapomeň se pomodlit, milunko!“

„To nikdy nezapomenu,“ odpovědělo dítě vroucně, „cítím se potom vždycky tak šťastná!“

„To je dobře. Vím že tě to blaží, a tak to taky má být, to je správné,“ řekl stařec. „Bůh ti žehnej nastokrát! Časně zrána jsem zase doma.“

„Nebudeš muset zvonit dvakrát,“ opáčilo dítě, „uslyším zvonek, i kdybych tvrdě spala.“

S těmi slovy se rozloučili. Dítě otevřelo dveře (chráněné nyní okenicí, kterou tam zavěsil Kit, dříve než vyšel z domu – jak jsem prve také sám slyšel) a s dalším sbohemdáním, jehož jasný a milý tón jsem si od té doby bezpočtukrát připomněl, nám je přidržovalo, dokud jsme nevyšli. Stařec zůstal chvilku stát, jen než dívka tiše zavřela a zevnitř zamkla; jakmile to k jeho spokojenosti dokončila, zamířil pomalým krokem ulicí. Na rohu se zastavil, s ustaranou tváří na mne pohlédl a řekl, že teď už jdeme každý docela jiným směrem a že se tedy musí se mnou rozloučit. Měl jsem v úmyslu ještě něco říci, ale v starci se najednou probudila taková čilost, že by ji nikdo u člověka jeho zjevu neočekával, a v mžiku odspěchal. Zahlédl jsem ještě, jak se dvakrát nebo třikrát ohlédl, jako by se chtěl přesvědčit, zda se za ním nedívám, nebo se spíš ujistit, že ho zpovzdáli nesleduji. Noc mu přála; v její temnotě bylo snadné zmizet, a tak se mi jeho postava brzy ztratila z očí.

Zůstal jsem nerozhodně stát na místě, kde mě opustil; nechtělo se mi odejít, a přitom jsem neměl vůbec žádný důvod k tomu, abych se tam déle zdržoval. Díval jsem se přemítavě do ulice, z níž jsme před chvilkou vyšli, a po malém váhání jsem do ní zaměřil kroky znovu. Přešel jsem několikrát kolem onoho domu sem a tam, zastavoval jsem se u jeho dveří a poslouchal; ale celý dům byl tmavý a tichý jako hrob.

21$

Přesto jsem stále otálel s odchodem a nemohl se odtrhnout; představoval jsem si všemožná nebezpečí, která by mohla děvčátko ohrozit - oheň, lupiče, dokonce i vrahy – a měl jsem pocit, že jakmile se obrátím k tomu domu zády, přihodí se něco zlého. Každý zvuk zavíraných dveří nebo okna v ulici mě přivedl vždycky zpátky před starožitníkův krám. Přešel jsem na druhou stranu ulice a prohlížel si dům shora dolů, abych se ujistil, zda hluk nevyšel odtamtud. Ne, dům zůstával černý, chladný a bez života, jako předtím.

Chodců jsem spatřil jen málo; ulice byla smutná a neutěšená a patřila skoro celá jen mně. Přespěchalo kolem mne několik opozdilců z divadel a tu a tam jsem musel uhnout, aby do mne nevrazil nějaký hlučný opilec, který vrávoral domů; tato vyrušení ale nebyla nijak četná a brzy přestala vůbec. Hodiny odbily jednu s půlnoci. A stále jsem ještě přecházel sem a tam, zaříkaje se pokaždé, že tentokrát je to už naposled, a stejně často jsem pod nějakou novou záminkou zase své předsevzetí rušil.

Čím víc jsem přemýšlel o starcových slovech, o jeho výrazu i celém chování, tím méně jsem rozuměl všemu tomu, co jsem viděl a zažil. Měl jsem silné podezření, že svými nočními vycházkami nesleduje žádný dobrý účel. Dověděl jsem se o nich vlastně náhodou, jedině díky nevinnosti toho dítěte; a třebaže stařec byl v té chvíli u toho a viděl můj neskrývaný údiv, zachoval se v té chvíli překvapivě pevně a ani slovem se nepokusil své tajemství vysvětlit. Při těchto úvahách se mi v duchu vynořil znovu, a zřetelněji než předtím, starcův vyzáblý obličej, jeho nejisté chování i roztěkaný, úzkostný výraz. Jeho láska nemusela být neslučitelná s bídáctvím nejhoršího druhu; ba i v podstatě té lásky samé se skrýval podivný protiklad neboť jak ji mohl nechávat takhle samotnou? Třebaže jsem proti němu byl celkem zaujat, o opravdivosti jeho lásky k dítěti jsem vůbec nepochyboval. Když jsem si vzpomněl na to, co se mezi námi událo, na tón jeho hlasu, když ji oslovoval jménem, nemohl jsem prostě takovou pochybnost vůbec připustit.

22$

„Zůstanu přece tady,“ řeklo prve dítě v odpověď na mou otázku, „jako vždycky!“ Co asi odvádí starce z domu v noci, a to každou noc? Rozpomínal jsem se na všechny podivné historky, které jsem kdy slyšel o temných a podivných činech, spáchaných ve velkých městěch a unikajících odhalení po dlouhou řadu let. Jakkoli byly mnohé tyto historky divoké, nemohl jsem mezi nimi najít ani jednu hodící se na mou záhadu, která se stávala jen tím neproniknutelnější, čím usilovněji jsem se ji snažil rozřešit.

Zaměstnávaje se takovými myšlenkami i spoustou jiných, které se vesměs upínaly k témuž předmětu, přecházel jsem ulicí sem a tam celé dvě dlouhé hodiny, až se nakonec silně rozpršelo. Tu jsem pak, přemožen únavou, ale zaujat stále stejným zájmem o věc jako na začátku, zastavil první drožku a dal se dovézt domů. V krbu plápolal veselý oheň, lampa jasně svítila, hodiny mě uvítaly starým známým zvukem; všechno bylo pokojné, útulné a radostné – blahý protiklad oné chmurnosti a temnoty, kterou jsem právě opustil.

Sedl jsem si do své lenošky, uvelebil se pohodlně v jejím měkkém polštářování a v duchu jsem si představoval tamto dítě v postýlce - samotné, nehlídané, neopatrované nikým (než anděly), ale přesto pokojně spící. Tak mladičké, tak éterické, tak útlé stvořeníčko, skoro jako nějaká víla, a tráví ty dlouhé chmurné noci v místě, které se k němu tolik nehodí! Nemohl jsem ten obraz zahnat z mysli.

Jsme tak zvyklí nechat na sebe působit vnější okolnosti dojmem, který bychom si správně měli utvořit jedině rozumovou úvahou, ale kterého nebýváme vždy schopni se dobrat právě bez oněch průvodních zjevů, že si nejsem naprosto jist, byl-li by mě tak cele zaujal takovýto určitý zážitek, nebýt té spousty fantastických věcí, které jsem viděl nahromaděné bez ladu a skladu v starožitníkově krámu. A právě ty se mi ve spojitosti s dívkou vždycky znovu v duchu vynořovaly; bylo to, jako by ji obklopovaly a svíraly ze všech stran, a dokreslovaly mi tak před očima výrazně její situaci. Aniž jsem musel nějak zvlášť namáhat svou obrazotvornost, viděl jsem její osůbku zavalenou

23$

a utlačenou prostředím, které je v podstatě její přirozenosti cizí, ba je dokonce v přímém protikladu k zálibám jejího pohlaví a věku. Kdyby všechny ty okolnosti podněcující mou fantazii byly chyběly a já bych si ji byl mohl představit v obyčejném pokoji, kde by nic nemělo zvláštní nebo přímo tajemný vzhled, je velmi pravděpodobné, že by na mne její podivné a osamělé postavení nebylo zapůsobilo tak silně. Takhle se však zdálo, že žije jaksi jinotajně; a jsouc obklopena celou tou fantastickou stafáží, budila ve mně tak velký zájem, že jsem ji (jak jsem se již zmínil) při nejlepší vůli nemohl vypudit z mysli.

„Byla by to zvláštní špekulace,“ řekl jsem si po chvilce nepokojného přecházení po pokoji, „představit si její budoucí život, vedený osaměle uprostřed všech těch prapodivných, groteskních společníků - a ji jako jediný čistý, svěží, mladistvý bod v celé té hromadě! Bylo by zvláštní, kdyby se ukázalo

Zde jsem se zarazil, neboť navozený námět mě začal unášet rychlým tempem s sebou a já již v duchu zahlédl oblast, do které jsem ve skutečnosti neměl chuť vstoupit. Uvědomil jsem si, že to všechno je plané fantazírování, a rozhodl jsem se jít si lehnout a snažit se zapomenout.

Ale celou tu noc, ať už jsem bděl, nebo spal, se mi vždy znovu vracely tytéž myšlenky a tytéž obrazy zaměstnávaly můj mozek. Neustále jsem před sebou viděl ty staré, tmavé, chmurné místnosti - ta dutě vychrtlá brnění se strašidelným němým výrazem – všechny ty pokřivené obličeje, šklebící se ze dřeva a kamene - ten prach a rez a červotoče, hryzající ve dřevě - a uprostřed všeho toho harampádí a rozkladu a ohavného stáří jedno osamělé krásné dítě, usmívající se v sladkém spánku pod dojmem lehkých a slunných snů.

24$

«KAPITOLA DRUHÁ»

Téměř týden jsem odolával nutkání, které mne pudilo, abych znovu navštívil místo, jež jsem za okolností již vylíčených opustil, ale nakonec jsem přece jen podlehl; rozhodl jsem se však, že tentokrát se ukážu za denního světla, a proto jsem tam zaměřil kroky brzy po poledni.

Prošel jsem kolem domu a několikrát jsem se ještě v ulici otočil a zase vrátil s onou váhavostí přirozenou u člověka, který si uvědomuje, že návštěva, kterou hodlá vykonat, je nečekaná a nemusí být třeba zrovna nejvítanější. Ale protože dveře krámu byly zavřené a nezdálo se pravděpodobné, že mě někdo zevnitř pozná, budu-li pořád jen přecházet před dveřmi sem a tam, brzy jsem svou nerozhodnost přemohl a vzápětí jsem se ocitl uvnitř v starožitníkově krámu.

V zadním pokoji byl kromě starce ještě někdo jiný; nejspíš právě ukončili nějakou krvavou hádku, neboť jejich hlasy, znějící do té chvíle velice hlučně, naráz zmlkly, když jsem vstoupil, a stařec, který ke mně spěšně zamířil, třaslavým hlasem pravil, že ho moc těší, že jsem přišel.

„Přerušil jste nás v kritickém okamžiku,“ řekl a ukázal přitom na muže, kterého jsem zastihl v jeho společnosti. „Tenhle člověk mě nejspíš v nejbližších dnech zamorduje. Byl by to udělal už dávno, jen kdyby k tomu měl odvahu.“

„Chm! A ty bys mě zas nejraděj připravil o život svým věčným proklínáním,“ opáčil druhý, když mě napřed obdařil pronikavým a zamračeným pohledem. „To víme všichni!“

„Já si to už začínám myslet taky,“ zvolal stařec a chabě se na něj osopil. „Udělal bych všecko na světě, kdybych se tě mohl nějak zbavit, ať už kletbou nebo modlitbou nebo slovem! Měl bych to s tebou vyřízeno a ulehčilo by se mi, že jsi mrtvý.“

„To vím,“ odsekl druhý. „Tak jsem to přece řekl, no ne? Jenže ani kletby, ani modlitby, ani slova mě zabít nemůžou! A proto žiju a hodlám žít dál.“

25$

„A jeho matka musela umřít!“ zvolal stařec, pateticky sepjal ruce a pohlédl k nebi. ,,A pak že existuje nějaká božská spravedlnost!“

Druhý stál nedbale s jednou nohou na stoličce a měřil si starce s pohrdavým úsměškem. Byl to mladík asi jedenadvacetiletý nebo o něco málo starší, urostlý a rozhodně hezký, třebaže výraz jeho tváře zdaleka nebyl přitažlivý, neboť se v něm - stejně jako v jeho chování, ba i obleku - zračilo cosi zpustlého, drzého, co člověka odpuzovalo.

„Spravedlnost nebo nespravedlnost,“ řekl mladík, „tady jsem a tady taky zůstanu tak dlouho, dokud sám neuznám za vhodné odejít, ledaže si pošleš pro pomoc, abys mě mohl vyhodit. Jenže to neuděláš, jak tě znám. Znova ti povídám, že chci vidět svou sestru.“

„Svou sestru!“ opakoval stařec trpce.

„Jo! Na tomhle příbuzenství totiž nic nezměníš,“ opáčil druhý. „Kdyby to šlo, tak bys to byl udělal už dávno. Chci vidět svou sestru, kterou tady držíš pod zámkem, otravuješ jí duši svou prohnaností a tajnůstkářstvím a předstíráš k ní lásku, jen abys ji mohl dřít do úpadu a každý týden přidat pár uskrblených šilinků k penězům, které už ani vůbec nemůžeš spočítat. Chci ji vidět - a taky ji uvidím.“

„Věru pravý mravokárce, aby kázal o otravování duší! Věru pravý ušlechtilec, aby pohrdal ušetřenými šilinky!“ zvolal stařec a otočil se ke mně. „Prostopášník, pane, který se vlastní vinou připravil o veškeré právo hlásit se nejen k těm, kdo jsou naneštěstí stejné krve jako on, ale vůbec k celé lidské společnosti, která ho zná jedině pro jeho špatné činy. A ke všemu je to lhář,“ dodal ztlumeným hlasem, když ke mně popošel blíž, „lhář, který ví, jak mi je to děvče drahé, a chce mě ranit i v té věci, protože nás slyší cizí osoba.“

„Cizí mě nezajímají, dědo,“ řekl mladík, když pochytil poslední slova, „ani já je, doufám. Nejlepší, co můžou udělat, je hledět si svého a moje starosti ponechat mně. Venku čeká kamarád, a protože se zdá, že se to tady protáhne, tak ho s tvým dovolením zavolám dovnitř.“

S těmi slovy zamířil ke dveřím, rozhlédl se ulicí a začal

26$

mávat na kohosi, koho jsme zevnitř neviděli; soudě podle netrpělivosti, jíž svá gesta provázel, bylo zřejmě třeba velkého přemlouvání, aby se volaný odhodlal přijít. Konečně se na druhé straně ulice objevila postava, loudající se a špatně předstírající, že jde kolem jen náhodou, a nápadná svou špinavou elegancí; postava, která se se spoustou grimas a mnohým pocukáváním hlavou vzpouzela pozvání vyhovět, ale nakonec přece jen ulici přešla a byla vtažena do krámu.

„Tak! To je Dick Swiveller,“ řekl mladík, strkaje přítele dovnitř. „Posaď se, Swivellere!“

„Nebude to ale starému pánovi vadit?“ zeptal se pan Swiveller šeptem.

„Posaď se,“ opakoval jeho společník.

Pan Swiveller uposlechl, a rozhlížeje se s blahosklonným úsměvem kolem sebe, konstatoval, že minulý týden byl príma týden na kachny a tento týden že je prima týden na prach. Poznamenal také, že když stál prve u kandelábru na rohu ulice, viděl z trafiky vyběhnout prase se slámou v hubě, z kteréhožto neobvyklého zjevu soudí, že další prima týden na kachny na sebe nedá dlouho čekat a že určitě přijde déšť. Dále využil příležitosti k tomu, aby se omluvil za případnou nedbalost, kterou by snad někdo uznamenal na jeho obleku, a to s tím odůvodněním, že předešlou noc měl „oči vrchovatě plné slunce“; z kteréhožto výrazu měli posluchači vyrozumět, že jim chce co nejdelikátnějším způsobem sdělit, že byl těžce opilý.

„Ale co,“ pokračoval pan Swiveller s povzdechem, „co na tom záleží, dokud se oheň duše rozpaluje od plamínku družnosti a z perutě přátelství nevypelichá jediné pírko! Co na tom záleží, dokud se duch rozpíná zásluhou růžového vína a přítomná chvíle je nejméně šťastná z celého našeho života!“

„Tady nemusíš mít hlavní slovo,“ šeptl mu po straně jeho přítel.

„Frede!“ zvolal pan Swiveller a poťukal si na nos. „Moudrému stačí napovědět - vždyť my můžeme být dobří a šťastní i bez bohatství, Frede. Neříkej už ani slovo.

27$

Znám svoje heslo - zní ,mít za ušima’! Ty, Frede, ještě slovíčko do ouška - je starý pán přátelsky naladěný?“

„Nestarej se,“ odpověděl mu přítel.

„Správně, Frede, zase správně, docela správně,“ řekl pan Swiveller, „heslo je opatrnost, a to v řeči i činu.“ Přitom zamrkal, jako by skrýval nějaké hluboké tajemství, založil si ruce na prsou, opřel se zády o lenoch a s nesmírnou vážností se zahleděl do stropu.

Nebylo snad nikterak bezdůvodné soudit z toho, co se tu právě událo, že se pan Swiveller ještě plně nezotavil z účinku onoho silného slunečního světla, o němž se zmínil; ale i kdyby žádné takové podezření nebyla vzbudila jeho řeč, pak jeho rozcuchaná kštice, kalné oči a žlutá tvář by byly těžce svědčily proti němu. Jeho oděv, jak již sám naznačil, se nejen vyznačoval úpravou ne právě nejpečlivější, ale svou velkou neúpravností budil silně dojem, že se v něm i vyspal. Skládal se z hnědého fraku s mnoha mosaznými knoflíky vpředu, ale jen s jedním vzadu; z křiklavě kostkovaného nákrčníku, pruhované vlněné vesty, ušmouraných bílých kalhot a velmi zplihlého cylindru nasazeného zadní stranou dopředu, aby nebylo vidět díru v krempě. Předek jeho kabátu zdobila náprsní kapsička, z níž vyčuhoval nejčistší cíp velmi velikého a velmi nechutného kapesníku; špinavé manžety měl stažené, jak nejníž se dalo, a vyzývavě přehrnuté zpátky přes okraj rukávu; neblýskal se žádnými rukavicemi, ale držel v ruce žlutou španělku, zakončenou nahoře kostěnou ručkou s náznakem jakéhosi prstenu na malíčku a svírající v hrsti černou kouli. Se všemi těmi osobními půvaby (k nimž možno ještě přidat silný zápach po tabákovém kouři a celkový umaštěný vzhled) se pan Swiveller rozvaloval v křesle s očima upřenýma na strop, občas naladil hlas do potřebné výše a oblažil společnost několika takty nesmírně truchlivé písně; a pak, uprostřed melodie, zpěv prudce uťal a znovu upadl do předešlé mlčelivosti.

Stařec si sedl do křesla a se založenýma rukama se díval hned na svého vnuka a hned na jeho podivného druha, jako by byl úplně bezmocný a neměl jinou možnost než

28$

je nechat, ať si dělají, co chtějí. Mladík se opíral nedaleko svého přítele o stůl, zdánlivě netečný ke všemu, co se dosud dálo, a já - který jsem cítil, jak nesnadné je v této situaci nějak zakročit, třebaže mě k tomu stařec vybízel jak slovy, tak prosebnými pohledy - jsem předstíral, jak nejlépe jsem uměl, že jsem plně zaujat prohlížením některých předmětů, vyložených na prodej, a že přítomné osoby prakticky ani nevnímám.

Mlčení ale nemělo dlouhé trvání, neboť pan Swiveller když se nás uráčil několikrát melodicky ujistit, že jeho srdce dlí daleko v horách a že on potřebuje jen svého plnokrevného oře, aby mohl vykonat velké činy hrdinství a oddanosti - odlepil oči od stropu a snížil se opět k próze.

„Frede,“ začal pan Swiveller a vzápětí se zase zarazil, jako by ho teď právě byla ta myšlenka napadla, a pokračoval pak týmž hlasitým šepotem jako před chvílí, „je starý pán přátelsky naladěný?”

„Záleží na tom snad?“ namítl jeho přítel nevrle.

„To ne - ale je?“ opáčil Dick.

„Tak tedy jo. Co se já starám, jestli je nebo ne?“

Touto odpovědí podle všeho zdání osmělen, pustil se nyní pan Swiveller do všeobecnější rozprávky a dal si očividně záležet, aby upoutal naši pozornost.

Začal poznámkou, že sodovka, ačkoli sama o sobě docela dobrá věc, může snadno zachladit žaludek, není-li ovšem zušlechtěna zázvorem nebo trochou koňaku, a že on za svou osobu pokládá tento poslední přídavek v každém případě za vhodnější, pokud nevyvstane otázka jeho nákladnosti. Protože se nikdo nepokusil tyto vývody vyvracet, pokračoval rozkladem o tom, že lidské vlasy mají schopnost rychle pohlcovat a nadlouho zadržovat tabákový kouř a že mladé pány z Westminsteru a z Etonu, i když snědí spoustu jablek, aby před svými starostlivými přáteli utajili jakýkoli pach doutníků, obyčejně prozradí právě to, že jejich hlavy mají tuto podivuhodnou vlastnost; z toho pak vyvodil závěr, že kdyby Královská společnost nauk věnovala zmíněné okolnosti pozornost a využila všech vědeckých metod k tomu, aby objevila prostředek, jak takovým

29$

nemilým odhalením předejít, bylo by ji vskutku možno pokládat za dobroditelku lidstva. Poněvadž tyto názory bylo právě tak nemožno vyvracet jako ony, které vyslovil předtím, informoval nás dále, že jamajský rum, ač je nesporně lihovinou velmi lahodnou, říznou a libovonnou, má tu nevýhodu, že pachuť po něm zůstává na jazyku až do příštího dne; a jelikož ani v tomto případě neměl nikdo tolik odvahy, aby vznesl nějakou námitku, jeho sebedůvěra stoupla a s ní se zvýšila i jeho družnost a sdílnost.

„Je to zatrapená věc, pánové,“ řekl pan Swiveller, „když se příbuzní mezi sebou neshodnou a znesváří. Jestli nemá z perutě přátelství nikdy vypelichat ani jediné pírko, pak ani peruť příbuzenství by se neměla nikdy přistřihovat, nýbrž vždycky jen pokojně rozestírat. Proč by se vnuk a děd měli navzájem stále jen zavile napadat, když by mohli žít ve štěstí a svornosti? Proč si nepodat ruce a zapomenout na všechno, co bylo?“

„Drž jazyk za zuby!“ okřikl ho přítel.

„Nemáte slovo, pane,“ ohradil se pan Swiveller, „nepřerušujte řečníka. Pánové, jak tedy náš případ za daných okolností vypadá? Tady máme roztomilého starého dědečka - říkám to se svrchovanou úctou – a tady divokého mladého vnuka. Roztomilý starý dědeček říká divokému mladému vnukovi: ,Vychoval jsem tě, Frede, a dal jsem ti vzdělání; uvedl jsem tě do života a ukázal ti, co máš dělat; a ty jsi vybočil trochu z cesty, jak už se to u mladých lidí někdy stává; ale novou šanci už nikdy nebudeš mít, ani šanci, ani sebemenší stín nějaké šance. Na to má divoký mladý vnuk takovouto odpověď: ,Jsi tak bohatý, že bohatší už být nemůžeš; neměl jsi se mnou žádné zvláštní výlohy, schraňuješ hromady peněz pro mou malou sestru, která tu s tebou žije tím tvým tajnůstkářským životem, schovává se někde po koutech a nemá na světě žádnou radost - tak proč bys nemohl troškou přispět i svému dospělému pokrevnímu příbuznému?‘ Roztomilý starý dědeček na to reaguje nejen tím, že odmítá klopit s onou radostnou pohotovostí, která je vždycky tak příjemná a milá u pánů jeho věku, ale že naopak, kdykoli se sejdou,

30$

vždycky vybuchne, hubuje a dělá kázání. Vyvstává tu tedy prostá otázka, není-li škoda, aby tento stav věcí trval dál, a nebylo-li by pro starého pána o hodně lepší, kdyby vysolil slušnou hromádku na dřevo, a tak všechno urovnal k všeobecné spokojenosti?“

Po tomto proslovu, který oddeklamoval s hojným šermováním a gestikulováním rukama, si pan Swiveller náhle nacpal rukojeť své hole do úst, jako by si chtěl zabránit, aby snad přidáním byť jen jediného slova neoslabil účinek své řeči.

„Pro boha živého, proč mě štveš a pronásleduješ?“ zvolal stařec, obraceje se k vnukovi. „Proč mi sem vodíš své prostopášné kumpány? Jak často ti mám opakovat, že v životě neznám nic jiného než starosti a odříkání a že jsem úplně chudý?“

„A jak často mám já opakovat tobě,“ odsekl druhý, dívaje se na něj chladně, „že si to nedám namluvit?“

„Vybral sis svou cestu,“ pravil stařec, „tedy se jí drž. Nell a mne ponech naší lopotě a práci.“

„Nell bude brzo dospělá,“ odpověděl druhý, „a vychovaná tebou a tvými názory úplně na bratra zapomene, jestli ho občas neuvidí.“

„Dej si pozor,“ řekl stařec a v očích mu blesklo, „aby na tebe nezapomněla, právě když budeš její paměť nejvíc potřebovat. Dej si pozor, aby ses nedožil dne, kdy ty budeš po ulici šlapat bosý a ona se poveze ve vlastním nádherném kočáře.“

„To jako myslíš, až bude mít tvoje peníze?“ opáčil druhý. „Tohle je mi opravdu řeč chudáka!“

„A přece,“ hovořil stařec dál tiše jako člověk, který myslí nahlas, „jak jsme chudí, a jaký vedeme život! A to všechno jen kvůli nevinnému děcku, které v životě nikomu neublížilo ani neukřivdilo – a přitom se nic nechce dařit! Ale jen neztrácet naději a trpělivost, naději a trpělivost!“

Poslední slova pronesl hlasem tak tichým, že nemohla dolehnout k sluchu mladých mužů. Pan Swiveller si nejspíš myslil, že jsou projevem nějakého duševního boje, vyvolaného mocným účinkem jeho řeči, neboť šťouchl

31$

svého přítele španělkou a šeptem ho ujišťoval, že podle všeho určitě starého pána definitivně „usadil“ a že se už těší na svůj podíl z výtěžku. Když pak po chvíli zjistil, že se mýlil, padla na něj najednou značná ospalost a rozmrzelost a začal opakovaně navrhovat, že by bylo nejlepší rychle se sebrat a odejít, když vtom se otevřely dveře a v nich se objevilo samo děvčátko.

«KAPITOLA TŘETÍ»

Těsně v patách za dítětem vešel postarší chlapík nápadně tvrdých rysů, odpuzujícího vzezření a postavy tak malé, že to byl učiněný trpaslík, ač hlavu i obličej měl dost velké pro tělo obra. V neklidných a těkavých černých očích měl cosi lstivého a prohnaného; pysky i brada se mu ježily strniskem hrubých tvrdých vousů a jeho pleť patřila k těm, které vždycky dělají poněkud nečistý a nezdravý dojem. Nejvíc ale přispíval k bizarnímu výrazu jeho tváře příšerný úsměv, který v ní zřejmě utkvíval z čirého návyku a bez sebemenší spojitosti s jakýmkoli radostným nebo spokojeným stavem duše a který mu dodával vzhled udýchaného psa, neboť trvale odhaloval oněch pár roztroušených začernalých zubů, jež mu dosud zbývaly v ústech. Jeho oděv se skládal ze širokého klobouku s vysokou hlavou, z obnošeného tmavého obleku, humpoláckých bot a špinavého bílého nákrčníku dostatečně zplihlého a svezlého, aby odhaloval větší část jeho hubeného hrdla. Pokud měl nějaké vlasy, byly černé a prošedivělé, jen na spáncích nakrátko ostříhané a ulízané, jinde však, hlavně kolem uší, visící jako slepené střapce. Kůži na rukou, velmi špinavých, měl hrubou a drsnou, nehty hrbolaté, dlouhé a žluté.

Bylo dost času všimnout si těchto podrobností, neboť kromě toho, že byly dostatečně nápadné i bez zevrubnějšího prohlížení, uplynula přece jen delší chvíle, než někdo přerušil mlčení. Dívenka přistoupila zdráhavé k bratrovi

32$

a podala mu ruku; zakrslík (smíme-li ho tak nazývat) přejel pronikavým pohledem všechny přítomné a starožitník, který zjevně svého nechutného návštěvníka neočekával, se zdál zneklidněný a zaražený.

„Ale!“ podivil se zakrslík, když si rukou zaclonil oči a pozorně si měřil mladého muže. „To by měl být váš vnuk, sousede, viďte!“

„Řekněme raději, že by jím neměl být,“ odpověděl stařec. „Ale je.“

„A tenhle?“ tázal se zakrslík a ukázal na Dicka Swivellera.

„Nějaký jeho přítel - host vítaný tady právě tak málo jako on,“ řekl stařec.

„A tady?“ ptal se dál zakrslík, když se prudce otočil a ukázal přímo na mne.

„To je pán, který byl tak hodný a dovedl Nell domů onehdy večer, když při návratu od vás nemohla najít cestu.“

Zakrslík se obrátil k dívence, jako by jí chtěl vyhubovat nebo vyslovit svůj podiv, ale protože právě mluvila s mladíkem, neřekl slovo a s nachýlenou hlavou začal poslouchat.

„Tak co, Nell!“ spustil mladík hlasitě. „Učejí tě tady, abys mě nenáviděla, co?“

„Ne, ne, Frede. Styď se. Vůbec ne!“ zvolalo dítě.

„Snad tedy, abys mě milovala?“ pokračoval bratr s úšklebkem.

„Ani jedno, ani druhé,“ odpověděla. „Vůbec se tady o tobě nemluví. Opravdu ne.“

„Na to bych vzal jed,“ řekl a vrhl trpký pohled na svého děda. „Na to bych vzal jed, Nell. Jo jo! Tohle ti tedy věřím!“

„Ale já tě mám moc ráda, Frede,“ řeklo dítě.

„To určitě!“

„Mám tě opravdu ráda, a vždycky budu mít,“ opakovalo dítě velmi vroucně, „ale víš - kdybys ho jen konečně přestal zlobit a trápit! To bych tě mohla mít ještě raději!“

„Aha!“ řekl mladík, sklonil se k dívce, neúčastně ji políbil a odstrčil od sebe. „Tak - a teď se odsud ukliď, když jsi odříkala svou úlohu. A nemusíš fňukat. Rozcházíme se přece v dobrém, jako kamarádi, jestli ti jde o to.“

33$

Odmlčel se a sledoval ji očima, dokud nezašla do své komůrky a nezavřela za sebou dveře; potom se otočil k zakrslíkovi a prudce vyhrkl:

„Poslyšte, pane

„To platí mně?“ opáčil zakrslík. „Jmenuji se Quilp. Dá se to lehce zapamatovat. Moje jméno není dlouhé Daniel Quilp.“

„Tedy poslyšte, pane Quilpe,“ pokračoval druhý. „Vy asi máte tady na mého dědu do jisté míry vliv.“

„Do jisté míry,“ přisvědčil pan Quilp významně.

„A jste zasvěcený do některých těch jeho podivných spádů a tajností.“

„Do některých,“ potvrdil Quilp stejně suše.

„Pak mi tedy dovolte, abych mu vaším prostřednictvím jednou provždy sdělil, že dokud bude držet Nell tady, budu sem přicházet a odtud odcházet, jak často se mi prostě zlíbí; a jestli se chce zbavit mne, tak se nejdřív musí zbavit jí. Co jsem udělal, že mě líčí jako nějakého zloducha, kterého se má každý bát a kterému se má vyhýbat, jako by přinášel mor? Bude vám tvrdit, že nemám vůbec srdce; a že mi na Nell, pokud jde o její vlastní dobro, záleží právě tak málo jako na něm. Ale jen ať si povídá! Mně totiž záleží víc na mém vrtochu, na tom, že mám v úmyslu pořád sem chodit, a tak jí připomínat, že jsem na světě. Buduji prostě vídat, kdy se mi zachce. To je můj záměr. Dnes jsem sem přišel, abych tomu svému záměru dostál, a budu sem za týmž účelem přicházet znova a znova, třeba padesátkrát, a vždycky se stejným úspěchem. Řekl jsem, že vždycky toho nechám teprve tenkrát, když dosáhnu svého cíle. Dosáhl jsem ho, a tím dnes moje návštěva končí. Jdeme, Dicku.“

„Počkej!“ zvolal pan Swiveller, když se jeho společník obrátil ke dveřím. „Pane!“

„Jsem váš ponížený služebník, pane,“ řekl pan Quilp, jemuž bylo toto oslovení adresováno.

„Dříve než opustím tuto veselou a slavnostní scénu a síně oslňujícího světla, pane,“ spustil pan Swiveller, „rád bych s vaším dovolením přičinil kratičkou poznámku. Přišel

34$

jsem dnes, pane, v domnění, že starý pán je přátelsky naladěný.“

„Pokračujte, pane,“ pronesl Daniel Quilp, neboť řečník se náhle zarazil.

„Podnícen touto myšlenkou a city, jež vzbudila, pane, a nahlížeje jako přítel obou stran, že terorizování, trápení a týrání nejsou zrovna nejvhodnějšími prostředky k niternému povznesení a posílení ducha družnosti svářících se stran, podjal jsem se úkolu navrhnout cestu, jež je v daném případě tou jedinou správnou cestou, kterou dlužno nastoupit. Dovolíte, pane, abych vám pošeptal jediné slůvko?“

Aniž vyčkal žádaného svolení, pan Swiveller přistoupil k zakrslíkovi, opřel se mu o rameno, sehnul se až k jeho uchu a pronesl hlasem, který mohli všichni přítomní zřetelně slyšet:

„Heslem pro starého pána je - klopit.“

„Je co?“ dotazoval se Quilp.

„Klopit, pane, klopit,“ odpověděl pan Swiveller a poplácal si přitom na kapsu. „Už je vám to jasné, pane?“

Zakrslík přikývl. Pan Swiveller od něho poodstoupil a i on pokývl hlavou, potom ustoupil o další krok a znovu přikývl, a tak pořád dál. Tímto způsobem nakonec docouval až ke dveřím, kde pak silně zakašlal, aby přilákal zakrslíkovu pozornost a získal příležitost vyjádřit mu mimicky důvěrnost a neporušitelnost tohoto tajemství. Když s plnou vážností předvedl němohru, potřebnou k patřičnému tlumočení těchto myšlenek, pustil se po stopách svého přítele a zmizel.

„Ts!“ sykl zakrslík s kyselou tváří a pokrčil rameny. „Moc milí příbuzní, opravdu! Já nemám chválabohu žádné! Ale ani vy byste je nemusel mít,“ dodal, obraceje se ke starci, „kdybyste nebyl slabý jako třtina a stejně tak nerozumný.“

„A co bych měl podle vás udělat?“ odvětil stařec v jakémsi bezmocném zoufalství. „Ono se to lehko mluví a posmívá. Ale co bych měl podle vás udělat?“

„Co bych asi udělal já, kdybych byl na vašem místě?“ opáčil zakrslík otázkou.

35$

„Bezpochyby něco radikálního.“

„To máte pravdu,“ potvrdil zakrslík, velmi polichocený touto poklonou (neboť tak si zřejmě starcova slova vykládal), a šklebil se jako čert, zatímco si mnul špinavé ruce. „Zeptejte se paní Quilpové, hezoučké paní Quilpové, poslušné, bojácné, milující paní Quilpové. Ale to mi připomíná - nechal jsem ji doma samotnou; ach, ta tam zažije zase strachu a nebude mít chvilku klidu, dřív než se vrátím! Takhle to s ní vypadá vždycky, když jsem pryč, to já už znám, i když ona se mi to neodváží přiznat, dokud na to sám nezavedu řeč a neřeknu jí, že může otevřeně mluvit a že se na ni nebudu zlobit. Ó, dobře vychovaná je paní Quilpová!“

S tou svou velikánskou hlavou a malým tělem vypadal ošklivec až skoro děsivě, když si tak zvolna a vytrvale třel ruce jednu o druhou (ba bylo něco fantastického už i jen v tom, jak ty jeho ruce po sobě polehoučku klouzaly), zatímco se s nasupeným střapatým obočím, vystrčenou bradou a s utajovaným potěšením v očích díval vzhůru pohledem, za jaký by se nemusel stydět ani pravý skřet.

„Tady,“ začal a sáhl si do náprsní kapsy, přičemž se bokem šoural ke starci, „tady to nesu sám; mám totiž obavu, aby se nestal nějaký malér, je to přece jen ve zlatě a hodně velké a těžké, Nell by to ve své tašce ani neunesla. Časem si ale musí na taková břemena zvyknout, sousede, protože toho bude mít hodně co tahat, až umřete.“

„Dej bůh, aby měla! Já v to doufám,“ odpověděl stařec a zdálo se, že tiše zasténal.

„Doufám!“ opakoval po něm zakrslík a přistoupil těsně k jeho uchu. „Rád bych věděl, sousede, do jakých výhodných investic všechny tyhle sumy ukládáte. Vy jste ale uzavřený člověk a to své tajemství si bedlivě střežíte.“

„Moje tajemství!“ zvolal stařec s divokým pohledem. „Ano, máte pravdu - střežím je - střežím je bedlivě - velmi bedlivě.“

Bez jakéhokoli dalšího slova vzal peníze, pomalým a nejistým pohybem se obrátil a přitiskl si ruku na čelo, jako to dělávají unavení a sklíčení lidé. Zakrslík ho bystře

36$

sledoval, jak odchází do zadního pokojíku a zamyká váček do železné pokladny, zazděné nad krbovou římsou; pak se po krátkém zamyšlení začal chystat k odchodu, který vysvětloval tím, že po návratu určitě najde paní Quilpovou v křečovitém záchvatu, jestli si pořádně nepospíší domů.

„Proto už musím, sousede,“ dodal, „obrátit své kroky k domovu. Vyřiďte Nell mé pozdravy a že jí přeju, aby už nikdy nezabloudila, ačkoli právě té nehodě vděčím za nečekanou čest.“ S těmi slovy zašilhal po mně, uklonil se, ještě jednou se bystře rozhlédl kolem dokola pohledem, který jako by obsáhl každičký předmět v dosahu jeho zraku, byť jakkoli malý a bezvýznamný, a šel svou cestou.

Sám jsem se už několikrát pokoušel odejít, ale stařec mě pokaždé začal zdržovat a naléhavě mě prosil, abych ještě zůstal. Poněvadž své naléhání znovu opětoval, když jsme spolu osaměli, a s mnohými díky poukazoval na příčinu našeho minulého setkání, docela rád jsem se nakonec dal přemluvit, znovu jsem se posadil a předstíral, že si prohlížím nějaké zajímavé miniatury a pár starých medailí, které mi předložil. Nebylo třeba žádného velkého nátlaku, aby mě přiměl zůstat, neboť mou zvědavost, vzbuzenou hned při první návštěvě, rozhodně tato druhá návštěva nijak neztlumila.

Po chvíli mezi nás přišla i Nell, přinesla si ke stolu nějaké šití a sedla si vedle starce. Bylo příjemné dívat se na čerstvé květiny v pokoji, na ptáčka-miláčka se zelenou větvičkou, stínící jeho klícku, vnímat dech svěžesti a mládí, který jako by vanul celým starým ponurým domem a zhušťoval se kolem dítěte. Už méně příjemné, byť zajímavé bylo stočit pohled od krásy a půvabu děvčete na schýlenou postavu, ustaranou tvář a unavený vzhled starce. Až sejde a zeslábne ještě víc, co se stane s tímhle osamělým drobným stvořením? I když je to ubohý ochránce, co by se stalo, kdyby zemřel? Jaký by byl její osud pak?

Stařec na mé myšlenky téměř odpověděl tím, že položil ruku na paži dívenky a vzápětí nato promluvil.

„Já už budu veselejší, Nell,“ řekl. „Tebe určitě čeká velké štěstí - pro sebe si ho nežádám, ale pro tebe ano.

37$

Bez něho by se na tvou nevinnou hlavu mohlo sesypat tolik běd, že prostě nemůžu nevěřit, že nakonec přece nepřijde, když ho budeme pokoušet.“

Podívala se mu radostně do tváře, ale neodpověděla.

„Když si uvědomím,“ pokračoval, „všechny ty dlouhé roky - dlouhé na tvůj krátký život které tady žiješ sama se mnou; když pomyslím na ten jednotvárný život, při kterém nemáš ani jedinou kamarádku svého věku ani žádnou jinou dětskou radost; na samotu, ve které jsi vyrostla až v tohleto dnešní děvče a ve které jsi žila odloučena skoro od všech lidských bytostí kromě jediného starce pak se někdy obávám, že jsem na tebe byl zlý, Nell.“

„Dědečku!“ vykřiklo dítě s nelíčeným úžasem.

„Ovšemže ne úmyslně, ne, ne,“ opáčil stařec. „Vždycky jsem spěl jen k tomu, že jednou přijde doba, která ti umožní vkročit do společnosti těch nejveselejších a nejhezčích lidí a zaujmout postavení mezi nejlepšími z nich. A spěju k tomu. Ale co když tě budu mezitím muset opustit vybavil jsem tě vůbec pro boj se světem? Tamhleten ubohý ptáček je schopen potýkat se s ním asi právě tak jako ty, a právě tak snadno může být vyvržen do světa, vydán mu na milost a nemilost - ale poslouchej! Slyším Kita. Běž za ním, Nell, běž za ním.“

Vstala a rozběhla se, ale hned se zase zarazila, vrátila se a ovinula starci ruce kolem krku; potom se ho pustila a znovu se rozběhla ven - tentokrát však rychleji, aby skryla kanoucí slzy.

„Slovíčko jen pro vaše uši, pane,“ vyhrkl stařec kvapným šeptem. „To, co jste onehdy večer povídal, mě znepokojilo a na svou omluvu můžu uvést jen tolik, že jsem všechno dělal v nejlepším úmyslu; že je už pozdě couvnout, i kdybych mohl (jako že nemůžu), a že stále ještě doufám, že zvítězím. Všechno se děje jen pro její dobro. Já sám jsem zakusil mnoho bídy, a proto bych aspoň ji chtěl ušetřit trápení, které taková bída s sebou přináší. Chtěl bych ji ušetřit útrap, které přivedly předčasně do hrobu její matku, moje vlastní drahé dítě. Chtěl bych ji tu zanechat ne s prostředky, které se dají brzo utratit nebo pro-38$

marnit, ale s něčím, co by ji uchránilo před drápy nedostatku jednou provždy. Rozumíte mi, pane? Nedostane žádný pakatel, ale celé jmění - Pst! Víc vám povědět nemůžu, ani teď, ani kdy jindy – a tady ji už zase máme!“

Horlivost, s jakou mi to všechno vyléval do ucha, roztřesené prsty, které mi zatínal do předloktí, vypoulené a poplašené oči, jež na mne upíral, celá ta divoká naléhavost a vzrušení v jeho chování mě uváděly v úžas. Ze všeho, co jsem slyšel a viděl, a z většiny toho, co mi sám řekl, jsem docházel k závěru, že je to bohatý člověk. Nijak jsem si však nedovedl utvořit pojem o jeho charakteru, ledaže patřil k oněm bídným ubožákům, kteří si za jediný účel a cíl života vytyčili zisk a které, když se jim podařilo nashromáždit velké bohatství, ustavičně mučí hrůza z chudoby a pronásleduje strach, že jednou o všechno přijdou a budou na mizině. Mnohé z toho, co řekl, ale čemu jsem dost dobře nerozuměl, rozhodně nebylo v rozporu s domněnkou, k níž jsem takto náhodou došel, a tak jsem nakonec přece jen dospěl k závěru, že beze vší pochyby je vskutku jedním z tohoto pronároda nešťastníků.

Tento názor nebyl výsledkem nějaké rychlé rozumové úvahy, k níž tenkrát vskutku nebylo ani dost času, neboť dítě se téměř vzápětí zase vrátilo a hned se začalo zabývat přípravami, aby dalo Kitovi lekci v psaní - lekci, jakých míval zřejmě více za týden (a jednu z nich pravidelně právě v tento den) k nemalému obveselení a radosti jak žáka, tak i jeho učitelky. Vylíčit, jak dlouho trvalo, než se podařilo překonat jeho stydlivost natolik, aby si dovolil posadit se v pokoji v přítomnosti neznámého pána, a když se konečně přece usadil, jak si vysoukal rukávy a zeširoka rozložil lokte, jak strčil nos až skoro do sešitu a strašlivě střílel očima po linkách - jak hned od prvního okamžiku, kdy se chopil pera, přímo tonul v kaňkách a mazal se inkoustem až za ušima, a když už náhodou napsal nějakou písmenu pořádně, jak ji okamžitě zase rukou rozmazal, chystaje se napsat další - jak při každé nové chybě dítě vždy znovu vybuchlo v upřímné veselí a sám chudák Kit v hlasitější a neméně upřímný řehot - a jak přes to všechno

39$

po celou dobu neutuchalo z její strany vlídné přání ho naučit a z jeho strany zase dychtivá touha se naučit vylíčit všechny tyto podrobnosti by nepochybně zabralo víc místa a času, než si zasluhují. Dostačí, jestliže řeknu, že se lekce konala; že večer uplynul a nadešla noc; že se starce opět zmocnil neklid a netrpělivost; že se pokradmu vytratil z domu ve stejnou hodinu jako minule; a že dítě opět zůstalo v jeho pochmurných zdech samo.

A teď, když jsem čtenáři představil tyto osoby a v roli přímého účastníka dovedl příběh až sem, v zájmu vyprávění se od jeho dalšího průběhu odpoutám a ponechám těm, kteří v něm hrají hlavní a nevyhnutelné úlohy, aby hovořili a jednali sami.

«KAPITOLA ČTVRTÁ»

Manželé Quilpovi sídlili na Tower Hillu; a tam na Tower Hillu byla paní Quilpová zanechána ve svém budoáru sama, aby želela nepřítomnosti svého pána, jenž ji opustil za záležitostí, kterou jsme ho právě viděli vyřizovat.

Těžko se dalo říci, že pan Quilp má nějakou určitou živnost či povolání, třebaže jeho podnikání bylo rozmanité a jeho zaměstnání četná. Vybíral nájemné z celých kolonií špinavých ulic a uliček při řece, půjčoval peníze lodníkům a nižším důstojníkům obchodních lodí, podílel se na spekulacích rozličných kapitánů na východoindických lodích, kouřil pašované doutníky přímo pod nosem celního úřadu a téměř každý den měl na burze schůzky s muži v hlazených kloboucích a šosatých kazajkách. Na surreyské straně řeky byla nevelká, krysami prolezlá, nevlídná ohrada zvaná „Quilpova loděnice“, v níž stála malá dřevěná pisárna, napůl svezlá a zabořená v prachu, jako by byla spadla z oblak a zaryla se do země; válelo se tam pár přeražených rezavých kotev, několik velkých železných

40$

kruhů, hromady různého prohnilého dřeva a dvě nebo tři kupy starého měděného plechu, zprohýbaného, pomláceného a rozervaného. V Quilpově loděnici byl Daniel Quilp bouračem lodí, ale podle všech zjevných znaků soudě, buďto provozoval tuto rozebíračskou živnost ve velmi skrovném měřítku, nebo rozebíral své lodě na kousky opravdu velmi malé. Prostor také nejevil žádné zvláštní známky života ani činnosti, neboť jediným lidským tvorem tam přebývajícím byl vodomilný hoch v režném plátěném obleku, jehož zaměstnání spočívalo pouze v tom, že střídavě seděl na vršku nějaké hromady a házel kameny do bláta, když voda s odlivem opadla, nebo stál s rukama v kapsách a lhostejně zevloval na proudění a vlnění řeky, když její hladina vystoupila s přílivem nejvýš.

Zakrslíkovo obydlí na Tower Hillu zahrnovalo kromě potřebných místností pro něho a pro paní Quilpovou i malý kabinet, kde přespávala matka této dámy, která u obou manželů bydlila a vedla ustavičnou válku s Danielem, přestože se ho zároveň nemálo bála. Tento ohyzdný tvor skutečně dokázal takovými či onakými prostředky – ať již svým odpuzujícím vzhledem, svou výbušností či vrozenou lstivostí, na tom celkem nezáleží - nahánět důkladný strach před svým hněvem většině těch, s nimiž přicházel denně do styku. Nad nikým však neměl tak absolutní moc jako nad samou paní Quilpovou – hezkou, drobnou, mírnou, modrookou ženou, která se svázala se zakrslíkem poutem manželským v jednom z oněch podivných zaslepení, o jejichž příklady rozhodně není nouze, a která nyní každý den svého života těžce a hořce za svou pošetilost pykala.

Řekli jsme, že paní Quilpová se oddávala stesku ve svém budoáru. V budoáru také vskutku byla, jenže ne sama, neboť kromě staré dámy, její matky, o níž jsme se před chviličkou zmínili, tam sedělo ještě asi půl tuctu dam ze sousedství, které zvláštní náhodou (a také trochu po vzájemné dohodě) k ní nečekaně zaskočily, ovšem jedna po druhé, a to právě v době svačiny. Poněvadž to byla chvíle příznivá k rozprávce a pokoj byl chladný, stinný

41$

a útulný - s rozličnými květinami v otevřeném okně, které bránily vnikání prachu, a postaveny mezi čajovým stolkem uvnitř a starým Towerem venku, působily vskutku ladným dojmem - není divu, že dámy jevily sklon k povídání a posezení, zejména vezmeme-li v úvahu další lákadla v podobě čerstvého másla, měkkého chleba, ráčků a řeřichy.

Když se už tedy dámy za takových okolností pěkně sešly, bylo nanejvýš přirozené, že se hovor stočil na muže a na jejich náchylnost tyranizovat slabší pohlaví, jakož i na povinnost slabšího pohlaví této tyranii se bránit a uplatňovat svoje práva a lidskou důstojnost. Bylo to přirozené ze čtyř důvodů: za prvé proto, že paní Quilpovou jako mladou ženu, proslule utlačovanou panovačným manželem, bylo třeba podnítit k revoltě; za druhé proto, že rodička paní Quilpové byla známá svou chvalně hašteřivou náturou a sklonem oponovat mužské autoritě; za třetí proto, že každá sousedka se chtěla osobně pochlubit, jak vysoko stojí po této stránce nad většinou příslušnic svého pohlaví; a za čtvrté proto, že návštěvnice, jinak zvyklé pomlouvat jedna druhou vždy ve dvou, byly oloupeny o svůj obvyklý předmět rozhovoru, když tu teď seděly všechny svorně v důvěrném přátelském kroužku, a v důsledku toho nemohly dělat nic lepšího než vrhnout se na společného nepřítele.

S těmito důvody na zřeteli zahájila jedna tělnatá dáma dýchánek tím, že se s velmi starostlivým a účastným výrazem zeptala, je-li pan Quilp zdráv, načež matka páně Quilpovy ženy ostře odpověděla: „Pf, ten je zdravý jako řípa - tomu jakživo nic vážného nebylo - přece mráz kopřivu nespálí.“ Všechny dámy pak sborem vzdychly, potřásly účastně hlavou a dívaly se na paní Quilpovou jako na mučednici.

„Jo, jo!“ pokračovala řečnice. „Podle mého byste jí měla být trochu nápomocná svou radou, paní Jiniwinová třeba poznamenat, že paní Quilpová byla kdysi slečnou Jiniwinovou - „nikdo neví líp než vy, paní, čím jsme my ženy samy sobě povinovány.“

42$

„Věru jsme si povinovány mnohým, paní!“ souhlasila paní Jiniwinová. „Kdyby se byl můj nebohý manžel, její drahý otec, odvážil příkrého slova vůči mně, když ještě žil, byla bych mu a dobrá stará paní nedokončila větu, nýbrž ukroutila ráčku hlavu s vervou, která se dala vykládat jako náznak, že tento čin nahrazuje do jisté míry další slova. V tomto smyslu ho také jasně pochopila druhá žena, neboť ihned nato odpověděla s živým souhlasem: „Vy mi mluvíte z duše, paní, já bych to udělala právě tak.“ „Jenže vy nemáte proč to dělat,“ namítla paní Jiniwinová. „Naštěstí pro vás k tomu nemáte o nic větší důvod, než jsem měla já.“

„Žádná žena k tomu nemusí mít důvod, když se nezpronevěří sama sobě,“ odtušila tělnatá dáma.

„Slyšíš to, Betsy?“ řekla paní Jiniwinová vyčítavým tónem. „Jak často jsem ti to říkala i já, a právě těmihle slovy, a málem jsem si před tebou klekla, když jsem ti to říkala!“

Ubohá paní Quilpová, dosud bezmocně pohlížející z jedné soustrastné tváře na druhou, se nyní začervenala, usmála se a potřásla pochybovačně hlavou. To bylo signálem k všeobecnému hlučení, které začalo tichým reptáním a postupně zmohutnělo ve vyslovenou vřavu, při níž besednice mluvily jedna přes druhou a všechny tvrdily, že je příliš mladá na to, aby měla svou hlavu a nevěřila názorům a zkušenostem těch, které o té věci vědí mnohem víc; že dělá velkou chybu, když si nedá poradit od lidí, kterým neleží na srdci nic jiného než její dobro; že to hraničí přímo s vysloveným nevděkem, když se chová takhle; že když už nemá úctu sama k sobě, měla by jí mít aspoň trochu k ostatním ženám, protože všem tropí svou ústupností ostudu, a že když nemá úctu k ostatním ženám, dočká se chvíle, kdy ostatní ženy nebudou mít úctu k ní; a toho bude jednou moc litovat, to jí říkají rovnou! Když dámy udělily tato naučení, vrhly se s vehemencí ještě mocnější na připravený čaj, měkký chléb, čerstvé máslo, ráčky i řeřichu a prohlašovaly, že jsou z toho, jak si paní Quilpová vede, tak rozrušené, že jen s velkým přemáháním

43$

se dokážou přinutit, aby mohly vůbec něco spolknout.

„Ono se to všechno moc krásně mluví,“ ozvala se paní Quilpová značně prostoduše, „ale já vím, že kdybych zítra umřela, mohl by se Quilp oženit, s kterou by se mu zlíbilo - když by najednou mohl, to vím!“

Tato myšlenka vyvolala rozhořčený pokřik. Oženit se, s kterou by se mu zlíbilo! To by se na to podívaly, aby si troufal dělat laskominy na sňatek s kteroukoli z nich; to by se na to podívaly, aby něco takového jen sebevzdáleněji naznačil! Jedna dáma (vdova) byla pevně přesvědčena, že by ho probodla, kdyby na to udělal nějakou narážku.

„No dobře,“ pravila paní Quilpová a pokývla hlavou, „jak jsem prve řekla, moc lehko se to mluví, ale to vám říkám znova, a jsem si tím jistá - že Quilp, když chce, má něco takového do sebe, že ani ta nejhezčí tady z vás by ho nedokázala odmítnout, kdybych já umřela a ona byla volná, a kdyby si on zamanul se jí dvořit. A hotovo!“

Všechny návštěvnice se po tomto výroku naježeně načepýřily, jako by chtěly říci: „Vím, že to je míněno na mne. Ale jen ať to zkusí - víc neřeknu!“ A přesto se z nějaké neznámé příčiny všechny zlobily na vdovu a každá dáma šeptala své sousedce do ucha, že se řečená vdova zcela očividně pokládá za osobu, na kterou narážka platila, a přitom že je to husa!

„I maminka ví,“ pokračovala paní Quilpová, „že to je svatá pravda, co povídám, protože než jsme se vzali, říkala to často i ona. Že je to tak, maminko?“

Tato otázka uvedla úctyhodnou dámu do značně choulostivé situace, neboť měla nesporně činný podíl na tom, že se její dcera změnila v paní Quilpovou, a mimoto se nijak nesrovnávalo se ctí rodiny podporovat myšlenku, že se provdala za muže, kterého si žádná jiná vzít nechtěla. Na druhé straně by ale zase zveličování přitažlivých vlastností zeťových znamenalo oslabovat věc revolty, na kterou se cele a všemi silami upjala. Pod tlakem těchto rozporných hledisek připustila paní Jiniwinová zeťovu schopnost vlichotit se v přízeň ženy, ale zároveň odsoudila jeho touhu vládnout, a s chytře voleným uznáním na adresu tělnaté

44$

dámy zavedla rozprávku zase zpátky k bodu, z něhož se rozvinula.

„Ó, je to opravdu rozumné a trefné, co řekla paní Georgeová!“ zvolala stará dáma. „Jen když se ženy nezpronevěří samy sobě! – Jenže Betsy se už zpronevěřila, a to je ukrutná hanba a škoda.“

„Než bych se nechala od nějakého muže komandovat, jako Quilp komanduje ji,“ prohlásila paní Georgeová; „než bych klesla tak, abych se začala před nějakým mužem krčit strachy, jako se ona krčí před ním, to bych - to bych se snad radši zabila a nechala po sobě dopis, že je to jeho dílo!“

Po této poznámce, která se setkala s hlasitou pochvalou a souhlasem, se slova ujala další dáma (z ulice Minoritek): „Pan Quilp může být velmi příjemný člověk,“ pravila tato dáma, „a podle mého asi nepochybně taky je, protože to říká sama paní Quilpová, a říká to taky paní Jiniwinová a kdo jiný by to už měl vědět líp, když ne ty dvě? Ale přesto není tak docela to, čemu říkáme - no - prostě fešák, a taky už není zrovna mladík, což jediné by ho snad mohlo trochu omlouvat, pokud je nějaká omluva vůbec možná; naproti tomu jeho manželka je mladá, a je hezká, a co je koneckonců hlavní - je to žena!“

Tento dovětek, pronesený s mimořádným zápalem, vyvolal u posluchaček souhlasné brumlání, což dámu povzbudilo k pokračování v tom smyslu, že jestli se takový manžel chová příkře a nerozumně k takové manželce, pak „Jaké jestli!“ vpadla jí do řeči matka, odložila čajový šálek na stůl a smetla si drobečky z klína, chystajíc se učinit slavnostní prohlášení. „Jestli! Je to ten největší tyran, jaký kdy žil, nepřeje jí a zotročuje ji i její vlastní duši, stačí jedno jeho slovo, ba i jen pohled, aby se vyděsila až k smrti - a ona prosím nemá odvahu, aby se mu slovíčkem vzepřela, ne, ani jediným slovíčkem.“

Přestože tato skutečnost byla již dříve celé přítomné čajové společnosti velice dobře známa a přestože se přetřásala a zeširoka rozebírala při každém odpoledním čajování v sousedství již plných dvanáct měsíců, sotva toto

45$

oficiální sdělení skončilo, spustily všechny najednou a začaly se předhánět v prudkosti jazykového projevu. Paní Georgeová poznamenala, že lidé nic nesmlčí, že o tom slyšela mluvit už dříve, že paní Simmonsová, nyní zde přítomná, jí o tom povídala už mnohokrát, ale ona že jí vždycky namítla: „Ne, Henrietto Simmonsová, dokud to neuvidím na vlastní oči a neuslyším na vlastní uši, tak tomu nikdy neuvěřím.“ Paní Simmonsová tuto výpověď potvrdila a doplnila ji vlastními pádnými důkazy. Dáma z ulice Minoritek vyprávěla o úspěšné léčebné proceduře, jíž podrobila vlastního manžela, který měsíc po svatbě začal jevit vyloženě dravčí sklony, ale touto metodou byl zkrocen v dokonalého beránka. Jiná dáma líčila zase svůj vlastní boj, v jehož průběhu uznala za nutné přivolat si na pomoc matku a dvě tety, a než dosáhla vítězství, plných šest týdnů ve dne v noci bez ustání plakat. Třetí, které se ve všeobecné vřavě nepodařilo získat jinou vhodnou posluchačku, polapila mladou ženu, dosud neprovdanou, která se náhodou do společnosti připletla, a zapřísahala ji, je-li jí klid duše a vlastní štěstí drahé, aby využila této jedinečné příležitosti k vlastnímu prospěchu, vzala si odstrašující příklad ze slabosti paní Quilpové a od této chvíle zaměřila všechen svůj um na krocení a deptání vzpurného ducha mužů. Hluk dostoupil právě vrcholu a polovina společnosti zvýšila hlas v úplný křik, aby přehlušila hlasy druhé poloviny, když vtom bylo vidět, jak paní Jiniwinová mění barvu a pokradmu cuká ukazováčkem, jako by je nabádala k mlčení. A teprve pak - ani o vteřinu dříve - zpozorovaly, že v pokoji stojí sám Daniel Quilp, podnět a příčina všeho toho křiku, a přihlíží a poslouchá s napjatou pozorností.

„Jen pokračujte, dámy, jen pokračujte,“ řekl Daniel. „Paní Quilpová, pozvi prosím dámy, aby zůstaly na večeři a pojedly s námi pár humrů a k tomu nějakou tu lehkou příchoutku.“

„Já - já je na čaj nezvala, Quilpe,“ koktala žena. „Je to čirá náhoda.“

„Tím líp, paní Quilpová - tyhle náhodné sešlosti bývají

46$

vždycky nejpříjemnější,“ řekl zakrslík a mnul si ruce tak silně, že se zdálo, jako by chtěl ze špíny, kterou byly obalené, uválet kuličky do špuntovky. „Cože! Snad neodcházíte, dámy? Přece už nechcete doopravdy odejít!“

Jeho krásné nepřítelkyně pohazovaly lehce hlavou, zatímco si se zvednutým nosíkem shledávaly klobouky a šátky, a všechnu slovní potyčku ponechaly paní Jiniwinové, která - octnuvši se nenadále na kolbišti tváří v tvář soupeři - učinila chabý pokus tuto roli také opravdu sehrát.

„A proč by nemohly zůstat na večeři, Quilpe,“ řekla stará dáma, „kdyby si to moje dcera přála?“

„To se rozumí,“ utrousil Daniel, „proč by nemohly?“

„Večeře snad není nic nečestného ani špatného?“ namítla paní Jiniwinová.

„Jistěže není,“ potvrdil skrček. „Proč by měla být? Není na ní ani nic nezdravého, ledaže lidé jedí humrový salát nebo ráčky, to je prý špatné pro trávení, jak jsem slyšel.“

„Ale vy byste přece nechtěl, aby vaši ženu postihlo něco takového nebo podobného, co by jí způsobilo nepříjemnosti, viďte?“ pokračovala paní Jiniwinová.

„Ani za všechny poklady světa,“ opáčil skrček s úšklebkem. „Dokonce ani za všechny tchýně světa - a to by bylo nějaké požehnání!“

„Moje dcera je ovšem vaší ženou, pane Quilpe,“ řekla stará dáma se zachichtáním, které bylo míněno jako kousavá narážka na to, že je třeba tuto skutečnost mu připomínat, „vaší zákonitou manželkou.“

„To ovšem je. To je,“ připustil zakrslík.

„A doufám, že tedy má právo dělat, co uzná za vhodné, Quilpe,“ pokračovala stará dáma, třesouc se jednak hněvem, jednak potlačovaným strachem před svým nestvůrným zetěm.

„Vy doufáte!“ opáčil Quilp. „Chm! Copak nevíte, že ho má? Vy opravdu nevíte, že to právo má, paní Jiniwinová?“

„Vím, že by ho měla mít, Quilpe, a že by ho taky skutečně měla, kdyby byla stejného ražení jako já.“

47$

„Pročpak nejsi stejného ražení jako tvoje matka, moje drahá?“ obrátil se zakrslík s otázkou na svou ženu. „Pročpak ve všem nenapodobuješ svou matku, má drahá? Je přece ozdobou ženského pokolení - tvůj otec to jistě říkával den co den po celý svůj život, určitě to vím.“

„Její otec byl požehnaný člověk, Quilpe, a měl stotisíckrát větší cenu než někteří lidé,“ podotkla paní Jiniwinová, „stotisíc miliónkrát větší.“

„škoda, že jsem ho neznal,“ prohodil zakrslík. „Nejspíš že byl požehnaný už tenkrát, ale teď, o tom jsem přesvědčený, teď je požehnaný docela určitě. Dostalo se mu šťastného vysvobození. Podle mého asi trpěl hodně dlouho, že?“

Stará dáma zalapala po dechu, ale na nic dalšího se nezmohla; Quilp pokračoval s touž zlomyslností v očích a s touž výsměšnou zdvořilostí na jazyku:

„Vypadáte nemocná, paní Jiniwinová; vidím, že jste se nějak moc rozrušila - nejspíš asi mluvením, protože to je vaše slabost. Jděte si lehnout. Povídám, jděte si lehnout.“

„Půjdu, až budu sama chtít, Quilpe, ani o minutu dřív.“

„Jen jděte prosím hned. Povídám, jděte prosím hned,“ pravil zakrslík.

Stará paní se na něj zlostně mračila, ale ustoupila, když pokročil směrem k ní, a couvala před ním stále dál, až si nakonec nechala líbit, aby za ní zavřel a zamkl dveře, a tak ji vlastně vystrčil ven mezi návštěvnice, které se v té chvíli již hrnuly ze schodů dolů. Když takto osaměl se svou ženou, která seděla v koutě s očima zabodnutýma do podlahy a celá se chvěla, rozkročil se skrček kousek před ní a se založenýma rukama ji dlouho beze slova pozoroval.

„Ty moje sladké stvoření!“ zněla slova, kterými konečně přerušil mlčení, přičemž zamlaskal, jako by to nebyl pouhý slovní obrat, ale jako by ona byla nějaké skutečné cukrátko. „Ty můj předrahý miláčku! Ty moje rozkošná čarodějko!“

Paní Quilpová vzlykala, a protože znala povahu svého roztomilého pána, děsily ji tyto lichotky právě tak silně, jako kdyby to bývaly nejvýraznější projevy zlosti.

„Je to přece,“ řekl skrček a příšerně se zazubil, „učiněný

48$

klenot, učiněný diamant, učiněná perla, učiněný rubín, učiněná zlatá skříňka posázená všemi drahokamy světa! Je to učiněný poklad! Jak já ji mám rád!“

Ubohá ženička se chvěla od hlavy k patě, a když s prosebným pohledem zdvihla oči k jeho tváři, musela je hned zas sklopit k zemi a znovu se rozvzlykala.

„Nejlepší na ní je,“ pokračoval zakrslík, zatímco se k ní přibližoval jakýmsi hopkováním, které z něho při jeho křivých nohách, ohyzdné tváři a posměšném chování dělalo téměř ďábelského skřeta, „nejlepší na ní je, že je taková krotká - a taková mírná - a nikdy nemá vlastní vůli – a má takovou roztomilou matinku!“

Po těchto slovech, která pronesl s takovou vítězoslavnou zlomyslností, jakou by nikdo na světě nedovedl vyjádřit ani přibližně tak dokonale jako on, si pan Quilp opřel ruce o kolena, rozkročil se, co nejvíc mohl, a pomalu se shýbal níž a níž, a stále níž, až se s hlavou napůl vyvrácenou dostal s obličejem mezi manželčiny sklopené oči a podlahu.

„Paní Quilpová!“

„Ano, Quilpe.“

„Je na mě pěkný pohled? Mít ještě licousy, byl bych asi nejhezčí člověk na světě, co? Jsem už takhle, jaký jsem, úplný Don Juan? - Jsem, paní Quilpová?“

Paní Quilpová poslušně odpověděla: „Ano, Quilpe,“ a fascinována jeho upřeným pohledem, dívala se na něj ustrašeně dál, zatímco jí předváděl řadu takových pitvorných grimas, jaké si nedokázal nasadit snad nikdo kromě něho a nějakých příšer z nočních snů. Během celé té produkce, která byla nejspíš nejdelší maškarádou v jeho životě, zachovával hrobové ticho - s výjimkou okamžiku, kdy při jednom neočekávaném hopsnutí žena s nepotlačitelným výkřikem ucukla dozadu. Tu vypískl smíchem.

„Paní Quilpová!“ řekl konečně.

„Ano, Quilpe,“ odpověděla pokorně.

Místo aby rozváděl dál námět, který mu tanul na mysli, Quilp se narovnal, založil si opět ruce na prsou a zadíval se na ni ještě přísněji než předtím, kdežto ona odvrátila opět oči a nechávala je sklopené k zemi.

49$

„Paní Quilpová!”

„Ano Quilpe.“

„Jestli budeš ještě jednou poslouchat tyhle báby, tak tě zakousnu!“

Po této úsečné hrozbě, doprovozené zavrčením, které budilo dojem, že to myslí naprosto vážně, jí pan Quilp přikázal, aby se stolu sklidila nádobí po čaji a přinesla rum. Když před něho postavila žádanou lihovinu ve velikánské opletené láhvi, která pocházela původně z nějaké lodní spíže, poručil si studenou vodu a krabici doutníků. A sotva byl vybaven i tím, usadil se do křesla, opřel svou velkou hlavu o lenoch a krátké nohy si položil na stůl.

„A teď, paní Quilpová,“ řekl, „mám náladu si pokouřit a pravděpodobně budu čoudit až do rána. Ty ale pro případ, že bych tě potřeboval, zůstaň laskavě sedět, kde jsi - „

Žena neodpověděla nijak jinak než obvyklým „Ano, Quilpe,“ a maličký pán tvorstva si zapálil první doutník a namíchal si první sklenici grogu. Slunce zapadlo a vykoukly hvězdy, Tower změnil své pravé barvy v šeď a z šedi v čerň, pokoj se stopil v úplné tmě, v níž konec doutníku žhnul ohnivě rudou červení, ale pan Quilp dosud kouřil a popíjel dál v téže poloze, zevluje lhostejně z okna stále s týmž psím ceněním ve tváři - kromě okamžiků, kdy sebou paní Quilpová z rozrušení nebo přemožena únavou bezděčně nějak pohnula, kdy se pak jeho „úsměv“ roztáhl ve škodolibý úšklebek.

«KAPITOLA PÁTÁ»

Ať už se pan Quilp trochu prospal tím, že si občas na pár okamžiků zchrupnul, nebo ať už proseděl celou dlouhou noc v bdělém stavu a vůbec nezamhouřil oko, jisté je, že nenechal žádný doutník vyhasnout a že si zapaloval nový vždy od oharku toho, který již téměř dohořel, a nepotřebo—

50$

val si ani pomáhat svíčkou. Ani pravidelné odbíjení každé hodiny na městských věžích v něm zřejmě nevyvolávalo žádný pocit ospalosti ani přirozenou touhu jít se natáhnout, nýbrž spíš ještě posilovalo jeho bdělost, kterou při každém odměření pokračující noci projevoval potlačovaným hrdelním kuckáním a potřásáním rameny jako člověk, který se směje srdečně, ale zároveň se to snaží poťouchle zakrýt.

Konečně se rozbřeskl den a zjevil ubohou paní Quilpovou, třesoucí se chladem časného rána a zdeptanou nevyspáním a únavou, jak sedí trpělivě na židli, chvílemi zdvíhá oči v němé prosbě o útrpnost a slitování a občasným zakašláním jemně připomíná svému pánu, že jí ještě stále nebylo odpuštěno a že její pokání trvá již snad příliš dlouho. Její zakrslý choť však kouřil svůj doutník a popíjel rum stále dál, aniž jí věnoval pozornost; teprve když slunce stálo už chvíli nad obzorem a ulice zurčela ruchem a hlukem probuzeného velkoměsta, uráčil se uznamenat její přítomnost, byť jen skoupým slovem či pokynem. Ani to by možná ještě nebyl udělal, nebýt jistého netrpělivého klepání na dveře, které prozrazovalo, že na druhé straně se pilně činí nějaké patrně hezky tvrdé klouby.

„Jejda!“ řekl, rozhlížeje se kolem sebe s ironickým údivem. „On je už den! Jdi otevřít, sladká paní Quilpová!“

Poslušná manželka odemkla a do pokoje vešla její paní matka.

Paní Jiniwinová ani tak nevešla, jako spíš dovnitř prudce vpadla; předpokládala totiž, že její zeť je dosud v posteli, a přišla ulevit svým citům tím, že chtěla bez obalu vyjádřit své mínění o celém jeho chování i charakteru. Když však spatřila, že Quilp je už vzhůru a oblečený a že podle všeho zdání nikdo se nevzdálil z pokoje po celou dobu od chvíle, kdy z něho předešlého večera odešla, v jistých rozpacích se na místě zarazila.

Nic z toho neušlo ostřížímu zraku zakrslého šeredy, a protože dokonale pochopil, co se v mysli staré paní děje, zavalil ho pocit zadostučinění, čímž jeho tvář nabyla ještě větší ohyzdnosti; a s vítězoslavným úsměškem jí tedy popřál dobrého jitra.

51$

„Ale, Betsy,“ podivila se stará žena, „ty jsi vůbec ne… snad nechceš říct, žes byla

celou noc vzhůru?“ vpadl do řeči Quilp, aby doplnil nedokončenou větu. „Ale ano, byla!“

„Celou noc?“ zvolala paní Jiniwinová.

„Baže, celou noc. Je snad naše drahá stará dáma hluchá?“ divil se Quilp s úsměvem, který byl spojen se zamračením. „Či chce snad někdo tvrdit, že muž s manželkou si nemůžou být dobrou společností? Ha, ha! Uběhlo nám to jako voda.“

„Zvíře jedno!“ zvolala paní Jiniwinová.

„Ale, ale,“ opáčil Quilp, vykládaje si ovšem její slova úmyslně špatně, „nesmíte jí nadávat. Víte přece, že je už vdaná. A třebaže se opravdu zabavovala a mne zdržela od spaní, nesmíte být o mne tak dojemně starostlivá, abyste se na ni hned mrzela. Takové vzácné staré dámě aby pánbůh požehnal! Na vaše zdraví!“

„Jsem vám zavázána velikým díkem,“ opáčila stará paní, zatímco jistý neklid jejích rukou prozrazoval, že by měla sto chutí poděkovat zeti spíš svou matrónskou pěstí. „Ó, opravdu nesmírným díkem!“

„Vděčná duše!“ zvolal skrček. „Paní Quilpová!“

„Ano, Quilpe,“ pípla bojácná trpitelka.

„Pomoz své matce udělat snídani, paní Quilpová. Jdu dnes ráno do loděnice - čím dřív tam budu, tím líp, tak si pospěšte.“

Paní Jiniwinová se chabě pokusila o odboj tím, že se posadila na židli stojící hned u dveří a založila ruce, jako by se byla pevně rozhodla na nic nesáhnout. Ale pár slovíček, pošeptaných jí do ucha dcerou, a účastný dotaz zeťův, není-li jí snad mdlo, spolu s narážkou, že ve vedlejším pokoji je studené vody habaděj, účinně tyto příznaky zahnaly, a tak se se zarputilou pílí pustila do přikázané práce.

Zatímco ženy chystaly snídani, uchýlil se pan Quilp do sousedního pokoje, rozhrnul si límec u kabátu a začal si vlhkým ručníkem velmi pochybného vzhledu jezdit po obličeji, čímž jeho kůže dostala zbarvení pokud možno

52$

ještě popelavější, než měla předtím. Ale ani pří tomto zaneprázdnění ho neopustila jeho obezřelost a zvědavost. S výrazem stejně bystrým a vychytralým jako jindy co chvíli přerušoval i tuto krátkou proceduru a bez hnutí napínal uši, nezaslechne-li ze sousedního pokoje nějaký hovor, který by se týkal jeho osoby.

„Á!“ řekl, když chvíli usilovně naslouchal. „Hned jsem si myslel, že to nedělá ten ručník na uších. Jsem tedy bídák, skrček, hrbatý netvor, paní Jiniwinová, viďte? Ó!“

Potěšení z tohoto objevu mu v plné míře roztáhlo tvář v jeho obvyklý úsměv, jako když se cení pes. A když ho Quilp nechal nakonec zas pohasnout, otřásl se také docela po psovsku a vrátil se opět k dámám.

Nejdřív zamířil pan Quilp rovnou k zrcadlu, a jak tam u něho stál a uvazoval si nákrčník, paní Jiniwinová, která se náhodou ocitla za jeho zády, nemohla odolat náhlému nutkání a pohrozila svému tyranskému zeti pěstí. Bylo to gesto okamžiku, ale právě když ho udělala a doprovodila pohyb výhružným pohledem, střetla se v zrcadle s jeho očima, přistižena přímo při činu. A týž pohled do zrcadla jí vrátil odraz nevýslovně pitvorné a rozšklebené tváře s vyplazeným jazykem; ale vzápětí se zakrslík otočil a s výrazem dokonale klidným a vlídným se velmi účastným tónem zeptal:

„Jak se vám daří teď, můj drahý starý poklade?“

Jakkoli nepatrná a směšná to byla příhoda, ukázala skrčka ve světle dokonalého ďábla; a ke všemu jako ďábla tak bystrého a prohnaného, že starou ženu vylekal tou měrou, že nebyla schopna vypravit ze sebe jediné slovo a vůbec se nebránila, když ji s mimořádnou dvorností odváděl k prostřenému rannímu stolu. U toho rozhodně nikterak nezmírnil dojem, který právě vyvolal, neboť vejce natvrdo hltal celá i se skořápkou, i ty největší ráčky polykal i s hlavou a ocasem, s nepředstavitelnou lačností žvýkal řeřichu zároveň s tabákem, pil vroucí čaj, aniž mrkl brvou, kousal do vidličky a lžičky, až je ohnul, zkrátka prováděl tolik šílených a neuvěřitelných věcí, že ženy div nepřišly strachem o rozum a začaly pochybovat,

53$

je-li to opravdu lidský tvor. Nakonec, když předvedl celý tento repertoár a ještě mnoho jiného, co také ještě patřilo k jeho taktice, pan Quilp ženy, zkrocené do naprosté poslušnosti a velmi pokořené, opustil a odebral se k řece, aby se přívozem dostal do loděnice, jíž propůjčil své jméno.

Byl právě příliv, když se Daniel Quilp usadil do pramice, aby se dal převézt na protější břeh. Po hladině se lenivě šinulo celé mračno člunů, některé bokem, některé popředu, některé pozadu, ale všechny jaksi vrtohlavě, jankovitě, umíněně; vrážely do větších lodí, motaly se pod příděmi parníků, zaplouvaly do všemožných koutů a rohů, kde neměly co dělat, a byly ze všech stran drceny jako louskané ořechové skořápky, přičemž každý se svým párem dlouhých vesel, zápasících a šplouchajících ve vodě, vypadal jako nemotorná ryba v úzkých. Na některých lodích, ležících na kotvě, se všechno mužstvo pilně zabývalo svinováním lan, rozprostíráním plachet k sušení, nakládáním nebo vykládáním zboží; na jiných zase nebylo vidět jiné známky života kromě dvou tří lelkujících plavčíků a snad i nějakého štěkajícího psa, prohánějícího se sem a tam po palubě nebo drápajícího se na zábradlí, aby viděl na vodu a mohl na tu vyhlídku štěkat ještě hlasitěji. Lesem stěžňů se pomalu prodíral veliký parník, bušící krátkými netrpělivými údery těžkých lopat svých koles do vody, jako by hekal nedostatkem prostoru k dýchání, a šinoucí se svým obrovským trupem jako nějaký mořský netvor mezi temžskou rybí žouželí. Po obou stranách se táhly dlouhé řady černých uhelných lodí a mezi nimi z přístavu opatrně manévrovala plavidla s plachtami, lesknoucími se v slunci, a se skřípavým lomozem na palubě, který se z mnoha stran zase vracel ozvěnou zpátky. Řeka a všechno na ní bylo v jednom rušném pohybu, jen tančilo a plavně se pohupovalo a nadnášelo, zatímco starý šedivý Tower a masív budov na břehu, mezi nimiž čněly k nebi četné štíhlé kostelní věže, chladně přihlížely, jako by svou neposednou, podrážděnou sousedkou pohrdaly.

Daniel Quilp, na kterého jasné ráno neudělalo žádný zvláštní dojem kromě toho, že ho ušetřilo námahy brát si

54$

deštník, se dal vysadit na břeh těsně u loděnice a ubíral se úzkou uličkou, která se v souladu s obojživelným charakterem jejích pravidelných uživatelů skládala rovným dílem z vody a bláta a obojího měla svrchovaný dostatek. Když došel k cíli cesty, první předmět, na který mu padl zrak, byl pár velmi nedokonale obutých nohou, trčících do vzduchu s podrážkami obrácenými k nebi; o tento podivuhodný úkaz se zasloužil jeho hoch, který byl ducha poněkud výstředního, a protože měl vrozený sklon k tatrmanství, stál nyní na hlavě a pozoroval panoráma řeky z tohoto nezvyklého úhlu. Zvuk pánova hlasu však rychle přivedl hocha zpátky na nohy, a jakmile se jeho hlava ocitla ve správné poloze, pan Quilp mu ji - abychom se v nedostatku lepšího slova vyjádřili co nejpřiléhavěji – začal „valchovat“.

„Dejte pokoj, nechte mě,“ volal hoch a oběma lokty střídavě odrážel Quilpovu ruku, „nebo něco slíznete, co se vám nebude líbit, jestli mě nenecháte, to vám povídám.“

„Ty pse,“ zavrčel Quilp, „já tě zbiju železnou tyčí, rozškrábu tě rezavým hřebem, vydrápu ti oči, jestli budeš odmlouvat! Jen se těš!“

Při tomto vyhrožování znovu zaťal jednu ruku v pěst, druhou vjel hochovi obratně mezi lokty, chytil mu hlavu, uhýbající ze strany na stranu a vrazil mu tři čtyři důkladně tvrdé rány. Když tak prosadil svou a dosáhl vytčeného cíle, hocha pustil.

„Tohle už podruhé neuděláte,“ řekl hoch, pohazuje hlavou, a ustupoval s lokty pro všechny případy stále zvednutými, „o co!“

„Stůj, pse,“ poručil Quilp. „Podruhé to už neudělám, protože jsem to už udělal, kolikrát jsem chtěl. Na! Vem si klíč!“

„Proč se nepustíte do někoho stejně velkého, jako jste sám?“ ptal se chlapec, velmi opatrně přistupuje blíž.

„A kdepak je někdo takový, co, ty pse?“ opáčil Quilp. „Vem si klíč, nebo ti s ním rozbiju hlavu.“ A vskutku ho při těch slovech okem klíče důkladně klepl. „A teď alou, koukej otevřít kontor!“

55$

Hoch neochotně uposlechl; zpočátku přitom tiše reptal, ale ihned ustal, když se ohlédl a spatřil, že Quilp jde za ním a upřeně ho pozoruje. Tu bychom snad měli poznamenat, že mezi tímto hochem a hrbáčem existovala jakási zvláštní vzájemná příchylnost. Jak se zrodila a jak se vyvíjela, nebo jak byla živena ranami a hrozbami z jedné strany a odmlouváním a vzdorem ze strany druhé, nepatří k věci. Jisté však je, že Quilp by nebyl snesl, aby mu kromě tohoto hocha odporoval kdokoli jiný, a že hoch by se zase určitě nebyl nechal takhle otloukat nikým jiným než Quilpem, když měl možnost utéci, kdykoli by se mu zlíbilo.

„A teď,“ řekl Quilp, když vstupoval do prkenné pisárny, „hlídej loděnici. Postav se ještě jednou na hlavu, a já ti useknu jednu nohu!“

Hoch neodpověděl, ale sotva Quilp za sebou zavřel, postavil se znovu na hlavu, a to hned před dveřmi; potom došel po rukou za roh boudy a postál na hlavě i tam, a nakonec přešel na protilehlou stranu a tam svůj prostocvik opakoval. Pisárenská bouda měla sice čtyři strany, ale hoch se vyhnul té, v níž bylo okno, protože pokládal za pravděpodobné, že se jím bude Quilp dívat. To od něho bylo rozumné, neboť zakrslík, který znal chlapcovy povahové sklony, vskutku číhal nedaleko od pootevřeného okna ozbrojen důkladným klackem z drsného a zubatého kusu dřeva, jímž ho mohl snadno poranit, neboť z něho na mnoha místech vyčnívaly přerezivělé hřebíky.

Celá pisárna byla jen malá špinavá bouda, v níž nebylo nic jiného než starý rozviklaný psací stůl a dvě stoličky, věšák na klobouky, prastarý kalendář, pahýl jediného brkového péra na kalamáři bez inkoustu a osmidenní hodiny, které však nešly přinejmenším posledních osmnáct let a jejichž minutovou ručičku někdo ukroutil, aby si jí posloužil jako párátkem. Daniel Quilp si stáhl klobouk do očí, vydrápal se na stůl (který měl rovnou desku), natáhl se na něm celou svou krátkou délkou a s lehkostí starého praktika ihned usnul, hodlaje si nepochybně újmu na odpočinku, utrpěnou v uplynulé noci, vynahradit dlouhým a zdravým spánkem.

56$

Zdravý spánek to možná byl, ne však dlouhý, neboť nespal ještě ani čtvrt hodiny, když hoch otevřel dveře a strčil dovnitř hlavu, která se podobala chundelu špatně rozcupované koudele. Quilp měl lehké spaní a ihned se posadil.

„Máte tady návštěvu,“ hlásil hoch.

„Kdo je to?“

„Nevím.“

„Tak se zeptej!“ křikl Quilp, popadl klacek, shora již zmíněný, a mrštil jím po něm s takovou obratností, že hoch udělal dobře, když zmizel dříve, než dřevo dopadlo na místo, kde před okamžikem stál. „Zeptej se, pse!“

Protože hoch neměl chuť znovu se odvážit na dosah takových létajících zbraní, prozíravě místo sebe poslal prvotní příčinu tohoto vyrušení, která se pak hned vzápětí také objevila ve dveřích.

„Jakže, Nell!“ podivil se Quilp.

„Ano,“ přisvědčila dívenka v rozpacích, má-li vstoupit nebo raději odejít, neboť pohled na zakrslíka právě probuzeného, s rozcuchanými vlasy trčícími na všechny strany a se žlutým kapesníkem přehozeným přes hlavu, byl přímo otřesný, „to jsem jenom já, pane.“

„Pojď dál,“ zval ji Quilp, aniž slezl se stolu. „Pojď dál. Počkej! Mrkni se ještě dřív ven do ohrady, jestli tam nestojí ten kluk na hlavě.“

„Ne, pane,“ odpověděla Nell. „Stojí na nohou.“

„Viděla jsi dobře?“ řekl Quilp. „No budiž. Tak pojď tedy dovnitř a zavři dveře. Jakou máš pro mě zprávu, Nell?“

Dítě mu podalo dopis; pan Quilp nezměnil dosavadní polohu o nic víc, než že se převrátil poněkud na bok a podepřel si rukou bradu, a potom se pustil do seznamování s obsahem listu.

57$

«KAPITOLA ŠESTÁ»

Malá Nell zůstala stát a bojácně přihlížela s očima zvednutýma k tváři pana Quilpa, který pročítal dopis; její výraz přitom jasně prozrazoval, že i při troše strachu z toho zakrslíka a nedůvěře k němu má náramnou chuť ze srdce se jeho pitvornému zjevu a šaškovské póze zasmát. Zároveň ale bylo na dítěti možno vidět i trapnou úzkost, jak asi bude znít jeho odpověď, a vědomí, že je v jeho moci vyřknout odpověď nepříjemnou nebo zarmucující, a to všechno bylo s tímto nutkáním v tak silném rozporu, že je držela na uzdě účinněji, než by byla mohla dokázat sebevětším vypětím vlastní vůle.

Že obsahem dopisu byl zmatený i sám pan Quilp, a to v míře nikoli malé, bylo nad slunce jasnější. Nedočetl totiž ještě ani první dva tři řádky, a již začal široce vyvalovat oči a přímo příšerně kabonit tvář; další dva tři řádky ho inspirovaly k tomu, že se mimořádně nechutným způsobem začal drbat na hlavě, a když dospěl k závěru, vyjádřil své překvapení a zděšení dlouhým a hrůzu nahánějícím hvizdem. Potom složil list, pleskl jím vedle sebe na stůl a s krajní hltavostí si začal kousat nehty na všech deseti prstech najednou; nakonec prudce shrábl opět dopis a četl si ho znovu. Druhé pročtení mělo podle všech známek stejně neuspokojivý výsledek jako první a uvrhlo ho do stavu hlubokého zadumání, z něhož ho vytrhl teprve další útok na nehty, provázený dlouhým upřeným pohledem na děvče, které s očima sklopenýma k zemi čekalo, co se Quilpovi zlíbí udělat dál.

„Hej, povídám!“ zvolal nakonec takovým hlasem a tak nenadále, že dítě sebou škublo, jako by mu u ucha byla třeskla rána z pušky. „Slyšíš, Nell?“

„Ano, pane.“

„Ty víš, Nell, co je v tom dopise?“

„Nevím, pane!“

„Opravdu, jistě, docela jistě, na mou duši?“

„Docela jistě, pane.“

58$

„Mohla bys říct, ať na místě umřu, jestli to vím - he?“ ptal se dál hrbáč.

„Opravdu to nevím,“ odpovědělo dítě.

„No dobrá!“ zahučel Quilp, když si uvědomil její vážný pohled. „Věřím ti. Chm! Jsou pryč! Pouhých čtyřiadvacet hodin, a jsou pryč? Co s tím k ďasu provedl? To je mi záhada!“

Tato úvaha ho znovu pohnula ke škrábání hlavy a kousání nehtů. Zatímco se takto zaměstnával, rysy jeho tváře se pomaloučku uvolňovaly v cosi, co u něho představovalo veselý úsměv, ale co by u každého jiného člověka bylo vyjádřením křečovité bolesti; když však k němu dítě vzápětí pozvedlo oči znovu, spatřilo, že se na ni dívá s mimořádným zalíbením a vlídností.

„Vypadáš dnes moc hezky, Nell, roztomile a hezky. Nejsi unavená, Nell?“

„Nejsem, pane. Ale mám naspěch, abych se co nejdřív vrátila, protože dědeček o mne má vždycky starost, když nejsem doma.“

„Není naspěch, moje malá Nell, není přece vůbec naspěch,“ řekl Quilp. „Jakpak by se ti líbilo být mým číslem dvě, Nell?“

„Být čím, pane?“

„Mým číslem dvě, Nell, mou druhou - druhou paní Quilpovou,“ odpověděl zakrslík.

Dítě se zatvářilo ustrašeně, ale podle všeho mu asi nerozumělo; a když si to pan Quilp uvědomil, rychle si pospíšil, aby svou myšlenku vyjádřil jasněji.

„Stát se druhou paní Quilpovou, až první paní Quilpová umře, moje sladká Nell,“ pokračoval Quilp, mžouraje očima a lákaje ji ohnutým ukazováčkem k sobě blíž, „být mou ženou, mou ženuškou s růžovými tvářičkami a rudými rtíky. Dejme tomu, že paní Quilpová bude žít ještě nějakých pět let, ale možná i jen čtyři - to ty už budeš právě ve vhodném věku pro mne. Ha, ha! Buď jen hodná holčička, Nell, moc hodné děvčátko, a uvidíš, jestli se jednoho krásného dne nestaneš paní Quilpovou z Tower Hillu.“

59$

Tato rozkošná vyhlídka nejenže dívenku neuklidnila ani nepotěšila, nýbrž právě naopak ji vylekala natolik, že před ním celá rozechvělá ucouvla. Pan Quilp se ale - ať už proto, že mu bylo od přírody dáno nahánět strach, komu se dalo, a čerpat z toho potěšení, nebo protože mu bylo příjemné uvažovat o smrti paní Quilpové číslo jedna a o povýšení paní Quilpové číslo dvě do jejího stavu a titulu, nebo prostě proto, že byl z důvodů jen jemu známých rozhodnut chovat se v této chvíli mile a vesele pouze zasmál a předstíral, že její poplašení nepozoruje.

„Půjdeš se mnou na Tower Hill a podíváš se na paní Quilpovou, a to hned teď,“ rozhodl skrček. „Ona tě má moc ráda, Nell, ale to není pořád ještě nic proti mé lásce. Půjdeme spolu k nám.“

„Já ale musím zpátky domů,“ bránilo se dítě. „Dědeček povídal, abych se vrátila hned, jak budu znát odpověď.” „Jenže tyji neznáš, Nell,“ opáčil zakrslík, „a nebudeš ji znát, a nemůžeš ji znát, dokud se nedostanu domů; tak vidíš, že musíš jít se mnou, jestli máš splnit úkol, pro který tě sem poslal. Podej mi tamhleten klobouk, pusinko, a hned půjdeme.“ S posledním slovem se pan Quilp začal pomaloučku svážet se stolu, a když se krátkýma nohama konečně dotkl podlahy a postavil se na ně, zamířil ihned z pisárenské boudy ven do ohrady, kde mu jako první věc padl do oka hoch, který předtím stál na hlavě, a ještě jeden další mladý pán, velký asi jako on, Quilp; a ti dva se spolu váleli v blátě, a sevřeni v pevném objetí, oba se stejným zápalem do sebe navzájem zuřivě mlátili.

„To je Kit!“ zvolala Nell a spráskla ruce. „Můj chudáček Kit, on přišel se mnou! Ach, pane Quilpe, zaražte jim to, prosím vás!“

„To jim tedy zarazím,“ zavřískl Quilp, vrazil zpátky do boudy a vzápětí se vrátil s tlustou holí, „to jim zarazím! Tak, chlapečkové, jen se perte! Já vás zbiju oba! Oběma vám dám, že se do vás víc nevejde, oběma najednou, oběma najednou!“

S tímto vyzývavým pokřikem zamával skrček obuškem a jako smyslů zbavený začal kolem zápasících křepčit,

60$

šlapat po nich a přeskakovat je, a přitom mlátil kolem sebe s krajní zběsilostí hned do jednoho, hned do druhého, míře vždy na hlavu a rozdávaje takové rány, že silnější by snad dovedl zasadit leda opravdový divoch z pralesa. Protože to byla řež tužší, než s jakou oba válčící hoši počítali, jejich kuráž brzy ochladla natolik, že se vydrápali na nohy a začali prosit o milost.

„Rozsekám vás na cucky, vy psi,“ hrozil Quilp, marně se pokoušeje dostat se k některému z nich blíž, aby ho posledním máchnutím dorazil. „Zmaluju vás, až budete jedna modřina, zřídím vám ksichty, že jeden druhého nepoznáte, to uvidíte!“

„Hezky rychle zahoďte tu hůl, nebo na to doplatíte,“ řekl jeho hoch, kličkuje kolem něho a číhaje na příležitost, aby se na něj mohl vrhnout, „povídám, zahoďte tu hůl.“

„Pojď kousek blíž, pse, a já ti k ní dám čuchnout,“ opáčil Quilp a oči mu jen svítily, „kousek blíž - no, ještě kousek.“

Hoch však odolával tomuto lákání, dokud jeho pán zdánlivě ve své ostražitosti trochu nepolevil, a tu se k němu vrhl, sevřel pevně jeho zbraň a pokoušel se mu ji vykroutit z ruky. Quilp, který měl sílu jako lev, snadno hůl udržel; když však za ni začal hoch vší silou tahat, náhle ji pustil, takže hoch zavrávoral, skácel se dozadu a dopadl prudce na hlavu. Pan Quilp se cítil úspěchem tohoto manévru tak nepopsatelně polichocen, že se rozesmál a dupal do země, jako by se mu byl povedl nejpodařenější vtip.

„Nevadí,“ řekl hoch a rozhýbával si hlavu a zároveň si ji drbal, „ale zlaté oči, jestli se ještě někdy pustím do někoho, kdo říká, že jste ošklivější trpajzlík než všecky, jaké ukazujou na každé pouti za jednu penci - víc neřeknu!“

„Chceš povídat, pse, že takový nejsem?“ opáčil Quilp.

„Ne!“ vyhrkl hoch.

„Proč se tedy v mé ohradě pereš, darebáku?“ namítl Quilp.

„Protože to říkal on,“ odpověděl hoch a ukazoval na Kita, „ne proto, že byste takový nebyl.“

„Tak proč tedy říkal,“ zařval Kit, „že slečna Nell je

61$

ošklivá a že ona a můj pán musejí dělat všecko, co je po chuti jeho pánovi? Proč to povídal?“

„Co mluvil on, na tom nesejde, je to blázen, a co jsi povídal ty, to jsi řekl, protože jsi moc moudrý - skoro až moc chytrý, než abys dlouho žil, ledaže si na sebe dáš moc dobrý pozor, Kite,“ pravil Quilp s přehnanou líbezností v chování, ale s ještě přehnanější, byť tutlanou, škodolibostí kolem očí a úst. „Tumáš šestipenci, Kite, vezmi si ji. Vždycky mluv pravdu. Vždycky a všude mluv pravdu, Kite. A ty, pse, zamkni kontor a přines mi klíč.“

Druhý hoch, jemuž tento rozkaz platil, provedl, co se od něho žádalo, a byl za svou slepou oddanost k pánovi odměněn obratným ťuknutím klíče do nosu, až mu vyhrkly slzy z očí. Potom odplul pan Quilp s děvčátkem a Kitem v člunu a hoch se mstil tím, že se s malými přestávkami po celou dobu, co se přepravovali přes řeku, vrtěl ve stoji na hlavě při samém krajíčku přístavního můstku.

Doma byla jen paní Quilpová, a protože vůbec nečekala, že by se její pán mohl vrátit, právě se chystala usnout osvěžujícím spánkem, když vtom ji vyburcoval zvuk jeho kroků. Jen taktak stačila popadnout nějaké šití a předstírat práci, když vešel doprovázen pouze děvčátkem, neboť Kita nechal dole v přízemí.

„Tady vedu Nell Trentovou, milá paní Quilpová,“ ohlásil její manžel. „Sklenici vína, má drahá, a nějaký ten piškůtek, protože je po dlouhé cestě ušlá. Posedí si tady s tebou, dušinko, než napíšu dopis.“

Paní Quilpová hleděla rozechvěle svému choti do tváře, snažíc se z ní poznat, co zase znamená tato nezvyklá zdvořilost, a poslušná příkazu, který vyčetla z jeho gesta, následovala ho do vedlejšího pokoje.

„Dávej pozor, co ti řeknu,“ šeptal Quilp. „Zkus, jestli se ti z ní podaří vytáhnout něco o jejím dědovi, nebo co dělají, nebo jak žijí, nebo o čem s ní mluví. Mám svoje důvody, proč to potřebuju vědět, jestli to půjde. Vy ženy mluvíte mezi sebou otevřeněji, než když mluvíte s námi, a ty to umíš s lidmi tak jemně, mírně, že si ji určitě získáš. Slyšíš?“

62$

„Ano, Quilpe.“

„Tak běž. Co ještě?“

„Drahý Quilpe,“ zajíkala se jeho žena, „já mám to dítě ráda – nemohl by ses obejít bez toho, abych na ní musela lstí

Zakrslík procedil strašlivou kletbu a rozhlédl se, jako by hledal nějakou zbraň, jíž by mohl svou neposlušnou ženu po zásluze ztrestat. Poddajná žínka ho proto ihned uspěchaně prosila, aby se nezlobil, a slíbila udělat, co jí uložil.

„Tak rozumíš?“ šeptal Quilp dál a píchal a štípal ji přitom do ramene. „Koukej z ní vyloudit to její tajemství, vím, že to dovedeš. Já budu poslouchat, na to nezapomeň! Jestli to z ní nebudeš dost šikovně tahat, tak zavržu dveřmi, a běda ti, jestli budu muset vrzat moc! Teď jdi!“

Paní Quilpová odešla, jak rozkázal. Její roztomilý manžel se schoval za pootevřené dveře, přitiskl ucho skoro až na ně a s velmi vychytralou a pozornou tváří naslouchal.

Ubohá paní Quilpová ale dosud přemýšlela, jakým způsobem začít nebo jaké otázky vůbec pro začátek položit; teprve když dveře velmi naléhavě zavrzaly jako varování, aby se bez jakýchkoli dalších průtahů do toho pustila, ozval se její hlas:

„Nějak často teď poslední dobou chodíš k panu Quilpovi a zase zpátky, má milá, viď?“

„To samé jsem řekla dědečkovi aspoň stokrát,“ odpověděla Nell nevinně.

„A co na to říkal on?“

„Jenom si vzdychl a sklonil hlavu a vypadal tak smutný a nešťastný, že kdybyste ho byla viděla, určitě byste se nad ním byla rozplakala; nebyla byste si mohla pomoct, stejně jako jsem se neubránila já, to vím. Ty dveře ale vržou!“

„To dělají často,“ odtušila paní Quilpová a znepokojeně po nich mrkla. „Ale tvůj dědeček - snad nebýval vždycky tak nešťastný?“

„Kdepak!“ vyhrklo děvčátko dychtivě. „Dřív býval docela jiný! Tenkrát jsme byli tak šťastní a on tak veselý a spokojený! Nedovedete si ani představit, jak smutně se to s námi od té doby změnilo.“

63$

„To je mi moc a moc líto, když tě slyším takhle mluvit, má milá!“ řekla paní Quilpová. A mluvila pravdu.

„Děkuju vám,“ odpovědělo dítě a políbilo ji na tvář, „vy jste ke mně vždycky laskavá a já si s vámi ráda povídám. Nemám nikoho, s kým bych si o něm mohla promluvit, leda s chudákem Kitem. Jsem ale pořád ještě šťastná, snad bych se dokonce měla cítit ještě šťastnější, než jsem, ale neumíte si představit, jak mě to někdy trápí, když vidím, jak je dědeček teď jiný.“

„To se zase spraví, Nell,“ řekla paní Quilpová, „a zase bude takový jako dřív.“

„Ach, kdyby jen pánbůh dal!“ vzdychlo dítě a z očí mu vyhrkly slzy. „Ale ono to je už tak dávno, co prvně začal… Zdálo se mi, že se ty dveře pohnuly!“

„To dělá průvan,“ vysvětlila paní Quilpová mdlým hlasem. „Začal co…?“

„Co začal být takový zamyšlený a sklíčený a co začal zapomínat, co jsme za dlouhých večerů dělávali dřív,“ řeklo děvčátko. „To jsem mu obyčejně u krbu předčítala a on seděl a poslouchal, a když jsem přestala a začali jsme si povídat, vyprávěl mi o mé mamince, a jak kdysi vypadala a že mluvila právě tak jako já, když byla malá. To mě pak brával na klín a dlouho mi vysvětloval, že maminka neleží v hrobě, ale že odletěla do překrásné země daleko nad oblohou, kde nic neumírá ani nikdy nezestárne - to jsme bývali moc šťastní!“

„Ach, Nell, Nell!“ zvolala nebohá žena. „Nesnesu dívat se na to, když někdo tak mladý jako ty se takhle souží. Prosím tě, neplač!“

„Já nepláču skoro nikdy,“ řeklo dítě, „ale schovávala jsem tohle všechno v sobě už dlouho, a asi nejsem taky docela ve své kůži, protože slzy se mi hrnou samy do očí a já je nedovedu zadržet. Svěřuju se vám otevřeně se svým smutkem, protože vím, že to nikomu nepovíte.“

Paní Quilpová jen odvrátila hlavu a nic na to neodpověděla.

„Tenkrát,“ pokračovalo dítě, „jsme taky často chodívali do polí a procházeli se pod zelenými stromy, a když jsme

64$

se večer vrátili unavení domů, ještě víc se nám tam líbilo a radovali jsme se, jaký to máme doma šťastný koutek. A třeba je to u nás dost tmavé a pochmurné, říkávali jsme, co na tom záleží, protože nám to jen tím radostněji připomínalo naši poslední procházku a tím víc jsme se zase těšili na tu příští. Ale teď na tyhle procházky už vůbec nechodíme, a i když je to pořád ten samý dům, je nějak tmavší a mnohem pochmurnější, než býval. Opravdu!“

Tu se dívenka odmlčela, ale třebaže dveře zavrzaly víc než jednou, paní Quilpová nepromluvila slovo.

„Ne abyste si snad myslela,“ vykládalo dítě vážně dál, „že dědeček už není ke mně tak laskavý, jako býval! Řekla bych, že mě má každým dnem radši a že každý nový den je ke mně milejší a něžnější, než byl den předtím. Vy nevíte, jak mě miluje!“

„Jsem přesvědčená, že tě miluje vroucně,“ řekla paní Quilpová.

„Opravdu, opravdu mě miluje!“ zvolala Nell. „Stejně vroucně, jako já miluju jeho. Ale neřekla jsem vám ještě o té největší změně ze všech, jenže o tom nesmíte v životě nikomu říct ani slůvko. On se vlastně nikdy pořádně nevyspí, chytá spánek jen tak po chvilkách přes den v lenošce, protože každou noc chodí ven a zůstává venku vždycky až skoro do rána.“

„Nell!“

„Pst!“ syklo děvčátko, položilo si prst na rty a rozhlédlo se kolem. „Když se ráno vrací domů, bývá to obyčejně těsně před rozedněním, tak mu chodívám otevřít. Tuhle noc se ale hodně opozdil, takže už bylo skoro světlo. Viděla jsem, že je v obličeji bledý jako smrt, že má oči podlité krví a nohy se mu při chůzi podlamují. Když jsem si znova lehla, slyšela jsem ho naříkat. Vstala jsem, rozběhla se k němu a slyšela jsem, jak říká - dřív než si všiml, že jsem u něho –, že takový život už dlouho nevydrží, a že kdyby nebylo toho dítěte, tak by raději umřel. Co mám dělat? Ach, co jen mám dělat?“

Brána do jejího srdce se otevřela; dítě, přemožené tíhou zármutku a úzkosti i svou vlastní sdílností, prvně v životě

65$

projevenou, jakož i účastí, s níž byla jeho krátká historie přijata, zabořilo tvář do náruče své bezmocné přítelkyně a propuklo v usedavý pláč.

Ve chvilce se vrátil pan Quilp a vyjádřil svrchované překvapení nad tím, že ji nachází v takovém stavu; projevil to velmi přirozeně a naprosto přesvědčivě, neboť podobné herecké výkony si osvojil dlouhou praxí a mistrovsky je ovládal.

„Je unavená, vidíš, manželko,“ řekl hrbáč, pitvorným mžouráním nenápadně naznačuje paní Quilpové, aby mu přihrávala. „Je to od nich k nám do loděnice dlouhý kus cesty, a pak ji ještě vylekali dva mladí ničemové, co se spolu rvali v ohradě, a taky se bála na vodě. Bylo toho na ni dohromady opravdu trošku moc. Chudinka Nell!“

Pan Quilp nevědomky použil nejlepšího způsobu, jaký by si byl mohl vymyslit, aby svou mladou návštěvnici vzpamatoval. Pohladil ji totiž po hlavě. Podobný dotek kterékoli jiné ruky by zřejmě zdaleka nebyl vyvolal tak podivnou reakci jako dotek jeho; dítě totiž ucuklo tak rychle a pocítilo tak naléhavou potřebu dostat se z jeho dosahu, že ihned vyskočilo a prohlásilo, že musí jít domů.

„Ale líp bys udělala, kdybys počkala a poobědvala s paní Quilpovou a se mnou,“ zval ji skrček.

„Jsem už takhle moc dlouho z domova, pane,“ namítla Nell, utírajíc si oči.

„No,“ řekl pan Quilp, „jestli tedy chceš jít, tak jdi. Tady pro něj máš psaní, Nell. Píšu jenom, že k němu přijdu zítra nebo možná pozítří, protože dnes mu nemůžu s tou maličkostí posloužit. Sbohem, Nell. Hej, panáčku, pojď sem - dej na ni pozor, slyšíš?“

Kit, který se na toto zavolání objevil, neráčil na takový zbytečný příkaz vůbec odpovědět, nýbrž upřel na Quilpa hrozivý pohled, jako by rozvažoval, nemá-li snad právě on na svědomí Nelliny slzy, a jako by byl silně nakloněn se mu za ten čin pomstít, byť jen na základě pouhého podezření; nakonec se však otočil a následoval svou malou velitelku, která se zatím s paní Quilpovou rozloučila a již odcházela.

66$

„Dovedeš výborně vyzvídat, jen co je pravda, viď, paní Quilpová?“ osopil se na ni zakrslík, sotva osaměli.

„Co jsem mohla udělat víc?“ opáčila jeho žena mírně. „Co jsi mohla udělat víc!“ ušklíbl se pohrdlivě Quilp. „Nemohla jsi snad udělat míň? Copak bylo tak těžké udělat to, co jsem na tobě chtěl, a odpustit si tu tvou zamilovanou úlohu kvočny, kterou tak ráda hraješ, ty huso užvaněná?“

„Mně je toho dítěte moc líto, Quilpe,“ řekla jeho žena. „Rozhodně jsem udělala dost. Přivedla jsem ji k tomu, aby mi svěřila svoje tajemství, když myslela, že jsme samy. A tys přitom byl na doslech, pánbůh mi odpusť!“

„Tys ji k tomu přivedla! Činila ses opravdu znamenitě!“ posmíval se Quilp. „Copak jsem ti neříkal, abys mě nenutila moc často vrzat dveřmi? Ale máš štěstí, že z toho, co jí uklouzlo, jsem pochytil, co potřebuju vědět - protože kdyby ne, tak by sis ten neúspěch šeredně odskákala.“

Paní Quilpová o tom vůbec nepochybovala, a neřekla proto ani slovo. Zato manžel dodal div ne vítězoslavně: „Takhle můžeš poděkovat své šťastné planetě - té samé planetě, která z tebe udělala paní Quilpovou - můžeš jí poděkovat, že jsem tomu starochovi na stopě a že se mi všechno ujasnilo. Tak ať už o té věci neslyším ani slovo, teď ani nikdy jindy, a nevař se k obědu s ničím obzvlášť dobrým, protože já nebudu dneska jíst doma.“

S těmi slovy si pan Quilp nasadil klobouk a odebral se ven, kdežto paní Quilpová, v největší míře zarmoucená vzpomínkou na úlohu, kterou právě sehrála, se zavřela ve svém pokoji, zabořila hlavu do polštářů na posteli a truchlila nad svým pokleskem hořčeji, než by mnozí méně útlocitní lidé byli truchlili nad mnohem větším proviněním; ve většině případů bývá totiž svědomí pružným a velmi tvárným materiálem, který se dá všelijak kroutit a hníst a umí se přizpůsobit nejrůznějším okolnostem. Někteří lidé to dovedou zaonačit tak chytře, že se svého svědomí dokonce kousek po kousku zbavují, jako se v teplém počasí vysvlékáme z flanelového prádla, až se časem bez něho dokážou obejít úplně. Jsou však i takoví,

67$

kteří si dovedou toto roucho po libosti oblékat a zase svlékat, jak se jim to právě hodí; a protože tento způsob znamená zisk největší a nejpohodlnější, je také nejvíc v módě.

«KAPITOLA SEDMÁ»

„Frede,“ řekl pan Swiveller, „vzpomeň si na tu starou oblíbenou píseň ,Zaplaš chmuru starostí‘ - a rozdmýchej skomírající plamen veselí perutí přátelství a podej to růžové víno!“

Pokoje pana Richarda Swivellera byly v sousedství Drury Lane a kromě této příhodné polohy měly ještě tu výhodu, že byly přímo nad tabáčnickým krámkem, takže si pouhým vykročením na schodiště mohl kdykoli opatřit osvěžující šňupec, a tím byl ušetřen námahy i výdajů s udržováním tabatěrky. A bylo to právě v těchto pokojích, kde pan Swiveller použil svrchu zaznamenaných výrazů k utěšení a povzbuzení svého dobrého a na mysli klesajícího přítele; a nebude snad nezajímavé ani nevhodné, jestliže tu poznamenáme, že i v těchto krátkých projevech se zračila dvojakost obrazotvorného a poetického chararakteru páně Swivellerovy duše, neboť růžové víno bylo ve skutečnosti reprezentováno jedinou sklenicí studeného grogu, dolévanou, vyžadovala-li toho potřeba, z láhve džinu a džbánku vody na stole a putující pro naprostý nedostatek odlívek z jedné ruky do druhé – ke kterémužto nedostatku se lze přiznat bez uzardění, neboť páně Swivellerův byt byl domácností mládeneckou, V duchu stejně lichotivé fikce se o jeho jediné světnici vždycky mluvilo v množném čísle. V období, kdy nebyla pronajatá, ji vývěska v tabáčníkově výkladní skříni nabízela jako „pokoje“ pro svobodného pána; a pan Swiveller, řídě se tímto pokynem, nikdy o ní také neopomněl mluvit jinak než o svém bytě, o svých pokojích nebo o svém apartmá,

68$

čímž vzbuzoval u posluchačů představu nejasně vymezeného prostoru a ponechával jejich obrazotvornosti, aby se po libosti potulovala dlouhými řadami vysokých sálů.

V této vzletné fantazii podporoval pana Swivellera šalebný kus nábytku, ve skutečnosti postel, svým zevnějškem však knihovna, který zaujímal v jeho světnici tak význačné místo, jako by chtěl vzdorovat všemu podezírání a přímo vyzýval k prohlídce. Není pochyby, že ve dne pan Swiveller opravdu věřil, že tato tajemná vymoženost je vskutku knihovnou a ničím jiným; že zavíral oči před postelí, rozhodně popíral existenci pokrývek a opovržlivě zaháněl z myšlenek podhlavník. Ani slovíčko o skutečném účelu toho kusu nábytku, ani jediná zmínka o jeho noční službě, ani jediná narážka na jeho zvláštní vlastnosti jakživo nepadla mezi ním a jeho nejdůvěrnějšími přáteli. Bezpodmínečná víra v tento klam byla prvním článkem jeho kréda. Kdo chtěl být Swivellerovým přítelem, musel odmítnout všechny usvědčující důkazy, všechen rozum, všechno poznání, všechnu zkušenost, a osvědčovat slepou víru v knihovnu. Byla to jeho zamilovaná slabůstka a Dick jí holdoval.

„Frede!“ řekl pan Swiveller, když viděl, že jeho předešlé naléhání nemělo žádný efekt. „Nech to růžové kolovat!“

Mladý Trent mu netrpělivým pohybem přistrčil sklenici a upadl znovu do pochmurné nálady, z níž byl proti své vůli vyrušen.

„Připiju ti, Frede,“ začal jeho přítel, míchaje si nápoj, „krátkým přípitkem, vhodným pro danou chvíli. Ať žije máj

„Nech toho!“ přerušil ho druhý. „Tvoje žvanění mě smrtelně otravuje. Ty dovedeš být veselý za každých okolností.“

„Proč ne, pane Trente,“ odpověděl Dick, „existuje přece přísloví, které mluví o veselosti a moudrosti. Jsou lidé, kteří dovedou být veselí a nedokážou být moudří, a jiní zase dovedou být moudří (nebo si to aspoň o sobě myslí) a nedokážou být veselí. Já patřím k těm prvním. Jestli je to přísloví pravdivé, tak myslím, že je lepší držet se ho

69$

aspoň zpolovičky, než se ho nedržet vůbec; v každém případě bych byl raději veselý, a ne moudrý, než abych byl jako ty – ani jedno, ani druhé.”

„Pche!“ odfrkl si podrážděně jeho přítel.

„Co nejponíženěji děkuju,“ kvitoval to pan Swiveller. „Ve slušné společnosti se sice takovéhle věci obvykle neříkají gentlemanovi v jeho vlastních pokojích, ale na to nedbej. Počínej si tu jako doma.“ Když tuto odpověď doplnil ještě poznámkou v tom smyslu, že jeho přítel dělá dojem poněkud „střeleného”, aspoň v tomto svém okamžitém rozpoložení, dopil Richard Swiveller své růžové a věnoval se míchání další štědré porce; potom nápoj nejdříve s velkou rozkoší ochutnal a pak jím připil jakési smyšlené společnosti.

„Pánové, s vaším dovolením připíjím na zdar starobylého rodu Swivellerů a zejména na štěstí pana Richarda,” pronesl Dick s velkým důrazem, „pana Richarda, pánové, který věnuje všechny peníze na své přátele, a za tuto péči sklízí jen samé pche Slyšte, slyšte!”

„Dicku!” ozval se druhý, když dvakrát třikrát přešel po pokoji a potom znovu usedl na své místo, „jsi schopen mluvit dvě minuty vážně, když ti prozradím způsob, jak si s nepatrnou námahou nadělat jmění?”

„Už jsi mi jich prozradil dost,” namítl Dick, „ale z žádného nevyšlo nic než prázdné kapsy -”

„O tomhle budeš zpívat jinou, a to možná hodně brzo,” řekl jeho kumpán a přitáhl si židli blíž ke stolu. „Viděl jsi mou sestru Nell?”

„Co je s ní?” zeptal se Dick.

„Má hezkou tvářičku, ne?”

„Jistě,” odpověděl Dick. „To jí musím přiznat k dobru, že mezi ní a tebou není nijak zvlášť silná rodinná podoba.” „Tedy má hezkou tvářičku?” opakoval přítel netrpělivě. „Ano,” přiznal Dick, „má hezkou tvářičku, moc hezkou tvářičku. A co z toho?”

„Hned ti to povím”, odpověděl na to přítel. „Je úplně jasné, že děda a já zůstaneme až do konce života na kordy, a že proto od něho nemůžu nic očekávat. To snad vidíš, ne?”

70$

„To by viděl i slepý o půlnoci,“ potvrdil Dick.

„A stejně jasné je i to, že peníze, o kterých mi ten starý držgrešle - hrom do něj - ze začátku namlouval, že po jeho smrti budou napůl její a moje, teď budou všechny její, nemám pravdu?“

„Skoro bych taky myslel,“ odpověděl Dick, „ledaže způsob, jak jsem mu celou věc rozebral, na něj udělal dojem. Aspoň ho mohl udělat. Byl přesvědčivý, Frede. ,Tady máme roztomilého starého dědečka’ - to je přece hrozně pádné, řekl bych - hrozně přátelské a takové lidské. Na tebe to tak nezapůsobilo?“

„Hlavně to ale nezapůsobilo na něj,“ namítl druhý, „tak se o tom nemusíme bavit. Dávej teď pozor. Nell je skoro čtrnáct.“

„Pěkná holka na ta léta, ale trošku malá,“ poznamenal jen tak mimochodem Richard Swiveller.

„Jestli mám pokračovat, tak vydrž aspoň minutu zticha,“ odsekl Trent, podrážděný nepatrným zájmem, který Dick věnuje jeho rozkladu. „Teď přijde to hlavní.“

„To je dobře,“ prohodil Dick.

„Je to holčička silně citově založená a dík výchově, kterou měla, je ji možno v tomhle věku ještě snadno ovlivnit a přesvědčit. To se můžeš vsadit, že když ji vezmu do ruky, tak ji po trošce lichocení a trošce postrašení budu za chvíli mít tam, kde chci. Ale abych nechodil jako kočka kolem horké kaše (protože vypočítat všechny výhody toho plánu by trvalo týden) - co ti brání, aby ses s ní oženil?“

Sotva Richard Swiveller - který se díval přes okraj zdvižené sklenice, zatímco mu jeho společník s velkým důrazem a vážností vykládal právě tlumočené názory tato slova vyslechl, projevil svrchovaný úžas a jen s námahou ze sebe vyrazil jedinou slabiku:

„Cóó!“

„Povídám, co ti brání,“ opakoval druhý pevným hlasem, jehož účinkem na svého společníka si byl po dlouhých zkušenostech víc než jist, „co ti brání, aby ses s ní oženil?“

„A je jí ,skoro čtrnáct’!“ zvolal Dick.

„Neříkám, aby sis ji vzal hned,“ opáčil její bratr hněvivě;

71$

„ale řekněme tak za dva roky nebo za tři, za čtyři. Vypadá snad dědula na to, že tady bude ještě dlouho?“

„To nevypadá,“ potvrdil Dick a zavrtěl hlavou, „jenže tihle starouškové, Frede - těm se nedá věřit. Já mám jednu tetu v Dorsetshiru, a ta se chystala umřít, když mně bylo osm, ale dodnes nedodržela slovo. Staří jsou hrozně protivní, úplně bezzásadoví, strašně potměšilí - jak není v rodině mrtvička, Frede, nemůžeš na ně spoléhat, a i kdyby byla, tak tě stejně nějak oblafnou, kdy se jim zachce.“

„Podívej se tedy na tu otázku z nejhorší stránky,“ pronesl Trent stejně pevně jako předtím a upíral přitom oči na přítele. „Dejme tomu, že by zůstal naživu.“

„No vidíš,“ chytil se toho Dick, „v tom je ten háček.“

„Povídám,“ pokračoval přítel, „dejme tomu, že by zůstal naživu a já bych Nell přemluvil - nebo jestli ti to slovo zní přiléhavěji, tedy donutil k tajnému sňatku s tebou. Co myslíš, že by vzešlo z toho?“

„Rodinka s dětmi a nulový roční příjem, z kterého bych ji měl živit,“ odpověděl Richard Swiveller po krátkém uvažování.

„Říkám ti,“ pronesl druhý se zvýšenou vážností, která - ať už byla skutečná nebo předstíraná - měla na jeho společníka stále stejně silný účinek, „že on žije jen pro ni, že do ní investuje veškerou svou energii i um a že by ji pro nějaký projev neposlušnosti hned tak nevydědil, právě tak jako by nepřijal opět na milost mne pro žádný projev pokory nebo ctnosti, kterého bych se snad mohl dopustit. To by prostě nedokázal. Ty a vůbec každý, kdo vezme rozum do hrsti, to přece musí pochopit, když trochu přemýšlí.“

„Zdá se to opravdu nepravděpodobné,“ připustil Dick přemi tavě.

„Zdá se to nepravděpodobné, protože to nepravděpodobné je,“ navázal hned jeho přítel. „Kdybys mu k tomu potom ještě nahrál nějakou pohnutku, aby měl důvod ti odpustit - jako třeba, že mezi tebou a mnou je nesmiřitelná roztržka a nepřátelství na život a na smrt, to myslím samozřejmě jen naoko - tak by si jistě dal rychle říct.

72$

A co se týče Nell, přece kapka za kapkou vymele i kámen; to už bych si vzal na starost já, můžeš se spolehnout. Proto ať už děda žije, nebo umře, co to na věci mění? Stejně se staneš jediným dědicem všech pokladů toho starého zazobance chamtivého, a my dva potom spolu celé to bohatství rozfofrujem - no a ty k tomu navrch dostaneš ještě krásnou mladou ženu.“

„Doufám, že o jeho bohatství není pochyby,“ poznamenal Dick.

„Pochyby! Copak jsi neslyšel, co mu onehdy uklouzlo, když jsme byli u něho? Pochyby! O čem ještě bys chtěl pochybovat, Dicku?“

Bylo by únavné sledovat, jak se jejich další hovor vinul zákruty různých chytristik, nebo rozvádět postupné útoky, jimiž bylo srdce Richarda Swivellera krůček za krůčkem dobýváno. Stačí vědět, že ješitnost, prospěchářství, chudoba i všechny marnotratnické vidiny ho pobádaly pohlížet na celý ten plán příznivě, a že tam, kde selhaly ostatní svody, nakonec přiskočila na pomoc notorická lehkomyslnost jeho povahy a sklonila misku vah na téže straně ještě hloub. K těmto popudům nutno samozřejmě přidat i absolutní převahu, jíž ho byl jeho přítel zvyklý již dlouhou dobu ovládat - převahu uplatňovanou zpočátku k těžké škodě peněženky a vyhlídek nešťastného Dicka, ale stále ještě udržovanou bez sebemenšího uvolnění a bez ohledu na to, že Dick odnášel všechny přítelovy nepravosti na vlastní kůži a byl v devíti případech z deseti považován za jeho obmyslného svůdce, ačkoli ve skutečnosti sám nebyl ničím jiným než jeho tvárným, lehkomyslným nástrojem.

Pohnutky druhé strany byly o něco hlubší než všechny, které choval nebo chápal Richard Swiveller, ale protože je ponecháváme jejich vlastnímu vývoji, není třeba je na tomto místě objasňovat. Vyjednávání vyústilo ve velmi příjemnou pohodu a pan Swiveller právě prohlašoval květnatými výrazy, že nemá žádný nepřekonatelný odpor k sňatku s kteroukoli ženou štědře obvěněnou penězi nebo movitostmi, která by se dala pohnout, aby si ho vzala, když

73$

vtom ho v jeho rozkladu přerušilo zaklepání na dveře a z toho vyplývající nutnost zvolat: „Dále!“

Dveře se otevřely, ale neprošlo jimi nic kromě předloktí umáčeného od mydlinek a provázeného silným závanem tabáku. Pach tabáku pocházel z krámku v přízemí a mydlinková ruka patřila k tělu služky, zabývající se právě v té chvíli mytím schodů, a byla před vteřinkou vytažena z kbelíku horké vody, aby přijala a doručila dopis; a ten dopis držela nyní v ruce a s oním rychlým pochycením příjmení, jež je charakteristické pro tento druh lidí, hlasitě vyvolávala, že dopis je pro pana Snivellinga. &

[& Zkomolené místo Swiveller, asi jako české čuchal místo štuchal]

Dick značně zbledl a zrozpačitěl, když pohlédl na adresu, a vypadal ještě bledší a zaraženější, když se seznámil s obsahem; přitom poznamenal, že to je jedna z těch nepříjemností, které plodí obliba u dam, a že se to moc lehko mluví, jak právě mluvili - když na tuhle úplně zapomněl.

„Na tuhle! Na kterou?“ tázal se hned důrazně Trent.

„Na Žofii Wacklesovou,“ odpověděl Dick.

„Kdo to má být?“

„Je to žena po všech stránkách taková, jak si ji moje fantazie vysnila, ano, pane, přesně taková,“ řekl pan Swiveller, dlouhým douškem se napil „růžového“ a zahleděl se vážně na přítele. „Je líbezná, je božská. Přece ji znáš.“

„Vzpomínám si,“ přiznal jeho společník lhostejně. „Co je s ní?“

„Nuže, pane,“ odpověděl Dick, „mezi slečnou Žofií Wacklesovou a bídným lidským červem, který má nyní tu čest s vámi hovořit, se zrodily a vyvinuly vřelé a něžné city - city rázu navýsost čestného a povznášejícího. Bohyně Diana, pane, která svolává k lovu, nemá vybranější vystupování než Žofie Wacklesová, to vám mohu prozradit!“

„Mám věřit, že to není všechno lež, co mi tady říkáš?“ tázal se naléhavě jeho přítel. „Snad mi nechceš napovídat, že mezi vámi došlo k nějakým pletkám?“

74$

„K pletkám ano, ale k slibům ne,“ řekl Dick. „Stíhání pro porušení slibuje vyloučeno, to je jediná útěcha. Nikdy jsem se k ničemu nezavázal písemně, Frede.“

„A co je v tom dopise, buď tak laskav?“

„Připomínka pozvání na dnešní večer, Frede – malý večírek ve dvaceti lidech - to dělá dohromady dvě stě lehkých a rozverných prstů u nohou, pokud předpokládáme, že každá dáma i pán jich mají patřičný plný počet. Musím tam jít, i kdyby pro nic jiného, než abych připravoval to kvinde - neboj se, udělám to. Jen bych rád věděl, jestli tohle psaní přinesla sama. Jestli ano, Frede, tak je mi jí líto, protože vůbec netuší, jak se jí její štěstí hatí.“

Aby tuto otázku rozřešil, zavolal pan Swiveller služku a zjistil, že slečna Žofie Wacklesová skutečně přinesla dopis osobně a přišla, nepochybně pro zachování dekora, v doprovodu jedné mladší slečny Wacklesové; a poté, co se dověděla, že pan Swiveller je doma, a byla požádána, aby se obtěžovala nahoru, projevila nesmírné pohoršení a prohlásila, to že by raději umřela. Pan Swiveller vyslechl toto líčení s mírou obdivu, která nebyla dobrým příslibem pro plán, s nímž právě projevil souhlas; jeho přítel však přikládal jeho chování po této stránce pramalou důležitost, protože pravděpodobně věděl, že má na Richarda Swivellera dostatečný vliv, aby ovládl jeho jednání v této i jakékoli jiné záležitosti, kdykoli to uzná v zájmu svých vlastních cílů za nezbytné.

«KAPITOLA OSMÁ»

Když bylo obchodní jednání takto vyřízeno, útroby panu Swivellerovi připomněly, že je už pomalu čas k obědu, a z toho důvodu a také proto, aby snad delším půstem neohrozil své zdraví, poslal do nejbližší jídelny vzkaz s žádostí, aby mu ihned dodali vařené hovězí se zeleninou pro dvě osoby. Tomuto požadavku však jídelna (majíc již

75$

se svým zákazníkem zkušeností) odmítla vyhovět a nezdvořile vzkázala v odpověď, že má-li pan Swiveller potřebu hovězího masa, bude snad tak laskav a přijde si ho osobně sníst přímo na místě, a jako modlitbičku před jídlem s sebou přinese částku jistého oučtíčku, který je již dlouho splatný. Protože toto odmrštění pana Swivellera ani v nejmenším nezastrašilo, nýbrž spíše jeho důvtip i chuť k jídlu ještě zbystřilo, poslal s týmž vzkazem do jiné a vzdálenější jídelny; žádost doplnil ještě vysvětlujícím dodatkem, že pohnutkou, proč si pán posílá tak daleko, je kromě vyhlášenosti a obliby, jimž se tamní hovězí těší, i nesmírná tuhost masa, prodávaného ve špeluňce onoho umíněného kuchtíka, která je činí nejen naprosto nevhodným pro stůl gentlemana, ale dokonce zcela nepoživatelným i pro kteréhokoli jiného člověka. Dobrý účinek tohoto diplomatického tahu se projevil rychlým dodáním malé cínové pyramidy, umně navršené z misek a pokliček, v níž talíře s vařeným hovězím tvořily základ a naplněná pintová konvice vrchol; když se celá stavba rozložila na jednotlivé součásti, poskytovala všechno potřebné a nezbytné k vydatnému menu, do kterého se také pan Swiveller a jeho přítel s velkou chutí a nadšením ihned pustili.

„Kéž je přítomná chvíle,“ řekl Dick a zabodl vidličku do velkého bradavicovitého bramboru, „nejhorší chvílí našeho života. Oceňuju tenhle systém posílat je ve slupce; ve vylupování bramboru z jeho rodného živlu (smím-li se tak vyjádřit) je jisté kouzlo, které je bohatým a mocným zcela neznámé. Ach! ,Člověku málo stačí. Vše pozemské je nic, a čas tak rychle, rychle kvačí.’ Jak hluboká je to pravda - po obědě!“

„Doufám, že ani majitel jídelny nebude příliš kvačit a to pozemské nic mu postačí,“ opáčil jeho společník. „Mám podezření, že nemáš čím to zaplatit.“

„Mám cestu okolo, a tak se tam stavím,“ řekl Dick a významně zamrkal, „číšník nebude moct nic dělat. Jídlo je fuč, Frede, a co si na nás vezme?“

Zdálo se však, že i číšník tuto svatou pravdu vytušil, neboť když se vrátil pro prázdné nádobí a pan Swiveller

76$

mu důstojně nedbalým hlasem oznámil, že se zastaví a vyrovná, až půjde za chviličku okolo, projevil jistý duševní neklid a zabrumlal několik poznámek o „placení při dodání“ a „žádném úvěru“, jakož i o dalších nepříjemných věcech, ale nakonec se musel spokojit otázkou, v kterou asi hodinu se pán zastaví, aby na to mohl dbát a byl v tu dobu přítomen, protože je za to maso, zeleninu a všechno ostatní osobně zodpovědný. Pan Swiveller si napřed v duchu probral na puntík přesně všechny svoje časové závazky a potom odpověděl, že tam zaskočí v rozmezí od dvou minut před šestou do sedmi minut po šesté; a když číšník s touto chabou útěchou odešel, vytáhl Richard Swiveller z kapsy upatlaný notes a něco si do něho zapisoval.

„To si zapisuješ jako připomínku pro případ, že by ses tam zapomněl stavět?“ tázal se Trent posměšně.

„Ne tak docela, Frede,“ odpověděl bohorovně klidný Richard a s výrazem vážného obchodníka klidně pokračoval v psaní. „Do téhle knížečky si zapisuju jména ulic, po kterých nesmím chodit, dokud jsou krámy otevřené. Tenhle dnešní oběd pro mne uzavírá ulici Long Acre. Minulý týden jsem si koupil boty v Great Queen Street, a tím jsem si uzavřel průchod i tou ulicí. Teď mi zůstává otevřena už jen jedna cesta k Strandu, a tu budu muset dnes večer zacpat párem rukavic. Na všech stranách se mi ulice zavírají tak rychle, že jestli mi teta nepošle nějaké peníze, budu muset šlapat tři čtyři míle za město, abych se dostal na druhou stranu řeky.“

„A to se vůbec nebojíš, že nakonec třeba nic nepošle?“ zeptal se Trent.

„Pevně doufám, že nemusím,“ odpověděl pan Swiveller, „ale průměrný počet dopisů, kterých je zapotřebí k jejímu obměkčení, bývá šest - a tentokrát jsme už došli k číslu osm, a výsledek pořád žádný. Zítra ráno jí napíšu znovu. Hodlám to psaní pořádně pokaňkat a taky trochu postříkat vodou z kropenky, aby vypadalo kajícně. ,Jsem v takovém duševním stavu, že sotva vím, co píšu –‘ kaňka – ,kdybys mě mohla v tuhle chvíli vidět, jak prolévám slzy nad svým dřívějším špatným chováním kropenka - ,ruka se mi

77$

třese, když pomyslím‘ – další kaňka - jestli už tohle nebude mít kýžený účinek, tak je všechno marné.“

Mezitím dokončil pan Swiveller již svůj záznam, zastrčil tužku zase zpátky do poutka a v dokonale důstojném a vážném rozpoložení mysli zápisník zavřel. Jeho přítel si vzpomněl, že už musí jít, nechce-li zmeškat nějakou další schůzku, a v důsledku toho zůstal Richard Swiveller o samotě pouze ve společnosti růžového vína a svých úvah, obírajících se slečnou Žofií Wacklesovou.

„Přišlo to trochu náhle,“ řekl si Dick, potřásaje hlavou s výrazem hluboké moudrosti, a pokračoval (jak bylo jeho zvykem) úryvky veršů, jako by to byla jen oddrmolená próza. „Když se mužské srdce svírá trápením, mlha se hned ztrácí, je-li slečna Wacklesová s ním - je to opravdu moc milá dívka. Je milá jako růžička, když v červnu vypučí to se nedá popřít - taky jako písnička, když sladce zazvučí. Přišlo to opravdu trochu náhle. Ne že by kvůli Fredově sestřičce bylo nutné naráz ochladnout, ale lepší je nezacházet moc daleko. Jestli mám vůbec ochladnout, tak na tom musím začít pracovat hned, to už vidím. Jde o to, že by mě mohla žalovat pro zrušení slibu, to je jeden důvod. Jde o to, aby si Žofie mohla najít jiného manžela, to je další důvod. Jde o možnost - ne, taková možnost je vyloučená, ale stejně je lepší nic neriskovat.“

Tato poslední, nerozvinutá úvaha se týkala možnosti, kterou se Richard Swiveller snažil skrýt i před sebou samým - totiž že by třeba přece jen neodolal půvabům slečny Wacklesové a že by v nějakém nestřeženém okamžiku mohl spoutat svůj osud s jejím pro celý život, a tím si navždycky zavřít dveře k dalšímu uskutečňování znamenitého plánu, na který tak ochotně přistoupil. Po zvážení všech těch důvodů si umínil, že se bez průtahů se slečnou Wacklesovou pohádá, a pátraje po nějaké vhodné zámince, ustanovil se nakonec na neopodstatněné chorobné žárlivosti. Jakmile došel v tomto důležitém bodě k definitivnímu rozhodnutí, nechal nejdříve sklenici kolovat (z pravé ruky do levé a zase naopak), a to velmi štědře, protože chtěl svou úlohu sehrát s co největší věrohodností, a když si pak

78$

trochu poopravil toaletu, pustil se bez prodlení k místu, posvěcenému přítomností krásného předmětu jeho úvah.

To místo bylo v Chelsea, neboť tam bydlila slečna Žofie Wacklesová se svou ovdovělou matkou a dvěma sestrami, s nimiž společně vedla velmi malou denní školu pro mladé dámy úměrně malého vzrůstu - okolnost, kterou veřejnosti oznamoval oválný dřevěný štít zavěšený v průčelí nad oknem prvního patra, na němž se skvěla slova „Dámské lyceum“, vy kroužená vzletnými kudrlinkami, a kterou navíc mezi půl desátou a desátou dopoledne co chvíli demonstrovala a potvrzovala některá opozdilá a osamělá mladá dáma útlého věku, stojící na špičkách na škrabáku na bláto a marně se snažící dosáhnout slabikářem na klepadlo. Vyučování jednotlivým předmětům bylo v tomto ústavu rozděleno takto: anglické mluvnici, slohu, zeměpisu a cvičení s činkami učila slečna Melissa Wacklesová ; psaní, počtům, tanci, hudbě a okouzlujícímu chování - slečna Žofie Wacklesová; šití, značení prádla a vyšívání učila slečna Jana Wacklesová; tělesné tresty, ukládání postů a ostatní mučení a hrůzy obstarávala paní Wacklesová. Slečna Melissa Wacklesová byla nejstarší dcera, slečna Žofie byla druhá a slečna Jana nejmladší. Slečna Melissa prožila pravděpodobně již dobře své pětatřicáté léto a neměla daleko do jeseně; slečna Žofie byla svěží, dobrosrdečné, statné dvaadvacetileté děvče a slečna Jana čítala sotva šestnáct jar. Šedesátiletá paní Wacklesová byla znamenitá, byť značně jedovatá stará dáma.

Do tohoto dámského semináře tedy Richard Swiveller spěchal s úmysly nebezpečnými pro klid krásné Žofie, která, oděna v panenskou běl a neokrášlena žádnou jinou ozdobou než jedinou červenající se růží, ho po jeho příchodu přijala uprostřed velmi vkusné, možno říci až skvělé výzdoby, spočívající v dekorování pokoje malými květináči, které obvykle stávaly zvenčí na okenní římse, pokud za větrného počasí nesletěly na dvorek, a ve vybraném úboru denních žákyň, kterým bylo dovoleno být ozdobou slavnosti; dále v nezvykle tuhých lokýnkách slečny Jany Wacklesové, která měla po celý předcházející den vlasy

79$

pevně natočené na papírkách ze žluté divadelní cedule, jakož i v důstojné uhlazenosti a slavnostním chování staré dámy a její nejstarší dcery, které pana Swivellera překvapilo jako něco nezvyklého, ale jinak na něj nezapůsobilo žádným hlubším dojmem.

Pravda je - a protože různí lidé mají různý vkus, je zde na místě zaznamenat i tento projev averze, aniž se na to bude pohlížet jako na schválný a zlomyslný výmysl - pravda tedy je, že ani paní Wacklesová, ani její nejstarší dcera nebyly nikdy příliš nakloněny pretensím pana Swivellera, neboť si zvykly nebrat ho vážně a mluvily o něm většinou jako o „bohémovi“ a vždycky významně vzdychly a potřásaly hlavou, kdykoli padlo jeho jméno. A poněvadž chování pana Swivellera vůči slečně Žofii bylo onoho neurčitého a liknavého rázu, o jakém se má obyčejně za to, že nevěští pevné manželské úmysly, začala sama tato mladá dáma s postupem času pokládat za nejvýš žádoucí, aby se věc dovedla ke konci ať tak či onak. Proto se posléze uvolila nechat proti Richardu Swivellerovi vystoupit na scénu jistého zamilovaného pěstitele zeleniny, o kterém bylo známo, že mu stačí sebemenší povzbuzení, aby se ihned jasně vyslovil; a odtud také pramenila poněvadž tento večírek byl zaměřen speciálně k tomuto účelu - její velká starost, aby Richard Swiveller skutečně přišel, což ji i přimělo přinést mu vlastnoručně onen dopis, který jsme ho viděli přijmout. „Jestli má vůbec nějakou budoucnost nebo dost prostředků, aby mohl slušně uživit ženu,“ řekla paní Wacklesová nejstarší dceři, „tak s tím vyrukuje dnes nebo nikdy.“ - „Jestli o mne doopravdy stojí,“ myslela si slečna Žofie, „musí mi to říct ještě dnes večer.“

Poněvadž však pan Swiveller o všem tom povídání, počínání a uvažování nevěděl, nic z toho se ho ani v nejmenším nedotklo; stále ještě v duchu rozvažoval, jak nejlíp by mohl zapadnout do role žárlivce, a přál si, aby Žofie, ovšem jen pro tuto scénu, nebyla tak velmi hezká, jak ve skutečnosti je, nebo aby vypadala jako některá z jejích sester, což by jeho účelu posloužilo stejně dobře, když

80$

vtom již vcházela celá společnost a s ní i zahradník (jehož jméno bylo Cheggs). Ale pan Cheggs nepřicházel sám a bez posily, neboť si s sebou moudře přivedl svou sestru, slečnu Cheggsovou, která se ihned rozběhla k slečně Žofii, popadla ji za obě ruce, políbila ji na obě tváře a dobře slyšitelným šepotem se jí svěřila s nadějí, že snad nepřicházejí příliš brzy.

„Příliš brzo?“ podivila se Žofie. „Vůbec ne.“

„Ach, má drahá,“ rozpovídala se slečna Cheggsová stejně hlasitým šepotem jako předtím, „co jsem všechno vytrpěla, co mi to dalo práce, než pánbůh dal, abychom se tady neobjevili už ve čtyři odpoledne! Aleck byl tak hrozně nedočkavý, abychom už šli! Věřila byste, že byl oblečený už před obědem a od té chvíle se pořád jen díval na hodiny a hartusil na mne? Je to všechno vaše vina, vy darebnice.“

Slečna Žofie se začervenala a pan Cheggs (který byl před dámami ostýchavý) se začervenal také; a matka i sestry slečny Žofie s úmyslem zabránit, aby se pan Cheggs nečervenal ještě víc, ho zahrnovaly zdvořilostmi a pozornostmi a Richarda Swivellera si nevšímaly, jako by tam ani nebyl. A to bylo právě to, co potřeboval - dobrý důvod, příčinu a podnět k rozpoutání předstíraného hněvu; ale maje tento podnět, důvod a příčinu, které sem přišel v podstatě hledat, ale v které vlastně ani nedoufal, Richard Swiveller najednou vzplanul doopravdy a v duchu se ptal, co k čertu ten Cheggs touhle nestydatostí vůbec myslí.

Pan Swiveller nicméně dostal příslib slečny Žofie pro první čtverylku (lidové tance jakožto sprosté byly úplně vyloučeny), a tím získal výhodu před svým sokem, který mezitím seděl malomyslně v koutě a pozoroval skvělou postavu mladé dámy, proplétající se rejem tancujících. A nebyl to jediný náskok, který pan Swiveller získal před zahradníkem, neboť rozhodnut ukázat rodině, s jak znamenitým člověkem si to lehkovážně zahrávají, a snad i ovlivněn nedávným popíjením, předváděl takové ukázky křepkosti a vytáčel takové kličky a obraty, že naplnil společnost

81$

údivem, a zejména ohromil jednoho velmi dlouhého pána, který tančil s velmi malou žačkou, že až strnul na místě, úplně zkamenělý úžasem a obdivem. Dokonce i paní Wacklesová zapomněla pro tu chvíli okřiknout tři malé mladé dámy, které jevily sklon k přílišné bujarosti, a nemohla potlačit vtírající se myšlenku, že mít v rodině takového tanečníka, jako je on, by dozajista bylo chloubou.

V této závažné krizi se slečna Cheggsová osvědčila jako silný a užitečný spojenec, neboť se neomezila pouze na to, že významnými úsměvy vyjadřovala opovržení nad výkony pana Swivellera, nýbrž využívala také každé příležitosti, aby slečně Žofii pošeptala do ucha nejen slova účasti a soustrasti nad tím, že ji obtěžuje takový směšný panák, ale též dušování, že se smrtelně bojí, aby se na něj Aleck ve svém bezmezném hněvu nevrhl a nezabil ho, jakož i zapřísahání, aby si slečna Žofie všimla, jak řečenému Aleckovi žhnou oči láskou a zuřivostí - vášněmi to, budiž mimochodem poznamenáno, příliš mocnými pro jeho oči, takže se mu nahrnuly i do nosu a zalily ho karmínovým ohněm.

„Musíte si zatančit se slečnou Cheggsovou,“ řekla slečna Žofie Dicku Swivellerovi, když sama dvakrát tančila s panem Cheggsem a velmi okatě s ním koketovala. „Je to úžasně milá dívka - a její bratr je přímo rozkošný.“

„Přímo rozkošný, ale!“ zavrčel Dick. „Podle toho, jak se sem dívá, bych řekl, že je z té rozkoše asi celý bez sebe.“

Tu slečna Jana (předem k tomu navedena) mezi ně strčila své hojné lokýnky a pošeptala sestře, aby si všimla, že na ni pan Cheggs žárlí.

„Žárlí! To se tomu nestydovi podobá!“ vyhrkl Richard Swiveller.

„Jakému nestydovi, pane Swivellere?“ opáčila slečna Jana a pohodila hlavou. „Dejte si pozor, aby vás neslyšel, pane, nebo byste toho mohl litovat.“

„Ale prosím tě, Jano, ozvala se slečna Žofie.

„Nesmysl!“ přerušila ji sestra. „Proč by nemohl pan Cheggs žárlit, když chce? Mně aspoň se to líbí. Pan Cheggs má stejné právo žárlit jako každý jiný, a možná že brzo

82$

k tomu bude mít právo ještě větší, pokud ho nemá už teď. To musíš vědět nejlíp sama, Žofie!“

Třebaže toto spiknutí, zosnované slečnou Žofií a její sestrou, vyvěralo z pohnutek čistě lidských, majících za účel pohnout pana Swivellera, aby se co nejdřív vyjádřil, minulo se účinkem; slečna Jana, která patřila k oněm mladým dámám, u nichž se sklon k vřískavosti a hádavosti objevuje příliš brzy, sehrála totiž svou úlohu s tak přehnaným důrazem, že se pan Swiveller s nevolí vzdálil, přenechávaje paní svého srdce panu Cheggsovi a vkládaje do svých pohledů pohrdavý vzdor, který mu tento pán ihned zase nazlobeně oplácel.

„Říkal jste snad něco mně, pane?“ tázal se pan Cheggs, následuje ho do kouta. - „Buďte tak laskav a usmívejte se, pane, aby nikdo nic nepozoroval. - Říkal jste něco mně, pane?“

Pan Swiveller pohlédl panu Cheggsovi se zpupným úsměvem na špičky bot, potom zvedl oči k jeho kotníkům, z nich na holeň, z té pak na koleno a tak stále výš, pomaloučku postupuje nahoru po jeho pravém stehně, až došel k vestě, kde pak přeskakoval od knoflíčku ke knoflíčku, až dospěl k bradě, od té putoval zrakem přímo nahoru po hřbetě nosu, a když konečně došel k jeho očím, prudce vyhrkl:

„Ne, pane, neříkal.“

„Chm.“ zachrčel pan Cheggs a ohlédl se přes rameno. „Buďte tak laskav, pane, a ještě se usmívejte. Snad jste si se mnou přál mluvit, pane.“

„Ne, pane, ani to jsem si nepřál.“

„Možná že mi nemáte co říct teď, pane,“ prohodil pan Cheggs vztekle.

Na ta slova spustil Richard Swiveller oči s páně Cheggsovy tváře, putoval s nimi dolů po hřbetě nosu a dál dolů po vestě a dolů po pravé noze, až dospěl znovu k špičce boty a pozorně si ji prohlížel; když dokončil prohlídku, přešel s očima na druhou stranu, a stoupaje pohledem po druhé noze, a z té pokračuje nahoru po vestě jako předtím, řekl, když dospěl znovu až k jeho očím:

83$

„Ne, pane, nemám.“

„Hm, opravdu, pane?“ utrhl se pan Cheggs. „To rád slyším. Předpokládám, že víte, kde mě můžete najít, pane, kdybyste mi náhodou měl co říct?“

„Lehko se můžu doptat, pane, kdybych to chtěl vědět.“

„Myslím, pane, že si už nepotřebujeme říct nic víc, nemám pravdu?“

„Máte, pane.“ Tím ukončili svůj děsivý rozhovor, vzájemně se provrtávajíce chmurnými pohledy. Pan Cheggs pospíchal podat ruku slečně Žofii a silně rozladěný pan Richard Swiveller se mrzutě usadil do kouta.

Malý kousek od tohoto kouta seděla paní Wacklesová se slečnou Wacklesovou a přihlížely tanci; a k paní a slečně Wacklesovým co chvíli přiskočila slečna Cheggsová, když byl její tanečník zrovna zaměstnán svou částí taneční figury, a utrousila nějakou poznámku, která vždy ranila Richarda Swivellera přímo do srdce. Na dvou tvrdých stoličkách seděly velmi zpříma a nepohodlně dvě externí žákyně a dívaly se po paní i slečně Wacklesové, hledajíce v jejich očích povzbuzení; a když se slečna Wacklesová usmála a když se usmála i paní Wacklesová, obě dívenky na stoličkách se jim snažily zalichotit tím, že se usmály také, ale stará dáma se uráčila tuto jejich pozornost kvitovat zdrcujícím zamračením a napomenutím, že opováží-li se ještě jednou provinit takovou nepřístojností, pošle je pod doprovodem obě domů k maminkám. Jednu ze zpražených mladých dam, která byla mimořádně citlivé a ustrašené povahy, tato hrozba rozplakala, a za tento prohřešek byly obě okamžitě vyvedeny s takovou tvrdou pohotovostí, že to vehnalo hrůzu do duše všech žákyň vůbec.

„Mám pro vás ohromné novinky,“ sdělovala slečna Cheggsová, když k nim zase jednou přiskočila. „Aleck říká Žofii úžasné věci. Namouduši, věřte mi, je to už opravdu vážné, to je docela jasné.“

„A co jí povídá, má drahá?“ chtěla vědět paní Wacklesová.

„Všechno možné,“ odpověděla slečna Cheggsová, „neumíte si vůbec představit, jak otevřeně mluví!“

84$

Richard Swiveller nepokládal za prospěšné ještě dále poslouchat, nýbrž využil přestávky v tanci a postavy pana Cheggse, právě přicházejícího složit poklonu staré dámě, a se svrchovaně dokonalým předstíráním svrchované lhostejnosti si pansky vykračoval ke dveřím, přičemž ho cesta vedla kolem slečny Jany Wacklesové, která ve vší slávě svých lokýnek koketovala (jen tak pro udržení kondice a z nedostatku lepší příležitosti) s jakýmsi vetchým starým pánem, který se v salóně usadil. Poblíž dveří seděla slečna Žofie, dosud vzrušená a zmatená páně Cheggsovými pozornostmi ; a po jejím boku se Richard Swiveller na chviličku zastavil, aby s ní vyměnil pár slov na rozloučenou.

„Na břehu mě čeká člun, loď se houpá na vlnách, leč dřív než opustím dům, chci vám poslední sbohem dát,“ zadrmolil Dick, dívaje se na ni chmurným pohledem.

„Vy odcházíte?“ zeptala se slečna Žofie, kvůli špatnému výsledku své válečné lsti sice na mysli pokleslá, ale přesto předstírající společenskou nenucenost.

„Jestli odcházím!“ opakoval po ní Dick trpce. „Ano, odcházím. Ještě něco?“

„Nic než že je to trochu brzo,“ odpověděla slečna Žofie, „ale jste samozřejmě svým pánem.“

„Škoda, že jsem nebyl zároveň i svou paní,“ řekl Dick, „dříve než jsem pomyslel na ni. Slečno Wacklesová - věřil jsem vám, víra ta byla pro mne slastí, dnes však oplakávám, že sličná tvář může být pastí.“

Slečna Žofie se kousla do rtu a s nápadně okatým zájmem sledovala pana Cheggse, který se v pozadí pokoje napájel limonádou.

„Když jsem přišel,“ pokračoval Dick, jako by už byl zapomněl, s jakým záměrem tam ve skutečnosti šel, „hruď se mi dmula, srdce jsem měl na dlani a stejně takové byly i moje city. Domů odcházím ve stavu, který si lze představit, ale nikoli popsat, neboť v nitru cítím drtivou pravdu, že moje nejvřelejší náklonnost dostala dnes večer smrtelnou ránu.“

„Opravdu nevím, co tím myslíte, pane Swivellere,“ řekla slečna Žofie se sklopenýma očima. „Je mi hrozně líto, jestli-“

85$

„Líto, madam?“ namítl Dick. „Líto, když máte takového Cheggse! Ale stejně vám přeju dobrou a spokojenou noc a jen bych chtěl ještě dodat nepatrnou informaci, že totiž v tuto přítomnou chvíli pro mne dorůstá jistá mladá dáma, která má nejen velké osobní půvaby, ale i značné jmění, a která požádala svého nejbližšího příbuzného, aby se pro ni ucházel o mou ruku, což jsem se z uctivého ohledu k některým členům její rodiny uvolil opětovat. Je to radostná okolnost, která jistě potěší i vás, že mladá a líbezná dívka vyrůstá v ženu výhradně pro mne a již od nynějška se pro mne uchovává. Považoval jsem za vhodné vám to oznámit. A teď mi už nezbývá než se vám omluvit, že jsem tak dlouho nadužíval vaší pozornosti. Dobrou noc!“

„Z toho všeho vyplývá jedna dobrá věc,“ řekl si Richard Swiveller, když se ocitl zase doma a se zhášedlem v ruce se již skláněl nad svíčkou, „a to je, že se teď tělem duší a jako lev pustím s Fredem do všech těch plánů, která má s malou Nell, a že bude celý šťastný, až uvidí, s jakou vervou do toho jdu. Zítra se všechno doví, protože dnes už je pozdě, a tak si raději zkusím urvat pár sladkých veršíčků.“

„Sladké veršíčky“ se dostavily téměř v tom okamžiku, kdy na ně pomyslil. Za pár minut už pan Swiveller tvrdě spal a ve snu se mu zdálo, že se oženil s Nell Trentovou a tím získal její jmění a že jako první projev své moci dal zpustošit zelinářskou zahradu pana Cheggse a proměnit ji v cihelnu.

«KAPITOLA DEVÁTÁ»

Ve svém důvěřivém rozhovoru s paní Quilpovou podalo děvčátko jen chabý obraz smutku a truchlivosti svých myšlenek a tíživosti mraku, který visel nad jejich domovem a vrhal temné stíny na domácí krb. Kromě toho, že bylo

86$

velmi těžké vzbudit u kohokoli neobeznámeného zcela důvěrně se způsobem života, který Nell vedla, přiměřený pojem o pochmurnosti a osamělosti tohoto života, ještě i ustavičný strach, aby snad nějakým způsobem neranila nebo nekompromitovala starce, k němuž lnula něžnou láskou, ji zdržoval - dokonce i ve chvíli, kdy jí srdce přetékalo nejvíc - takže se bála byť jen narážkou nadhodit hlavní příčinu svých úzkostí a strastí.

; Nebyly to totiž jen ty jednotvárné dni, nezpestřené jakoukoli změnou a nezjasněné žádnou milou společností, nebyly to smutné večery ani dlouhé noci osamělosti, nebyl to nedostatek byť i nepatrných a všedních radostí, po jakých mladá srdce tolik touží, a nebyla to ani okolnost, že Nell nepoznala z dětství nic než jeho stinné stránky se snadnou zranitelností takové útlé duše, proč propukla v ták usedavý pláč. Vidět svého dědečka, klesajícího pod tíhou nějakého tajného trápení, pozorovat jeho stálý nepokoj a rozkolísanost, vylekat se občas strachem, že se mu snad začíná kalit rozum, a stopovat v jeho slovech a pohledech počátek chorobného šílenství - den za dnem číhat s očima i ušima napjatýma a čekat na potvrzení svých podezření a přitom cítit i vědět, že ať se stane co chce, oni dva jsou na světě sami a nemají nikoho, kdo by jim pomohl nebo poradil nebo o ně projevil zájem - to byly pádné důvody ke skleslosti a věčnému strachu a plně stačily k tomu, aby těžce sklíčily i starší hrud, na jejíž obveselení a obšťastnění působí mnoho různých vlivů. Jak těžce musely teprve doléhat na mysl mladého děvčátka, které před nimi nemohlo utéci a bylo ustavičně obklopeno vším, co muselo podobné myšlenky nutně udržovat v neustálém kolotání!

A přesto připadala Nell starcovu zraku stále stejná. V řídkých chvílích, když dokázal odpoutat mysl od přeludu, který ho bez ustání pronásledoval a bolavě tížil, byla tu jeho mladá společnice, vždy se stejným úsměvem pro něj připraveným, se stejnou upřímnou řečí, s týmž veselým smíchem, s touž láskou a starostlivostí, které se mu vrývaly tak hluboko do srdce, že mu připadalo, jako by ho provázely

87$

snad odjakživa. A tak si vedl stále stejně dál, spokojuje se čtením z knihy jejího srdce na stránce, která se mu prvně otevřela, aniž vůbec tušil historii skrývající se na ostatních listech, a v duchu si namlouval, že aspoň to dítě je šťastné.

Kdysi šťastná opravdu byla. To běhávala těmi šerými místnostmi, prozpěvovala si přitom, veselým a lehoučkým krokem proplouvala mezi jejich zaprášenými poklady a svým mladým životem je dělala ještě staršími a svou jarou a radostnou povahou ještě přísnějšími a chmurnějšími. Ale teď byly pokoje chladné a ponuré, a když vyšla ze své komůrky, aby se nějak zabavila a v některém z nich se posadila, strnula obvykle ve stejně tiché nehybnosti jako jejich neživí obyvatelé a neměla odvahu svým hlasem vyplašit ozvěnu, dlouholetým mlčením již stejně ochraptělou.

V jednom z těchto pokojů bylo okno vedoucí do ulice a u něho dívenka proseděla přemnoho dlouhých večerů, často až do pozdní noci, sama a v zamyšlení. Nikdo není tak úzkostlivě napjatý jako ten, kdo bdí a čeká; v takových chvílích se jí na mysl hrnuly celé spousty truchlivých představ.

Usedávala tam, když se začalo šeřit, a pozorovala lidi, procházející ulicí oběma směry nebo zjevující se v oknech protějších domů, a uvažovala, jsou-li jejich pokoje také tak smutné jako ten, v němž sedí ona, a pociťují-li ti lidé nějaký zájem, když ji tam tak vidí sedět, jako ho cítí ona, už jen když je vidí vyhlédnout ven a hned zase zatáhnout hlavu zpátky. Na jedné protější střeše trčela řada pokřivených komínů, a čím častěji se na ně podívala, tím víc jí připadaly jako šeredné tváře, které se na ni shora mračí a pokoušejí se nakouknout do jejího pokoje; a byla ráda, když se setmělo natolik, že je už nerozeznávala, ačkoli zároveň ji zase mrzelo, když do ulice přišel lampář rozsvěcovat lucerny - protože to znamenalo, že večer se připozdívá, a pokoj byl náhle ještě o něco nevlídnější. Potom obyčejně vtáhla hlavu dovnitř a rozhlížela se po pokoji, aby se ujistila, že všechno je na svém místě a nic se nepohnulo ; a když se znovu podívala do ulice, spatřila třeba,

88$

jak kolem jde člověk s rakví na zádech a dva nebo tři další šlapou mlčky za ním k domu, kde leží nějaký mrtvý přičemž ji zamrazilo a přivedlo ji to na myšlenky o podobných věcech, až si nakonec znovu připomněla starcovu změněnou tvář a chování a myslí jí táhl nový řetěz úzkostných úvah. Co kdyby umřel - kdyby ho náhle přepadla nějaká nemoc a on se už nikdy nevrátil domů živý - nebo kdyby přišel jednou v noci domů a políbil ji a požehnal jako obyčejně, a až by si pak lehla a usnula, měla snad i příjemné sny a ze spaní se usmívala, kdyby se on v té chvíli zabil a jeho krev by se pomaloučku roztěkala po podlaze až ke dveřím jejího pokojíka! Byly to myšlenky příliš strašné, aby se jimi vydržela dlouho obírat, a proto se upnula znovu k ulici, v níž se nyní ozývalo méně kročejů a která byla temnější a tišší než předtím. Krámy se rychle zavíraly a v horních oknech začala vyskakovat světla, jak se sousedé chystali k spánku. Světla se postupně vytrácela, až pozhasínala, nebo je tu a tam nahradil skomíravý olejový knůtek, který měl hořet celou noc. Stále však byl nedaleko jeden krám, který zůstával otevřený nejdéle a vysílal na chodník červenavou záři ještě i v této pozdní hodině a vypadal útulně a přátelsky. Ale zakrátko zavřel i ten, světlo zhaslo a všude se rozhostilo ponuré ticho, rušené leda když na dlažbě zaklepaly nějaké ojedinělé kroky nebo když se některý soused vracel domů později než obyčejně a s vervou bušil na dveře domu, aby vyburcoval jeho spící obyvatele.

Když noc pokročila tak daleko (a poslední dobou zřídkakdy dřív než až v té chvíli), zavřelo děvčátko okno a kradlo se po schodech dolů; a tiše našlapujíc si představovalo, jaká by to byla hrůza, kdyby se cestou potkalo s některou z oněch ohyzdných tváří zdola, často se jí pletoucích do snů, která by se prozářila nějakým svým zvláštním vnitřním světlem, aby ji bylo vidět. Tyto obavy se však rozptýlily v jasné záři dobře seřízené lampy a ve známém prostředí jejího pokojíka. Když se pak vroucně a s častým přívalem slz pomodlila za dědečka, aby se mu zase vrátil klid duše a oběma štěstí, kterému se kdysi těšili, složila hlavu na

89$

polštář a uplakala se do spánku - z něhož se však do rozednění ještě mnohokrát vzbudila, aby vždy znovu poslouchala, necinká-li zvonek, a byla připravena reagovat na každou neurčitou výzvu, která ji vytrhne ze spánku.

Jednoho večera, a to tři dny po Nellině rozhovoru s paní Quilpovou, prohlásil stařec, kterému bylo po celý den slabo a cítil se špatně, že dnes nikam nepůjde. Dívence zazářily při této zprávě oči, ale když je stočila na jeho sešlou a neduživou tvář, její radost ihned pohasla.

„Dva dni,“ dodal, „plné dva dni jsou pryč, a pořád žádná odpověď. Co ti to vlastně řekl, Nell?“

„Přesně to, drahý dědečku, co jsem ti pověděla; opravdu.“

„Já vím,“ odpověděl stařec mdle. „Ano. Ale pověz mi to ještě jednou, Nell. Paměť mi už nějak neslouží. Co ti to tedy řekl? Nic víc, než že ke mně zajde zítra nebo pozítří? To bylo i v jeho dopise.“

„Nic víc,“ potvrdilo dítě. „Mám k němu zaskočit zítra znovu, drahý dědečku? Hodně časně? Stihla bych to tam a zpátky ještě před snídaní.“

Stařec zavrtěl hlavou, těžce vzdychl a přitáhl si dítě k sobě.

„Nebylo by to nic platné, holčičko, vůbec nic. Ale jestli mě opustí, Nell - jestli mě opustí teď, v téhle chvíli, kdy bych měl být s jeho pomocí odškodněný za všechen čas i peníze, o které jsem přišel, a za všechnu duševní trýzeň, kterou jsem vytrpěl a která ze mne udělala to, co vidíš, pak jsem zničený, a co je ještě horší, ještě mnohem horší, zničil bych taky tebe, pro kterou jsem to všechno podnikal. Jestli budeme žebráci -!“

„A co na tom, jestli budeme?“ vyhrklo dítě bez obalu. „Ať jsme žebráci, jen když budeme šťastní.“

„Žebráci a šťastní?“ nevěřil stařec. „Ubohé dítě!“

„Dědečku drahý,“ zvolala dívka s vášní, která jí vyzařovala z rozpálené tváře, rozechvělého hlasu i rozčilené gestikulace, „v tomhle už myslím dítě nejsem, ale i jestli jsem, ach, věř, že se modlím, abychom raději chodili po žebrotě nebo pracovali někde venku na silnici nebo na poli

90$

a tak si vydělali na skromné živobytí, než abychom žili tak, jak žijem teď.“

„Nell!“ zhrozil se stařec.

„Ano, ano, všechno raději, než abychom žili, jak žijem teď,“ opakovalo děvče ještě náruživěji než předtím. „Jestli máš starosti, pověz mi je, abych je mohla nést s tebou; jestli ti není dobře a jsi čím dál bledší a slabší, nech mě, abych tě ošetřovala a snažila se tě potěšit. Jestli jsi chudý, ať jsme chudí spolu, jen mě, prosím tě, ber všude s sebou, pořád mě ber všude s sebou; nenechávej mě dívat se, jak se měníš, a nevědět proč, nebo mi pukne srdce a umřu. Víš co, dědečku drahý, odejděme třeba hned zítra tady z toho smutného místa a pojďme raději žebrat po domech.“

Stařec si zakryl rukama tvář a zabořil ji do polštáře na pohovce, na které ležel.

„Aťsi jsme žebráci,“ pokračovalo dítě a ovinulo mu jednu ruku kolem krku, „vůbec se nebojím, že budeme mít bídu; určitě budeme mít dost. Odejdeme a budeme chodit po venkově a spát třeba v polích a pod stromy, a nikdy si už nevzpomenem na peníze ani na nic jiného, co by tě mohlo rozesmutnit; ale noc si vždycky necháme na odpočinek a ve dne se budeme vyhřívat na slunci a kochat se větříkem v tváři a děkovat za to spolu pánubohu! Nikdy už nohou nepáchneme do temného pokoje ani do smutného domu, ale budeme putovat světem křížem krážem, kudy se nám právě bude chtít; a když budeš unavený, zastavíš se a odpočineš si na nejpříjemnějším místečku, jaké se nám podaří najít, a já půjdu a budu žebrat za oba.“

Dívčin hlas se rozplynul ve vzlykotu, když jí hlava sklesla starci na rameno; a neplakala jen sama.

Nebyla to slova určená pro jiné uši, ani to nebyl výjev určený pro jiné oči. A přesto tam jiné uši a oči byly a lačně vnímaly všechno, co se tu dělo, a navíc to nebyly uši a oči nikoho jiného než samotného pana Daniela Quilpa, který už dávno nepozorovaně vešel - již v okamžiku, kdy děvče přistoupilo ke starci - a veden nepochybně pohnutkami

91$

nejčistšího jemnocitu, nejenže upustil od přerušení hovoru, ale zůstal v pozadí i dál a jen se svým obvyklým zubením výjevu přihlížel. Poněvadž však stání je pozice únavná, zvlášť pro pána již zemdleného chůzí, a protože skrček patřil k onomu typu lidí, kteří jsou zvyklí počínat si všude jako doma, brzy si vyhlédl vhodnou židli, neobyčejně hbitě se vyšvihl nohama na sedadlo a usadil se na opěradle; tak mohl nejen přihlížet a naslouchat s větším pohodlím, ale kromě toho ukojit i onu svou choutku provádět bizarní kousky a opičinky, která ho zmáhala při každé vhodné příležitosti. Tam tedy seděl, jednu nohu nedbale přehozenou přes druhou, bradu zabořenou do dlaně jedné ruky, hlavu maličko natočenou ke straně a své ohyzdné rysy stažené do zálibného úšklebku. A v této pozici ho také stařec, když se náhodou podíval tím směrem, nakonec k svému bezmeznému úžasu spatřil.

Když tento milý zjev uvidělo děvče, jen zdušeně vykřiklo; v prvním překvapení totiž nevěděli oba, dítě ani stařec, co honem říci, a pochybujíce, zda se jim to všechno jen nezdá, pouze na něj nedůvěřivě zírali. Daniel Quilp, kterého toto přijetí ani v nejmenším nepřivedlo z míry, setrval klidně v nezměněné pozici, až na to, že několikrát velmi blahosklonně pokýval hlavou. Konečně ho stařec přece jen oslovil jménem a tázal se, jak se sem dostal.

„Dveřmi,“ odpověděl Quilp a ukázal palcem přes rameno. „Tak docela malý zas nejsem, abych se protáhl klíčovou dírkou. Škoda, že nejsem. Chci si s vámi ale o něčem promluvit, podrobně a v soukromí. Jen mezi čtyřma očima, sousede. Sbohem, Nellinko!“

Nell se podívala na starce a ten jí pokývl, aby se vzdálila, a políbil ji na líčko.

„Och!“ vzdychl skrček a zamlaskal rty. „To byla moc pěkná pusa - zrovna na to nejrůžovější místečko. Opravdu nádherná pusa!“

Nell odešla stejně rychle, jako by té poznámky nebylo. Quilp za ní pošilhával zamilovaným a obdivným pohledem, a když za sebou zavřela dveře, začal před starcem opěvovat její půvaby.

92$

„Takové svěží, kvetoucí, skromné poupátko, sousede,“ řekl Quilp, hladil si přitom svou krátkou nožičku a tak silně mrkal očima, že mu až blýskaly, „taková boubelatá, růžovoučká, miloučká Nellinka!“

Stařec odpověděl nuceným úsměvem a očividně zápolil se svrchovaně palčivým pocitem nesnesitelné netrpělivosti. To ovšem přišlo velmi vhod Quilpovi, kterému působilo rozkoš ho týrat - totiž nejen jeho, ale po pravdě vlastně vůbec každého, kdo se mu dal.

„Je taková,“ pokračoval Quilp velmi rozvlekle a předstíral, že je cele zaujat tímto předmětem, „taková drobounká, ale pevně stavěná, krásně modelovaná, taková hezká, s takovými modrými žilkami a s takovou průsvitnou pletí a s takovýma malýma nožkama a s takovými jemnými způsoby - ale proboha, jak jste vy nervózní! Copak, sousede, něco se děje? Přísahám vám,“ hovořil skrček dál, zatímco slézal s opěradla a usazoval se na židli pomalými a vláčnými pohyby, tolik kontrastujícími s rychlostí, s níž se prve tiše vyšvihl nahoru, „přísahám vám, že jsem neměl tušení, že stará krev dovede proudit tak rychle a je tak horká. Myslel jsem, že koluje v žilách lenivě a že je chladná, docela chladná. A jsem pevně přesvědčený, že by taková měla být. S tou vaší musí jistě být něco v nepořádku, sousede.“

„Asi že bude,“ zasténal stařec a chytil se oběma rukama za hlavu. „Je rozpálená horečkou a občas i ještě něčím, co se bojím nazvat jménem.“

Zakrslík nehlesl jediné slovo, ale pozoroval svého společníka, jak nepokojně přechází po pokoji a nakonec se zase vrací na své sedadlo. Tam pak zůstal sedět, chvíli s hlavou svěšenou na prsa, a potom ji náhle zvedl a zeptal se:

„Ještě jednou, a naposledy - přinesl jste mi nějaké peníze?“

„Ne!“ odpověděl Quilp.

„Pak tedy,“ zvolal stařec, zalomil zoufale rukama a pohlédl vzhůru, „jsme s dítětem ztraceni!“

„Sousede,“ pravil Quilp, upíraje na něj přísný pohled,

93$

a zabušil přitom několikrát rukou do stolu, aby upoutal jeho roztěkanou pozornost, „řeknu vám to po lopatě, protože chci hrát poctivější hru, než když jste měl v ruce všechny karty vy a já viděl jenom jejich zadní stranu a nic víc. Teď už nemáte žádné tajemství, které bych neznal.“ Stařec zvedl sklopené oči a celý se roztřásl.

„Jste celý paf,” konstatoval Quilp. „To se snad koneckonců dalo čekat. Teď už nemáte žádné tajemství, které bych neznal, povídám - ne, ani to nejmenší. Já totiž už vím, že všechny ty sumy peněz, všechny ty půjčky, zálohy a výpomoci, které jste ode mne dostal, skončily - mám to říct kde?”

„Prosím!” odpověděl stařec. „Jen to řekněte, když se vám chce.“

„Na stole v herně,” dopověděl Quilp. „To byly ty vaše každonoční spády. To byl ten skvělý plán, jak nadělat jmění, nemám pravdu? To byl ten tajný bezpečný zdroj bohatství, ve kterém jsem měl utopit své peníze (kdybych býval takový blázen, za jakého jste mě měl). To byl ten váš nevyčerpatelný zlatý důl, vaše Eldorádo, he?“

„Ano, byl!” osopil se na něj stařec divoce a s ohněm v očích. „A pořád je. A bude, dokud budu živ!”

„Že jsem se jen mohl dát tak zaslepit,” vzdychl Quilp a pohrdavě si ho měřil, „a neprokouknout takového obyčejného prostoduchého hazarda!”

„Já nejsem žádný hazardník!” rozkřikl se stařec zuřivě. „Volám nebe za svědka, že jsem nikdy nehrál pro svůj vlastní prospěch ani z lásky ke hře; že při každém penízi, který jsem sázel, jsem si v duchu šeptal jméno toho sirotka a vzýval nebe, aby té sázce požehnalo - ale nikdy mě nevyslyšelo. Komu přálo? Co to bylo za lidi, s kterými jsem hrál? Chlapi, kteří žili z krádeží, podvodů a prostopášnosti, páchali jen špatnosti a šířili neřest a zlo, a v tom utápěli své zlato. Od takových lidí by byly pocházely mé výhry, a byly by připadly do posledního troníku mladému nevinnému stvoření, kterému by zpříjemnily a obšťastnily život. O co by byly koho připravily? Jen o prostředky k mravní zkáze, k páchání ničemností a bídáctví. Kdo by

94$

nebyl s takovými vyhlídkami doufal? Povězte mi! Kdo by nebyl doufal stejně, jako jsem doufal já?“

„Kdy jste vlastně začal s tímhle šíleným podnikem?“ zeptal se Quilp, jehož sklon k posměváčkovství byl na chvíli přidušen pohledem na starcův divoký žal.

„Kdy jsem začal?“ opakoval stařec otázkou a přejel si rukou přes čelo. „Kdy to jen bylo? Nemohlo to být jindy, než když mě prvně napadlo, jak málo jsem si dosud zahospodařil, jak dlouho to trvá, než si člověk vůbec něco našetří, jak krátký čas mi v mém věku možná už jen zbývá k životu, a že bych ji tu zanechal na milost a nemilost drsnému světu s prostředky příliš malými, než aby ji stačily uchránit strastí, které s sebou nese chudoba tenkrát to bylo, co jsem o tom začal přemýšlet.“

„Snad někdy potom, jak jste za mnou přišel, abych vám uklidil vašeho znamenitého vnuka za moře?“ tázal se Quilp.

„Krátce potom,“ odpověděl stařec. „Ale přemýšlel jsem o tom dlouho a ve snách mě to pronásledovalo celé měsíce. Pak jsem začal. Nenacházel jsem v tom žádné potěšení, ani jsem žádné nečekal. Co mi to kdy přineslo jiného než dny plné úzkosti a bezesné noci, než to, že jsem ztratil zdraví a duševní klid a získal neduhy a zármutek!“

„Nejdřív jste prohrál všechny peníze, které jste měl našetřené, a potom jste přišel ke mně. Zatímco jsem myslel, že si naděláváte nějaké obrovské jmění (jak jste tvrdil), pomalu jste se dopracovával k žebrácké holi, co? Bože, bože! A nakonec to tedy dopadlo tak, že já dnes mám v ruce všechny záruky, které jste mohl sehnat, a zástavní smlouvu na – na všechen majetek movitý i nemovitý,“ dodal Quilp, když se zvedl a rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, že nic z něho zatím nezmizelo. „Ale copak jste ani jednou nevyhrál?“

„Ani jednou!“ zasténal stařec. „Nikdy jsem nevyhrál ani zpátky své peníze!“

„Myslel jsem,“ ušklíbl se zakrslík, „že když člověk hraje dost dlouho, nakonec musí přece jen vyhrát, nebo v nejhorším případě aspoň vyvázne bez ztráty.“

95$

„A tak to taky je,“ zvolal stařec, který se náhle probral ze své zoufalé malomyslnosti a vzplanul zuřivým rozčilením, „tak to taky je. Cítil jsem to hned od začátku, věděl jsem to odjakživa, viděl jsem to, nikdy jsem to necítil ani zpoloviny tak pronikavě, jako to cítím teď. Tři noci za sebou jsem měl sen, Quilpe, že jsem vyhrál, a vždycky tu samou obrovskou sumu, a nikdy předtím se mi nepodařilo, aby se mi takový sen zdál, třebaže jsem si to často přál. Neopouštějte mě teď, když mám tuhle naději. Nemám jinou záchranu než vás, pomozte mi trochu, ať můžu zkusit tuhle svou jedinou a poslední šanci!“

Zakrslík pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Podívejte se, Quilpe, dobrý, soucitný Quilpe,“ řekl stařec, když roztřesenou rukou vytáhl z kapsy pár kousků papíru a zaťal prsty skrčkovi do ramene, „jen se podívejte. Tadyhle jsou čísla, koukněte se, výsledek dlouhých výpočtů a bolestných a krutých zkušeností. Na ty musím vyhrát. Potřebuju jenom ještě jednu malou pomoc, pár liber, pouhých čtyřicet liber, Quilpe.“

„Poslední záloha dělala sedmdesát,“ opáčil zakrslík, „a za jedinou noc to bylo pryč.“

„Ano, vím,“ potvrdil stařec, „ale to byla největší smůla, jakou jsem vůbec kdy měl, zřejmě ještě nenadešla ta pravá chvíle. Quilpe, mějte ohled,“ volal stařec a chvěl se tak silně, že se mu papírky v ruce třepetaly, jako by jimi mával vítr, „mějte ohled na toho malého sirotka! Kdybych byl sám, s radostí bych umřel - ba snad bych i urychlil tenhle lidský úděl přisuzovaný tak nerovně, protože jak často postihuje lidi hrdé a šťastné, na vrcholu sil, a vyhýbá se nuzným a churavým i všem, kdo po něm ve svém zoufalství touží - ale co jsem dělal, to jsem dělal pro ni. Zapřísahám vás, pomozte mi kvůli ní - ne kvůli mně, ale kvůli ní!“

„Lituju, že za chvíli mám schůzku v městě,“ odpověděl Quilp, dívaje se na hodinky s dokonalým klidem, „protože jinak bych byl moc rád s vámi strávil ještě půlhodinku, než se uklidníte, opravdu moc rád.“

„Ne, Quilpe, dobrý Quilpe,“ chrčel stařec sípavě a chytal

96$

ho za šosy, „kolikrát jsem vám přece už vykládal historii její ubohé matky! Z toho ve mně snad vyklíčil ten strach, aby dítě jednou neupadlo do chudoby. Nejednejte se mnou tvrdě a vezměte tohle v úvahu. Vydělal jste na mně přece hodně. Ach, poskytněte mi peníze ještě pro tuhle jedinou, poslední naději!“

„To bych opravdu nemohl,“ pronesl Quilp neobvykle zdvořile, „ale něco vám povím - a je to okolnost hodná zapamatování jako důkaz, že se i ti nejmoudřejší z nás můžou někdy napálit - mne totiž zmýlil ten nuzný způsob života, který jste tu vedl tak sám s Nell

„To všechno jen proto, abych ušetřil peníze a s těmi pak zkoušel štěstí, a aby její triumf byl nakonec ještě větší,“ zvolal stařec.

„Ano, ano, teď už tomu rozumím,“ přisvědčil Quilp, „ale chtěl jsem říct, že mě tenhle váš spořivý způsob života a pověst, podle které jste byl v očích svých známých boháčem, spolu s vaším opětovaným ujišťováním, že mi z mých půjček vyplatíte trojnásobně i čtyřnásobně vyšší úrok, než mi platíte dosud, zmýlil natolik, že bych vám byl ještě i tentokrát na prostý dlužní úpis půjčil, co potřebujete, kdybych se nebyl nečekaně doslechl o té tajné stránce vašeho života.“

„Kdo vám co řekl?“ vyhrkl zoufale stařec. „Od koho jste se mohl přes všechnu mou opatrnost co dovědět? No tak! Povězte mi jeho jméno - kdo je to?“

Lstivý zakrslík se mezitím rozpomněl, že prozrazením dítěte by nakonec vyšel najevo úskok, kterého použil a který je přece jen lépe utajit, poněvadž se jeho odhalením nedá nic získat; zaotálel tedy s odpovědí a nadhodil: „No, kdo byste myslel?“

„Byl to Kit - musel to být ten chlapec, kdo mě špehoval - a vy jste to z něho vytáhl, viďte?“ dohadoval se stařec.

„Jak to, že vás napadl zrovna on?“ opáčil zakrslík tónem hlubokého soucítění. „Ano, byl to Kit. Chudák Kit!“

Po těchto slovech pokývl přívětivě hlavou a odporoučel se; když však poodešel kousek od domovních dveří, zarazil

97$

se v chůzi a zazubil se radostnějším šklebem než kdy jindy.

„Chudák Kit!“ brumlal si Quilp. „Byl to myslím on, kdo řekl, že jsem ošklivější trpajzlík, než jakého ukazují na každé pouti za jednu penci, ne? Ha, ha, ha! Chudáček Kit!“

A s tím pak kráčel dál po svém, stále se při chůzi pokuckávaje smíchem.

«KAPITOLA DESÁTÁ»

Daniel Quilp ani do starcova domu nevstoupil, ani z něho nevyšel nepozorován. Téměř přímo naproti, ve stínu klenutého průjezdu, vedoucího do jednoho z mnoha úzkých dvorů, rozvětvujících se z hlavní ulice, prodléval někdo, kdo tam zaujal postavení, hned jak se začalo stmívat, a s neochabující trpělivostí na něm setrvával dosud; opřen o zeď po způsobu člověka, který musí čekat dlouhou dobu, ale je na to dokonale zvyklý, choval se zcela odevzdaně a snad celou hodinu svou pózu téměř nezměnil.

Tento trpělivý strážce budil právě tak málo pozornosti u kohokoli z těch, kdo procházeli kolem, jak málo jí věnoval on jim. Jeho oči byly trvale upřeny na jediný předmět – na okno, u kterého obyčejně sedávalo děvčátko. Pokud přece jen pohled na okamžik odvrátil, tedy pouze proto, aby mrkl na hodiny v jednom ze sousedních krámů, a potom ihned zase stočil zrak dřívějším směrem se zvýšenou zaujatostí a pozorností.

Bylo již řečeno, že tento člověk nejevil ve svém úkrytu nejmenší známku únavy, a také ji vskutku neprojevil ani později, jakkoli musel čekat dlouho. Ale jak čas ubíhal, začala se u něho objevovat určitá úzkost a překvapení soudě podle toho, že se díval po hodinách častěji a na okno méně nadějeplně než předtím. Nakonec mu nějaká nepřející okenice zakryla výhled na hodiny, potom kostelní věže odbily jedenáctou večer, pak čtvrt na dvanáct, a tehdy

98$

se mu zřejmě začínalo na mysl vkrádat přesvědčení, že nemá smysl otálet tu ještě déle.

Že mu toto přesvědčení nebylo po chuti a že se mu rozhodně nehodlal jen tak lehce poddat, bylo zjevné z jeho neochoty své stanoviště opustit - z váhavých kroků, jakými se již vícekrát obrátil k odchodu, stále se přitom ohlížeje přes rameno na totéž okno, a z překotného spěchu, s jakým se stejně často vracel, když v něm nějaký domnělý zvuk nebo zákmit měnícího se slabého světla vzbudil dojem, že se okno tiše otevřelo. Nakonec celou záležitost jakožto beznadějnou pro tu noc vzdal a pustil se úprkem pryč, jakoby chtěl sám sebe odtud odtrhnout, a uháněl největší rychlostí, jaké byl schopen, přičemž se ani jedinkrát neodvážil ohlédnout, aby snad nebyl v pokušení znovu se vrátit.

Aniž zmírnil tempo nebo se zarazil, aby nabral dech, hnal se tento záhadný lidský tvor dál přečetnými uličkami a úzkými cestami, až konečně doběhl na čtvercový dlážděný dvůr, kde potom zpomalil do kroku, zamířil k malému domku, z jehož okna ještě zářilo světlo, stiskl kliku u dveří a vešel.

„Proboha,“ zvolala ženská postava uvnitř a prudce se otočila, „kdo je to? Ó, to jsi ty, Kite?“

„Ano, máti, to jsem já.“

„Jejda, ty vypadáš unaveně, synáčku.“

„Starý pán nešel dneska ven,“ vysvětloval Kit, „a tak se vůbec u okna neukázala.“ S těmi slovy si sedl k ohni a tvářil se smutně a nespokojeně.

Místnost, v níž se Kit v takovémto rozpoložení posadil, byla sice světnice nanejvýš chudá a jednoduchá, ale přesto dýchala onou teplou útulností, jakou lze do jisté míry úzkostlivou čistotou a pořádkem vykouzlit všude - pokud nejde o prostory vyloženě bídné. Ačkoli kuchyňské pendlovky na zdi ukazovaly tak pozdní čas, ubohá žena se dosud pilně oháněla u žehlicího stolu; v kolíbce blízko ohně spalo malé děcko, a další statný dvouletý nebo tříletý hoch, velmi čilý a bdělý, s příliš malou noční čepičkou na hlavě a v noční košilce přespříliš těsné pro jeho tělo, seděl zpříma jako svíčka v prádelním koši, velkýma očima

99$

vykulenýma dokořán zíral přes okraj koše a vypadal, jako by si byl umínil, že už vůbec nikdy nebude spát - což skýtalo jeho rodině i bližním radostnou vyhlídku, neboť chlapec se již předtím zpěčoval oddat se přirozenému odpočinku, a proto musel být vytažen z postele. Byla to dost podivně vyhlížející rodina - ten Kit, matka a děti, jeden druhému neobyčejně podobní.

Kita zmáhala špatná nálada, jak se velice často stává i těm nejvyrovnanějším z nás - ale podíval se na nejmenší děcko, které tvrdě spalo, a z něho na svého druhého bratříčka v prádelním koši, a z toho pak na matku, která už od rána bez reptání pilně pracovala, a usoudil, že by bylo lepší a užitečnější, kdyby si svou špatnou náladu hleděl něčím zahnat.

Rozkýval tedy nohou kolíbku, zašklebil se na buřiče v prádelním koši – což obojí mu ihned náladu znamenitě zlepšilo - a pevně se rozhodl, že bude raději mluvit a vůbec se snažit být roztomilý.

„Jo, máti,“ vzdychl Kit, vytáhl z kapsy kudlu a pustil se do velkého krajíce chleba s masem, který pro něj měla připravený k večeři již před několika hodinami, „ty jsi přece máma! Takových jako ty není moc, co já vím.“

„Řekla bych, že hodně jich je o moc lepších, Kite,“ odpověděla paní Nubblesová, „a že takové opravdu jsou, nebo by měly být podle toho, co říká pan páter v našem kostele.“

„Co ten o tom ví!“ odsekl Kit pohrdavě. „Počkej, až on bude vdova a bude pracovat jako ty, a dostávat tak málo a dělat tak moc, a neztratí při tom dobrou náladu - tak se ho zeptám, kolik je hodin, a teprve pak mu budu věřit, že to trefil na vteřinu správně.“

„No,“ řekla paní Nubblesová, vyhýbající se tomuto předmětu, „pivo máš tamhle dole u krbu, Kite.“

„Vidím,“ odpověděl jí syn a pozdvihl džbánek černého, „na mou lásku k tobě, máti! A taky na zdraví pana pátera, jestli chceš. Já proti němu nic nemám, to se neboj!“

„Cos to prve říkal - že tvůj pán nešel dneska večer ven?“ vzpomněla si paní Nubblesová.

„Ano,“ potvrdil Kit, „bohužel!“

100$

„Snad bys měl spíš říct chválabohu,“ namítla matka, „protože takhle aspoň slečna Nell nezůstala doma sama.“

„Aha!“ zvolal Kit. „Na to jsem zapomněl. Řekl jsem bohužel, protože jsem tam hlídal od osmi hodin, a vůbec jsem ji nezahlídl.“

„Zajímalo by mě, co by asi řekla,“ zvolala matka, ustala v práci a rozhlédla se, „kdyby věděla, že každý večer, když tam tak chuděra sedí sama u toho okna, ty ji venku z ulice hlídáš, aby se jí nestalo nic zlého, a že odtamtud neodejdeš dřív, ani nezalezeš doma do postele, ať jsi sebeutahanější, dokud nemáš jistotu, že ona už bezpečně spí.“

„Co na tom, co by řekla?“ odpověděl Kit s náznakem jakéhosi ruměnce ve své nepohledné tváři. „Stejně se to jakživo nedoví, a proto taky jakživo nic neřekne.“

Paní Nubblesová žehlila pilně několik minut mlčky dál, a když si došla ke krbu pro druhou žehličku a oškrabovala ji o prkno a utírala ji hadrem, pokukovala pokradmu po Kitovi, ale neřekla ani slovo, dokud se zase nevrátila ke svému stolu; teprve pak, přidržujíc si žehličku v nebezpečně krátké vzdálenosti od tváře, aby odhadla její teplotu, s úsměvem pohlédla stranou na syna a prohodila:

„Víš, co by někteří lidé řekli, Kite -“

„Nesmysl,“ přerušil ji Kit, protože přesně věděl, kam matka míří.

„Snad, ale jistě by to řekli. Někteří lidé by řekli, že ses do ní zamiloval; to by určitě řekli.“

Na to odpověděl Kit pouze tím, že matku odbyl stydlivým „Ale jdi!“, a začal provádět všelijaké roztodivné figury nohama i rukama a stahovat tvář do stejně podivných grimas. Jelikož mu však tyto cviky nepřinesly žádnou úlevu, ukousl si velikánské sousto chleba s masem a rychle to zapil pivem, kterýmžto násilným zásahem se div neudávil, a tak odvedl pozornost jiným směrem.

„Ale teď vážně, Kite,“ začala matka po chvilce, navazujíc znovu na totéž téma, „protože prve jsem samozřejmě jen žertovala; ono je to od tebe moc hezké a pozorné a tobě podobné, že tohle děláš a nikomu o tom neřekneš, i když doufám, že ona se to jednou přece doví, protože by ti

101$

určitě byla moc vděčná a hrozně by ji to dojalo. Je to nelidské, držet tam to hodné dítě takhle zavřené. Nedivím se, že to starý pán chce před tebou utajit.“

„On si ale nemyslí, že to je nelidské, co tě nemá,“ odporoval Kit, „a nic takového by ani nechtěl, ani by to neudělal – jsem o tom přesvědčený, máti, že by opravdu nelidský nebyl ani za všechno zlato a stříbro světa. Ne, ne, takový on není. Na to ho moc dobře znám.“

„Tak nač to tedy dělá, a proč to před tebou tak tají?“ namítla paní Nubblesová.

„To nevím,“ odpověděl jí syn. „Ale kdyby se to nebyl snažil přede mnou utajit, nikdy bych na to nebyl přišel, protože právě to, že se mě chtěl večer najednou zbavit a posílal mě pryč o tolik dřív než obyčejně, ve mně vzbudilo zvědavost, co se vlastně děje. Pst, slyšíš? Co je to?“

„To je jenom někdo venku.“

„Někdo jde přes dvůr sem k nám,“ řekl Kit, vstal a poslouchal, „a jde taky hezky zčerstva. Co jestli přece jen odešel, když já už byl pryč, a v domě začalo hořet, máti?“

Hoch zůstal okamžik jako zkamenělý, neboť mu tou vyfantazírovanou hrůzou ztuhly všechny údy a nebyl schopen pohybu. Kroky se blížily, chvatná ruka otevřela dveře a do světnice vpadlo samo naše děvčátko, bledé a téměř bez dechu, zahalené několika neupravenými kusy šatstva, ve spěchu jen tak přehozenými.

„Slečna Nell! Co se děje?“ vykřikli matka i syn současně.

„Nemůžu se zdržet ani chviličku,“ opáčila dívka, „dědečkovi se udělalo strašně špatně. Našla jsem ho na podlaze v nějakém záchvatu -“

„Letím pro doktora,“ řekl Kit a popadl svou hučku, které chyběla střecha. „Hned jsem u vás, já - „

„Ne, ne,“ zvolala Nell, „doktor tam už je, to nemusíš, a vůbec ty - ty - se už stejně u nás nesmíš nikdy ukázat!“

„Cože!“ zařval Kit.

„Už nikdy,“ řeklo děvče. „Neptej se mě proč, protože já to nevím. Prosím tě, neptej se mě proč; a nebuď smutný, prosím tě. Moc tě prosím, nezlob se na mne! Já s tím nemám doopravdy nic společného!“

102$

Kit se na ni díval s očima široce rozevřenýma a mnohokrát otevřel a zase zavřel ústa, ale nedokázal ze sebe vypravit byť jen jediné slovo.

„Obviňuje tě a zuří na tebe,“ pokračovalo děvče. „Nevím, co jsi udělal, ale doufám, že to není nic moc zlého. „

„Já udělal?“ zařval Kit.

„Vykřikuje, že ty jsi příčinou všeho jeho neštěstí,“ pokračovalo děvčátko se slzami v očích; „křičel na tebe a volal tě; říkají ale, že mu nesmíš přijít na oči, protože by to byla jeho smrt. Nesmíš se k nám už vrátit, to jsem ti přišla říct. Myslela jsem, že bude lepší, když přijdu já, než aby přišel někdo cizí. Ach, Kite, cos to jen udělal? Právě ty, a já ti tolik věřila a byl jsi snad jediný přítel, kterého jsem měla!“

Nešťastný Kit visel na své mladé velitelce pohledem stále úpěnlivějším a očima stále vyvalenějšíma, ale zůstával dál úplně zkoprnělý a němý.

„Přinesla jsem mu plat za tenhle týden,“ řekla dívenka, pohlédla na ženu a položila peníze na stůl, „a - a - něco málo navíc, protože na mne byl vždycky hodný a laskavý. Doufám, že půjde do sebe a jistě se uchytí někde jinde a nebude si tohle brát příliš k srdci. Je mi hrozně líto, že se s ním rozcházím takhle, ale nedá se nic dělat. Musí to být. Dobrou noc!“

Se slzami řinoucími se po tvářích a s útlou postavičkou rozklepanou rozčilením z výjevu, který tam zanechala, z otřesu, který utrpěla, z poslání, které právě vyřídila, a tisícem bolestných i laskavých citů odspěchalo děvče ke dveřím a zmizelo stejně rychle, jako se objevilo.

Ubohá žena, která neměla příčinu pochybovat o svém synovi, nýbrž naopak měla všechny důvody důvěřovat v jeho čestnost a poctivost, byla nicméně ohromena tím, že neuvedl ani jediné slovo na svou obranu. Obrazy holkaření, lumpáren a zlodějny, prostřídané podezřením, že příčinou jeho každonoční nepřítomnosti doma, kterou tak podivně odůvodňoval, je možná nějaké nezákonné počínání, se jí hrnuly hlavou tak, že se bála vůbec na něco zeptat. Seděla na židli, kolébala tělem, lomila rukama

103$

a hořce plakala, ale Kit se ji vůbec nepokusil utěšit a zůstával dál cele propadlý svému zmatku. Nemluvně v kolíbce se probudilo a dalo se do pláče; chlapec v prádelním koši se překotil na záda a strhl košík na sebe, takže ho pod ním nebylo ani vidět; matka plakala ještě hlasitěji a kolébala se rychleji; ale Kit, nic z toho všeho hluku a rozruchu nevnímající, zůstával ve stavu naprostého omráčení.

«KAPITOLA JEDENÁCTÁ»

Střeše, která hostila děvčátko, nebylo souzeno, aby pod ní konečně natrvalo zavládl klid a skončil všechen rozruch. Příští ráno zachvátila starce prudká horečka, provázená třesavkou a blouzněním, s níž pak ležel po mnoho týdnů v bezprostředním nebezpečí života, ztráceje den po dni své chabé síly. Pečováno bylo teď o něj dost, ale bylo to pečování cizích lidí, kteří si z toho udělali výnosné řemeslo a kteří se v přestávkách mezi službou u nemocného družili ve zrůdném bratříčkování a jedli a pili a veselili se, neboť nemoc a smrt byly jejich denním chlebíčkem.

Ale přes všechen chvat a nával lidí v oněch dnech bylo dítě víc samo než kdykoli předtím; samo se svými myšlenkami, samo se svou oddaností k tomu, který se na lůžku tratil v horečkách, samo ve svém nepředstíraném žalu a nezaplaceném soucitu. Den za dnem a noc za nocí nacházely Nell stále u podušek bezvědomého trpitele, stále předvídající každou jeho potřebu, stále naslouchající onomu opakovanému volání svého jména a projevům obavy a starosti o ni, které v jeho horečnatém blouznění vždy převládaly.

Dům už nebyl jejich. I pokoj nemocného jim byl ponechán jen na neurčito jako nejisté léno, propůjčené jim z milosti pana Quilpa. Starcova nemoc trvala sotva několik dní, když se Quilp již úředně ujal držby celého objektu včetně inventáře na základě jistých zákonných oprávnění,

104$

kterým málokdo rozuměl, ale o kterých se nikdo neodvážil pochybovat. Jakmile provedl za asistence jakéhosi právníka, kterého si k tomu účelu s sebou přivedl, tento důležitý zákrok, hned se zakrslík se svým pomocníkem v domě usadil, aby tak svá práva dotvrdil a obhájil proti každému, kdo by přišel později; a potom se pustil do práce, aby si své bydliště zařídil pohodlně a podle vlastního vkusu.

K tomu cíli se pan Quilp utábořil v zadním pokoji, když napřed udělal rázný konec jakémukoli dalšímu obchodování tím, že prostě krám zavřel. Potom si ze starožitného nábytku vyhlédl nejhezčí a nejpohodlnější křeslo, jaké se vůbec dalo najít (to si vyhradil pro svou osobu), a obzvlášť ošklivou a nepohodlnou židli (tu zas po dobré úvaze přidělil k potřebě svému příteli) a dal obě donést do zmíněného pokoje, kde pak ve vší slávě zaujal stanoviště. Místnost byla sice značně vzdálena od pokoje starcova, ale pan Quilp uznal za obezřetné - jako opatření proti nákaze horečkou a vůbec kvůli důkladnému vykouření vzduchu bez ustání bafat z dýmky nejen sám, ale trval na tom, aby si i jeho právní přítel počínal stejně. Kromě toho poslal spěšného posla do loděnice pro svého kotrmelcového hocha, a když se hoch přihnal, jak nejrychleji ho nohy nesly, dostal přísně nakázáno, aby si v pokoji sedl na jednu židli hned u dveří a nepřetržitě kouřil z velké dýmky, kterou zakrslík k tomu účelu zaopatřil, a aby se ji neopovážil pod jakoukoli záminkou vyndat z úst, i kdyby to bylo jen na minutku. Po skončení těchto příprav se pan Quilp s blaženým pokuckáváním rozhlédl kolem sebe a prohodil, tomuhle že říká pohodlíčko.

Právník, jehož libozvučné jméno znělo Brass, by to snad byl nazval pohodlím také, nebýt dvou háčků: za prvé, že ať se namáhal sebevíc, nedokázal na své židli sedět pohodlně, protože její sedadlo, velmi tvrdé, hranaté a kluzké, se ke všemu svažovalo kupředu; a za druhé, že mu tabákový kouř vždycky silně znepokojoval útroby a působil mu nevolnost. Ale protože byl venkoncem kreaturou typu páně Quilpova a měl tisíc důvodů zasloužit si jeho dobré mínění, pokoušel se usmívat a

105$

přikyvoval na souhlas s nejochotnější tváří, jakou dovedl narafičit.

Tento Brass byl advokát nepříliš valné pověsti z uličky Bevis Marks ve středu Londýna; byl to hubený čahoun s bradavičnatou boulí místo nosu, s vypouleným čelem, zapadlýma očima a s temně zrzavými vlasy. Nosil dlouhý černý svrchník, který mu dosahoval skoro až ke kotníkům, krátké černé kalhoty pod kolena, vysoké střevíce a modravě šedé bavlněné punčochy. Měl patolízalské způsoby, ale velmi drsný hlas; a i jeho nejsladší úsměvy byly tak nesmírně odporné, že kdyby byl měl člověk pobýt v jeho společnosti za okolností co nejméně odpudivých, byl by si přál, aby Brass byl aspoň v špatném rozmaru a tak se mohl jen mračit, ne smát.

Quilp se podíval na svého právního rádce, a když viděl, že bez přestání mrká, jak ho dým štípe do očí, že se co chvíli celý otřese, když omylem nasaje plnou dávku kouře, a že vytrvale od sebe rukou odhání čoud, byl potěšením úplně bez sebe a samou radostí si mnul ruce.

„Jen bafej ostošest, pse,“ řekl Quilp a otočil se k hochovi, „nacpi si znova fajfku a rychle ji vyčuď až do posledního bafu, nebo jinak strčím ten pečírvoskový konec do ohně a rozpálený ti ho omažu o jazyk. „

Hoch byl naštěstí zocelený a byl by vykouřil třeba malou vápenku, kdyby mu ji byl někdo nabídl. Proto pouze zabručel nějakou drzou odmluvu svému pánovi a udělal, co měl poručeno.

„Chutná, Brassi? Je to příjemné, je to voňavé, cítíte se jako Velký sultán?“ tázal se Quilp.

Pan Brass si sice pomyslil, že kdyby se tak cítil, nebyly by pocity Velkého sultána rozhodně záviděníhodné, ale nahlas řekl, že to je báječné a že se zcela mimo jakoukoli pochybnost cítí jako jmenovaný po ten tát.

„To je nejlepší medicína proti horečce,“ prohlásil Quilp, „to je nejlepší medicína proti každé životní ráně! Nepřestaneme s tím ani na vteřinu celou dobu, co tady zůstanem - tak proto koukej bafat, pse, nabo ti tu fajfku nacpu do chřtánu!“

106$

„Zůstaneme tady dlouho, pane Quilpe?“ tázal se jeho právní přítel, když zakrslík takto jemně hocha napomenul.

„Zdá se, že tu budeme muset zůstat, dokud ten starý pán nahoře neumře,“ odpověděl Quilp.

„He, he, he!“ zasmál se pan Brass. „Ho, ho! Výborně!“

„Jen kuřte!“ křikl Quilp. „Nepřerušujte to! Můžete přece mluvit i při kouření. Nezdržujte se.“

„He, he, he!“ chrčel Brass koktavě, když se znovu oddal protivné dýmce. „Ale co jestli se zotaví, pane Quilpe?“

„Pak tady zůstanem, až se zotaví, a ani o vteřinu déle,“ odpověděl zakrslík.

„To je od vás úžasně laskavé, pane, že chcete čekat až do té doby,“ řekl Brass. „Jsou lidé, pane, kteří by byli movitosti rozprodali nebo odvezli - můj ty bože, hned v ten okamžik, co jim to zákon dovoloval. Někteří lidé, pane, by byli jako z křemene a žuly. Někteří lidé, pane, by byli -“

„Někteří lidé by si byli hlavně ušetřili žvásty takového papouška, jako jste vy,“ přerušil ho zakrslík.

„He, he, he!“ vykřikl Brass. „Vy máte úžasný humor!“

V tom okamžiku zasáhl do hovoru kouřící strážce od dveří, a aniž vytáhl dýmku z úst, zavrčel:

„Jde dolů ta holka.“

„Kdože, ty pse?“ ptal se Quilp.

„Ta holka,“ odsekl hoch. „Jste hluchý?“

„Ó,“ řekl Quilp vtahuje dech s takovým požitkem, jako kdyby srkal božskou polévku, „my dva si to spolu ihned důkladně vyřídíme, ty ani nevíš, kolik pro tebe mám v zásobě modřin a boulí, můj milý přítelíčku! – Aha! Nell! Tak jak to s ním vypadá teď, má zlatá holubičko?“

„Je mu moc špatně,“ odpovědělo dítě s pláčem.

„Že je ale Nellinka pěkná!“ zvolal Quilp.

„Och, hezoučká, pane, opravdu hezoučká,“ přisadil si Brass. „Hotová krasavice!“

„Přišla si na chvilku hačnout Quilpovi na klín?“ ptal se zakrslík tónem, který měl být podle jeho představy vemlouvavý. „Nebo si jde lehnout do postýlky ve svém pokojíčku tady vedle? Co sem jde chudinka Nell udělat?“

107$

„Jak obdivuhodně mile umí jednat s dětmi!“ šeptal polohlasně Brass, jako by to důvěrně sděloval stropu. „Na mou čest, je to učiněný požitek ho slyšet!“

„Nechci se tady dole zdržet,“ koktala zajíkavě Nell. „Potřebuju si jen vzít pár věcí ze svého pokoje, a potom potom - sem dolů už vůbec nepřijdu.“

„Je to opravdu moc roztomilý pokojíček!“ chválil zakrslík, nahlížeje dovnitř, když tam děvčátko vešlo. „Úplný budoár! Víš to určitě, že v něm už nebudeš bydlet? Víš to určitě, že se sem nevrátíš, Nell?“

„Vím,“ odpověděla dívka a spěchala pryč s několika kousky šatstva, pro které si přišla, „už nikdy! Už nikdy!“

„Je moc velká citlivka,“ řekl Quilp a díval se za ní. „Moc velká citlivka, to je chyba. Ta postel je na délku asi tak akorát pro mě. Nejspíš si z toho tady udělám pokojík pro sebe.“

Pan Brass tuto myšlenku podporoval, jak by ostatně byl podporoval i každou jinou vyvěrající z téhož pramene, a skrček tedy vstoupil do komůrky, aby vyzkoušel, jak mu tam bude. Zkoušku provedl tím, že s dýmkou v ústech sebou plácl zády na postel, vyhodil pak i nohy, a mrskaje jimi ve výši, mohutně bafal. Protože pan Brass této scéně nadšeně aplaudoval a protože postel byla měkká a pohodlná, pan Quilp se rozhodl, že jí bude používat nejen jako lůžka pro noční spánek, ale i co jakéhosi divanu ve dne; a aby ji ihned zasvětil tomuto druhému účelu, zůstal, kde a jak byl, a vleže vykouřil svou dýmku do konce. Jurista, kterému se tou dobou už povážlivě motala hlava a plédy myšlenky (což byl jeden z účinků tabáku na jeho nervovou soustavu), využil této příležitosti a vykradl se ven na vzduch, kde se po chvíli zotavil natolik, že se mohl vrátit s výrazem poměrně normálním. Zakrátko ho však zlomyslný zakrslík přinutil, aby se znovu překouřil až do nevolnosti, a v tom stavu dovrávoral na pohovku, na které potom spal až do rána.

Takové byly první kroky pana Quilpa, když se uvázal v držení svého nového majetku. Po několik dní mu nával práce bránil vyvádět nějaké zvláštní kousky, protože téměř

108$

všechen čas mu zabíralo jednak pořizování podrobné inventury všech movitostí v domě, s níž mu pomáhal pan Brass, jednak běhání po městě za jinými obchodními zájmy, které ho naštěstí zaneprázdnily také vždycky na nějakou tu hodinu. Protože se v něm však nyní lakota a opatrnost probudily k největší bdělosti, nestrávil mimo dům dokonce ani jedinou noc; a poněvadž jeho touha, aby starcova nemoc nějak skončila, ať už dobře nebo špatně, s uplýváním času rychle sílila, začal se brzy projevovat i nepokrytým hudrováním a výkřiky netrpělivosti.

Nell se bázlivě vyhýbala všem zakrslíkovým náběhům k hovoru a prchala už jen při pouhém zvuku jeho hlasu, ale ani právníkovy úsměvy jí nepřipadaly méně děsivé než Quilpovo šklebení. Žila v takové ustavičné hrůze a obavách, že jednoho nebo druhého z nich potká na schodech nebo někde v chodbě, jen co se hne z dědečkova pokoje, že z něho raději vycházela co nejméně, a to ještě pouze na chvilku a teprve v noci, když jí ticho v domě dodalo mysli, aby se odvážila jít se nadýchat čistšího vzduchu do některého z prázdných pokojů.

Jedné noci se takto přikradla až k onomu oknu, na které byla zvyklá, a posadila se u něho celá sklíčená - neboť dědečkovi se toho dne přitížilo – když vtom se jí zazdálo, že slyší, jak nějaký hlas na ulici vyslovil její jméno. Podívala se dolů a rozeznala Kita, jehož pokusy přivábit její pozornost ji právě vytrhly ze smutného přemítání.

„Slečno Nell!“ zavolal hoch tlumeným hlasem.

„Ano,“ řeklo děvče váhajíc, má-li se s tím nařčeným viníkem pouštět do nějakého hovoru, ale z náklonnosti ke svému dlouholetému oblíbenci přece jen dodalo, „chceš něco?“

„Už dlouho vám chci něco říct,“ odpověděl hoch, „ale ti lidé dole mě vždycky odeženou a nenechají mě s vámi promluvit. Vy přece nevěříte - vy nemůžete opravdu věřit -, že si zasloužím, aby mě pán takhle zavrhl? Viďte, že ne, slečno?“

„Musím tomu věřit,“ odvětilo děvčátko. „Proč by se jinak byl dědeček na tebe tak rozzlobil?“

109$

„To nevím,“ odpověděl Kit. „Ale tohle jsem si od něho určitě nikdy nezasloužil - ani od vás ne, věřte tomu! Tolik aspoň můžu tvrdit při svém nejlepším svědomí. A navíc být odehnaný od dveří, když jsem se jen přišel poptat, jak se starému pánovi vede -!“

„O tom mi nikdo neřekl,“ namítlo děvčátko. „To jsem opravdu nevěděla. Za nic na světě bych jim nebyla dovolila, aby s tebou takhle jednali.“

„Děkuju vám, slečno,“ odpověděl Kit, „to člověka těší, slyšet taková slova. Já jsem od začátku říkal, že nikdy neuvěřím, že je to vaše dílo.“

„Tos měl taky pravdu!“ vyhrklo dítě vroucně.

„Slečno Nell,“ zavolal hoch, když popošel až pod okno a ztlumil hlas ještě víc, „tady dole jsou noví páni. To je pro vás jistě změna.“

„To opravdu je,“ potvrdilo děvčátko.

„A bude to taky změna pro něj, až se uzdraví,“ řekl hoch a ukázal na okno u nemocného.

„Jestli se vůbec uzdraví,“ doplnila dívenka v slzách, které nedokázala zadržet.

„Ale to on jo, to jistě jo,“ utěšoval ji Kit. „Určitě se uzdraví. Nesmíte hned věšet hlavu, slečno Nell. No tak, nevěšte přece hlavu, prosím!“

Těchto povzbuzujících a útěšných slov nebylo sice mnoho a také byla řečena dost drsně, ale dívku stejně v té chvíli dojala tak, že se rozplakala ještě bolestněji.

„Určitě se to už obrátí k lepšímu,“ pokračoval hoch dychtivě, „jen hlavně abyste se vy moc netrápila a nerozstonala se z toho nakonec sama, protože to by mu zase přitížilo a hodilo ho zpátky, zrovna když se začal uzdravovat. A až se uzdraví, ztraťte nějaké dobré slovo nějaké laskavé slovíčko za mě, slečno Nell!“

„Dlouho, dlouho prý před ním nebudu smět tvoje jméno ani vyslovit, říkají,“ namítlo děvčátko, „a já bych se ani neodvážila. A i kdybych se odvážila, co by ti taková přímluva prospěla, Kite? My teď budeme hrozně chudí. Budeme mít sotva na chleba.“

„Nejde o to, abyste mě vzali zase zpátky,“ vysvětloval

110$

hoch. „Proto vás neprosím o tu laskavost. Není to ani kvůli jídlu a penězům, proto jsem tady venku pořád nečekal, až vás uvidím. Nemyslete si, že bych teď, když máte tolik starostí, za vámi chodil s takovými věcmi.“

Dítě se na něj podívalo vděčně a přívětivě, ale čekalo, co řekne hoch dál.

„Ne, o to nejde, „ pokračoval váhavě Kit, „jde o něco docela jiného. Já toho v hlavě zrovna moc nemám, to vím, ale kdyby ho někdo dovedl přesvědčit, že jsem mu vždycky věrně sloužil, že jsem dělal vždycky všecko, jak jsem uměl nejlíp, a nikdy jsem nechtěl nikomu uškodit, pak by možná - „

V tom místě uvázla Kitovi slova v hrdle, takže ho děvčátko muselo prosit, aby se jen vyslovil, a to rychle, protože je už moc pozdě a nejvyšší čas, aby už zavřela okno.

„Možná že by to ode mě nepokládal za moc velkou troufalost, kdybych řekl - no budiž, kdybych teda řekl tohle!“ zvolal Kit s náhlou odvahou. „Tady z toho bydlení už pro vás ani pro něj jasně nic nebude. My máme s máti sice chudý domov, ale je to pořád lepší než tenhle se všemi těmi lidmi tady; tak proč tedy nebydlet u nás, dokud pán nebude mít čas porozhlídnout se po něčem lepším?“

Děvče nepromluvilo. Kit, kterému se vyslovením tohoto návrhu ulevilo, poznal, že mu jazyk už nevázne, a začal svůj návrh doporučovat s největší výmluvností, jaké byl schopen.

„Vy si asi myslíte,“ spustil hoch, „že je u nás málo místa a moc nepohodlí. To je pravda, ale je tam moc čisto. A taky si možná myslíte, že je tam moc rámusu, ale v celém městě nenajdete tišší dvůr, než je náš. Dětí se bát nemusíte; to maličké skoro vůbec nepláče, a i to větší je moc hodné - ostatně já bych si je vzal na starost. Určitě by vás moc nezlobily. Prosím, zkuste to, slečno Nell, aspoň to zkuste. Ten přední pokojík nahoře, co jde do dvora, je moc příjemný. Je odtamtud mezi komíny vidět kus ciferníku od hodin na kostele a dá se dost přesně uhádnout, kolik ukazují; máti říká, že by to bylo zrovna to pravé

111$

pro vás, a taky že jo, a měli byste v nás pomoc, ona by vás obsluhovala a já bych vám oběhal všechny posílky. Nechceme žádné peníze, bůh uchovej, to vás nesmí ani napadnout! Tak pokusíte se o to u něj, slečno Nell? Jenom řekněte, že to s ním zkusíte. Pokuste se, moc vás prosím, starého pána pohnout, aby šel k nám, a zeptejte se ho nejdřív, co jsem vlastně provedl. Slíbíte mi aspoň tohle, slečno Nell?“

Než však děvčátko stačilo na tyto naléhavé prosby odpovědět, otevřely se domovní dveře a pan Brass z nich vystrčil hlavu chráněnou noční čepicí a nevrlým hlasem zavolal: „Je tam někdo?“ Kit se okamžitě odplížil a Nell se stáhla do pokoje a tiše zavřela okno.

Dříve než pan Brass mohl svůj dotaz ještě párkrát zopakovat, již se z týchž dveří vynořil i pan Quilp, taktéž okrášlený noční čepicí, a bedlivě se rozhlížel ulicí napravo i nalevo a potom z protější strany po všech hořejších oknech domu. Když zjistil, že nikde není nikdo v dohledu, vrátil se se svým právním přítelem do domu a tvrdil (jak děvče slyšelo ze schodů), že po něm někdo jde a osnuje komplot; že se na něj chystá banda spiklenců, která ve dne v noci slídí kolem a chce ho oloupit a dům vyrabovat; a že už nebude déle otálet, nýbrž podnikne okamžitě kroky k rozprodání všeho majetku a k návratu pod vlastní pokojnou střechu. Když dovrčel tyto a ještě velmi mnohé další vyhrůžky stejného rázu, zalezl znovu do postýlky malt Nell a děvče se mohlo tiše odplížit po schodech nahoru.

Bylo zcela přirozené, že ten krátký, nedokončený rozhovor s Kitem zanechal v dívčině mysli silný dojem a měl vliv nejen na její sny té noci, nýbrž ještě dlouho, velmi dlouho i na její vzpomínky. Obklopena bezcitnými věřiteli a zištnými opatrovnicemi nemocného, setkávala se i ve svých největších úzkostech a bolestech jen s málo ohledy a sympatiemi dokonce i u žen kolem sebe, a proto nijak nepřekvapuje, že to vřelé dětské srdce tak přehluboce dojala jedna laskavá a šlechetná duše, jakkoli neotesaný byl chrám, v němž přebývala. Díky bohu, že chrámy takových duší nevytvářejí lidské ruce a že někdy jejich

112$

zásluhám dokonce lépe odpovídá ověšení záplatovanými cáry než purpurem a kmentem.

«KAPITOLA DVANÁCTÁ»

Konečně překonal stařec krizi a choroba začala ustupovat. Velmi pomalými a chabými krůčky se mu vracelo vědomí; mysl však byla oslabena a její funkce porušeny. Byl trpělivý a klidný; často zůstával sedět dlouhou dobu v tichém zadumání - zádumčivé, ale ne malomyslně; lehko se dal obveselit, stačil mu třeba jen sluneční paprsek na stěně nebo na stropě; nestěžoval si, že dni jsou dlouhé nebo že se noci vlečou; a vůbec se zdálo, že ztratil všechen pojem času i sklon stále si dělat starosti a přepínat síly. Celé hodiny sedával s Nellinou malou ručkou ve své, hrál si s jejími prsty a jen chvílemi je pouštěl, aby ji pohladil po vlasech nebo políbil na čelo; a když zahlédl, že se jí v očích třpytl slzy, užasle se rozhlížel po příčině, ale dívaje se takhle kolem, hned už zas na svůj údiv zapomínal.

Vyjeli si s děvčátkem ven - dědeček obložený a podepřený polštáři a děvče vedle něho. Drželi se jako obyčejně za ruce. Hluk a ruch na ulicích starce a jeho mozek zpočátku unavoval, ale v podstatě ho celkem nepřekvapoval; ba zdálo se, že stařec ani není na nic zvědavý, ani ho nic nijak zvlášť netěší ani nezlobí. Děvčátko se ho občas ptalo, pamatuje-li se na to či ono. „Ovšem,“ odpovídal, „docela dobře - jak by ne?“ Někdy otočil hlavu a díval se vážným pohledem a s nataženým krkem za nějakým cizím člověkem v davu, dokud mu nezmizel z dohledu; ale na otázku, proč to dělá, neřekl ani slůvko.

Jednoho dne seděl ve svém křesle a Nell na stoličce u něho, když se nějaký mužský hlas za dveřmi zeptal, smí-li vstoupit. „Ano,“ odpověděl stařec bez jakéhokoli vzrušení, „je to Quilp, vím. Quilp je tady teď pánem. Samozřejmě že může vejít.“ A tak Quilp vešel.

113$

„Těší mě, že vás konečně vidím zdravého, sousede,“ řekl zakrslík a posadil se proti němu. „Cítíte se už zase plně při síle?“

„Ano,“ přisvědčil stařec chabě, „ano.“

„Nechci na vás spěchat, sousede, to víte,“ promluvil zakrslík zesíleným hlasem, protože starcovy smysly byly proti minulosti poněkud oslabeny, „ale čím dřív si budete moct zařídit, jak to s vámi bude dál, tím líp.“

„Ovšem,“ souhlasil stařec. „Tím líp pro obě strany.“

„To přece chápete,“ pokračoval Quilp po krátké přestávce, „že jakmile dám jednou všecky věci odvézt, bude bydlení tady v domě nepohodlné, vlastně nemožné.“

„Máte úplnou pravdu,“ potvrdil stařec. „A taky chuděra Nell, co by si počala ona?“

„Správně,“ zaskřehotal skrček a přikyvoval, „to je moc trefná poznámka. Budete o tom tedy uvažovat, sousede?“

„Budu, jistě,“ odpověděl stařec. „Tady nezůstaneme.“

„To jsem předpokládal,“ řekl zakrslík. „Všechny věci jsem prodal. Nevynesly sice zrovna tolik, kolik jsem čekal, ale celkem to ještě ušlo - docela slušně to ušlo. Dneska máme úterý. Kdy to mají odvézt? Není naspěch - řekněme dnes odpoledne?“

„Řekněme v pátek ráno,“ odpověděl stařec.

„Výborně,“ řekl zakrslík. „Tedy platí - rozumí se ovšem, sousede, že v žádném případě déle než do pátku to odložit nemůžu.“

„Dobře,“ přisvědčil stařec. „Budu s tím počítat.“

Pan Quilp se zdál trochu zmatený cizím, jakoby bezduchým způsobem, kterým stařec stále hovořil; když však pokýval hlavou a opakoval: „V pátek ráno. Budu s tím počítat,“ neměl zakrslík důvod, aby u tohoto předmětu hovoru setrvával ještě déle, a rozloučil se tedy - přívětivě a s mnoha výrazy přízně a mnoha poklonami svému příteli, jak neobyčejně dobře vypadá - a sešel dolů do přízemí podat panu Brassovi zprávu o vývoji věcí.

Po celý zbytek dne i po celý den následující zůstal stařec ve stejném rozpoložení. Bloumal po domě sem tam, chodil nahoru i dolů a toulal se z místnosti do místnosti,

114$

jakoby s nějakým povědomým úmyslem se vším se tady rozloučit, ale přitom ani přímo, ani narážkou, ani žádným jiným způsobem nezavadil o ranní rozhovor a nezbytnost najít si nějaké jiné přístřeší. Měl však jakési mlhavé vědomí, že jeho vnučka je opuštěná a potřebuje pomoc, neboť si ji často tiskl na hruď, nabádal ji, aby byla veselé mysli, a ujišťoval ji, že oni dva se nikdy neopustí; zdál se však neschopný uvědomit si jasněji skutečnou situaci, do níž se dostali, a zůstával nadále týmž netečným, vyhaslým tvorem, jakého z něho udělalo duševní a tělesné utrpení.

Říkáme tomu stavu dětinskost, ale to je stejně kulhající, duchaprázdný paskvil jako mluvit o smrti jako o spánku. Kde je v zastřených očích zdětinštělého člověka ta veselá jiskra a živost dětství, ta radost, která nezná zábrany, ta upřímnost, kterou nic nezchladí, ta naděje, která nikdy neuvadá, ten radostný jas, který zeslábne leda až v rozkvětu? Kde je v ostrých tazích strnulé a škaredé smrti ta pokojná krása spánku, prozrazující odpočinek po uplynulých hodinách bdění a naznačující něžné a láskyplné naděje pro hodiny budoucí? Položte smrt i spánek vedle sebe, a řekněte, může-li v nich někdo shledat nějakou spřízněnost? Postavte vedle sebe dítě a dětinského člověka a zardíte se nad namyšleností, která znevažuje náš vlastní někdejší šťastný stav, když jeho jména používá pro jeho ošklivou karikaturu!

Nadešlo čtvrteční ráno a starcův stav zůstával stále stejný. Když však večer usedl spolu s děvčátkem k obvyklému tichému odpočinku, došlo u dědečka k náhlé změně.

Na neutěšeném dvorku pod oknem stál strom - zelený a na takové místo ještě poměrně dost bujný - a jak vánek čechral jeho listy, vlnil se na bílé stěně jejich mihotavý stín. Stařec pokojně seděl a pozoroval hru stínů, chvějících se na skvrně světla, dokud nezapadlo slunce; a když se snesla noc a pomalu vycházel měsíc, seděl stařec stále ještě na témže místě.

V člověku, který se tak dlouho nepokojně převaloval na lůžku utrpení, dovede dokonce i takováto hrstka zeleného listí a trocha pokojného světla, ač pochřadlého mezi

115$

komíny a domovními štíty, vzbudit příjemný pocit. Navozují představu dalekých tichých končin, představu odpočinku, klidu a míru.

Dívence se chvílemi zdálo, že stařec je něčím dojatý, a zdržovala se proto hovoru. Pak mu ale náhle vytryskly slzy - slzy, které ulehčily jejímu bolavému srdci, když je uviděla - a udělal pohyb, jako by se chtěl svézt na kolena, a prosil ji, aby mu odpustila.

„Odpustit ti - co?“ přerušila ho Nell, aby mu zabránila v jeho úmyslu. „Ach, dědečku, co bych ti já měla odpustit?” „Všechno, co bylo – všechno, co se na tebe shrnulo, Nell - všechno, co se stalo v tom těžkém snu,“ odpověděl stařec.

„Ne, tak nemluv,” řeklo děvčátko. „Prosím tě o to! Mluvme o něčem jiném.”

„Ano, ano, hned,” souhlasil. „Budeme mluvit o tom, o čem jsme už jednou mluvili, je to dávno - několik měsíců - jsou to měsíce nebo týdny nebo jen dny? Jak dávno je to, Nell?”

„Nevím, co myslíš,” odpovědělo děvčátko.

„Vzpomněl jsem si na to dnes, rozpomněl jsem se na všechno, zatímco jsme tady tak seděli. A žehnám ti za to, Nell!”

„Za co, drahý dědečku?”

„Za to, co jsi řekla hned tenkrát, jak se z nás stali žebráci, Nell. Ale mluvme tiše. Pst! Protože kdyby ti dole tušili, co máme v úmyslu, křičeli by, že jsem blázen, a vzali by mi tě. Nezůstaneme tady už ani den. Odejdeme odsud někam daleko.”

„Ano, odejdeme,” řeklo dítě vážně. „Odejdeme odsud pryč a nikdy se už sem nevrátíme a budeme se snažit co nejrychleji na všechno tady zapomenout. Raději se budeme toulat světem třeba bosi, ale tady rozhodně nezůstaneme.” „Ano, půjdeme,” souhlasil stařec, „pustíme se pěšky do polí a lesů, budeme se potulovat po březích řek a svěříme se do ochrany boží tam, kde On přebývá. Je mnohem lepši lehnout si na noc pod širým nebem, pod takovým, jako je tamhleto - jen se podívej, co je v něm jasu! -, než spát

116$

v uzavřených místnostech, které jsou vždycky plné starostí a tíživých snů. My dva, Nell, můžeme spolu užít ještě hodně štěstí a radosti, a třeba se nám i podaří zapomenout na tuhle dobu, jako kdyby vůbec nikdy nebyla.“

„Ano, budeme šťastní,“ zvolalo děvčátko. „Tady bychom už nikdy šťastní být nemohli.“

„Ne, to bychom nemohli - už nikdy - správně to říkáš,“ pokračoval stařec. „Zítra ráno se odsud vytratíme - hodně brzo a úplně tiše, aby nás nikdo neviděl ani neslyšel a abychom po sobě nezanechali sebemenší stopu, po které by nás mohli sledovat. Moje malá chudinko! Tvářičky máš bledé a pod očima kruhy od toho věčného ponocování a pláče pro mne - mlč, já dobře vím, že pro mne. Ale zase se sebereš a budeš opět veselá, jen co budeme odsud. Zítra ráno, moje milá, ukážeme tomuhle sídlu zármutku záda a budeme volní a šťastní jako ptáci.“

A potom sepjal stařec ruce nad hlavou a několika přerývanými slovy prohlásil, že od této chvíle budou napořád už spolu, vydají se na pouť světem a nikdy se už nerozloučí, leda až si jednoho nebo druhého z nich vezme smrt.

Dívence se rozbušilo srdce nadějí a důvěrou. Vůbec ji nenapadlo, že by mohl přijít hlad, zima, žízeň a tisíc jiných útrap. Viděla v tom jen návrat čistých radostí, jimž se kdysi těšili, vysvobození z pochmurné osamělosti, v jaké dosud žila, únik před bezcitnými lidmi, kteří ji obklopovali v poslední době, kdy tolik zkoušela, upevnění dědečkova zdraví a klidu a vůbec život v pokojné a šťastné pohodě. Před očima jí pluly průzračné letní dny se sluncem, potůčky a loukami a v celém tom zářivém obraze nebylo jediné temné skvrny.

Stařec už spal tvrdě na lůžku několik hodin, ale ona se ještě stále pilně zabývala přípravami na útěk. Bylo třeba sbalit pár kousků šatstva, které si vezme s sebou, a také něco pro něj nachystat nějaké staré šaty, přiměřené jejich nynějšímu nuznému stavu, které si oblečou na sebe; a sehnat pro něj také hůl, aby se měl dědeček při své vratké chůzi o co opírat. A to nebylo ještě všechno, co chtěla

117$

stihnout - musí se přece ještě naposledy jít podívat po jejich starých pokojích.

Jak odlišně ale dopadlo toto loučení od všeho, co očekávala, a nejvíc právě od toho, co si v duchu kreslila nejčastěji! Jak ji jen mohlo vůbec kdy napadnout, že se s nimi bude moci rozloučit s hlavou vztyčenou, když jí nyní při vzpomínce na všechny ty hodiny, které tu prožila, přímo usedalo srdce a v duši cítila bolest i přes to, že mnohé z těch hodin byly tak smutné a osamělé! Sedla si k oknu, u kterého strávila tolik večerů - daleko temnějších než ten dnešní - a tu se jí všechny nadějeplné a radostné myšlenky, které jí tenkrát tady na tom místě vířily hlavou, nyní znovu vynořily v mysli a rázem zatlačily do pozadí chmurné a smutné vzpomínky s nimi spojené.

A co její pokojíček, kde tak často večer poklekala a modlila se - kde prosila za příchod chvíle, která se teď rýsuje na obzoru, jak doufá - co ten pokojíček, kde tak pokojně spávala a snívala tak příjemné sny? Je smutné, že se po něm nemůže ještě jednou porozhlédnout a že ho musí opustit bez jediného něžného pohledu nebo vděkuplné slzy! Má tam pár maličkostí - ubohých bezcenných věciček -, které by si byla ráda vzala s sebou, není to ale možné.

To jí připomnělo klícku s ptáčkem, s jejím nešťastným zpěváčkem, která tam dosud visela. Hořce zaplakala pro ztrátu toho tvorečka, dokud jí nenapadlo - ani nevěděla, kde a jak se to v její hlavě vůbec vzalo -, že se třeba nějakou cestou dostane do rukou Kitovi, který o něj pak bude kvůli ní pečovat a snad si i myslet, že ho tam zanechala v naději, že si ho vezme on jako dárek ujišťující ho o její vděčnosti. Ta myšlenka ji natolik uklidnila a potěšila, že se šla uložit k spánku již s lehčím srdcem.

Když se probudila po mnoha snech, v nichž putovala krajinami plnými jasu a slunce, aniž však dosáhla jakéhosi nejasného cíle, který se stále mlhavě rýsoval v dálce na obzoru, viděla, že je ještě noc a že na obloze jasně svítí hvězdy. Konečně se přece jen začal rozbřeskovat den a hvězdy začaly ztrácet třpyt a blednout. Jakmile si tím byla úplně jista, vyskočila a oblékla se na cestu.

118$

Stařec ještě spal, a protože ho chtěla šetřit, nevzbudila ho dřív, dokud se nevyhouplo slunce. Přál si, aby neztráceli ani minutu a odešli z domu co nejdříve, a proto byl hotový velmi brzy.

Potom ho děvče vzalo za ruku a lehkým a opatrným krokem sestupovali ze schodů; chvěli se, kdykoli nějaké prkno zavrzalo, a co chvíli se zastavovali a poslouchali. Stařec zapomněl nahoře jakousi mošnu obsahující pár lehčích věcí, které si v ní měl nést, a i těch několik kroků zpátky se mu jevilo jako bezmezné zdržování.

Konečně došli až do chodby v přízemí, kde chrápání pana Quilpa a jeho právního přítele znělo jejich uším děsivěji než řev lvů. Závory a zástrčky na dveřích byly zarezivělé a těžko se daly odšoupnout bez hluku. Když je však přece všechny šťastně odtáhli, shledali, že dveře jsou zamčené, a co horšího, že chybí klíč. Tu si děvče vzpomnělo, jak jí jedna z ošetřovatelek svého času řekla, že Quilp vždycky na noc zavírá oboje domovní dveře a dává si klíče na stůl ve své ložnici.

Ne bez velkého strachu a rozčilení se malá Nell vyzula ze střevíčků a po špičkách se proplétala skladištěm starožitností, kde na matraci ležel a spal pan Brass - nejošklivější kus ze všeho zboží na skladě až se konečně dostala do svého pokojíka.

Tam zůstala chvilku stát, přímo zkamenělá leknutím při pohledu na pana Quilpa (digr v1), který se sesul tak hluboko z postele, že to vypadalo, jako by stál na hlavě, a který buďto vinou této nepohodlné polohy nebo zásluhou dalšího ze svých roztomilých zvyků supěl a chrápal s ústy široce otevřenými a s bělmem (nebo spíš špinavým žlutmem) svých očí zřetelně viditelným. Nebyla to však chvíle zrovna vhodná k pátrání, není-li mu snad něco; popadla tedy klíč, když napřed jediným pohledem chvatně obhlédla pokoj, prosmýkla se znovu kolem nataženého pana Brasse a šťastně došla opět k starci. Dveře se jim podařilo otevřít bez zarachocení, a když se ocitli na ulici, zůstali stát.

„Na kterou stranu?“ zeptalo se dítě.

Stařec se podíval nerozhodně a bezradně nejdřív na ni,

119$

pak napravo a nalevo, pak znovu na ni, a vrtěl přitom hlavou. Bylo zjevné, že se Nell stává od té chvíle jeho vůdcem tělesným i duševním. Dívenka to vycítila, ale nenapadlo ji ani váhat, ani se bát; vložila mu prostě ruku do dlaně a jemně ho odváděla.

Začínal krásný červnový den - se sytě modrou oblohou, neposkvrněnou jediným mráčkem a zalitou oslňujícím jasem. Na ulicích nebyli ještě skoro žádní chodci, domy a krámy byly zavřené a čistý jitřní vzduch se snášel na spící město jako dech andělů.

Dědeček a vnučka kráčeli tím blahým tichem v náladě povznesené nadějí a radostí. Opět jednou byli spolu sami; všechno kolem zářilo jasem a svěžestí; nic jim nepřipomínalo, leda snad kontrastem, onu jednotvárnost a omezování, jež nechávají za sebou; kostelní věže a vížky, jindy zamžené a ponuré, teď v slunci blyštěly a zářily; kdejaký skromný roh a kout byl rozjásaný světlem; obloha, potemnělá pouze nezměrnou hloubkou, zalévala svým poklidným úsměvem všechno pod sebou.

Ven z města, zatím ještě spícího, zamířili ti dva ubozí dobrodruhové a putovali, sami nevědouce, kam je nohy nesou.

«KAPITOLA TŘINÁCTÁ»

Daniel Quilp z Tower Hillu a Sampson Brass z Bevis Marksu v londýnské City, gentleman, jeden z advokátů oprávněných Jejím Veličenstvem k zastupování u nejvyššího soudního dvora a u civilního soudu ve Westminsteru a solicitátor u Nejvyššího soudu kancléřského, spali v blahé nevědomosti o této nemilé příhodě dál a zhola nic zlého netušili, dokud klepání na domovní dveře - často opakované a postupně sílící od skromného jednotlivého ťuknutí až do úplné kanonády v dlouhých salvách, vypalovaných jen s kratičkými přestávkami – nepohnulo řečeného Daniela Quilpa, aby se vydrápal do vodorovné polohy a s ospalou

120$

lhostejností zíral na strop, což znamenalo, že rámus sice s nemalým podivem slyší, ale nedokáže se přinutit, aby věci věnoval jakoukoli další myšlenku.

Když se však klepadlo, místo aby se přizpůsobilo jeho lenivosti, rozbušilo pokud možno ještě silněji a bouřilo stále dotěrněji - jako by mělo vážné námitky proti tomu, aby zase znovu usnul, teď když už jednou otevřel oči -, začal si Daniel Quilp pomaloučku uvědomovat možnost, že je někdo u dveří, a tak se také ponenáhlu rozpomněl, že je pátek ráno a že nařídil paní Quilpové, aby se dostavila hodně časně mu posloužit.

Pan Brass sebou zatím všemožně zmítal do roztodivných pozic a po hojném koulení očima a kroucení obličeje podobném grimase, jakou obyčejně vyvolá angrešt požívaný příliš časně na jaře, byl tou dobou již také vzhůru. A když viděl, že se pan Quilp odívá svým každodenním oblekem, spěchal, aby za ním nezůstal pozadu, přičemž si obouval boty dřív než punčochu, strkal nohy do rukávů od kabátu a dopouštěl se při strojení dalších podobných přehmatů, jaké nejsou neobvyklé u těch, kdo se oblékají ve spěchu a nemohou se vzpamatovat z prudkého vyburcování ze spánku.

Zatímco se advokát zaměstnával svou toaletou, šmátral zakrslík pod stolem, vrčel a vztekle proklínal sebe, a člověčenstvo vůbec, a navrch i všechno neživé na světě, což vyprovokovalo pana Brasse k otázce: „Stalo se něco?“

„Klíč,“ štěkl zakrslík a zlostně se na Brasse podíval, „klíč od domu - to se stalo. Nevíte o něm?“

„Jak bych o něm mohl vědět já, pane?“ podivil se Brass.

„Jak byste mohl?“ opakoval posměšně Quilp. „Vy jste mi ale povedený právník, jen co je pravda! Chm, spíš povedený pitomec!“

Pan Brass nehodlal zakrslíkovi v jeho nynějším rozpoložení vysvětlovat, že o ztrátě klíče nějakou jinou osobou je sotva možno tvrdit, že by se jakoukoli podstatnou měrou dotýkala jeho (Brassových) juristických znalostí, a proto jen pokorně nadhodil, že klíč musel být nejspíš zapomenut přes noc ve dveřích a teď nepochybně trčí ve své domovské

121$

dírce. Přestože byl pan Quilp pevně přesvědčen právě o opaku, neboť se upamatoval, jak ho večer obezřele vytáhl, byl nucen připustit i tuto možnost, a proto s bručením zamířil ke dveřím, kde pak klíč skutečně našel.

Ale právě v okamžiku, kdy se jeho ruka dotkla zámku a pan Quilp zároveň k svému velkému překvapení zpozoroval, že závory jsou odsunuté, znovu se rozbouřilo klepadlo se svrchovaně popuzující zběsilostí a denní světlo, které předtím prosvítalo klíčovou dírkou dovnitř, bylo zvenčí zacloněno lidským okem. Zakrslíka to náramně rozzlobilo, a protože potřeboval někoho, na kom by si zchladil žáhu, rozhodl se, že neočekávaně vyrazí ven a obšťastní tak paní Quilpovou jemným uznáním za pozornost, že tropí takový nekřesťanský kravál.

S tím cílem odtáhl klikou velmi tiše a opatrně střelku zámku, pak zprudka otevřel dveře a vrhl se na postavu na druhé straně, která v tom okamžiku právě zvedla klepadlo k dalšímu úderu; vyrazil proti ní s hlavou skloněnou jako beran, rozhazuje přitom rukama i nohama, a v přemíře vzteku až cvakal naprázdno zuby.

Jenže namísto aby se vrhl na někoho, kdo by nekladl odpor a prosil ho o milost, byl pan Quilp, sotva se ocitl v objetí individua, které pokládal za svou ženu, sám poctěn dvěma omračujícími ranami do hlavy a dvěma dalšími údery téže kvality do prsou; a když se chytil se svým odpůrcem do křížku, zvalchovalo mu žebra takové krupobití ran, že ho stačilo přesvědčit, že ho mají v práci ruce opravdu zkušené a obratné. Nijak se však nedal tímto uvítáním odstrašit, držel se svého protivníka jako klíště a kousal a mlátil kolem sebe s takovým gustem a zápalem, že trvalo přinejmenším pár minut, než ztratil půdu pod nohama. Teprve potom, a ne dříve, se octl Daniel Quilp, celý rozpálený a pocuchaný, uprostřed ulice, zatímco pan Richard Swiveller okolo něho hopsal jakýmisi baletními poskoky a dotazoval se, „chce-li ještě víc“.

„Mám toho na skladě ještě velkou zásobu,“ vysvětloval pan Swiveller, zatímco k němu v hrozivém postoji hned přiskakoval, hned zase od něho odskakoval, „velký a široký

122$

výběr vždycky k službám - objednávky z venkova se vyřizují kulantně a obratem - tak přejete si ještě trochu, pane? Neostýchejte se odmítnout, jestli už nemáte zájem.“

„Myslel jsem, že to je někdo jiný,“ řekl Quilp a třel si ramena. „Proč jste neřekl, kdo jste?“

„Á proč jste neřekl vy, kdo jste,“ opáčil Dick, „místo abyste vyletěl ze dveří jako šílenec?“

„To jste byl vy, co - co klepal,“ ptal se zakrslík, zatímco se s krátkým zasténáním sbíral ze země, „nebo kdo?“

„Ano, já jsem ten viník,“ odpověděl Dick. „Tato dáma začala, právě když jsem přišel, ale klepala příliš slabě, proto jsem ji vystřídal.“ Při těch slovech ukázal na paní Quilpovou, která stála kousek opodál a celá se třásla.

„Hm,“ zachrčel zakrslík a hodil po své ženě hněvivým pohledem, „hned jsem si myslel, že to je tvoje vina! A vy, pane - copak nevíte, že tady v domě leží nemocný, když tak tlučete, jako byste chtěl ty dveře rozbít?“

„Ďasa!“ zvolal Dick. „Právě proto jsem tak tloukl. Už jsem myslel, že tady všechno vymřelo.“

„Domnívám se, že jste přišel za nějakým účelem,“ řekl Quilp. „Co si tedy přejete?“

„Chci vědět, jak se vede starému pánovi,“ odpověděl pan Swiveller, „a slyšet to od samé Nell, s kterou bych si rád promluvil pár slov. Jsem přítel rodiny, pane - aspoň přítel jednoho člena rodiny, což je totéž.“

„Tak tedy pojďte dovnitř,“ vyzval ho zakrslík. „Jen jděte, pane, jen jděte. Prosím, paní Quilpová - až po vás, madam.“

Paní Quilpová váhala, ale pan Quilp trval na svém. Nešlo tu o žádnou přehnanou zdvořilost, natož snad o dodržování etikety, protože velmi dobře věděla, že její manžel ji chce nechat vejít do domu před sebou jen proto, aby získal vhodnou příležitost štípnout ji několikrát do paží, které jen zřídkakdy nenesly otisky jeho prstů ve fialové a modré barvě. Pana Swivellera, který nebyl do tohoto tajemství zasvěcen, trochu překvapilo, když za sebou uslyšel tlumený výkřik a vždy po ohlédnutí spatřil, jak sebou paní Quilpová, jdoucí za ním, prudce škubla; slovem se

123$

však o těchto zjevech nezmínil a brzy na ně i zapomněl.

„A teď, paní Quilpová,“ řekl zakrslík, když všichni vešli do krámu, „koukej mazat hezky nahoru, jestli budeš tak hodná, do pokoje k Nell a vyřiď jí, že má přijít dolů.“

„Zdá se, že si tady počínáte jako doma,“ poznamenal Dick, který nevěděl, že k tomu Quilp má plné právo.

„Já tady jsem doma, mladý pane,“ odpověděl zakrslík.

Dick přemítal, co asi tato slova znamenají a ještě víc, co asi znamená přítomnost pana Brasse, když vtom se ze schodů přihnala paní Quilpová a prohlásila, že pokoje nahoře jsou prázdné.

„Prázdné? Ty blázníš!“ rozkřikl se zakrslík.

„Dávám ti čestné slovo, Quilpe,“ odpověděla jeho manželka a celá se třásla, „že jsem se byla podívat ve všech pokojích, ale nikde není živé duše.“

„A tím se taky,“ řekl důrazně pan Brass a stleskl ruce, „vysvětluje ta záhada s klíčem!“

Quilp se podíval zamračeně na něj, potom zamračeně na svou ženu, potom zamračeně i na Richarda Swivellera; ale protože se od nikoho z nich nedočkal žádného objasnění, vyběhl rychle do patra, odkud se pak brzy zase rychle vrátil dolů a jen potvrdil, co již předtím hlásila paní Quilpová.

„Je to divné takhle odejít,“ začal a díval se přitom na Swivellera; „moc divné, že o tom neřekl ani mně, takovému blízkému a důvěrnému příteli! No, nepochybně mi napíše, nebo řekne Nell, aby mi napsala ona - ano, ano, tak to asi bude. Nell mě má moc ráda. Hezounká Nell!“

Pan Swiveller s otevřeními ústy vypadal na to, čím vskutku byl - vtěleným překvapením. Quilp po něm stále po očku pokukoval, i když se už otočil k panu Brassovi a se strojenou lhostejností prohodil, že to nemusí nijak vadit tomu, aby se věci odvezly.

„Věděli jsme totiž,“ dodal, „že dnes odejdou, ale nevěděli jsme, že půjdou tak časně a tak tiše. Ale mají asi své důvody, jistě mají své důvody.“

„A kam, k čertu, šli?“ vyhrkl udivený Dick.

V odpověď zavrtěl Quilp hlavou a zároveň ohrnul rty

124$

způsobem, který měl naznačit, že to sice velmi dobře ví, ale nesmí to prozradit.

„A jak to myslíte,“ tázal se Dick dál, rozhlížeje se po všem tom nepořádku kolem sebe, „jak to myslíte s tím odvážením věcí?“

,,Že jsem to všechno tady sakumprásk koupil, pane,“ odsekl Quilp. „Stačí? Ještě něco?“

„Tak on si ten mazaný starý lišák nadělal své jmění a teď si bude žít někde v klidném hnízdečku, v hezké krajině, s výhledem na věčně měnlivý obraz moře?“ ptal se Dick celý vyjevený.

„A to své klidné hnízdečko bude držet v přísné tajnosti, aby ho milující vnukové a jejich oddaní přítelíčkové příliš často nenavštěvovali, že?“ dodal zakrslík a mnul si silně ruce. „Já nic neříkám, ale vy to tak asi myslíte, ne?“ Richarda Swivellera tato nečekaná změna situace navýsost poděsila, neboť hrozila úplně zhatit plán, v němž měl hrát tak význačnou úlohu, a patrně ničila jeho vyhlídky v samém zárodku. Teprve včera pozdě večer se totiž od Fredericka Trenta dověděl o starcově nemoci, a proto hned ráno spěchal vykonat účastnou a sondovací návštěvu u Nell, vyzbrojen první dávkou oné dlouhé řady okouzlujících půvabů, které měly nakonec roznítit žár v její hrudi. A právě teď, když už měl promyšleny všechny možné způsoby šaramantního a galantního přístupu k Nellinu srdci a těšil se ze strašlivé odplaty, která se pomalu snáší na hlavu Žofie Wacklesové - právě teď jsou i Nell i dědek i všechny peníze pryč, vypařili se, zmizeli - a on neví kam, jako by celý jeho manévr předvídali a rozhodli se ho překazit v samém začátku, ještě než bude podniknut první krok!

I Daniel Quilp byl tímto útěkem v nejhlubším skrytu nitra jak překvapen, tak znepokojen. Jeho bystrému zraku totiž neušlo, že spolu s uprchlíky zmizely také některé nezbytné kusy šatstva, a protože znal starcovu kolísavost a nerozhodnost, nemálo se divil, jaký asi sleduje cíl tímto počínáním, že k němu tak rychle získal souhlas dítěte. Nesmíme se ovšem domnívat (neboť by to bylo hrubě

125$

nespravedlivé vůči panu Quilpovi), že ho mučila nezištná úzkost o jednoho či druhého. Jeho znepokojení pramenilo z obavy, nemá-li stařec někde nějakou tajnou zásobu peněz, o které on neměl tušení; při představě, že by mu unikly zpod drápů, ho začal deptat pocit zahanbení a sebeobviňování.

V tomto rozpoložení mysli mu bylo do jisté míry útěchou, když shledal, že zřejmě i Richard Swiveller je touž událostí podrážděný a zklamaný, třebaže z nějakých jiných důvodů. Je jasné, myslil si zakrslík, že sem přišel v zájmu svého přítele všelijakým lichocením nebo možná i vyhrožováním vymámit aspoň trošek toho bohatství, kterým podle jejich domnění stařec oplýval. Nacházel proto úlevu v tom, že začal Dickovo srdce trápit líčením bohatství, které stařec nahromadil a někde skrývá, a zeširoka se rozhovořil o jeho chytráctví vyhledat ústraní tak odlehlé, že je i mimo dosah všech dolezů.

„Tak myslím,“ řekl Dick s prázdným pohledem, „že nemá smysl, abych se déle zdržoval.“

„To opravdu nemá,“ potvrdil zakrslík.

„Vyřídíte laskavě, že jsem se stavil poptat?“ zeptal se Dick.

Pan Quilp přikývl a slíbil, to že určitě, jen co je zase uvidí.

„A řekněte,“ dodal pan Swiveller, „řekněte, pane, že mě sem přivály perutě smíru; že jsem přišel, abych hráběmi přátelství vykořenil setbu obapolného hněvu a záští a na jejich místě zašil símě družného souzvuku. Budete tak hodný, pane, a podejmete se tohoto poslání?“

„Jistěže!“ přisvědčil živě Quilp.

„A budete tak laskavý, pane, a dodáte,“ pokračoval Dick a vytáhl malinkou ušmudlanou kartičku, „že tohle je moje adresa a že je mě na ní možno zastihnout vždycky po ránu? Dva zřetelně oddělené údery klepadlem, pane, přivolají služku v každou hodinu. Moji nejbližší přátelé, pane, vždycky kýchnou, když se dveře otevřou, aby jí tím dali na srozuměnou, že jsou opravdoví přátelé a že nemají žádné postranní úmysly, když se ptají, jestli jsem doma. Prosím za prominutí, pane, dovolíte, abych se na tu škartičku ještě podíval?“

126$

„Ovšem, samozřejmě!” opáčil Quilp.

„Nepatrným a nikoli nepochopitelným přehmátnutím, pane,“ řekl Dick a zaměnil kartičku jiným lístkem, „jsem vám dal stálou vstupenku do elitního společenského kroužku zvaného Skvělí Apollónové, kterého mám tu čest být doživotním velmistrem. Tohle je pravá vizitka, pane. Poroučím se vám, pane.“

I Quilp se mu poroučel a doživotní velmistr Skvělých Apollónů pozvedl klobouk na počest paní Quilpové, pak si ho zase posadil nedbale ke straně a s rozmáchlým gestem ruky zmizel.

Zatím dorazilo několik uzavřených stěhovacích vozů a rozliční ošlehaní pořízkové v čepicích začali na hlavě balancovat komody a jiné titěrnosti podobného druhu a vůbec provádět silácké produkce, že jim pleť zbrunátněla ještě víc. Aby ve všem tom ruchu nezůstal pozadu, pustil se s překvapující vervou do díla i pan Quilp - postrkoval a honil lidi jako zlý duch, ukládal paní Quilpové všechny možné obtížné a neproveditelné práce, přenášel sem a tam těžké náklady bez jakékoli zřejmé námahy, kopal svého hocha z loděnice, kdykoli se mu jen mohl dostat nablízko, a poťouchle uštědřoval nesenými břemeny četné štulce a rány do ramen panu Brassovi, který stál na prahu domu a odpovídal na všechny dotazy zvědavých sousedů (což ostatně bylo funkcí jemu přidělenou). Svou přítomností a příkladem vléval Quilp do zúčastněných pracovníků takovou čilost, že v několika hodinách byl dům úplně vyprázdněný, až na pár rohoží, starých pivních džbánků a roztroušené drti slámy.

Sedě na jedné z těchto rohoží jako africký náčelník, častoval se zakrslík právě v obývacím pokoji chlebem se sýrem a pivem, když vtom zahlédl, aniž to na sobě dal znát, že nějaký hoch nakukuje domovními dveřmi dovnitř.

V přesvědčení, že to je Kit, třebaže z hocha viděl sotva víc než nos, zavolal na něj pan Quilp jménem; nato Kit vešel a tázal se, co si pán přeje.

„Jen pojď dál, panáčku,” začal zakrslík. „Tak tvůj starý pán a mladá paní odešli, viď?“

127$

„A kam?“ podivil se Kit a rozhlížel se.

„Chceš snad říkat, že to nevíš?“ vyjel ostře Quilp. „Tak kam šli, co?“

„Já nevím,“ odpověděl Kit.

„Tak dost,“ okřikl ho Quilp, „s tímhle už dej pokoj! Chceš mi snad namlouvat, že nevíš, že se odsud dneska ráno tajně vykradli, sotva se trošku rozednilo?“

„Ne, nevím,“ řekl hoch s očividným překvapením.

„Tak ty to nevíš!“ rozkřikl se Quilp. „A kdopak se to tady onehdy v noci potloukal kolem domu jako zloděj, he? Copak ti to tenkrát neřekli?“

„Neřekli,“ odpověděl hoch.

„Že ne?“ naléhal Quilp. „Tak co ti tedy řekli? O čem jste tedy mluvili?“

Kit, který neznal žádný zvláštní důvod, proč by to teď měl tajit, klidně vyprávěl, za jakým účelem a s jakou nabídkou tenkrát večer přišel.

„Hm, aha!“ řekl zakrslík po krátkém rozmýšlení. „Tak to oni k vám ještě přijdou.“

„Myslíte, že přijdou?“ vyhrkl Kit dychtivě.

„Jo, to myslím,“ odpověděl zakrslík. „A až přijdou, tak mi to dej vědět - slyšíš? Hned mi to dej vědět, a já ti za to něco dám. Chci jim prokázat nějakou laskavost, a tu laskavost jim nemůžu prokázat, když nevím, kde jsou. Rozumíš, co ti povídám?“

Kit by byl možná odsekl nějakou odpověď, která by nebyla bývala jeho podrážděnému vyšetřovateli zrovna příjemná, kdyby hoch z loděnice - který se slídivě ploužil po pokojích a hledal, nezůstalo-li tam opomenutím snad něco - nebyl náhodou právě v tom okamžiku vykřikl: „Tady je pták! Co se s ním má udělat?“

„Zakruť mu krk,“ zavrčel Quilp.

„Ach ne, to nedělej,“ řekl Kit a přiskočil k druhému hochovi. „Dej ho mně!“

„To víš, to určitě!“ křikl druhý chlapec. „Uhni! Hezky tu klec pusť, ať mu můžu zakroutit krk, slyšíš? Neslyšels, že to mám udělat? Tak pustíš tu klec, nebo ne!“

„Dejte ji sem, dejte ji mně, vy psi,“ zařval Quilp.

128$

„Servěte se o něj, psi, nebo jinak mu zakroutím krk sám!“

Bez jakéhokoli dalšího ponoukáni se oba hoši na sebe vrhli a rvali se zuby nehty, zatímco Quilp držel v jedné ruce klícku ve výšce, druhou sekal nožem v jakémsi vytržení do podlahy a přitom posměšky a výkřiky hochy povzbuzoval, aby se bili divočeji. Byla to dvojice dost vyrovnaná, a proto se váleli spolu po zemi a opláceli jeden druhému údery, které rozhodně nebyly pouhou dětskou hrou, až konečně Kit zasadil protivníkovi dobře mířenou ránu do prsou, vymkl se mu ze sevření, hbitě vyskočil na nohy, vytrhl Quilpovi klec z ruky a vzal se svou kořistí nohy na ramena.

Ani jednou se nezastavil, dokud nedoběhl domů, kde jeho zkrvavený obličej vzbudil velké zděšení a zavinil, že se větší děcko strašlivě rozeřvalo.

„Dobrotivé nebe, Kite! Co se stalo? Cos to dělal?“ volala paní Nubblesová.

„Nedělej si starosti, máti,“ odpověděl jí syn, utírající si za dveřmi obličej do dlouhého ručníku na válečku. „Nejsem poraněný, neměj strach. Sepral jsem se o ptáčka a vyhrál jsem ho, to je všecko. Přestaň řvát, Jakoubku. Ubrečenější dítě jsem ještě neviděl, co jsem na světě!“

„Ty ses pral kvůli ptáčkovi!“ zvolala matka.

„Co by ne! Kvůli ptáčkovi!“ potvrdil Kit. „A tady je ptáček slečny Nell, mátí, kterému chtěli zakroutit krk! Ale já jim to překazil - ha, ha, ha! Před mýma očima bych mu krk zakroutit nedovolil, ne, ne. To teda určitě ne, máti, to určitě ne. Ha, ha, ha!“

Kit se s opuchlým a podrápaným obličejem, vykukujícím z ručníku, smál tak srdečně, že se rozesmál i Jakoubek, a potom se dala do smíchu také matka a potom začalo velkou radostí vřískat a kopat i nemluvně a potom se všichni smáli sborem - jednak z radosti nad Kitovým vítězstvím, jednak proto, že se měli všichni navzájem velice rádi. Když je tento záchvat přešel, ukázal Kit ptáčka oběma dětem jako velkou a drahocennou vzácnost - byla to jen obyčejná konopka - a potom se začal rozhlížet po stěnách po nějakém starém hřebíku; udělal si ze židle

129$

a stolu jakési lešení a s velkým jásotem jeden hřebík ze zdi vykroutil.

„Počkejme,“ uvažoval hoch, „nejspíš bych ho měl pověsit do okna, protože tam je víc světla a bude mu tam veseleji - a může vidět i nebe, když se podívá hodně nahoru. Je to takový ptáček, co zpívá, abyste věděli!“

A tak si Kit znovu postavil lešení, vylezl nahoru s pohrabáčem místo kladiva, zatloukl hřebík a k nezměrné radosti celé rodiny klícku pověsil. Když ji pak ještě mnohokrát natočil a srovnal a nakonec ze samého obdivu nad ní vlezl zády až do krbu, bylo umístění prohlášeno za dokonalé.

„A teď, mátí,“ řekl hoch, „ještě než si odpočinu, skočím se dřív podívat ven a trošku se rozkouknu, jestli by někdo nepotřeboval podržet koně, abych mohl koupit kornout semence a třeba taky ještě kousek něčeho dobrého pro tebe.“

«KAPITOLA ČTRNÁCTÁ»

Protože Kitovi nebylo ani v nejmenším zatěžko si namluvit, že starý dům má na cestě - ať jeho cesta vedla prostě kudykoli -, pokoušel se pohlížet na okolnost, že kolem něho jde v krátké chvíli už podruhé, spíš jako na věc kategorické a nepříjemné nezbytnosti, absolutně nesouvisející s jakýmkoli vlastním přáním, při níž nemá na výběr a musí se jí podvolit. Není nijak neobvyklé ani u lidí mnohem lépe živených a vzdělanějších, než kdy byl „Kit“ Kryštof Nubbles, že si i ve věcech, jejichž patřičnost je ještě pochybnější, odívají přání do roucha povinnosti a velmi si zakládají na svém „sebezapření“, jímž ve skutečnosti vlastně sami sebe uspokojují.

Tentokrát nebylo zapotřebí žádné opatrnosti a nebylo ani obavy z nějakého zdržení tím, že by musel vybojovat odvetný zápas s hochem Daniela Quilpa. Dům byl úplně

130$

opuštěný a vypadal tak zpustlý a špinavý, jako by byl opuštěný už celé měsíce. Na dveřích visel rezavý zámek, do pootevřených horních oken truchlivě pleskaly konce vybledlých rolet a záclon a z kostrbatých otvorů, vyřezaných do zavřených okenic v přízemí, zírala čerň temného vnitřku. Několik tabulek v okně, které tak často hlídával, vzalo v drsném spěchu toho rána za své, takže pokoj za nimi dělal dojem ještě opuštěnější než ostatní. Schůdky před prahem obsadil houf lelkujících uličníků; někteří bušili klepadlem a s příjemným pocitem hrůzy poslouchali ozvěnu jeho úderů, dutě se rozléhající vyprázdněným domem, zatímco jiní se tlačili kolem klíčové dírky, napůl v žertu a napůl vážně vyhlížejíce „ducha“, kterého již stačilo vyvolat tajemství obestírající bývalé obyvatele domu, podpořené pouhou jednou hodinou padajícího soumraku. Dům, stojící tu uprostřed všeho ruchu a shonu ulice tak osamocený, skýtal učiněný obraz mrazivé bezútěšnosti; a Kit, jemuž v paměti tanul veselý oheň, který tam za zimních večerů hoříval, a neméně veselý smích, jímž malý pokojík jen zvoníval, se odvrátil hluboce zarmoucen.

Abychom byli k ubohému Kitovi spravedliví, musíme tu výslovně konstatovat, že rozhodně nebyl založení sentimentálního, ba možná v celém svém životě ani toto přídavné jméno neslyšel. Byl to pouze dobrosrdečný, vděčný mládenec a neměl do sebe nic vznešeného ani uhlazeného; proto také, místo aby se ve svém žalu vrátil zase domů a obořil se na děti a utrhával se na matku (neboť mnozí naši noblesně vychovaní bližní, když je něco rozladí, musí kolem sebe vidět trpět také svoje okolí), upjal myšlenky k prostému cíli zpříjemnit rodině život, pokud to bude v jeho silách.

Pane na nebi, jaká spousta pánů na koni projížděla ulicemi sem i tam a jak málo si jich chtělo dát podržet koně! Dobrý městský spekulant nebo člen parlamentní komise by byl z množství jezdců, klusajících všemi směry, dovedl na zlomek přesně spočítat, kolik peněz se dá v Londýně během roku vydělat jen samotným držením koní. A nepochybně by mu vyšla suma značně veliká,

131$

i kdyby jen pouhá dvacetina pánů, jezdících bez doprovodu sluhy, měla příčinu sestoupit s koně; jenže oni tu příčinu neměli, a právě taková nebo podobná zlomyslná náhoda často zmaří i nejdůmyslnější výpočty na světě.

Kit šlapal městem hned krokem rychlým, hned zase pomalým; hned se zastavoval, když některý pán zpomalil tempo jízdy a rozhlížel se kolem sebe, hned zas vyrážel plnou rychlostí do postranní ulice, když v dálce zahlédl jiného jezdce, jedoucího slibně pomalým krokem po stinné straně jízdní dráhy, jako by chtěl každým okamžikem zarazit u některých dveří. Ale všichni nakonec pokračovali v jízdě, jeden jako druhý - naděje na nějakou tu penci pořád veškerá žádná. „Jestlipak by některý z těchhle pánů,“ říkal si v duchu hoch, „kdyby věděl, že doma máme spížku prázdnou, schválně zastavil a dělal, jako že chce k někomu zajít na návštěvu, jen aby mi dal vydělat nějaký ten groš?“

Byl už od toho nekonečného šlapání dlažby důkladně ušlý, o opakovaných zklamáních ani nemluvě, a proto odpočíval na schůdku před jedním domem, když vtom se nedaleko objevil drkotající a chřestící čtyřkolový kočárek, tažený malým hrubosrstým poníkem jankovitého vzhledu a řízený malým tlustým starým pánem vlídné tváře. Vedle malého starého pána seděla malá stará dáma, tlustá a vlídná jako on, a poník si klusal tempem, jaké uznal sám za vhodné, a vůbec si v celé té situaci počínal, jak se mu právě zlíbilo. Zaprotestoval-li starý pán potřesením opratí, odpověděl poník potřesením hlavou. Bylo zjevné, že maximum, k čemu je poník ochotný se uvolit, je klusat svým vlastním tempem sice kteroukoli ulicí, kterou si starý pán výslovně přeje jet, ovšem s tou výhradou - s níž byl starý pán srozuměn - že to poník buďto vykoná po svém, nebo nevykoná vůbec.

Když projížděli kolem místa, kde seděl Kit, upřely se jeho oči na malou ekvipáž tak toužebně, že se starý pán po hochu podíval. A když Kit vyskočil a zvedl ruku ke klobouku, naznačil starý pán poníkovi, že si přeje zastavit, načež poník (který proti této části svých povinností zřídkakdy něco namítal) tomuto návrhu milostivě vyhověl.

132$

„Prosím za prominutí, pane,“ řekl Kit. „je mi líto, že jste zastavil. Chtěl jsem se jen zeptat, pane, jestli nepotřebujete ohlídat koně.“

„V příští ulici budu vystupovat,“ odpověděl starý pán. „Jestli tam chceš jít za námi, tak můžeš tu práci dostat.“

Kit mu poděkoval a s radostí poslechl. Poník vyrazil v ostrém úhlu šikmo přes cestu, aby si prohlédl sloup pouliční svítilny na protější straně ulice, a potom zamířil úhlopříčnou k jiné lucerně zase na druhé straně. Když se přesvědčil, že oba sloupy jsou stejného vzoru a ze stejného materiálu, zůstal stát, zřejmě pohřížen v přemítání.

„Tak co, koníčku,“ řekl starý pán vážně, „půjdeš dál, nebo tady máme kvůli tobě stát a čekat, až tu naši sjednanou návštěvu propásneme?“

Poník zůstával nehybný.

„Ach, ty nezbedný Chlupáči,“ ozvala se stará dáma. „Fuj! Stydím se za tohle tvoje chování!“

Poníka zřejmě takový útok na jeho city dojal, neboť vzápětí ihned zase klusal dál, i když poněkud zarputile, a už se nezastavil, dokud nedorazil ke dveřím, na kterých visela mosazná tabulka s nápisem „Witherden - notář“. Tam starý pán sestoupil, pomohl staré dámě z kočárku a potom zpod sedadla vylovil kytici, svými rozměry i tvarem připomínající velkou ohřívací pánev do postele, ale s rukojetí nakrátko uříznutou. S kyticí v ruce pak kráčela stará dáma s vážným a důstojným výrazem do domu a těsně v patách za ní vešel i starý pán (který měl znetvořenou nohu, takzvanou „koňskou“).

Zašli, jak se dalo lehce poznat podle jejich hlasů, do předního pokoje, který patrně sloužil za jakousi kancelář. Protože den byl velmi teplý a ulice patřila ke klidným, zela okna dokořán a skrze stažené žaluzie se dalo snadno vyslechnout všechno, co se děje uvnitř.

Nejdříve nastalo velké potřásání rukama a šoupání nohama, po němž následovalo odevzdání kytice, neboť bylo slyšet jakýsi hlas, podle posluchačova domnění patřící panu notáři Witherdenovi, mnohokrát opakovat zvolání „Ó, rozkošná!“ a „Ó, jak nádherně voní!“ a potom bylo

133$

slyšet i jakýsi nos, podle téhož mínění taktéž asi vlastnictví již zmíněného pána, kterak natahuje vůni s nesmírně labužnickým pofrkáváním.

„Přinesla jsem ji na počest té slavné události, pane,“ řekla stará dáma.

„Ó, událost věru slavná, madam! Událost, která je ctí pro mne, madam, velkou ctí pro mne!“ opáčil pan notář Witherden. „Již mnoho pánů bylo u mne smluvně na vyučenou, madam, přemnoho. Někteří z nich se dnes přímo topí v bohatství a na svého starého druha a přítele si ani nevzpomenou, madam, a jiní mě zase dodnes pravidelně navštěvují a říkají: ,Pane Witherdene, mezi nejpříjemnější hodiny, které jsem kdy v životě strávil, patří ty, které jsem strávil zde v této kanceláři - zde, pane, právě na této stoličce. Ale mezi všemi nebyl dosud ani jediný, madam, byť jsem byl mnohým z nich silně nakloněn - ani jediný, madam, kterému bych byl předpovídal tak skvělou budoucnost, jakou předpovídám vašemu jedinému panu synovi.“

„Ach bože!“ zvolala stará dáma. „Ani nevíte, jakým štěstím nás naplňují vaše slova!“

„Říkám pouze to, madam,“ odvětil pan Witherden, „co si myslím jako poctivý člověk, který je, jak praví básník, nejušlechtilejším výtvorem božím. A já souhlasím s básníkem do všech podrobností, madam. Alpští velikáni na jedné straně nebo zase kolibřík na straně druhé, to všechno je z hlediska uměleckého mistrovství učiněné nic proti čestnému muži - nebo ženě, ovšem - nebo ženě.“

„Všechno, co by pan Witherden mohl říci o mně,“ ozval se slabý a zdrželivý hlas, „mohu jistě i s úroky tvrdit zase já o něm, to mi věřte.“

„Je to šťastná okolnost, vpravdě šťastná okolnost,“ řekl notář, „že to připadá právě na jeho osmadvacáté narozeniny, a nepochybujte, že si toho umím vážit. Věřím, pane Garlande, můj vzácný pane, že si můžeme jeden druhému k této příznivé události navzájem blahopřát.“

Na to starý pán odpověděl, že je pevně přesvědčen, to že vskutku mohou. Vzápětí zřejmě propuklo další potřásání

134$

rukama, a když skončilo, starý pán řekl, že ačkoli se snad nehodí, aby to říkal, domnívá se, že žádný syn nebyl ještě nikdy svým rodičům takovou potěchou, jako je už od maličká svým rodičům Ábel Garland.

„Vzít se až v pokročilejším věku, pane, jako jsme se brali s jeho matkou my, protože jsme napřed čekali hezkou řádku let, až si něco nahospodaříme - rozumíte, spojit se k společnému životu, když jsme už nebyli mladí, a potom se dočkat požehnání jediného dítěte, které bylo vždycky jen hodné a lnulo k nám oddanou láskou - to je opravdu zdrojem velkého štěstí pro nás oba, pane.“

„To samozřejmě je, o tom vůbec nepochybuji,“ odpověděl notář účastným tónem. „Právě takovéto případy, když je tak pozoruji nebo promýšlím, ve mně budí lítost nad vlastním osudem, že jsem zůstal starým mládencem. Znával jsem kdysi jistou mladou dámu, pane, byla to dcera jednoho velkoobchodníka s lodní výstrojí - ale to je taková moje slabost. Chuckstere, přineste učební smlouvu pana Ábela!“

„Vidíte, pane Witherdene,“ ozvala se stará dáma, „Ábel nevyrůstal tak, jako obyčejně vyrůstá většina mladých mužů. On vždycky nacházel potěšení ve společnosti rodičů a neustále byl s námi. Ábel se od nás nikdy nevzdálil na krok, ani jedinkrát - viď, že mám pravdu, můj drahý?“

„Máš, dušinko, nikdy,“ potvrdil starý pán, „kromě toho, jak se jednou v sobotu rozjel k moři do Margate s panem Tomkinleym, co učil v té škole, kam Ábel chodil, a vrátil se až v pondělí; tenkrát to ale silně odstonal, vzpomínáš si na to přece, dušinko - byl to trochu divoký nápad.“

„Jak by ne, vždyť nebyl na nic podobného zvyklý,“ vysvětlovala stará dáma, „a nemohl to všechno vydržet, taková je pravda. Mimoto ho nic netěšilo, když tam byl bez nás a neměl nikoho, s kým by si mohl promluvit nebo se pobavit.“

„Tak to přesně bylo, ano,“ vložil se do hovoru opět onen tichý zdrželivý hlas, který promluvil už jednou předtím. „Byl jsem v úplně cizím světě, maminko, úplně opuštěný, a při pomyšlení, že mezi námi leží moře - ach,

135$

nikdy nezapomenu, jak mi bylo, když jsem si poprvé uvědomil, že mezi námi leží moře!“

„Za těch okolností to bylo zcela pochopitelné,“ souhlasil notář. „City pana Ábela byly ke cti jeho povaze i ke cti vaší povaze, madam, a také ke cti povaze jeho otce i povaze všeho člověčenstva vůbec. A já u něho nalézám i nyní týž proud citu, plynoucí pod povrchem jeho klidného a nevtíravého chování. - Jak vidíte, chystám se právě pod text učební smlouvy přičinit svůj závěrečný podpis, který pan Chuckster ověří co svědek; a pokládaje prst na tuto modrou pečetní nálepku s vroubkovaným okrajem, jsem povinen jasně a zřetelně prohlásit - nelekejte se, madam, jde o pouhou zákonnou formalitu -, že tento doklad vydávám jakožto mnou vyhotovený právoplatný dokument. Pan Ábel se podepíše ke druhé nálepce, bude opakovat přesně touž zaklínací formuli a celá věc je skončena. Ha, ha, ha! Vidíte, jak lehce se tyhle věci dělají!“

Na chvíli nastalo ticho, patrně jak pan Ábel splňoval předepsanou formalitu, a pak znovu propuklo potřásání rukama a šoupání nohama a krátce nato zacinkaly vinné sklenice a rozvinul se živý hovor všech přítomných. Asi po čtvrthodině se ve dveřích ukázal pan Chuckster (s perem za uchem a s tváří rozpálenou vínem), blahosklonně oslovil Kita žertovným titulem „mladý švihák“ a oznámil mu, že návštěva odchází.

A vzápětí také skutečně odcházeli; pan Witherden, zavalitý, buclatý a čilý muž růžových lící a pompézního chování, vedl s nesmírnou dvorností starou dámu, zatímco otec a syn, zavěšeni do sebe, je následovali. Pan Ábel, v jehož vzezření bylo něco podivně starosvětského, vypadal skoro stejně starý jako jeho otec, kterému se podivuhodně podobal jak tváří, tak i postavou; chybělo mu ovšem něco z otcovy plné, žoviální veselosti, kterou u něho nahrazovala spíš určitá plachá zdrželivost. Po všech ostatních stránkách, bezvadným oblečením, ba i znetvořenou vadnou nohou, byla jeho podoba se starým pánem naprosto dokonalá.

Když starou dámu bezpečně usadil ve voze a pomohl jí

136$

patřičně urovnat pláštěnku a umístit košíček, který tvořil nepostradatelné příslušenství jejího kočárku, vylezl si pan Ábel do malého truhlíku vzadu, který byl očividně vyroben speciálně pro jeho osobní použití, a usmál se po řadě na všechny přítomné, svou matkou počínaje a poníkem konče. Potom nastalo těžké domlouvání s poníkem, který odmítal zvednout hlavu, aby mu mohli připnout uzdu; ale nakonec se i to podařilo, a když starý pán usedl na své místo v kočárku a chopil se opratě, sáhl si do kapsy a hledal šestipenci pro Kita.

Žádnou šestipenci však neměl, a neměla ji ani stará paní, ani pan Ábel, ani notář, ani pan Chuckster. Starému pánovi sice připadalo, že šilink je trochu mnoho, ale v ulici nebyl žádný krám, kde by ho mohl rozměnit, a proto ho dal hochovi celý.

„Tumáš,“ řekl žertovně, „přijedu sem zase příští pondělí v tuhle dobu, a tak koukej, mládenečku, abys tady byl a odpracoval si ho.“

„Děkuju vám, pane,“ odpověděl Kit. „Určitě tady budu.“

Myslel to docela vážně, ale všichni se jeho slovům srdečně zasmáli, zejména pan Chuckster, který se přímo rozřehtal, jak nesmírně ho ten vtip pobavil. A poněvadž poník buďto v předtuše, že se už jede domů, anebo pevně rozhodnutý, že nepojede nikam jinam (což vyšlo na jedno), vyrazil hezky bystrým klusem, neměl už Kit čas, aby se ospravedlnil, a proto šel svou cestou i on. Když pak vynaložil svůj poklad na takové nákupy, o kterých věděl, že budou doma přijaty nejvděčněji (a nezapomněl ovšem ani na semenec pro svého báječného ptáčka), pospíchal domů, jak mohl nejrychleji, tak nadšený svým úspěchem a velkým štěstím, že samou radostí bezmála očekával, že doma najde Nell a starce, kteří k nim přišli v době, kdy on byl pryč

«KAPITOLA PATNÁCTÁ»

Zatímco ještě kráčeli tichými městskými ulicemi onoho rána, kdy se rozhodli odejít, zachvělo se děvčátko nejednou smíšenými pocity naděje a strachu, když v některé vzdálené postavě, nezřetelně se rýsující ve světlé dálce, ve fantazii spatřovalo nějakou podobnost s dobrákem Kitem. Ale třebaže by mu byla celá šťastná podala ruku a poděkovala mu za to, co jí nabídl při jejich posledním setkání, vždycky se jí ulevilo, když se s chodcem k sobě přiblížili a ona na menší vzdálenost poznala, že přicházející osoba není Kit, nýbrž někdo cizí - neboť i kdyby se nebyla obávala účinku, jaký by setkání s ním mohlo mít na jejího spolupoutníka, cítila, že muset se v tuto chvíli loučit s kýmkoli, natož dokonce právě s tím, který osvědčoval vždycky takovou věrnost a oddanost, by bylo nad její síly. Stačilo už to, že za sebou zanechává němé věci a předměty lhostejné jak k její lásce, tak i k bolesti. Ale muset dát na prahu této dobrodružné pouti sbohem jedné ze dvou jí blízkých duší, to by jí bylo zlomilo srdce.

čím to je, že lépe dovedeme snést rozloučení ve svých myšlenkách v duchu než přímo osobně, a když v sobě najdeme sílu rozchod uvést ve skutek, proč nemáme odvahu vyřknout ho slovem? V předvečer dlouhé cesty nebo mnohaletého odloučení se často přátelé, kteří se mají oddaně rádi, rozcházejí jako jindy, s obvyklým pohledem i s obvyklým stiskem ruky, umlouvajíce si ještě jednu schůzku na zítřek, i když oba dobře vědí, že to je jen planá zástěrka, aby si ušetřili vyslovení onoho jednoho bolestného slova, a že k té schůzce už vůbec nedojde. Je snad těžší snést možnost než jistotu? Umírajícím přátelům se nevyhýbáme; často se totiž stává, že nerozloučíme-li se jasně a jednoznačně s některým z těch, od nichž jsme odešli ve vší vlídnosti a lásce, ztrpčí nám to celý zbytek života až do smrti.

Město se radovalo z ranního světla; i kouty, které se v noci jevily šeredné a podezřelé, se nyní usmívaly; jiskřivé

138$

sluneční paprsky, tančící po oknech ložnic a deroucí se žaluziemi a záclonami až pod víčka spáčů, vlévaly světlo i do snů a zaháněly stíny noci. Ptáčkové v dusných pokojích, pečlivě přikrytí a ve tmě, cítili, že je ráno, a začali se ve svých těsných vězeních stále znepokojeněji čepýřit a poskakovat; jasnooké myšky zalézaly zpátky do svých maličkých doupátek a choulily se bázlivě k sobě; hebká domácí kočka zapomněla lovit svou kořist a jen vsedě mžourala na sluneční šípy, pronikající klíčovou dírkou a štěrbinou pod dveřmi, a toužila se tajně vykrást a venku si v slunci prohřát hedvábnou srst. Vznešenější zvířata, uzavřená v kobkách, stála nepohnutě za svými mřížemi a zírala očima, v nichž byl dosud odlesk lesní divočiny, na vlnící se větve a sluneční jas, deroucí se nějakým malým okénkem dovnitř - potom netrpělivě oběhla pěšinou, kterou vyšlapaly jejich uvězněné nohy - a znovu se zastavila a zírala ven. Lidé v žalářích protahovali své zdřevěnělé, prochladlé údy a proklínali kámen, který nedokázalo zahřát ani sebepalčivější slunce. Květiny, které v noci spí, otvíraly své něžné zorničky a otáčely je vstříc bílému dnu. Světlo, ta duše veškerého tvorstva, bylo všude a všechno uznávalo jeho moc.

Naši dva poutníci, často si navzájem tisknoucí ruku nebo vyměňující si úsměv či veselý pohled, šli mlčky svou cestou. Ale jakkoli byl den jasný a radostný, přece bylo cosi vážného v těch dlouhých opuštěných ulicích, které jako těla bez duše ztratily všechen osobitý charakter a výraz, když se tak stápěly v jednotném mrtvém klidu, pro který vypadaly všechny stejně. Všude bylo v tu časnou hodinu takové ticho, že těch několik bledých lidí, které potkali, se zdálo zapadat do okolní scenérie právě tak málo jako skomírající lampy, které tu a tam zůstaly ještě hořet a také vypadaly v té plné slávě slunce bezmocně a neduživě.

Dříve než pronikli nějak zvlášť hluboko do labyrintu lidských příbytků, který se ještě prostíral mezi nimi a okrajem města, už se začal tento rys rozplývat a jeho místo postupně zaujímal hluk a ruch. Kouzlo nejdříve porušil rachot několika ojedinělých povozů a kočárů, kodrcajících

139$

se kolem; potom se ukázaly další a pak ještě další a hlučnější, až jich nakonec byly celé šňůry. Ze začátku byl div, když spatřili některý krám a jeho výklad otevřený, ale brzy bylo vzácné uvidět naopak některý obchod zavřený; potom začal pomalu z komínů stoupat kouř, prudce se rozlétla okna, aby dovnitř pustila čerstvý vzduch, a otvíraly se dveře a služky, ospale se koukající po všem kolem, jenom ne po svém koštěti, vířily oblaka hnědého prachu do očí uhýbajících chodců nebo závistivě naslouchaly mlékařkám, které vyprávěly o venkovských trzích a mluvily o vozech v kůlnách, s plachtami a se vším, co k tomu patří, švarné chasníky samozřejmě nevyjímaje - o všem tom, co jim příští hodina na jejich cestě přinese na oči.

Když přešli tuto čtvrť, vkročili do srdce obchodu a čilého pouličního ruchu, kam pravidelně docházelo mnoho lidí a kde bylo podnikání již v plném proudu. Stařec se kolem sebe díval vyplašeným a zmateným pohledem, neboť od počátku doufal, že právě těmto místům se mu podaří vyhnout. Tiskl si prst na rty, vlekl děvče úzkými dvory a klikatými uličkami a zřejmě nenabyl klidu, dokud celou tu oblast nenechali daleko za zády; i pak se ještě často ohlížel a bručel, že tady v každé ulici číhá zlo a smrt a že i jim se pověsí na paty, pakliže je zvětří - a proto jen pryč odtud, žádný spěch není dost rychlý.

Prošli i tu čtvrť a vkročili do rozlehlé a neuspořádané končiny, kde bídné domy, pronajímané po jednotlivých místnostech, s okny zalepovanými hadry a papírem, prozrazovaly početnou chudinu, která tam nalézala přístřeší. Krámy měly na skladě zboží, o jaké mohla mít zájem pouze nuzota, a prodávající stejně jako kupci žili v palčivě stísněných poměrech jen tak z ruky do úst. Byly tam žalostné ulice, kde lesklá bída podnikala na mizivém prostoru a se zdecimovanými prostředky poslední chabý pokus udržet se nad vodou, ale výběrčí daní a věřitelé tam přicházeli stejně jako jinam; a chudina, která se dosud bránila, byla sotva méně špinavá a zjevná než ta, která se již dávno podrobila a zápas vzdala.

Byla to veliká, širá oblast - neboť ponížení služebníci

140$

tábora bohatců rozbíjejí kolem něho své stany v okruhu několika mil - ale její ráz byl i dál naveskrz týž. Vlhké bídné baráky, mnohé k pronajmutí, mnohé ještě ve stadiu stavby, mnohé vůbec nedokončené a již chátrající - byty, u kterých by se dalo těžko říci, kdo si zaslouží víc politování, zda ti, kdo je pronajímají, nebo ti, kdo si je přicházejí najmout - v každé ulici houfy dětí, spoře živených i oblečených, děti válející a batolící se v prachu - hubující matky, dupající na chodníku v sešlapaných škrpálech a hlasitě se vadící - ošuntělí otcové, spěchající se sklíčeným výrazem do práce, která jim dává „chléb náš vezdejší“, ale sotvaco víc - mandlířky, pradleny, příštipkáři, krejčí, svíčkaři, provozující své řemeslo v světnicích do ulice i do dvora, v kuchyních i podkrovních komorách, a někdy všichni pod jednou a touž střechou - cihelny, tlačící se až k zahradám ohrazeným dužinami ze starých sudů nebo dřívím, vydrancovaným z vyhořelých domů a od ohně zčernalým a plným puchýřů - rumiska plná plevelného šťovíku, kopřiv, ostré trávy a hromádek ústřicových skořápek, vše v jediné páchnoucí směsici - malé modlitebny zcela bez nedostatku názorných příkladů o pozemských bědách a hojnost nových kostelů, zbudovaných z trochy přebytečného jmění, ukazujících cestu do nebe.

Nakonec se tyto ulice, rozbíhající se stále dál od sebe a zastavěné čím dál řidčeji, ponenáhlu vytrácely, až cestu lemovaly už jen malé čtverečky zahrádek posázené altánky, neposkvrněnými žádným nátěrem a zbudovanými ze starého dříví nebo ze zbytků nějakého člunu, vybledlými jako ty tuhé zelené košťály, které rostly kolem, a sem tam ve spárách dekorovanými nějakou houbou či přisátým slimákem. Po těch následovaly vypiplané volky, vždy dvě a dvě vedle sebe, vpředu se zahradou s geometrickými záhony, lemovanými přísně sestříhaným zimostrázem a oddělenými od sebe úzkými pěšinkami, na jejichž písek nikdy nezabloudila noha, která by ho porušila. Pak přišel hostinec, čerstvě natřený zelenou a bílou, se zahradou s čajovým bufetem a s travnatou dráhou pro koulenou, pohlížející spatra na svého starého souseda s koňským žlabem, kde se

141$

stavovali formani; pak přišla pole a potom několik sídel, stojících každé o samotě, slušně velkých, s pěstěným trávníkem, některá dokonce i s domkem u brány, kde bydlil vrátný s rodinou. Pak přišlo mýto; potom zase pole se stromy a kupkami sena; pak ten pahorek, na jehož vrcholku se může pocestný zastavit a ohlédnout se dozadu na starou svatopavelskou katedrálu, prosvítající mračnem kouře, jejíž kříž ční až nad oblak (pokud je jasno) a třpytí se ve slunci; a upře-li potom oči na babylón, z něhož kupole vyrůstá, a sleduje ho zrakem až k nejvysunutějším předním strážím okupující armády cihel a malty, jejichž stanoviště leží prozatím téměř u jeho nohou, teprve pak si může s dobrým svědomím říci, že je z Londýna venku.

Blízko nějakého takového místa, na jedné pěkné louce, se stařec a jeho malý vůdce (pokud Nell vůbec vůdcem byla, když nevěděla, kam vlastně jdou) posadili, aby si odpočinuli. Nell naštěstí ráno napadlo, aby si do košíčku přibalila několik krajíčků chleba s masem, a tak se teď mohli spolu pustit do skromné snídaně.

Svěžest dne, zpěv ptactva, půvab vlnící se trávy, sytá zeleň listoví, polní kvítí a tisíceré sladké vůně a zvuky, které se nesly vzduchem - slastné radosti pro většinu z nás a především pro ty, kdo žijí v přeplněných příbytcích nebo naopak zcela osaměle ve velkých městech jako v okovu lidské studny - všechno to se jim vtiskovalo do srdce a nesmírně je blažilo. Malá Nell si zopakovala svou neumělou modlitbu již hned zrána, a to pokud možno ještě vážněji než kdykoliv jindy v celém svém životě, ale když na ni tohle všechno dolehlo, vydrala se jí modlitba na rty znovu. Stařec smekl klobouk - slovo od slova ji neznal, ale řekl aspoň nakonec amen a dodal, že to je velmi pěkná modlitba.

Na poličce doma mívali starý výtisk Bunyanovy Cesty poutníkovy se zvláštními rytinami, nad nimiž často proseděla celé večery a přemítala, je-li pravda všechno, co je v knize psáno, a kde by ty daleké kraje s podivnými jmény asi tak mohly být. A když se nyní podívala dozadu na město, které právě opustili, živě jí v mysli najednou vytanulo jedno místo z knihy.

142$

„Drahý dědečku,“ řekla, „tohle město je sice hezčí a o hodně lepší než to pravé v knize, jestli se tomuhle podobá, ale jinak mi připadá, že jsme jako ten Křesťan z Cesty poutníkovy a odkládáme semhle na trávu všechny starosti a trápení, které nás až dosud soužily, a už nikdy je nebudeme muset naložit na bedra.“

„A nikdy se už nebudeme muset vrátit - nikdy se už vrátit,“ odpověděl stařec a mávl rukou k městu. „Oba jsme se od něho osvobodili, Nell. Zpátky nás už nedostane nikdo.“

„Nejsi unavený?“ staralo se děvčátko. „Opravdu ti nic není po té dlouhé cestě?“

„Mně už nikdy nic nebude, teď když už jsme jednou venku,“ zněla jeho odpověď. „Ale raději už pojďme, Nell. Máme před sebou hezky dlouhý kus cesty - dlouhý, dlouhý. Jsme pořád ještě moc blízko, než abychom tady mohli zůstat a odpočívat. Pojď!“

Na louce byla tůňka čiré vody, a než se zase vydali na cestu, omyla si v ní holčička ruce i tvář a zchladila si také nohy. Chtěla, aby se takovým způsobem osvěžil i dědeček, a když si tedy na její naléhání sedl na břeh do trávy, dlaněmi na něj šplíchala vodu a potom ho svými prostými šatečkami osušila.

„Na nic už sám nestačím, milunko,“ řekl dědeček. „Nevím, čím to je, dřív to všechno šlo, ale ty časy jsou už pryč. Jen mě neopouštěj, Nell, řekni, že mě neopustíš! Ani na okamžik jsem tě nepřestal milovat, opravdu ne. Kdybych přišel i o tebe, má zlatá, tak určitě umřu!“

Položil si jí hlavu na rameno a tiše naříkal. Bývaly časy, a to dokonce ještě před několika málo dny, kdy by děvčátko nebylo dokázalo zadržet slzy a muselo by plakat s ním. Teď ho ale šetrnými a něžnými slovy konejšilo, smálo se jeho myšlence, že by se od sebe mohli někdy odloučit, a vesele si ho pro takové nápady dobíralo. Brzy se upokojil a usnul, tiše si pobrukuje nějaký nápěv jako malé děcko.

Probudil se osvěžený a oba hned pokračovali v pouti. Cesta byla pěkná, vinula se mezi bohatými pastvinami a obilnými poli, nad nimiž vysoko na jasném modrém nebi

143$

visel skřivánek a trylkoval svou jásavou píseň. Ovzduším se nesl vánek obtěžkaný sladkými pachy, které pochytil na své cestě, a včely, nadnášené jeho libovonným dechem, ospalým bzukotem vyjadřovaly nepřetržitě své uspokojení, proletujíce kolem.

Ocitli se v otevřeném kraji; domů viděli velmi málo, byly řídce roztroušené, často na míle od sebe vzdálené. Občas narazili na hlouček chudých dřevěnic, u kterých byly dveře buďto zataraseny lavicí nebo širokým prknem, aby se batolata nemohla doškrábat ven na cestu, nebo zase pevně zavřeny, protože celá rodina pracovala v té chvíli na poli. Byl to obyčejně začátek nějaké menší vesnice kousek dál se pak ukázala kolářská dílna nebo kovárna; potom následoval nějaký ten bohatý statek s ospalými kravami, polehávajícími po dvoře, a s koňmi, kteří pokukovali přes nízkou zeď a rychle zas odbíhali jakoby v triumfu nad svou volností, když zahlédli jet po cestě koně zapřažené. Byla tam i tupá prasata, která rozrývala půdu, slídíce po nějakém chutném soustu, a jednotvárným chrochtáním ustavičně vyjadřovala svou mrzutost, zatímco se motala po celém dvoře a často do sebe při tom věčném slídění navzájem narážela; vypasení holubi, kteří se proletovali kolem střechy nebo si pyšně vykračovali po okapech; a kachny a husy, daleko méně půvabné ve skutečnosti než ve své domýšlivosti, nemotorně ťapkající při kraji rybníčku nebo mrštně klouzající po jeho hladině. Za statkem pak přišel nějaký nenáročný hostinec, pak ještě nenáročnější výčep a konečně krám vesnického kupce; potom domy justiciára a faráře, před jejichž hrůzu nahánějícími jmény se šenk jen třásl. Potom ze skupiny stromů ostýchavě vykoukl kostelík; následovalo několik dalších chalup, pak šatlava a ohrada na zabavený dobytek, a nezřídka hned na náspu u cesty hluboká, stará, vyschlá studna. A potom po obou stranách polnosti, ohrazené pěstovanými živými ploty, a znovu otevřená silnice.

Šli celý den a přespali tu noc v malém domku, kde se pocestným pronajímaly slamníky. Příští ráno byli opět časně na nohou, a přestože se cítili velmi unavení a jako

144$

rozlámaní, brzy se zotavili a rázně pokračovali v cestě.

Často se zastavovali, aby si odpočinuli, ale vždycky jen na krátkou chviličku, a už zas šlapali dál, ačkoli toho od rána mnoho na posilněnou nesnědli. Bylo už skoro pět hodin odpoledne, když opět míjeli jednu skupinu dělnických chalup; děvčátko do nich toužebně nahlíželo a odhodlávalo se požádat někde o dovolení, aby si tam mohli chvilku odpočinout, a zároveň koupit trochu mléka.

Nebylo to rozhodování jen tak lehké, protože Nell byla plachá a bála se odmítnutí. Tu bylo plačící dítě a tam zase křiklavá žena. V téhle se lidé zdáli příliš chudí, v jiné jich zas bylo příliš mnoho. Nakonec se zastavila před chalupou, kde rodina seděla kolem stolu - hlavně proto, že tam byl i jeden stařeček, sedící ve vycpaném křesle u krbu, a dívka se domnívala, že to je také dědeček, a proto bude mít pochopení pro jejího.

Kromě starce byl v chalupě ještě mladý hospodář, jeho žena a tři malí pořízkové, děti černé jako ašanti. Svou žádost snad ještě ani nedořekla, a už jí vyhověli. Nejstarší chlapec vyběhl ven, aby přinesl trochu mléka, druhý přitáhl dvě stoličky ke dveřím a nejmladší se přilepil k matčiným sukním a díval se na cizí lidi zpod opálené ručky.

„Pozdrav vás pánbůh, mistře,“ řekl starý chalupník slabým pisklavým hlasem, „cestujete daleko?“

„Ano, pane, velmi daleko,“ odpověděla dívka, neboť dědeček ji k tomu vybídl pokynem hlavy.

„Z Londýna?“ vyptával se starý venkovan.

Dívka přisvědčila.

Och! Byl v Londýně mnohokrát - kdysi tam jezdíval často, s furverkama. Je to už skoro třicet a dva roky, co tam byl naposledy, a věru že slyšel povídat, jak moc se to tam změnilo. Inu arci, jak by ne! Sám se přece od té doby změnil taky. Třicet a dva roky je dlouhá doba a čtyřiaosmdesát je už hezký věk, třeba znával pár takových, co se až na nějaký měsíc či týden dožili stovky - a ani nebyli tak při zdraví jako on - kdepak, ani zdaleka ne.

„Jen se posaď, mistře, tady do křesla,“ řekl starý venkovan

145$

a klepal přitom břitce holí do cihlové podlahy, jak dokázal nejsilněji. „A vem si šňupeček tady z té tabatěrky - sám moc nešňupu, anžto to přijde draho, ale vím, že to někdy dovede vzpružit, a ty jsi proti mně ještě klouček. Byl bych měl syna nejčko skoro tak starýho, jako seš ty, kdyby byl zvostal naživu, ale zverbovali mi ho na vojnu vrátil se arci domů, jenže jen s jednou nanicovatou nohou. Vždycky povídal, že chce být pochovaný u těch slunečních hodin, co na ně tolikrát lezl, dokud byl ještě malé děcko, to říkal můj nebohý chlapec, a jeho přání se mu splnilo můžeš to místo vidět na vlastní oči, od té doby si toho drnu tam obzvlášť hledíme.“

Potřásl hlavou, podíval se slzavýma očima na dceru a řekl, aby se nebála, nebude o tom už dál mluvit. Nechce prý nikoho obtěžovat, a jestli někoho svým povídáním obtěžoval, ať se na něj nezlobí, a tím to končí.

Když chlapec přinesl mléko, přitáhlo si děvčátko svůj košíček, vybralo z něho nejlepší sousta pro dědečka a oba s chutí pojedli. Zařízení ve světnici bylo pochopitelně velmi prosté - několik hrubých židlí a stůl, koutnice se sporou výbavou hliněného a majolikového nádobí, pestře malovaný čajový tác s vyobrazením dámy v křiklavě červeném šatu a procházející se pod sytě modrým slunečníkem, dva tři biblické výjevy v barvách, zarámované a rozvěšené po stěnách a nad krbem, nevelká stará skříň, osmidenní hodiny a pár naleštěných pánví s kotlíkem - to bylo celé vybavení. Ale všechno bylo čisté a pěkně srovnané, a jak se tak dívenka rozhlížela, vyciťovala ono pokojné ovzduší pohodlí a spokojenosti, jakému už dávno odvykla.

„Jak je odtud daleko do nejbližšího města nebo vesnice?“ zeptala se hospodáře.

„Bude to dobrých pět mil, má milá,“ zněla odpověď, „ale snad nechcete jít ještě dneska dál?“

„Ano, chceme, Nell,“ vyhrkl chvatně stařec, pobádaje ji zároveň i posunky. „Jdeme, jdeme, milunko - jdeme pořád dál, i kdybychom měli šlapat do půlnoci.“

„Hned vedle je pěkná stodola, mistře,“ řekl muž, „a taky U pluhu a bran, pokud vím, mají noclehy pro pocestné.

146$

Nezlobte se, ale vy vážně vypadáte dost unaveně, ledaže opravdu moc toužíte jít dál

„Ano, ano, toužíme,” přerušil ho stařec netrpělivě. „Jen pořád dál, drahá Nell, prosím jen pořád dál.“

„Opravdu musíme jít,“ řeklo děvčátko, povolujíc starcovu neúnavnému naléhání. „Moc pěkně vám za všechno děkujeme, ale nemůžeme tak brzo cestu přerušit. Já jsem už úplně hotová, dědečku.“

Hospodyně si však všimla chůze mladé poutnice a poznala, že má zřejmě na jedné noze stržený puchýř, a protože byla ženou a navíc matkou, ani za nic ji nechtěla pustit na cestu, dokud jí postižené místo neomyje a nějakým jednoduchým domácím prostředkem neošetří; což učinila, a to tak pečlivě a tak jemnou rukou – jakkoli ji měla od práce drsnou a tvrdou –, že děvčátku příliš překypovalo srdce, než aby ze sebe dokázalo vypravit něco víc než pouze vroucí „Zaplať vám to pánbůh!“ Ba nemohlo se ani ohlédnout, ani se neodvážilo promluvit, dokud jim chalupa nezůstala hezký kousek za zády. Když pak konečně přece jen otočilo hlavu, spatřilo, že celá rodina, ba i starý dědeček, stojí na cestě a dívá se za nimi, jak odcházejí, a tak se s mnohým máváním na pozdrav a pokyvováním hlavou – a alespoň na jedné straně nikoli bez slz - spolu rozloučili.

Trmáceli se dál, pomaleji a namáhavěji než doposud, už asi míli, když vtom za sebou zaslechli hrkot kol. Ohlédli se a spatřili prázdnou káru, blížící se bystrým klusem k nim. Když je kočí dohonil, zarazil koně a podíval se pátravě na Nell.

„Jste to vy, co se stavovali tamhle v té chalupě, aby si odpočinuli?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpovědělo dítě.

„Tak! Mám se prý po vás poohlédnout, povídali,“ řekl muž. „Jedu stejným směrem. Podejte mi ruku - a hop nahoru, mistře!“

Tohle byla velká úleva, protože byli už opravdu velmi unavení a stěží vůbec za sebou táhli nohy. Kodrcající kára byla pro ně přímo přepychovým kočárem a jízda v ní tím nejslastnějším požitkem na světě. Sotva se Nell uvelebila

147$

na hromádce slámy v jednom koutě, v tu ránu usnula - toho dne poprvé.

Probudilo ji až trhnutí, když se kára před odbočením na vedlejší cestu zastavila. Kočí ochotně seskočil, aby jí pomohl slézt, ukázal na skupinku několika stromů v nevelké vzdálenosti před nimi a řekl, že město leží tím směrem a že udělají nejlíp, když půjdou zkratkou, která vede přes hřbitov, nemohou ji prý přehlédnout. A proto také zaměřili své unavené kroky určeným směrem.

«KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ»

Slunce právě zapadalo, když došli k brance, za níž začínala pěšina, a stejně jako déšť svlažuje právě tak spravedlivého jako nespravedlivého, tak i ono zalévalo svým teplým zbarvením i místa, kde spali mrtví, a nabádalo je k pevné naději, že zítra vyjde znovu. Kostel byl starý a šedivý, porostlý břečťanem pnoucím se po zdech a kolem předsunutého portálu. Vyhýbaje se náhrobkům, plazil se břečťan i kolem rovů, pod nimiž spali chudí, sprostní lidé, a vil jim první věnce, jaké jim kdy byly přány, ale věnce odolnější proti uvadání a svým způsobem daleko trvanlivější než mnohé z těch, které byly hluboko vyryty do kamene a mramoru a nadnesenými výrazy připomínaly ctnosti, o nichž se cudně mlčelo, až je nakonec odhalili teprve vykonavatelé poslední vůle a truchlící dědicové.

Farářův kůň, dutě dupající a neohrabaně zakopávající o hroby, oždiboval trávu, čímž jednak získával od mrtvých farníků pravověrnou útěchu, jednak dokazoval platnost kázání z poslední neděle, které líčilo, v co že se nakonec každá tělesná schránka obrátí; hubený osel, který by to byl rád dokazoval také, ač k tomu nebyl kvalifikován ani posvěcen, stříhal v těsně přilehlé prázdné ohradě na dobytek ušima a hladovýma očima sledoval svého kněžského souseda.

148$

Stařec a děvčátko sešli z hrubé pískové pěšiny a proplétali se mezi hroby, protože tam byla půda měkká a šetrnější k jejich unaveným nohám. Když obcházeli kostel zezadu, zaslechli nablízku nějaký hovor a zakrátko narazili na lidi, kteří ho spolu vedli.

Byli to dva muži pohodlně uvelebení v trávě a tak pilně zaujatí svou činností, že si zprvu obou vetřelců ani nevšimli. Nebylo těžké uhádnout, že patří k národu potulných loutkářů - předváděčů vrtochů kašpara Punche - neboť na špičce náhrobku za nimi seděla sama figurka tohoto hrdiny s překříženýma nohama, nos a bradu stejně křivé a obličej stejně rozesmátý jako vždycky. Nezničitelnost jeho charakteru nebyla snad nikdy výstižněji vyjádřena, neboť si zachovával svůj obvyklý vyrovnaný úsměv navzdory tomu, že tělíčko se mu v této nanejvýš nepohodlné pozici klátilo celé sesuté, bezvládné a beztvaré, zatímco vysoká špičatá čepice, neúměrně těžká proti jeho neuvěřitelně tenoučkým nohám a nevyváženě nasazená, ho každým okamžikem hrozila překotit a strhnout ho hlavou dolů.

Dílem roztroušení po zemi u nohou obou mužů a dílem bez ladu a skladu naházení v dlouhé ploché bedýnce leželi ostatní herci. Hrdinova žena a jedno dítě, koníček na hůlce, doktor, cizí pán, který z neznalosti řeči nemůže při představení vyjadřovat své myšlenky jinak než vyrážením slova „šalabala“ třikrát zřetelně za sebou, horkokrevný soused, který za žádnou cenu nechce připustit, že plechový zvoneček jsou varhany, kat a čert - všichni tu byli. Jejich majitelé se zřejmě uchýlili na toto místo proto, aby na svých divadelních rekvizitách provedli některé potřebné opravy, neboť jeden z nich se zabýval malou šibeničkou, kterou svazoval provázkem, zatímco druhý se zaujetím nasazoval novou černou paručku, s přispěním kladívka a několika hřebíčků, na hlavu horkokrevného souseda, který byl od ustavičného otloukání už docela plešatý.

Zvedli oči, až když stařec a jeho mladá společnice došli těsně k nim, a ustali v práci, opětujíce jejich zvědavý pohled. Jeden z nich, nepochybně vlastní loutkář, byl muž

149$

pomenší postavy a veselé tváře s červeným nosem a mžikajícíma očima, takže se zdálo, jako by do sebe byl nevědomky nasál něco z charakteru svého hrdiny. Druhý ten, který vybíral peníze - měl výraz starostlivý a opatrný, což bylo možná také neodlučitelné od jeho funkce.

První pozdravil cizí poutníky kývnutím ten veselý chlapík, a sleduje starcův pohled, prohodil, že to je asi poprvé, co vidí Punche mimo jeviště. (Budiž poznamenáno, že kašpar Punch, jak se zdálo, ukazoval špičkou své čepice na obzvlášť květnatý náhrobní nápis a z celého srdce se tomu smál.)

„Proč chodíte s touhle prací sem?“ zeptal se stařec, když si k nim přisedl na zem, a s nesmírnou rozkoší si začal prohlížet maňásky.

„To je totiž tak, chápejte,“ odpověděl menší muž, „my se dneska večer ukvartýrujeme támhle dole v tom hostinci, a nebylo by dobré lidem ukazovat, jak tenhle náš ansámbl flikujeme dohromady.“

„Že ne?“ zvolal stařec a naznačoval dívce posunky, aby poslouchala. „A proč ne, no? Proč ne?“

„Protože by to zabilo všecknu iluzi a udusilo všechen zájem, nemyslíte?“ vysvětloval menší muž. „Stál by vám snad třeba takový lord kancléř za fajfku tabáku, kdybyste ho znal ve spodním prádle a bez paruky? - Určitě ne!“

„Něco na tom je!“ řekl stařec a odvážil se sáhnout na jednu z loutek, ale hned zase s hlasitým zasmáním odtáhl ruku. „Tak vy s nimi budete tedy dnes večer hrát? Ano?“

„Takový je náš úmysl, vašnosti,“ odpověděl muž, „a nic za to nedám, že tuhle Tommy Codlin už má pevně spočítáno, o kolik jsme přišli tím, že jste nás tady našli. Ale nebuď smutný, Tommy, nemůže to být moc.“

Menší muž doprovodil tato poslední slova přimhouřením očí, vyjadřujícím jeho odhad finančních možností obou poutníků.

Na to pan Codlin, který měl nevrlé, mrzoutské způsoby, odpověděl, mezitímco strhl kašpara Punche z náhrobního kamene a mrštil jím do bedýnky:

„To mě už nevytrhne, nějaký ztracený nebo neztracený

150$

troník, to už je fuk, ale ty jsi moc upovídaný. Kdybys stál před paravánem a viděl obličeje diváků jako já, tak by ses líp vyznal v lidské nátuře.“

„Ach, Tommy, to tě pokazilo, že ses dal na tenhle foch,“ odvětil jeho společník. „Dokud jsi hrával u pořádný šmíry po jarmarcích ducha, tak jsi věřil ve všecko, jen ne v duchy. Ale teď podezříváš šmahem všecko na světě. Takovou změnu u člověka jsem já teda ještě nezažil.“

„Na tom nezáleží,“ řekl pan Codlin s výrazem nepochopeného filozofa. „Teď už jsem chytřejší, a možná že mě to i mrzí.“

Nato pan Codlin, přehazuje loutky v bedýnce s gestem člověka, který je má dávno okoukané a pohrdá jimi, jednu vytáhl a podržel ji příteli před očima, aby si ji mohl prohlédnout:

„Podívej se - tadyhle Judy se už zase rozpadají šaty. Jehlu a nit samosebou nemáš, viď?“

Menší muž zavrtěl hlavou a škrábal se zkormouceně ve vlasech, zatímco si prohlížel tento vážný nedostatek v toaletě své primadony. Když děvčátko vidělo jejich rozpaky a bezradnost, ozvalo se plaše:

„Mám v košíčku jehlu, pane, a nit taky. Dovolíte, abych se vám to pokusila spravit? Myslím, že bych to dovedla líp než vy.“

Proti návrhu tak příležitému nemohl nic namítnout ani pan Codlin. Nell si tedy klekla k bedýnce a ve vteřině již horlivě pracovala na svém úkolu; dílo se jí dařilo přímo zázračně.

Mezitímco se takto zaměstnávala, veselý pomenší muž ji pozoroval se zájmem, který se zřejmě nijak nemenšil, ani když občas pohlédl na jejího bezmocného společníka. Když práci skončila, poděkoval jí a zeptal se, kam cestují.

„D-dnes už asi nikam dál, myslím,“ odpovědělo dítě a pohlédlo přitom na dědečka.

„Jestli potřebujete nějaký nocleh,“ poznamenal muž, „tak bych vám radil, abyste se ubytovali v tom samém domě co my. To je on. Tamhle ten dlouhý, nízký, bílý dům. Počítají to tam moc levně.“

151$

Stařec by přes všechnu svou únavu byl zůstal na hřbitově třeba do rána, kdyby tam byli zůstali i jeho noví známí. Sotva však vyslovil s tímto návrhem nadšený souhlas, hned se zvedli a odcházeli všichni společně. Stařec se držel stále blízko bedýnky s loutkami, jíž byl cele zaujat a kterou veselý pomenší muž nesl na rameni, zavěšenou na řemenu k tomu účelu k ní připevněném; Nell se vedla s dědečkem za ruku a pan Codlin, loudající se pomalu za nimi, vrhal nahoru na kostelní věž a okolní stromy stejné pohledy, jaké byl ve své městské praxi zvyklý obracet k oknům salónů a dětských pokojů, když se rozhlížel po místě, kde by se nejlíp vyplatilo divadélko postavit.

V hostinci vládl tlustý starý hostinský s hostinskou, kteří neměli proti příchodu nových hostů nejmenší námitky, ale naopak chválili Nell pro její krásu a hned od začátku ji vyznamenávali pozorností. Kromě obou komediantů nebyla v kuchyni žádná jiná společnost a děvčátko bylo velmi rádo, že narazili na takové dobré přístřeší. Hostinská se náramně divila, když se dověděla, že celou tu dálku z Londýna šli pěšky, a projevovala nemalou zvědavost, pokud se týkalo dalšího cíle jejich cesty. Děvče odráželo všechny její otázky, jak nejlépe umělo, což nedalo nakonec ani tuze mnoho práce, protože hostinská ihned od vyptávání upustila, jakmile zpozorovala, že se to holčičky bolestně dotýká.

„Tihle dva pánové poručili, že chtějí večeřet za hodinu,“ řekla a zavedla Nell do výčepu, „takže by snad bylo nejlíp, kdybyste se najedli spolu s nimi. Zatím vám ale dám kapku něčeho, co vám udělá dobře, protože to jistě nutně potřebujete po tom všem, co jste dneska prodělala. A o starého pána nemějte starost, protože až tohle vypijete, dostane on taky.“

Protože však nic nemohlo dívenku pohnout, aby dědečka opustila nebo aby se dotkla čehokoli, na čem by první a větší podíl neměl on, musela stará paní nejdřív posloužit jemu. Když se takto občerstvili, rozběhl se celý dům do jedné prázdné stáje, kde už bylo postaveno divadlo a kde se při světle několika plápolajících svíček, nastrkaných

152$

dokola na obruči zavěšené na provaze od stropu, mělo právě začít hrát.

V té chvíli pan Tomáš Codlin, náš misantrop, který až dosud statečně foukal na šalmaj, div nevypustil duši, zaujal místo na jedné straně kostkovaného závěsu, zakrývajícího loutkáře pohybujícího maňásky, strčil ruce do kapes a byl připraven odpovídat na všechny otázky a poznámky kašpara Punche a značně trapně se stavět, jako by byl jeho nejdůvěrnějším osobním přítelem, jako by mu věřil v míře nejvýš svrchované a neomezené, jako by věděl, že kašpar si v tomto chrámu užívá bujného a nádherného života ve dne v noci a že vždycky a za každých okolností zůstává touž chytrou a veselou osobou, jakou v něm nyní diváci vidí. Všechno to dělal pan Codlin s výrazem člověka, který je připravený na nejhorší a už úplně rezignoval; zatímco břitce odsekával své odpovědi, bloudil pomalu očima prostorem, pozoruje jejich účinek na posluchače, a zejména pak hlídal, jaký dojem dělají na hostinského a hostinskou, což by mohlo mít mimořádně vážné následky, pokud se týče večeře.

Po této stránce však nemusel mít důvod k nejmenším obavám, protože celé představení se setkávalo s bouřlivým potleskem a štědrost, s níž pršely dobrovolné příspěvky, dosvědčovala ještě pádněji, jak dobře se všichni baví a veselí. Ve všem tom halasu nebyl ničí smích hlasitější a častější než starcův. Nell, ubohé dítě, slyšet nebylo, protože jí slabostí sklesla hlava až na dědečkovo rameno, a když už jednou usnula, spala tak tvrdě, že ji nevyburcoval žádný jeho pokus o probuzení, když chtěl, aby se podílela na jeho zábavě.

Večeře byla velmi dobrá, ale Nell se cítila příliš unavená, aby mohla jíst; přesto nechtěla dědečka opustit dřív, než ho uloží a políbí na dobrou noc. Ten však, blaženě nevnímavý k jakékoli starosti a úzkosti, zůstával sedět a se strnulým úsměvem a obdivným výrazem v tváři poslouchal všechno, co jeho noví přátelé mluvili; teprve když už zívali a zamířili do svého pokoje, zvedl se i on a následoval děvčátko nahoru.

153$

Byla to jen půda přepažená na dvě části, kde měli spát, ale byli se svým ubytováním naprosto spokojeni, tím spíš, že ani v žádný tak dobrý nocleh nedoufali. Stařec se však cítil trochu nesvůj, když se uložil, a prosil Nell, aby si k němu na chvíli sedla, jako v poslední době u něho často sedávala. Přispěchala k němu tedy a seděla u jeho lůžka, dokud neusnul.

V její komůrce bylo úzké okénko, jen o trochu větší než štěrbina ve zdi, a když od starce odešla a otevřela je, poddala se údivu nad tichem krajiny. Při pohledu na starý kostel s okolními hroby, zalitými měsíčním světlem, a na stromy, stále si mezi sebou něco šeptající, upadla do stavu ještě hlubšího zamyšlení než předtím. Zavřela opět okénko a uvažovala o tom, jaký je asi očekává život.

Měla trochu peněz, ale bylo toho velmi málo - a až je utratí, budou muset začít žebrat. Mezi mincemi byla také jedna zlatá, jejíž hodnota by pro ně mohla v případě krajní nouze stoupnout stonásobně. Nejlíp by bylo ten peníz schovat a neukázat ho dřív, dokud se neoctnou v postavení naprosto zoufalém a nebude jim zbývat již žádné jiné východisko.

Po tomto rozhodnutí si zašila zlaťák do šatů, ulehla již s lehčím srdcem a usnula tvrdým spánkem.

«KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Nový den plný jasu, deroucí se malým okénkem dovnitř a družně hledající sourodý jas v jejích očích, dívenku probudil. Při pohledu na cizí komůrku a její nezvyklé zařízení se poděšeně posadila a nemohla pochopit, jak ji mohl někdo vytáhnout z jejího známého pokoje, kde podle svého zdání včera usnula, a dopravit ji sem. Když se však rozhlédla podruhé, vybavilo se jí v mysli všechno, co se v posledních hodinách událo, á plna naděje i důvěry vyskočila z lůžka.

154$

Bylo ještě časně, a protože dědeček dosud spal, vyšla se projít na hřbitov; při chůzi stírala nohama rosu z vysoké trávy, a aby nešlapala po hrobech, zahýbala často na místa, kde byla tráva ještě vzrostlejší. Prodlévání mezi těmito příbytky mrtvých jí skýtalo jakési zvláštní potěšení a četla si nápisy na náhrobcích těch dobrých lidí (protože tady byl zřejmě pochován velký počet dobrých lidí), chodíc od jednoho k druhému se stále rostoucím zájmem.

Bylo to místo velmi tiché, jak už takové místo má být, až na krákání havranů, kteří si vystavěli hnízda ve větvích několika velkých stromů a vysoko ve vzduchu na sebe navzájem pokřikovali. Nejdřív jeden hladký pták, vznášející se nízko nad svým střapatým obydlím, houpajícím a klátícím se ve větru, chraplavě zaskřehotal - docela náhodně, jak by se zdálo, a mírným tónem, jako by mluvil jen sám se sebou. Druhý mu však odpověděl, a on zakrákal znovu, ale hlasitěji než předtím; potom se ozval jiný a po něm ještě další; a pokaždé ten první, podrážděný odmlouváním, trval na svém čím dál důrazněji. Potom další hlasy, dosud mlčící, do toho vpadaly z větví nižších i vyšších i prostředních, a také zleva a zprava, i ze samých vrcholků stromů; a další, spěšně se nesoucí z omšelých kostelních věžiček a z okna staré zvonice, se přidávaly k všeobecnému pokřiku, který hned sílil, hned slábl, hned mohutněl a opět se tišil, ale ani na okamžik neustával; a všechno to hlučné hašteření za nepřetržitého poletování, častého měnění místa a usedání na nové větve jako by se vysmívalo někdejšímu nepokoji těch, kteří tu nyní tak tiše leží pod mechem a drnem, i jejich pachtění, v němž utratili své životy.

často zvedajíc oči ke stromům, odkud přicházely tyto zvuky, které jako by činily to místo pokojnějším, než by to dokázalo absolutní ticho, toulala se dívenka od hrobu k hrobu; tu se zastavila, aby pečlivou rukou urovnala několik šlahounů břečťanu, které se rozběhly od zeleného rovu, jehož tvar pomáhaly udržovat, tu zas nahlížela některým nízkým mřížovaným oknem do kostela se zpuchřelými zpěvníky na pultech lavic, z jejichž bočních dvířek se loupalo vybledlé zelené sukno a obnažovalo zraku holé

155$

dřevo. Tam zase stály lavice, kde sedávali chudí staří lidé, lavice ušoupané a žluté jako oni; neumělá křtitelnice, kde jako děti dostávali jméno, jednoduchý oltář, kde klekávali v pozdějším životě, a prosté černé máry, které nesly jejich tíhu při poslední návštěvě toho chladného a stinného starého kostela. Všechno svědčilo o dlouhém používání a tichém pozvolném rozkladu; ba i provaz od zvonu, visící v kostelní předsíni, byl celý roztřepený a stářím plesnivý.

Dívala se právě na skromný náhrobní kámen hovořící o mladém muži, který zemřel před pětapadesáti roky ve věku třiadvaceti let, když zaslechla, že se k ní blíží jakési klopýtavé kroky. Ohlédla se a spatřila vetchou ženu, shrbenou pod tíhou let a vratce se šourající právě k tomu hrobu, a ta Nell nakonec požádala, aby jí přečetla nápis na kameni. Když se tak stalo, stařena poděkovala a řekla, že znávala ta slova zpaměti celá dlouhá, předlouhá léta, ale teď že už na ně nevidí.

„Vy jste jeho matka?“ zeptalo se děvčátko.

„Byla jsem jeho žena, milunko.“

Ta, a žena třiadvacetiletého mladého muže? Ach, pravda! Bylo to přece před pětapadesáti léty!

„Divíš se, když to slyšíš,“ pokračovala stařena a potřásla hlavou. „Nejsi první. Starší lidičky se už divili tomu samému před tebou. Ano, byla jsem jeho žena. Ani smrt nás víc nemění než život, milunko.“

„Chodíte sem často?“ zeptalo se dítě.

„V létě tady sedávám hodně často,“ odpověděla. „Kdysi jsem sem chodívala plakat a truchlit, ale to je už drahně dávno, chválabohu!“

Po krátkém odmlčení stařena pokračovala: „Trhám si tu ty sedmikrásky, jak rostou, a nosím si je domů. Žádnou jinou kytičku nemám tak ráda jako tuhle, a ani jsem celých pětapadesát let radši neměla. Je to dlouhá doba, a jsem už moc stará, moc!“

Potom se rozpovídala o předmětu, pro který našla aspoň jednoho posluchače, byť to bylo jenom děcko, a líčila, jak tenkrát, když se to stalo, plakávala, hořekovala a modlila se, aby umřela i ona; a když poprvé přišla na tohle místo,

156$

ještě mladé stvoření plné lásky a žalu, jak měla dojem, že jí puká srdce, a doufala, že jí pukne doopravdy. Ale ten čas přešel, a třebaže byla vždycky smutná, když sem přišla, přece se to už dalo snést, a tak sem chodila pořád dál, až to pro ni nakonec už nebyla bolest, ale spíš posvátné potěšení a povinnost, kterou se naučila mít ráda. A teď, když uplynulo těch pětapadesát let, mluvila o mrtvém muži, jako by to byl její syn nebo vnuk, s jakýmsi soucitem s jeho mládím, soucitem, který vyplýval z jejího vlastního vysokého věku, a vynášela jeho sílu a mužnou krásu, srovnávajíc ji se svou nynější slabostí a uvadlostí; a přesto o něm mluvila i jako o manželovi, a ve spojení s ním vidouc sebe takovou, jaká bývala tehdy, a ne, jaká je nyní, hovořila i o setkání na onom světě, jako by byl umřel teprve včera, a odloučena od svého bývalého já, vzpomínala prostě na štěstí jisté pěkné dívky, která jako by byla umřela současně s ním.

Dítě ji zanechalo u hrobu, aby si trhala květinky, které na něm rostly, a zamyšleně se vydalo na zpáteční cestu.

Stařec byl už tou dobou vzhůru a oblečený. Pan Codlin, stále ještě odsouzený hledět na drsné skutečnosti života, balil do svého rance oharky svíček, které zbyly po včerejším večerním představení, zatímco jeho společník sklízel pochvalná uznání od všech zevlounů na zájezdním dvoře, kteří ho nedovedli oddělit od veleducha kašpara Punche, a proto ho co do významu řadili hned za tohoto veselého taškáře, vymykajícího se zákonům, a měli ho téměř ve stejné lásce. Když si dostatečně potvrdil svou popularitu, šel se dovnitř nasnídat - ke kterémužto jídlu se pak všichni sesedli dohromady.

„A na kterou stranu půjdete dnes?“ zeptal se pomenší muž, obraceje se k Nell.

„Opravdu ani nevím - ještě jsme se nerozhodli,“ odpovědělo děvčátko.

„My máme namířeno na dostihy,“ řekl pomenší muž. „Jestli to máte při cestě a líbilo by se vám mít nás za společníky, tak můžeme šlapat spolu. Jestli byste ale radši šli sami, stačí říct slovo, a uvidíte, že vás nebudeme nijak obtěžovat.“

157$

„Půjdeme s vámi,“ prohlásil stařec. „Nell - půjdeme s nimi, s nimi.“

Děvčátko se na chvilku zamyslilo, a když si uvědomilo, že zakrátko bude muset žebrat a že by k tomu asi sotva našlo vhodnější místo než tam, kde se k zábavě a povyražení scházejí zástupy bohatých dam a pánů, rozhodlo se oba muže provázet až tam. Poděkovalo tedy pomenšímu muži za jeho nabídku a s bázlivým pohledem na jeho přítele řeklo, že pokud tedy nejsou nějaké námitky, aby je provázeli až do města, kde se pořádají dostihy -

,,Námitky!“ přerušil ji pomenší muž. „Tak buď přece jednou trochu zdvořilý, Tommy, a řekni, že by tě to těšilo, kdyby šli s námi. Vím, že by tě to těšilo. Buď zdvořilý, Tommy. „

„Ťapko,“ řekl pan Codlin, který mluvil velmi pomalu a jedl velmi hltavě, zjev to u filozofů a misantropů nikterak mimořádný, „jsi moc upovídaný. „

„No, a vadí to někomu?“ ohradil se druhý.

„Právě v tomhle případě to třeba nemusí vadit vůbec,“ odpověděl pan Codlin, „ale zásadně je to nebezpečné a ty jsi moc upovídaný, na tom trvám.“

„Tak co, mají jít s námi, nebo ne?“

„Ano, mají,“ řekl pan Codlin, „ale mohl jsi to zaonačit, jako že je to od tebe laskavost, nemyslíš?“

Skutečné jméno menšího muže bylo Harris, ale časem je stále víc a víc zatlačovalo méně libozvučné jméno Ťapka, kterého se mu spolu s přídomkem Kratinožka dostalo pro malou délku jeho dolních končetin. Ale protože Ťapka Kratinožka bylo jméno příliš složité, nepohodlné k vyslovování v přátelském hovoru, byl pán tímto jménem poctěný mezi svými blízkými přáteli znám buďto jako „Kratinožka“, nebo jako „Ťapka“ a jen zřídkakdy ho někdo oslovil plným jménem jako Ťapku Kratinožku kromě při formálních rozhovorech nebo při slavnostních příležitostech.

Tedy Ťapka nebo Kratinožka, jak je čtenáři libo, odrazil výčitku svého přítele pana Tomáše Codlina žertovnou odpovědí tak formulovanou, aby jeho nespokojenost od—

158$

vrátil jinam, a když se vzápětí s velkou chutí pustil do studené vařené hověziny, čaje a chleba s máslem, důrazně pobízel své společníky, aby udělali totéž. Panu Codlinovi nebylo věru třeba takto domlouvat, neboť toho snědl už tolik, že víc se do něho při nejlepší vůli ani nevešlo, a teď svlažoval svou pozemskou schránku silným pivem, z kterého si s tichým požitkem zavdával mohutnými doušky, aniž někoho jiného vybídl, aby se napil také - což opět silně svědčilo o jeho misantropickém založení.

Když pak bylo konečně po snídani, vyžádal si pan Codlin účet, dal pivo připsat na řád celé společnosti (také praktika zavánějící misantropií), rozpočítal úhrnnou částku na dva spravedlivé a stejné díly, jednou polovinou k tíži sobě a příteli, druhou k tíži Nell a jejího dědečka. Jakmile je pak patřičně vyrovnali a zchystali si všechny věci k odchodu, rozloučili se s hostinským i hostinskou a vydali se opět na svou pouť.

Na ní pak vyšlo najevo nefalšované postavení pana Codlina ve společnosti a zároveň i okolnost, která tak rozbolestňovala jeho duši, neboť zatímco včera večer ho kašpar Punch oslovoval co „pána“, z čehož mohlo obecenstvo lehce vyvozovat závěr, že si toho podařeného krobiána vydržuje pouze ke svému povyražení a rozmařilému veselí, zde teď namáhavě kráčel pod břemenem chrámu právě téhož kašpara, vláčeje jej za parného dne po prašné silnici doslova na vlastních ramenou. Místo aby svého pána osvěžoval sršícím ohňostrojem vtipu nebo chřestivým bubnováním obušku po hlavách svých příbuzných a známých, ležel tento rozesmátý kašpar, postrádající jakoukoli páteř, celý splasklý a skleslý, v temné bedýnce s nohama omotanýma kolem krku, a nezbýval mu ani jediný z jeho společenských půvabů.

Pan Codlin se těžce trmácel cestou, vyměňuje si chvílemi pár slovíček s Kratinožkou, a občas se zastavoval, aby si odpočinul, a vždy přitom něco zavrčel. Kratinožka šel v čele s plochou bedýnkou, jedním osobním zavazadlem (nijak zvlášť rozměrným) v podobě zavázaného rance a s mosaznou trumpetou; vše to měl zavěšené na rameni.

159$

Nell a dědeček šlapali z obou stran vedle něho a Tomáš Codlin tvořil zadní voj.

Když došli do nějakého městečka nebo vesnice, ba i jen k nějaké slušně vypadající samotě, Kratinožka zatroubil na mosaznou trumpetu a zatrylkoval úryvek nějaké písně oním jásavě zvonivým tónem, jaký je kašparům a jejich druhům vlastní. V případě, že se k oknům nahrnuli lidé, pan Codlin ihned vztyčil chrám, spěšně rozvinul závěs, aby jím zakryl Kratinožku a začal zběsile pískat na šalmaj prostřídávaje hru zpěvem nějaké písně. Představení potom začalo co možná neprodleně a byl to pan Codlin, kdo nesl odpovědnost za rozhodnutí o jeho délce čili o tom, jak je třeba oddalovat nebo urychlovat chvíli, kdy hrdina dosáhne konečného vítězství nad nepřítelem člověčenstva; rozhodoval se o tom na základě rychlého odhadu, jak bohatou nebo skrovnou může asi očekávat žeň měďáků. Jakmile pak žeň sklidil do posledního troníku, naložil si zase své břemeno na hřbet a putovali dál.

Někdy si hrou vydělali na mostné nebo na přívoz a jednou si odehráli i mýto, když uspořádali představení na výslovné přání mýtného, který se ve své samotě rozptyloval mocným pitím a na dřevo jim vysolil celý šilink, aby zahráli jen pro něj. V jistém městečku, které vypadalo velmi slibně, byly naopak jejich naděje zmařeny; jedna oblíbená postava v předváděném kusu měla totiž zlatem premovaný kabát, a protože šlo o omezeného a všetečného nešiku, bylo jeho vystupování pokládáno za výsměch urážející místního drába, a z toho důvodu donutili obecní tatíci loutkáře k rychlému odchodu. Jinak byli ale všude přijímáni většinou dobře a zřídkakdy opouštěli nějakou obec, aby za nimi v patách neběžel houf otrhaných a rozjásaných dětí.

Přes všechny tyto zastávky urazili za ten den velký kus cesty, a když se měsíc vyhoupl na oblohu, zastihl je ještě stále na silnici. Ťapka si krátil čas zpíváním a žertováním a bral všechno, co se přihodilo, z nejlepší stránky, kdežto pan Codlin naopak proklínal svůj osud a veškerou marnost a prázdnotu světa (ale obzvlášť kašpara Punche) a belhal

160$

se s divadélkem na zádech dál, zcela prostoupený nejtrpčím rozhořčením.

Aby si trochu odpočinuli, udělali zastávku pod rozcestníkem na křižovatce, kde se scházely čtyři silničky, a pan Codlin ve své hluboké misantropii spustil závěs a usadil se právě na zem za paraván, neviditelný pro zrak smrtelníků a pohrdající společností svých bližních, když tu se náhle zjevily dvě velikánské mátohy, rázující směrem k nim ze záhybu cesty, po které sami před chvílí přišli. Děvčátko se zprvu přímo vyděsilo pohledem na ty vychrtlé obry – neboť tak vskutku vypadali, jak se ve stínu stromoví blížili dlouhým důstojným krokem - ale Kratinožka ji uklidnil, že není čeho se bát, zatroubil na trumpetu a v odpověď se mu doneslo veselé zavolání.

„Není to Grinderova banda?“ zvolal hezky hlasitě pan Kratinožka.

„Jo, jo,“ odpověděla dvojice pronikavých hlasů.

„Tak jen pojďte,“ řekl Kratinožka, „ať se na vás podíváme. Hned jsem si myslel, že to jste vy.“

Na toto vyzvání přidala „Grinderova banda“ do kroku a brzy stanula u skupiny našich poutníků.

Páně Grinderova společnost, obyčejně nazývaná bandou, se skládala z mladého pána a mladé dámy na chůdách a ze samého pana Grindera, který k pěšímu přemisťování používal svých pravých nohou a nesl na zádech buben. K produkcím byli oba mladí oblečeni do jakéhosi horalského kroje, ale protože večer byl vlhký a chladný, měl mladý pán přes svou skotskou sukýnku krátký mužský svrchník, který mu sahal až po kotníky, a na hlavě spláclý klak; také mladá dáma byla zahalena do staré soukenné kacabajky a hlavu měla ovázanou šátkem. Jejich skotské čapky, ozdobené pery černými jako uhel, nesl na svém hudebním nástroji pan Grinder.

„Máte namířeno na dostihy, jak vidím,“ řekl pan Grinder, když k nim došel, sotva popadaje dech. „My taky. Jak se vede, Kratinožko?“ Po těch slovech si velmi přátelsky potřásli rukama, ale mladá dvojice, která byla příliš vysoko, než aby mohla zdravit normálním způsobem, po—

161$

zdravila Kratinožku po svém. Mladý pán zvedl pravou chůdu a poklepal mu jejím koncem na rameno, kdežto mladá dáma pouze zachřestila svou tamburínou.

„Cvičí se?“ zeptal se Kratinožka, ukazuje na chůdy. „To ne,” odpověděl Grinder. „Ale oni musejí na nich chodit, neboje nosit, a tak na nich radši chodí. Moc se jim líbí, jaký přitom mají rozhled. Kterou cestou jdete? My půjdeme tou nejkratší.“

„No, pravda je,“ řekl Kratinožka, „že my jdeme tou nejdelší, protože potom máme možnost asi půldruhé míle odsud přenocovat pod střechou. Ale tři čtyři míle získané dneska večer znamenají právě tolik mil ušetřených zítra, a jestli jdete dál, tak myslím, že uděláme nejlíp, když půjdeme taky.“

„A kdepak vězí váš společník?” zeptal se Grinder. „Tady,” křikl pan Tomáš Codlin, vystrčil hlavu a obličej nad parapet jeviště a předvedl šklíbivou grimasu, jakou tam nebylo vidět často; „a ten dá svého společníka dřív uvařit zaživa, než by mu dovolil jít dnes večer ještě dál. To říká on!”

„Ale, ale, nevykládej takové věci zrovna na scéně, která je zasvěcená něčemu příjemnějšímu,” napomenul ho Kratinožka. „Měj přece ohled na takové spojitosti, Tome, i když jsi tak moc dopálený.”

„Dopálený nedopálený,” odsekl pan Codlin a bouchal pěstí do úzké podlážky, na níž nejednou ukazoval kašpar obecenstvu své nohy jako stvořené pro hedvábné punčochy, když ho během představení znenadání zaujal půvab jejich souměrnosti; „dopálený nedopálený, já už prostě dnes večer dál než půldruhé míle nejdu. A spím U veselých pískám a nikde jinde. Jestli tam chceš jít se mnou, tak pojď. Ale jestli máš chuť jít dál sám, tak si běž a obejdi se beze mě, jestli můžeš.”

Po těch slovech zmizel pan Dodlin ze scény a vzápětí se objevil před závěsem, jediným pohybem si hodil paraván na ramena a s neuvěřitelnou čilostí zamířil pryč.

Protože jakákoli další polemika už nepřicházela v úvahu, musel se Kratinožka chtě nechtě s panem Grinderem a jeho

162$

žáky rozloučit a následovat svého mrzoutského společníka. Počkal však ještě pár minut u rozcestníku a díval se, jak se chůdy v měsíčním světle klátivě vzdalují a jak se nosič bubnu za nimi pomalu plahočí; potom zatroubil na trumpetu pár tónů jako pozdrav na rozloučenou a spěchal co nejrychleji, aby dohonil pana Codlina. S tímto rozhodnutím na zřeteli podal volnou ruku Nell, pobídl ji, aby si z ničeho nic nedělala, protože už brzo budou u konce dnešní cesty, podobným ujištěním povzbudil i starce a vedl je pak pěkně svižným krokem k cíli, k němuž nyní směřoval tím ochotněji, že měsíc se mezitím skryl za mraky a zatažená obloha hrozila deštěm.

«KAPITOLA OSMNÁCTÁ»

U veselých pískařů byl malý hostinec u silnice, značně starobylého data, jehož vývěsní štít se houpal a skřípavě vrzal na své šibeničce na protější straně cesty a zobrazoval tři pískaře, podněcující svou dobrou náladu stejným počtem džbánků piva a váčků zlata. Protože naši poutníci pozorovali mezi dnem četné příznaky toho, že se stále víc a víc blíží k městečku, kde se mají konat dostihy - jako například tábory cikánů, vozy s nákladem jarmarečních bud a vším příslušenstvím, potulné komedianty rozličného druhu a žebráky a tuláky každého řádu, všechny táhnoucí jedním a týmž směrem - měl pan Codlin obavu, aby nenašel všechny noclehy již zadané; tato jeho obava rostla tím víc, čím víc se zmenšovala vzdálenost mezi ním a hostincem, a proto přidával stále do kroku, až se přes tíhu břemene, které musel vláčet, ke konci cesty hnal přímo klusem, dokud nestanul na prahu. Tam k svému uspokojení shledal, že jeho strach byl bezpodstatný, neboť hostinský se opíral o dveřní zárubeň a netečně se díval na déšť, který se zatím rozpršel v hustý liják, a žádné cinkání nakřáplého zvonku, ani ryčné halasení, ani hlučný společný zpěv nepoukazovaly na přítomnost nějaké společnosti v domě.

163$

„Docela sám?“ zeptal se pan Codlin, složil své břemeno na zem a utíral si čelo.

„Až doteďka docela sám,“ odpověděl hostinský a podíval se na oblohu, „čekám ale, že na noc se tady sejde víc hostí. Hopla, hoši, jeden z vás ať zanese to divadlo do stodoly. Pospěšte dovnitř, Tome, nemokněte na tom dešti! Jak se prve rozpršelo, hned jsem jim řekl, aby rozdělali pořádný oheň, a v kuchyni to teď praská jedna radost, na mou pravdu.“

Pan Codlin ho ochotně následoval a brzy se přesvědčil, že se hostinský nevychloubal svými přípravami bez dobrého důvodu. V krbu plápolal mohutný oheň a hučel nahoru do širokého sopouchu, kterýžto sympatický zvuk příjemně doplňoval velký železný kotel, bublající a syčící v žáru plamenů. Místnost se stápěla v přísvitu temně narudlé záře, a když hostinský prohrábl oheň, až se plameny zatřepetaly a vysoko vyšlehly vzhůru – když ze železného kotle sundal poklici a z něho se šířila vábná vůně, zatímco klokotání dostalo hlubší a sytější tón a do vzduchu se vyvalila mastná pára, vznášející se jim nad hlavou jako lahodná mlhovina - když tedy hostinský tohle udělal, srdce pana Codlina bylo přemoženo. Posadil se do koutka u krbu a líce mu roztáhl úsměv.

Pan Codlin, usazený v koutku u krbu, se usmíval a díval se na hostinského, jak s šibalským pohledem drží poklici v ruce, a jak předstíraje, že toto počínání je pro úspěch jeho labužnického kuchtění nezbytné, nechává tu libovonnou páru unikat, aby lechtala hostovo chřípí. Zář ohně padala na lysou hlavu hostinského, na jeho mžourající oči, na jeho ústa, vlhká od sbíhajících se slin, na jeho trudovitou tvář, na celou jeho kulaťoučkou tlustou postavu. Pan Codlin si otřel rukávem rty a mrzutým hlasem zahuhlal: „Co to je?“

„Guláš z drobů,“ odpověděl hostinský a mlaskl si, „a z telecí kližky,“ zamlaskal znovu, „a špeku,“ mlaskl zase, „a hovězího,“ zamlaskal počtvrté, „a z hrášku, karfiólu, nových brambor a šparglu, to všechno dohromady spojené v jeden pohádkový sós.“ A když dospěl až

164$

k tomuto vyvrcholení, zamlaskal ještě několikrát, nasál dlouhým důkladným dechem vůni, která plula ve vzduchu, a přiklopil opět poklici s výrazem člověka, jehož lopota na tomto světě již skončila.

„Kdy to bude?“ otázal se pan Codlin mdlým hlasem. „Právě akorát to bude dovařené,” odpověděl hostinský a podíval se na hodiny - a i samy ty hodiny měly na svém tlustém bílém ciferníku červeň a vypadaly vskutku jako hodiny, určené pro veselé pískaře - „počítám, že právě akorát to bude dovařené osm minut po půl jedenácté.” „Tak mi tedy zatím přineste žejdlík teplého piva,” řekl pan Codlin, „a nikdo ať sem nenosí nic k jídlu, i kdyby to byl jen suchar, dokud nenadejde ten čas.”

Když hostinský toto energické a mužné rozhodnutí přikývnutím schválil, odešel pivo natočit; ve chviličce se s ním zase vrátil a hned se pustil do jeho ohřívání v malé plechové nádobce trychtýřovitého tvaru, aby se dala dobře zastrčit hluboko do ohně až do míst, kde je nejjasnější žár. Brzy s tím byl hotov a hned podal pivo panu Codlinovi s onou smetanovou pěnou na povrchu, která je jednou z příjemných vlastností, příznačných pro ohřátý sladový mok.

Tímto obměkčujícím nápojem značně zjihlý, vzpomněl si konečně pan Codlin na své druhy a oznámil laskavému hostiteli od Pískám, že jejich příchod asi na sebe nedá již dlouho čekat. Déšť bubnoval do oken a lil se v proudech, ale pan Codlin byl v tak roztomilé náladě, že dokonce několikrát po sobě starostlivě vyjádřil naději, že snad nebudou tak pošetilí, aby se nechali zmáčet na kůži.

Když konečně přišli, skýtali podívanou nejvýš žalostnou; byli promoklí na kůži přes to, že Kratinožka schovával děvčátko pod šosy svého kabátu a chránil je před deštěm, jak nejlépe mohl, a byli i celí zchvácení od toho, jak pospíchali. Ale hned jak se ozvaly jejich kroky na silnici, rozběhl se hostinský, který stál ve dveřích domu a s napětím čekal na jejich příchod, hbitě do kuchyně a odkryl poklici. Účinek byl bleskový. Všichni vešli s usměvavou tváří, třebaže jim ze šatů crčela voda a kapala na podlahu, a první Kratinožkova slova zněla: „To je báječná vůně!”

165$

U veselého ohně a v jasné místnosti není nijak zvlášť těžké zapomenout na déšť a bláto. Přezuli se do trepek a převlékli se do suchých šatů, pokud jim mohly dům a jejich vlastní rance jaké poskytnout, a když se uvelebili v teplém koutku u krbu, jak to už předtím udělal pan Codlin, rychle zapomněli na právě překonané strasti nebo si je připomínali jen proto, aby tím víc vychutnávali slast přítomné chvíle. Nell a stařec, přemoženi útulným teplem a unaveni námahou, kterou právě podstoupili, usnuli krátce potom, co se tam usadili.

„Co jsou tihle zač?“ zašeptal hostinský.

Kratinožka zavrtěl hlavou a řekl, že by to sám rád věděl.

„Ani vy to nevíte?“ obrátil se hostinský s otázkou na pana Codlina.

„Nemám ponětí,“ odpověděl. „Ale řekl bych, že v nich není nic dobrého.“

„Jsou neškodní,“ řekl Kratinožka, „na to se můžeš spolehnout. Něco vám ale povím - je jasné, že ten staroch nemá v hlavě všechno v pořádku -“

„Jestli nemáš nic novějšího, co bys nám řekl,“ zavrčel pan Codlin a podíval se na hodiny, „tak nás nech raděj myslet na večeři a neruš nás.“

„Nech mě domluvit, jo?“ odsekl mu přítel. „Mimoto je mi úplně jasné, že nejsou na tenhle způsob života zvyklí. Nepovídej mi, že to hezké děcko tady se už dřív potulovalo po světě, jako to dělá tyhle poslední dva tři dny. To mi neříkej.“

„Copak ti někdo něco takového říká?“ zavrčel pan Codlin a znovu se podíval na hodiny a z nich pak na kotel. „Nedovedeš si v téhle situaci vymyslet nic lepšího než povídat něco a hned to zas obracet?“

„Přál bych si, aby ti už někdo dal večeři,“ opáčil Kratinožka, „protože dokud ji nedostaneš, tak nebude pokoj. Všiml sis, jak je ten staroch napjatý a nedočkavý, aby se už šlo dál - pořád chce být dál - pořád jen dál. Všiml sis toho?“

„No a co má být?“ zadrmolil Tomáš Codlin.

„Tohle,“ řekl Kratinožka. „On utíká před svými zná-

166$

mými. Dej na moje slova - utíká před svými přáteli a využil lásky toho něžného mláděte a přemluvil ji, aby mu po cestě dělala vůdce a společníka - vandruje, sám neví kam, to vědí leda bozi. Ale tohle já už nehodlám dál trpět.“ „I hleďme, ty to už nehodláš dál trpět!“ vyhrkl pan Codlin, podíval se zase na hodiny a začal si oběma rukama rvát vlasy v jakémsi záchvatu šílenství, ale těžko se dalo rozhodnout, zda to zavinila společníkova poznámka nebo vleklý krok času. „Žijeme to věru v pěkném světě!“

„Ano, nehodlám to už dál trpět,“ opakoval Ťapka Kratinožka důrazně a pomalu. „Nemám v úmyslu se dívat, jak tohle hezké dítě upadá do špatných rukou a dostává se mezi lidi, ke kterým se ona hodí právě tak málo, jako se oni hodí k tomu, aby se běžně kamarádili s anděly. Proto jakmile ukážou sebemenší chuť se od nás trhnout, hned to nějak zařídím, abych je zadržel a vrátil jejich lidem, kteří podle mého dali už touhle dobou vylepit své zoufalství po všech zdech v Londýně.“

„Víš, Ťapko,“ pravil pan Codlin, který se s hlavou v dlaních a s lokty na kolenou až do této chvíle netrpělivě kolébal ze strany na stranu a občas podupával patami do podlahy, ale který nyní zvedl oči a dychtivě pohlédl na přítele, „je docela možné, že je něco neobyčejně rozumného v tom, co jsi právě řekl. Jestli je, a jestli z toho bude koukat nějaká odměna, Ťapko, tak nezapomeň, že my dva jsme partneři ve všem!“

Jeho společník neměl času na víc, než aby přikývnutím tento vztah stručně potvrdil, protože děvčátko se právě v tom okamžiku probudilo. Při předešlém šeptání se muži nachýlili blízko k sobě, ale nyní se od sebe spěšně odvrátili a dost nešikovně se pokoušeli normálním hlasem předstírat jakýs takýs nezávazný hovor, když vtom se zvenčí ozvaly zvláštní neznámé kroky a do místnosti vešla nová společnost.

Tou nebyl nikdo jiný než čtyři velmi smutní psi, kteří vcapkali jeden po druhém dovnitř, vedeni starým křivonohým psiskem obzvlášť truchlivého vzezření, které se zastavilo, jakmile poslední z jeho družiny prošel dveřmi; potom se vztyčilo na zadní nohy, rozhlédlo se po svých

167$

druzích a ti se pak také postavili na zadní nohy, tvoříce vážnou a zasmušilou řadu. To však nebylo jedinou pozoruhodností na těchto psech, neboť každý z nich vězel v kabátku nějaké křiklavé barvy, pošitém osleplými zašlými blyskotkami, a jeden z nich měl na hlavě čepičku, velmi pečlivě uvázanou pod bradou, která se mu však svezla na čenich a úplně mu zakryla jedno oko; dodáme-li, že ty křiklavé kabátky byly na žmach promáčené a deštěm celé zestrakatělé a jejich nositelé byli navíc zablácení a špinaví, pak si snad uděláme aspoň nějakou představu o neobyčejném zjevu těchto nových hostů U veselých pískařů.

Ale ani Kratinožka, ani hostinský, ani Tomáš Codlin neprojevili sebemenší překvapení a pouze prohodili, že to jsou Jerryho psi a že Jerry nemůže být daleko. A tak tam psi stáli, trpělivě mžikali a supěli a s pootevřenou hubou nejvýš napjatě zírali na bublající kotlík, dokud se neobjevil sám Jerry; tu se pak ihned zase spustili na všechny čtyři a procházeli se po místnosti svým přirozeným krokem. Třeba přiznat, že toto držení těla jejich vzhledu nijak zvlášť neprospělo, protože jejich ocasy a šosy jejich fráčků – oboje svým způsobem znamenité - se spolu jaksi nesrovnávaly.

Jerry, principál těchto tančících psů, byl dlouhán s černými licousy, oblečený v manšestrovém kabátě; hostinský i jeho hosté ho zřejmě dobře znali a on je také pozdravil velmi halasně a srdečně. Potom se vysoukal z řemene flašinetu, postavil své břemeno na židli a ponechal si v ruce pouze bičík, aby jím mohl udržovat v bázni a poslušnosti družinu svých artistů; pak přešel k ohni, aby se usušil, a pustil se do hovoru.

„Váš ansámbl myslím obyčejně necestuje v kostýmech, viďte?“ řekl Kratinožka, ukazuje na oblečky psů. „Tohle je přece škoda, ne?“

„Máte pravdu,“ odpověděl Jerry, „není to u nás zvykem. Ale dneska jsme trochu hráli po cestě a pak při dostihách vyrukujeme s novou garderóbou. Tak se mi nezdálo, že to stojí za to, abych se zdržoval se svlékáním. Lehni, Pedro!“

168$

To platilo psovi s čapkou, který si jakožto nováček v souboru nebyl zcela jist svými povinnostmi, a proto upíral stále své nezakryté oko úzkostlivě na svého pána a ustavičně se stavěl na zadní nohy, aniž toho bylo třeba, a zase padal zpátky na všechny čtyři.

„Mám tady zvířátko,“ pokračoval Jerry, strčil ruku do prostorné kapsy svého kabátu a zajel s ní až do jednoho cípu, jako kdyby tam šmátral po nějakém malém pomeranči nebo jablíčku či jiném podobném předmětu, „mám zvířátko, o kterém byste měl něco vědět, Ťapko.“

„Ale!“ zvolal Kratinožka. „Ukažte mi ho.“

„Tady je,“ řekl Jerry a vytáhl z kapsy maličkého teriéra. „Byl to kdysi váš Tobiáš, viďte!“

V některých verzích velkého dramatu kašpara Punche vystupuje jako moderní novota i malý psík, o němž se má za to, že je soukromým majetkem onoho hrdiny, a který se vždycky jmenuje Tobiáš. Tohoto Tobiáše ukradli ještě maličkého jinému gentlemanovi a podvodně ho prodali důvěřivému hrdinovi, který je sám prost vší lsti, a proto nemá nejmenší podezření, že by se mohla skrývat v jiných lidech; ale Tobiáš, který chová svého bývalého pána ve vděčné památce a pohrdavě odpírá přilnout ke kterémukoli novému ochránci, nejenže odmítá kouřit na Punchův rozkaz dýmku, ale aby ještě důrazněji projevil svou starou věrnost, rafne ho za nos a zuřivě jím cloumá, kterýžto příklad psí oddanosti vždycky diváky hluboce dojímá. To byla role, kterou dotyčný malý teriér kdysi hrával, a kdyby snad byla v té věci bývala nějaká pochybnost, byl by ji rychle svým chováním rozptýlil - neboť nejenže jevil nejvýš zřetelné známky toho, že Kratinožku poznává, ihned jak ho spatřil, ale když zahlédl plochou bedýnku, rozštěkal se tak zuřivě na lepenkový nos, o kterém věděl, že se tam skrývá, že ho jeho pán musel popadnout a k velké úlevě celé společnosti zastrčit zase zpátky do kapsy.

Hostinský se zatím již čile pustil do prostírání, při kteréžto práci mu pan Codlin ochotně pomáhal tím, že příbor pro sebe položil na nejvýhodnější místo a hned se také k němu usadil. Když bylo všechno připraveno, zvedl

169$

hostinský poklici naposledy a zpod ní vyrazila tak slibná vůně dobré večeře, že kdyby se ji byl pokusil znovu přiklopit nebo navrhnout nějaký další odklad, určitě by byl skončil na vlastním krbu jako zápalná oběť.

Nic takového však neudělal, nýbrž naopak pomohl statné služce přelít obsah kotle do velké polévkové mísy, přičemž psi, odolávající četným horkým kapkám, které jim stříkaly na nos, pozorovali toto počínání s nepředstavitelnou žádostivostí. Konečně byla mísa vyzdvižena na stůl, a protože džbánky s pivem byly rozestaveny již předtím, malá Nell spustila modlitbu před jídlem - a tak večeře začala.

V této napjaté chvíli stáli ubozí psi k velkému podivu na zadních nohách; dívce jich bylo líto, ale když se jim chystala hodit něco na zub, dřív než sama jídlo okusila, jakkoli velký měla hlad, jejich pán zakročil.

„Ne, má rozmilá, ne, ani ždibínek z žádné jiné ruky než z mé, jestli smím prosit. Tenhle pes,“ řekl Jerry, ukázal na starého vůdce tlupy a pokračoval hrozivým hlasem, „mě dneska připravil o půlpenci. Ten žádnou večeři nedostane.“

Nešťastné zvíře se ihned spustilo na přední tlapky, vrtělo ocasem a prosebně se dívalo na svého pána.

„Musíš si, holenku, dávat lepší pozor,“ prohlásil Jerry, chladně přešel k židli, na kterou předtím postavil flašinet, a nasadil kliku. „Pojď sem, panáčku! Tady tím teď budeš hezky kroutit, zatímco budeme večeřet, a neopovaž se mi přestat!“

Pes začal ihned vrzat nesmírně truchlivou melodii. Jeho pán mu ještě ukázal bič, a když se zase usadil, vyvolával ostatní psy a ti se podle jeho pokynů srovnali do řady, až stáli zpříma jako šik vojáků.

„Pozor, holenkové,“ řekl Jerry a upřeně se na ně zadíval. „Pes, kterého vyvolám jménem, bude žrát. Psi, které nezavolám, zůstanou klidně stát. Carlo!“

Šťastné zvíře, jehož jméno vyvolal, zchramstlo sousto, které mu hodil, ale žádný jiný pes nepohnul ani svalem. Takovým způsobem byli krmeni, docela podle libovůle svého pána. Mezitím pes, který byl v nemilosti, hrál pilně

170$

na kolovrátek, chvílemi rychlým tempem, chvílemi pomalým, ale nepřestával ani na okamžik. Kdykoli příbory zacinkaly obzvlášť silně nebo když některý z jeho druhů dostal mimořádně velký kus tučného masa, doprovodil hudbu krátkým zavytím, ale okamžitě se zarazil, když se na něj pán ohlédl, a se zvýšenou horlivostí se dál věnoval staré písni na slova stého žalmu.

«KAPITOLA DEVATENÁCTÁ»

Nebylo ještě po večeři, když k Veselým pískařům dorazili dva další pocestní, kteří směřovali do téhož přístavu jako ostatní a po několika hodinách chůze v dešti vstoupili naveskrz promáčení a celí lesklí. Jedním z nich byl majitel obra a malé beznohé a bezruké dámy, která se kodrcala v košatinovém vozíčku, a druhým mlčelivý pán, který si vydělával na živobytí předváděním karetních triků a který značně porušil přirozený výraz své tváře tím, že si do očí vkládal malé olověné čočky a potom je vytahoval z úst, což byl také jeden z jeho kouzelnických kousků. Jméno prvního z těchto nových hostů bylo Vuffin; druhý byl znám jako Neodolatelný William, zvaný tak pravděpodobně z dobromyslného posměchu nad jeho ošklivostí. Hostinský se měl čile k dílu, aby jim podle možnosti připravil veškeré pohodlí, a za kratičkou chvíli se opravdu oba páni cítili znamenitě.

„Jak se vede obrovi?“ zeptal se Kratinožka, když se všichni sesedli kolem krbu a kouřili.

„Je trochu slabý na nohy,“ odpověděl pan Vuffin. „Začínám mít strach, aby mu nevypověděla službu kolena.” „To je špatná vyhlídka,” usoudil Kratinožka.

„Baže! Věru špatná,” přisvědčil pan Vuffin a s povzdechem se zahleděl do ohně. „Jakmile se jednou obr začne viklat v kolenou, tak o něj publikum stojí právě tak málo jako o shnilý košťál.”

171$

„A co se stane s obry, když zestárnou?“ obrátil se na něj s otázkou Kratinožka po krátkém zamyšlení.

„Obyčejně si je nechávají v ansámblu, aby se starali o trpaslíky,“ vysvětlil pan Vuffin.

„Jejich vydržování ale musí přijít draho, když je nemůžou ukazovat, ne?“ namítl Kratinožka a podíval se na něj pohledem, v němž se zračila pochybovačnost.

„Ale je to pořád lepší než nechat je přijít na obec nebo courat po ulicích,“ odpověděl pan Vuffin. „Jakmile se jednou obr stane běžným zjevem, tak už nikdy nepotáhne. Vezměte třeba takové dřevěné nohy. Kdyby existoval jenom jeden člověk s dřevěnou nohou, co by to byl za poklad!“

„Svatá pravda!“ potvrdili hostinský i Kratinožka zároveň. „To by bylo něco.“

„Ale místo toho,“ pokračoval pan Vuffin, „kdybyste anoncovali, že budete dávat Shakespeara se samýma dřevěnýma nohama, tak byste podle mého nevybrali ani šest pencí.“

„Taky myslím, že ne,“ přisvědčil Kratinožka. A hostinský se vyslovil stejně.

„Z toho jasně vidíte,“ hovořil dál pan Vuffin a šermoval dýmkou, jako by se přel, „z toho vidíte, jak je chytré ponechávat si dosloužilé obry v ansámblu, kde mají nadosmrti zaručenou stravu i ubytování zadarmo a kde obyčejně taky moc rádi zůstávají. Vyskytl se sice jednou takový obr - byl to černoch -, co před několika lety odešel od své skupiny a začal po Londýně nosit cedule s reklamou na dostavníky, ale za chvíli byl pochopitelně tak všední jako prachobyčejný metař. A umřel. Nechci tím narážet na nikoho určitého,“ pravil pan Vuffin a důležitě se rozhlížel kolem, „ale škodil fochu - a umřel.“

Hostinský zhluboka nadýchl a podíval se na majitele psů; ten přikývl a nevrle řekl, on že se na to taky pamatuje.

„To já vím, Jerry,“ přisvědčil pan Vuffin mimořádně významně. „Vím, že se na to pamatujete, Jerry, a všeobecný názor byl, že mu to patřilo. Vždyť já přece pamatuju ještě časy, kdy starý Maunders, co měl třiadvacet

172$

vozů - pamatuju ty časy, kdy u starého Maunderse v jeho domku na Spa Fields v zimě, když bylo po sezóně, sedalo každý den u stolu osm trpaslíků, mužských i ženských, které obsluhovalo osm starých obrů v zelených kazajkách, červených podkolenicích, modrých bavlněných punčochách a nízkých botkách. A byl mezi nimi jeden trpaslík, na kterého se stářím sedla zlomyslnost, a ten svého obra, když mu nevyhověl dost rychle, píchával špendlíkem do nohou, protože výš na něj nedosáhl. Vím, že to tak opravdu bylo, protože mi to vypravoval sám Maunders.“

„A jakpak je to s trpaslíky, když zestárnou ti?“ vyzvídal dál hostinský.

„čím je trpaslík starší, tím má větší cenu,“ odpověděl pan Vuffin, „takový šedivý trpaslík s hodně vráskami je mimo veškeré podezření. Ale obr slabý v nohou, co se nedokáže postavit jako svíčka? –Toho si nechte v ansámblu, ale nikdy ho neukazujte, nikdy ho neukazujte, kdyby vás sebevíc přemlouvali!“

Zatímco pan Vuffin a jeho dva přátelé pokuřovali dýmku a krátili si čas podobným hovorem, mlčelivý pán seděl v teplém koutku, a aby nevyšel ze cviku, polykal, nebo lépe řečeno, zdánlivě polykal dvanáct půlpencí jednu po druhé, balancoval na nose péro a opakoval si i různé jiné kejklířské kousky podobného rázu, aniž věnoval jakoukoli pozornost ostatní společnosti, která si zase na oplátku vůbec nevšímala jeho. Nakonec unavené děvčátko přece jen přemluvilo starce, aby šli spát, a když odcházeli, zanechali společnost stále ještě usazenou kolem ohně a psy tvrdě spící v uctivé vzdálenosti.

Jakmile dala Nell starci dobrou noc, uchýlila se do své skromné podkrovní světničky, ale sotva zavřela dveře, už na ně kdosi lehce zaklepal. Ihned otevřela a byla trochu překvapena, když spatřila pana Tomáše Codlina, kterého dole opustila tvrdě spícího, jak se zdálo.

„Co se stalo?“ zeptalo se děvče.

„Nic se nestalo, drahoušku,“ odpověděl návštěvník. „Jsem váš přítel. Možná že se tomu divíte, ale jsem to já, kdo je váš přítel - ne on.“

173$

„Jaký on?“ tázalo se dítě.

„Ťapka, drahoušku. Já vám něco povím,“ pokračoval Codlin, „on toho sice má ve svém chování hodně, co se vám jistě musí líbit, ale přesto ten pravý upřímný člověk jsem já. Snad na to nevypadám, ale opravdu jsem takový.“

Děvčátko začínalo být znepokojeno, protože se domnívalo, že na pana Codlina účinkuje asi vypité pivo, a z toho že také vyplývá tato jeho samochvála.

„Ťapkaje správný člověk a zdá se laskavý,“ pokračoval misantrop, „jenže to přehání. Ne tak já.“

Byl-li v obvyklém chování pana Codlina nějaký nedostatek, pak záležel v tom, že svou vlídností vůči svým bližním spíše šetřil, než aby jí plýtval. Ale dítě bylo zmateno a nevědělo, co na to odpovědět.

„Dejte na mou radu,“ mluvil do ní pan Codlin dál. „Neptejte se mě proč, ale dejte na mou radu. Dokud putujete s námi, tak se vždycky držte co nejblíž u mě. Vypusťte z hlavy myšlenku, že byste se od nás oddělili to za žádnou cenu nesmíte -, jen se držte hezky co nejblíž u mě a říkejte, že jsem váš přítel. Budete na to pamatovat, drahoušku, a vždycky říkat, že jsem to já, kdo je vaším přítelem?“

„Kde to mám říkat a komu?“ ptalo se dítě nevinně.

„No, vlastně dohromady nikde,“ odpověděl Codlin, zřejmě vyveden tou otázkou trochu z míry. „Záleží mi zkrátka na tom, abyste si to o mně myslela a byla ke mně spravedlivá. Neumíte si vůbec představit, jaký mám o vás zájem. Proč jste mi ještě nevyprávěla historii svého krátkého života – všechno o sobě a o tom ubohém starém pánovi? Jsem nejlepší rádce, jaký kdy žil, a moc se o vás zajímám - určitě o hodně víc než Ťapka. Zdá se mi, že se dole už rozcházejí; nemusíte říkat Ťapkovi, že jsme si tady takhle trochu popovídali, rozumíte? Ochraňuj vás přítele. Tím přítelem je Codlin,

ale pravý přítel je Codlin - ne Ťapka.“

Po těchto prohlášeních, doplněných četnými blahosklonnými a otcovskými pohledy a značně důvěrnými způsoby

svým způsobem docela dobrý,

174$

se Tomáš Codlin po špičkách odplížil a zanechal dívku překvapením přímo užaslou. Stále ještě přemýšlela o jeho podivném chování, když stupně chatrných schodů i podlaha chodbičky začaly vrzat pod kroky ostatních pocestných, ubírajících se na lože. Když všichni přešli a ohlas jejich kročejů utichl, jeden z nich se vrátil a po krátkém šourání po chodbě a váhání, jako by byl na pochybách, kde má zaklepat, zaťukal na její dveře.

„Kdo je?“ podivilo se zevnitř dítě.

„To jsem já - Ťapka,“ pronikal hlas klíčovou dírkou. „Chtěl jsem vám jenom říct, drahoušku, že zítra ráno musíme vyrazit hezky časně, protože jestli nebudeme mít nějaký slušný náskok před těmi psy a kejklířem, tak si z vesnic neodnesem ani měďáček. Viďte, že vstanete brzo a půjdete s námi? Přijdu vás vzbudit.“

Dívenka odpověděla kladně, a když opětovala jeho přání dobré noci, slyšela, jak se muž odkrádá. Cítila jakýsi nepokoj ze starostlivosti obou těchto mužů, zvyšovaný ještě vzpomínkou na to, jak si dole něco šeptali a jak byli trochu zmatení, když se probudila, a nemohla ze sebe setřást pocit, že to nejsou zrovna nejvhodnější společníci, na jaké mohla narazit. Tento nepokoj však byl docela nicotný v porovnání s její těžkou únavou, a tak na něj ve spánku brzy zapomněla.

Příští ráno splnil Ťapka Kratinožka velmi časně svůj slib; zaklepal jemně na její dveře a naléhal, aby ihned vstala, protože majitel psů ještě pořád chrápe, a jestli nebudou ztrácet čas, mohli by získat pořádný náskok jak před ním, tak před kejklířem, který mluví ze spaní a podle toho, co mu je rozumět, patrně právě v této chvíli zřejmě ve snu balancuje osla. Bez meškání vyskočila z postele a vzbudila i dědečka s takovým spěchem, že byli oba hotovi stejně rychle jako sám Kratinožka, což toho pána nanejvýš potěšilo a přineslo mu úlevu.

Po velmi odbyté a uspěchané snídani, která pozůstávala hlavně ze slaniny, chleba a piva, se rozloučili s hostinským a vyšli ze dveří Veselých pískařů. Ráno bylo pěkné a teplé, země po nedávném dešti chladivá pro nohy, zeleň vese—

175$

lejší a jasnější, vzduch průhledný a vůbec všechno svěží a zdravé. Pod vlivem takové příjemné atmosféry se jim věru šlapalo docela pěkně.

Neušli ještě daleko, když Nell znovu překvapilo změněné chování pana Tomáše Codlina, který se už neplahočil celý zamračený kus od ostatních, jako se vláčíval dříve, ale držel se teď stále blízko u ní, a kdykoli měl možnost podívat se na ni, aby to nepostřehl jeho společník, dával jí rozličnými grimasami a poškubáváním hlavy na srozuměnou, aby v ničem nevěřila Kratinožkovi, ale veškerou důvěru aby věnovala Codlinovi. Ba neomezil se pouze na pohledy a gesta, neboť když s dědečkem šlapala vedle shora řečeného Kratinožky a tento podsaditý chlapík hovořil se svou obvyklou dobrou náladou o různých bezvýznamných drobnostech, Tomáš Codlin dával najevo svou žárlivost a nespokojenost tím, že se jí držel těsně v patách a chvílemi jí připomínal svoji přítomnost tím, že uštědřoval jejím kotníkům nečekaný a bolestný úder nohami paravánu.

Všechno toto počínání přirozeně jen zvýšilo její ostražitost a podezření; tím spíš, že dívka brzy vypozorovala, že kdykoli se zastavili před nějakým vesnickým hostincem nebo na jiném místě, aby uspořádali představení, pan Codlin současně s tím, jak odehrával svou roli ve hře, nespouštěl zároveň ji ani dědečka z očí, nebo zas s okázalým projevem velkého přátelství a pozornosti starci nabídl, aby se do něho zavěsil, a tím ho pevně držel, dokud představení neskončilo a všichni se nepustili na další cestu. Zdálo se, že i Kratinožka se po této stránce změnil a že se do jeho dobromyslnosti dere jakási snaha spolehlivě si je uhlídat.

I to vzbuzovalo dívčiny obavy a ještě zvětšovalo její úzkost a nepokoj.

Tak se pomalu dostávali k městečku, kde měly druhý den začít dostihy – neboť když minuli četné skupiny cikánů a vandrovníků, kteří táhli stejným směrem a trousili se na silnici ze všech bočních cest a polních pěšin, vpluli ponenáhlu do proudu lidí, z nichž někteří kráčeli vedle vozů s plachtou, jiní vedli koně nebo osly a další se zase pachtili

176$

s těžkým břemenem na zádech, ale všichni mířili k témuž cíli. Z hostinců u silnice, jindy tak prázdných a tichých, jako bývají ty v odlehlejších končinách, se teď linula mohutná vřava a oblaka kouře a z opocených oken se na silnici dívaly široké rozpálené tváře, hustě k sobě namačkané. Na každém kousku úhoru nebo obecní půdy provozoval nějaký jarmareční šejdíř své hlučné řemeslo a křičel na netečné kolemjdoucí, aby se zastavili a zkusili štěstí; dav houstl a byl stále hlučnější; perník v pozlátku dával v plátěných boudách svou nádheru všanc prachu; často proletěl kolem nějaký kočár se čtyřspřežím, zahalil všechno oblakem zvířeného písku a zase nechal omámené a oslepené pocestné daleko za sebou.

Ještě než došli do vlastního města, snesla se tma, takže poslední tři čtyři míle jim připadaly zvlášť dlouhé. Město bylo jediný shon a zmatek; v ulicích se hemžily zástupy lidí - mnozí z nich byli patrně přespolní, což se dalo soudit podle toho, jak se kolem sebe rozhlíželi - kostelní zvony duněly hlučným hlaholem a z oken a střech domů vlály prapory. Ve velkých zájezdních hostincích se míhali číšníci všemi směry a navzájem do sebe vráželi, koně klapali po kočičích hlavách dlažby, s rachotem padaly kočárové schůdky a nepříjemná směsice pachů z rozličných jídel dorážela těžkým vlažným dechem na smysly. V menších hospodách vyhrávaly skřipky ze všech sil kvičivou melodii pro vrávoravé nohy; opilí muži, nepamatující si refrén písně, sborově hulákali jakýsi nesmyslný text, že až svým řevem přehlušili slabý cinkot zvonku a podněcovali se jím ke stále zuřivějšímu pití; ve dveřích se tísnily hloučky poběhlíků, aby viděly křepčit potulnou tanečnici, a doplňovaly vřískavý štěbenec a ohlušující buben vlastním rykem.

Touto třeštivou scénou vedla dívenka, ustrašená a odpuzovaná vším, co viděla, svého zmateného chráněnce dál, držíc se pevně svého samozvaného vůdce a třesouc se strachem, aby ji v tlačenici od něho neodtrhli a ona si pak nemusela hledat cestu sama. Přidali do kroku, aby se už dostali ze vší té divoké vřavy ven, až konečně celé město prošli a zamířili k závodišti, které se prostíralo na vyvýšené

177$

pláni, vystupující nad okolní lada a vzdálené celou míli od nejzazších hranic města.

Třebaže tu bylo hodně lidí, a nikdo z nich zrovna krasavec ani nejlépe oblečený, kteří spěšně rozbíjeli stany, zaráželi do země kolíky a kůly a se zaprášenýma nohama a mnoha bručivými kletbami pobíhali sem a tam - třebaže tu byly zmožené děti, uložené do kupek slámy pod koly vozů, kde se uplakávaly až do spánku - a ubozí vyzáblí koníčkové a osli, právě vypřažení a volně se pasoucí mezi muži a ženami, a hrnce i kotlíky a teprve se rozhořívající ohně a oharky svíček, plápolající a roztékající se ve větru - přes to všechno v tom Nell spatřovala vysvobození od ryku města a dýchalo se jí už volněji. Po skrovné večeři, po jejímž zakoupení se její maličký poklad scvrkl natolik, že jí zbývalo sotva několik půlpencí, právě tak na něco k snídani, se uložila se starcem v jednom koutě stanu, kde ihned usnuli i přes pilné přípravy, které všude kolem nich pokračovaly až do rána.

Teď tedy dospěli k okamžiku, kdy si budou muset svůj chléb vezdejší vyžebrávat. Ráno se krátce po východu slunce vykradla ze stanu, zaběhla do nedalekých polí a natrhala trochu šípkových růží a podobných skromných květin s úmyslem uvít z nich malé kytičky a nabízet je dámám, až se bude sjíždět společnost v kočárech. Její myšlenky však při tom pobíhání a trhání nezahálely; když se totiž vrátila a usazena v koutku stanu vedle dědečka svazovala kvítka do kytiček, zatímco druzí dva muži dřímali v jiném koutě, zatahala starce za rukáv, letmo pohlédla na oba spáče a zdušeným hlasem řekla:

„Dědečku, nedívej se na ty, o kterých mluvím, a nedej na sobě znát, že mluvím o něčem jiném, než co právě dělám. Pamatuješ, cos mi povídal, než jsme odešli z našeho starého domova? Že kdyby věděli, co chceme udělat, prohlásili by tě za blázna a odtrhli by nás od sebe - že je to tak?“

Stařec se k ní otočil s výrazem bezmezného zděšení, ale Nell ho pohledem zarazila a požádala ho, aby jí podržel nějaké květiny, než je sváže; tak se mohla ústy víc přiblížit k jeho uchu a řekla:

178$

„Já vím, žes to takhle povídal. Nemusíš nic říkat, dědečku. Pamatuju se na to moc dobře. Vždyť to není ani možné, abych na to zapomněla. Milý dědečku, tihle muži mají podezření, že jsme tajně opustili své přátele, a chtějí nás zavést na nějaký úřad, odevzdat nás do jeho opatrování a dát nás poslat zpátky. - Jestli se ti bude takhle třást ruka, tak se nám nikdy nepodaří jim utéct - ale jestli budeš aspoň tuhle chvíli klidný, pak to lehce dokážeme.“

„Cože?“ vydechl stařec. „Jak to myslíš, Nellinko? Že mě zavřou do kamenné kobky, tmavé a studené, a přikovají mě ke zdi - budou mě bičovat a tebe, Nell, už nikdy nebudu smět vidět!“

„Už se zase třeseš,“ napomenulo ho děvčátko. „Drž se celý den pořád blízko u mě. Jich si nevšímej, na ně se nedívej, jenom na mě. Já si už vyčíhám vhodnou chvíli, kdy se budeme moct ztratit. A až to bude, pamatuj, že musíš jít se mnou a nezastavovat se a s nikým nepromluvit jediné slovo. Pst! To je prozatím všechno.“

„Haló! Copak to děláte, drahoušku?“ zeptal se pan Codlin rozzívaně a zvedl přitom hlavu. Když si potom všiml, že jeho společník ještě tvrdě spí, šeptem a vážně dodal: „Pravým přítelem je Codlin, pamatujte si to - ne Ťapka!“

„Vážu několik kytiček,“ odpovědělo děvčátko. „Chci zkusit, jestli bych jich v těchhle třech dostihových dnech pár neprodala. Nechcete taky jednu - myslím jako dárek?“

Pan Codlin užuž vstával, aby si pro ni došel, ale děvčátko se k němu rozběhlo a vtisklo mu ji do ruky. S výrazem vyjadřujícím radostné překvapení - na takového misantropa přímo nevýslovné - si ji zastrčil do knoflíkové dírky a se škodolibým úsměškem na adresu nic netušícího Kratinožky zašeptal, zatímco si zase lehal: „Tím pravým přítelem je Tom Codlin, sákryš!“

S pokračujícím ránem dostávaly stany veselejší a slavnostnější vzhled a na travnaté závodiště se začaly tiše sjíždět dlouhé řady kočárů. Muži, kteří se téměř celou noc potloukali v halenách a kožených rajtkách, se nyní objevovali v hedvábných vestách a opeřených kloboucích jako

179$

nějací kejklíři nebo dryáčníci; nebo v nádherných livrejích jako úslužní vrátní v hráčských boudách; nebo v solidním kroji statkářů jako volavky vábící k nezákonnému hazardu. Mladé černooké cikánky, zahalené v křiklavých šátcích, se čile rozbíhaly věštit budoucnost a bledé hubené ženy s hektickými lícemi se choulily na schůdcích před pódii břichomluvců a kouzelníků, úzkostlivýma očima jezdily po lidech a počítaly šestipence ještě dřív, než je vybraly. Všechny děti, které se daly udržet na uzdě, byly spolu s ostatními známkami špíny a chudoby odklizeny mezi osly, vozy a koně; a všechny děti, kterých se nebylo možno tímto způsobem zbavit, rejdily sem a tam právě na těch nejexponovanějších místech, proplétaly se lidem pod nohama a pod koly kočárů a vylézaly bez úhony zpod koňských kopyt. Tančící psi, chůdy, malá dáma a velikánský muž i všechny ostatní atrakce, spolu se spoustou kolovrátků a s nesčíslnými kapelami, se vynořili z děr a koutů, v nichž strávili noc, a směle se naparovali na slunci.

Po závodní dráze, dosud nevyklizené, vykročil Kratinožka v čele své malé společnosti, vytrubuje přitom na mosaznou trumpetu a žertovně pokřikuje hlasem kašpara Punche; a v patách za ním šel Tomáš Codlin, nesoucí jako obyčejně paraván divadla a po očku stále hlídající dívku a starce, kteří se omeškávali a zůstávali poněkud pozadu. Nell nesla na ruce svůj košíček s kytičkami a chvílemi se s bázlivým a skromným výrazem zastavovala, aby je u některého nádherného kočáru nabídla; leč běda! bylo tam bohužel příliš mnoho smělejších žebráků, cikánek slibujících vdavky i jiných adeptů podobného řemesla, a třebaže se některé dámy mile usmály, když odmítavě vrtěly hlavou, a jiné zase volaly na pány sedící vedle nich: „Podívejte, jaká pěkná tvářička!“, nechávaly tu pěknou tvářičku jít dál a vůbec jim nepřišlo na mysl, že vypadá unaveně a hladově.

Našla se pouze jediná dáma, která měla zřejmě pro děvčátko pochopení, a ta seděla docela sama v hezkém kočáře, zatímco dva mladí muži ve šviháckých šatech, kteří z něho právě vystoupili, se opodál spolu hlasitě bavili

180$

a smáli, jako by na ni byli úplně zapomněli. Kolem dokola bylo sice mnoho jiných dam, ale ty k ní byly buďto otočeny zády nebo se dívaly jinam nebo na ty dva mladé muže (na ty věru ne nepřívětivě) a nechávaly ji o samotě. Pokynem ruky odmítla cikánku, která jí mermomocí chtěla věštit budoucnost, a řekla, že ji má už před lety předpověděnou na kolik roků dopředu, ale zavolala si děvčátko k sobě, vzala si od ní kytičku, vložila jí do roztřesené ručky peníze a zapřísahala ji, aby šla domů a pro smilování boží tam už zůstala.

Mnohokrát přešli kolem těch dlouhých, předlouhých řad sem a tam a viděli všechno možné, jen koně a dostihy pořád ne; a když zazněl zvonec k vyklizení závodní dráhy, šli si odpočinout zase zpátky mezi vozy a osly a nevyšli odtamtud, dokud vedro dne trochu nepolevilo. Mnohokrát také předvedli kašpara Punche ve vrcholném lesku jeho drsného humoru, ale po celou tu dobu je měl Tomáš Codlin stále na očích, takže na nějaký nepozorovaný útěk nebylo ani pomyšlení.

Pozdě odpoledne konečně zakotvil pan Codlin s divadlem definitivně na vhodném místě a zanedlouho byli diváci plně zaujati a strženi představením. Dívenka, sedící se starcem těsně za paravánem, právě přemýšlela o tom, jaké je to divné, že koně, tvorové tak pěkní a ušlechtilí, zřejmě dělají tuláky ze všech lidí, které k sobě přitahují, a tu ji náhle z jejího přemítání vytrhl hlasitý smích při nějakém vtipném extempore pana Kratinožky, vztahujícím se k současnému dění toho dne, a rozhlédla se kolem.

Pokud se měli vůbec někdy nepozorovaně ztratit, pak nadešla jejich chvíle. Kratinožka mával horlivě svými klacíky a v zápalu boje otloukal své herce o rám jeviště, lidé přihlíželi s rozesmátou tváří a panu Codlinovi ztuhl úsměv v příšerný škleb, když jeho pátravý zrak objevil ruce, zajíždějící mu do kapes u vesty a tajně tam šmátrající po šestipencích. Pokud se měli vůbec někdy nepozorovaně ztratit, pak toto byla ta pravá chvíle. Využili jí a prchli.

Proplétali se mezi boudami a kočáry a zástupy lidí a ani jednou se nezastavili, aby se ohlédli. Zvonec už ohlašoval

181$

jízdu a závodní dráha byla již vyklizena, než doběhli k jejímu provazovému ohrazení, ale hnali se přes ni rovnou dál, nic nedbajíce na pokřik a jek, který se na ně pro toto znesvěcení posvátné půdy snášel, a potom schováni za hřbetem mírného návrší zamířili rychlým krokem do volných polí.

«KAPITOLA DVACÁTÁ»

Den za dnem, když zatáčel k domovu, vraceje se z nějakého nového pokusu opatřit si zaměstnání, zvedal Kit oči k oknu pokojíka, který děvčátku tak upřímně nabízel, a doufal, že tam spatří nějakou známku její přítomnosti. Jeho vlastní vroucí přání spolu s ujištěním, jehož se mu dostalo od Quilpa, ho naplňovalo vírou, že Nell přece jen ještě přijde vzít zavděk skromným přístřeším, které jim nabídl, a ze skonu naděje, den za dnem takto zabíjené, vypučela vždy naděje nová, přežívající další zítřek.

„Hádám, že zítra už určitě musejí přijít, nemyslíš, máti?“ řekl Kit, odkládaje s unaveným výrazem klobouk a vzdychaje mezi řečí. „Je to už týden, co odešli. To přece nemůžou zůstat někde venku za městem déle než týden, nebo jo?“

Matka potřásla hlavou a připomněla mu, jak často se už ve své naději zklamal.

„Co se toho týče,“ odpověděl Kit, „to máš svatou pravdu a mluvíš docela rozumně, máti, jako vždycky. Ale stejně si myslím, že týden je pro ně až dost, aby se někde toulali - no řekni!“

„Dost dlouho, Kite, víc než dost - ale přes to všecko se taky třeba nemusejí vrátit vůbec.“

Kita popadla chvilková chuť divoce se pro ten nápad rozzlobit, a to tím spíš, že právě tuhle námitku v skrytu duše očekával i věděl, jak je oprávněná. Nutkání však trvalo jen okamžik a vzteklý pohled se změnil ve vlídný ještě dříve, než přeletěl přes světnici.

182$

„Co tedy myslíš, máti, že se s nimi stalo? Jistě si přece nemyslíš, že by se byli dali na námořníky?”

„Na námořníky se určitě nedali,” odpověděla matka s úsměvem. „Nemůžu se ale zbavit myšlenky, že se pustili do nějaké cizí země.”

„No ne!” zvolal Kit se ztrápenou tváří. „Tohle nemyslíš vážně, máti!”

„Abych řekla plnou pravdu, skutečně se bojím, že odjeli,” přiznala. „Mluví o tom všichni sousedi a někteří z nich dokonce tvrdí, že je někdo viděl na palubě lodi, a můžou ti říct i jméno místa, kam odjeli, což je víc, než můžu já, synáčku, protože to je o zlámání jazyka.”

„Tomu já nevěřím,” prohlásil Kit. „Ani slovo z toho nevěřím. Taková banda tlachalů - jak by mohli něco vědět?” „Můžou se samosebou i mýlit,” opáčila matka, „to nemůžu posoudit, i když nemyslím, že je tak docela vyloučené, aby měli pravdu, protože jde jedna řeč, že si starý pán zahospodařil nějaké peníze, o kterých nikdo nevěděl, dokonce ani ten sražený šereda, o kterém mi povídáváš – ten tentononc, jak se jmenuje - Quilp! A že starý pán odjel se slečnou Nell natrvalo do ciziny, kde jim nikdo nemůže ty peníze vzít a kde je jakživo už nebude nikdo otravovat. To nevypadá ani tak hrozně nepravděpodobně, nemyslíš?” Kit se smutně poškraboval na hlavě, neochotně tak připouštěje, že to opravdu nevypadá tak hrozně nepravděpodobně, a potom vylezl ke starému hřebíku, sundal klícku a začal ji čistit předtím, než dá krmení ptáčkovi. A jak ho tato práce zavedla v myšlenkách zpátky k malému starému pánovi, který mu tenkrát dal onen šilink, pojednou si uvědomil, že dnes je právě ten den - ba skoro právě ta hodina kdy malý starý pán má podle svých slov zase přijet k notářovu domu. Jen co si to připomněl, velmi kvapně klícku zase pověsil, ve chvatu matce vysvětlil, kam a proč odchází, a jako vítr se rozběhl na určené místo.

Byly asi dvě minuty po stanovené hodině, když dorazil k cíli, který byl značně vzdálený od jeho domova, ale měl velké štěstí, protože malý starý pán ještě nepřijel; aspoň nebylo vidět žádný kočárek a nezdálo se pravděpodobné,

183$

že by byl přijel a hned zas v takovém krátkém čase odjel. Poznáním, že nepřišel pozdě, se Kitovi velmi ulevilo; opřel se tedy o kandelábr, aby nabral dech, a čekal na příjezd poníka a jeho nákladu.

A skutečně se za malou chvíli poník za rohem vynořil a klusal ulicí s výrazem tak jankovitým, jaký může mít jen poník; našlapoval přitom krokem tak opatrným, jako kdyby si přímo vybíral nejčistší místa a za nic na světě si nechtěl ušpinit kopyta ani se zbytečně ukvapovat. Za poníkem seděl malý starý pán a vedle malého starého pána seděla malá stará dáma a držela přesně stejnou kytici, jakou přivezla minule.

Starý pán, stará dáma, poník a kočárek přijížděli ulicí v dokonalé shodě, dokud se neoctli asi před pátými šestými dveřmi od notářova domu; tam se pak poník, spletený mosaznou tabulkou pod klepadlem jakéhosi krejčího, náhle zarazil a zatvrzelým mlčením dával najevo, že tohle považuje za dům, který hledají.

„No, koníčku, budeš tak hodný a půjdeš dál? Tenhle dům to není,“ domlouval mu starý pán.

Poník zíral velmi upřeně na stojan požárního hydrantu, který stál kousek od něho, a zdálo se, že je jeho prohlížením cele zaujatý.

„Ach božínku, jaký ošklivý nezbeda je ten náš Chlupáč!“ zvolala stará dáma. „A tak najednou po všem, jak byl předtím hodný a jak pěkně běžel! Docela se za něj stydím. Nevím, co s ním máme dělat, opravdu nevím.“

Když si poník důkladně prohlédl požární hydrant, pokud jde o jeho podstatu a vlastnosti, podíval se do vzduchu po mouchách, svých starých nepřátelích; a protože ho náhodou jedna z nich právě v tom okamžiku zalechtala na uchu, zatřepal hlavou a ohnal se ocasem, ale i přitom se zdál hluboce zamyšlený a zároveň docela spokojený a klidný. Když starý pán vyčerpal všechnu výmluvnost, ale poníka stále ještě nepřesvědčil, sestoupil z vozu, aby ho vedl; tu ale poník - snad proto, že to pokládal za dostatečný ústupek, snad proto, že náhodou zahlédl tu druhou mosaznou tabulku, nebo snad proto, že byl zlomyslně

184$

naladěný - náhle vyrazil se starou dámou kupředu, zastavil se u správného domu a čekal, až starý pán doběhne celý udýchaný za nimi.

A právě v té chvíli se Kit objevil u poníkovy hlavy a s úsměvem si cvrnkl do klobouku.

„I jejda,“ zvolal starý pán, „ten hoch je tady! Vidíš, dušinko?“

„Přece jsem říkal, pane, že tady budu,“ vysvědoval Kit a popleskával Chlupáče po šíji. „Doufám, že jste měli příjemnou jízdu, pane. Je to moc roztomilý poník.“

„Podívej, dušinko,“ divil se starý pán, „to je zvláštní hoch - jistě hodný chlapec.“

„To určitě je,“ souhlasila stará dáma. „Moc hodný chlapec, a určitě taky hodný syn.“

Kit kvitoval tyto projevy důvěry tím, že si znovu cvrnkl do klobouku a celý zčervenal. Starý pán potom pomohl staré dámě vystoupit z kočárku, a když se s pochvalným úsměvem podívali na hocha, vešli oba do domu - a Kit se přitom nemohl ubránit dojmu, že cestou hovoří o něm. Téměř vzápětí přistoupil k oknu pan Witherden, horlivě přičichávající ke kytici, a podíval se na něj a potom přistoupil pan Ábel a podíval se na něj a potom přistoupili starý pán a stará dáma a podívali se na něj znovu a potom přistoupili k oknu všichni a dívali se na něj společně, přičemž Kit, kterého to uvádělo do velmi silných rozpaků, předstíral, že nic nepozoruje. Proto popleskával poníka čím dál horlivěji, kteroužto dovolenost si koníček nechal nejvýš milostivě líbit.

Jen pár vteřin potom, co obličeje zmizely od okna, se na chodníku objevil pan Chuckster v kancelářském kabátě a s kloboukem, který mu trčel na hlavě přesně tak, jak mu na ni náhodou spadl z věšáku, oznámil mu, že uvnitř s ním chtějí mluvit, a vybídl ho, jen aby šel, že zatím ohlídá kočárek sám. Dodatkem k tomuto pokynu pan Chuckster zabručel, že ať se propadne, jestli pozná, co je ten kluk zač, jestli „sakramentský jelimánek“, nebo „sakramentský filuta“, ale nedůvěřivým zavrtěním hlavou naznačil, že se kloní spíš k názoru druhému.

185$

Kit vstoupil do kanceláře stísněn velkou bázní, neboť nebyl zvyklý pohybovat se mezi cizími dámami a pány, a plechové pořadače a svazky zaprášených spisů vypadaly v jeho očích hrozivě, až posvátně. Notář Witherden byl ještě ke všemu hřmotný pán, který mluvil hlasitě a rychle; a všechny oči se upíraly na něj, na Kita, a on byl tak ošuntělý!

„Nuže, chlapče,” zahalasil pan Witherden, „přišel sis odpracovat ten šilink - nebo sis snad přišel pro další, co?” „Ne, pane, to vůbec ne,” odpověděl Kit, když si dodal odvahy a zvedl oči, „něco takového mě ani nenapadlo.” „Otce máš?” pokračoval notář.

„Už ne, pane, umřel.”

„A matku?”

„Tu prosím mám.”

„Znovu se vdala - co?”

Kit odpověděl, nikoli bez trochy rozhořčení, že je vdova s třemi dětmi, a co se týče jejího nového provdání, že kdyby ji pán znal, nic takového by ho vůbec nenapadlo. Po této odpovědi zabořil pan Witherden nos zase do květin a za kyticí šeptal starému pánovi, že podle jeho mínění je hoch poctivější, než by se od takového chlapce dalo očekávat.

„Víš,” prohlásil pan Garland, když se ho vyptal ještě na různé jiné věci, „já ti teď nedám nic –“

„Děkuju vám, pane,” přispíšil si Kit s odpovědí; a myslel to také docela vážně, protože mu připadalo, že ho toto prohlášení očišťuje od podezření, které předtím nadhodil notář.

ale,” pokračoval starý pán, „možná že se o tobě budu chtít dovědět něco víc, a proto mi řekni, kde bydlíš, a já si to poznamenám do notýsku.”

Kit mu to řekl a starý pán si tužtičkou adresu pečlivě zapisoval. Sotva skončil, strhl se pojednou na ulici náramný povyk, a když stará dáma přispěchala k oknu, vykřikla, že Chlupáč utekl - načež Kit ihned vyrazil z domu, aby situaci zachránil, a ostatní vyběhli za ním.

Jak se zdálo, pan Chuckster nejspíš venku netečně

186$

lelkoval a s rukama v kapsách se lhostejně díval na poníka, ba chvílemi ho i urážel rozličným napomínáním jako třeba „Stůj klidně!“ - nebo „Dej pokoj!“ - „Prr!“ a podobně, což přece žádný poník s trochou hrdosti v těle nemůže snést. Proto také poník, kterého nezdržovaly nijaké ohledy na povinnost či poslušnost a který neměl ani nejmenší respekt před pohledem lidského oka, nakonec vyrazil a právě v tu chvíli rachotivě klusal ulicí pryč - zatímco pan Chuckster, bez ztraceného klobouku, ale s perem za uchem, se vší silou držel zezadu kočárku a k nevýslovnému podivu všech přihlížejících chodců se ho marně snažil táhnout opačným směrem. Ale ani při tomto útěku nezapřel Chlupáč svou jankovitost, neboť neuběhl ještě ani příliš daleko, když se opět zničehonic zarazil, a dříve než mohl někdo přiskočit na pomoc, začal couvat skoro stejnou rychlostí, jakou předtím běžel dopředu. Tak se stalo, že pan Chuckster byl velmi neslavně hnán a strkán zase zpátky ke kanceláři, kam také nakonec dospěl ve stavu značného vyčerpání a zahanbení.

Stará dáma potom usedla na své místo a pan Ábel (pro kterého tam přijeli) také na svoje. Když starý pán vyčinil poníkovi pro jeho nesmírně nepřístojné chování a omluvil se panu Chucksterovi, jak nejlépe dovedl, zaujal své místo i on; a tak nakonec odjížděli, mávajíce na rozloučenou notáři a jeho písaři, a nejednou se ještě ohlédli, aby přívětivě pokývli na Kita, který se za nimi díval zprostřed ulice.

«KAPITOLA DVACÁTÁ PRVÁ»

Kit se otočil a velmi brzy zapomněl na poníka i na kočárek, na malou starou dámu i na malého starého pána, i na malého mladého pána se vším všudy - zapomněl prostě, protože přemýšlel, co se asi stalo s jeho bývalým pánem a jeho roztomilou vnučkou, což byl pramen, z něhož

187$

vycházelo všechno jeho uvažování. Hledaje dosud nějaké přijatelné vysvětlení, proč se stále neukazují, a navrch zdůvodnění, že se jistě musejí už brzy vrátit, zamířil k domovu s úmyslem dokončit práci, kterou prve přerušila náhlá rozpomínka na jeho starý závazek, a potom znovu vyrazit do ulic a ještě jednou se toho dne pokusit o štěstí.

Když došel na roh dvora, v kterém bydlel, co nevidí, stojí tady ten poník! Ano, stál tam a vypadal ještě jankovitěji než jindy; a v kočárku seděl pouze pan Ábel, sám, a dával bedlivý pozor na každé poníkovo mrknutí, ale když náhodou zvedl oči a spatřil Kita jít okolo, začal na něj kývat hlavou, jako by si ji chtěl ukývat.

Kit se podivil, že vidí zase poníka, a ke všemu ještě tak blízko vlastního domova, ale vůbec ho nenapadlo, za jakým účelem by tam mohl poník být, ani kam stará dáma a starý pán odešli, dokud nestiskl kliku u dveří a nevešel, a tu je pak oba spatřil sedět ve světnici a rozprávět s matkou. Při tomto nečekaném pohledu si strhl klobouk z hlavy a trochu rozpačitý se uklonil, jak nejlépe dovedl.

„Vidíš, Kryštofe, jsme tady dřív než ty,“ pravil s úsměvem pan Garland.

„Ano, pane,“ přisvědčil Kit a stočil při těch slovech pohled na matku, hledaje u ní vysvětleni této návštěvy.

„Tady pán byl tak laskavý, synáčku,“ řekla v odpověď na tento němý dotaz, „že se mě přišel zeptat, jestli máš nějaké dobré místo, nebo vůbec nějaké místo, a když jsem mu řekla, že ne, že nemáš žádné, tak byl tak hodný a povídal, že

„Že v našem domě potřebujeme nějakého slušného hocha,“ doplnili starý pán a stará dáma oba najednou, „a že bychom o tom možná uvažovali, kdyby se všechno ukázalo takové, jak bychom si přáli.“

Jelikož toto „uvažování o tom“ očividně znamenalo, že uvažují o přijetí Kita do služby, přeskočilo matčino napětí okamžitě i na něj a uvrhlo ho do náramného zmatku; ten starý manželský párek byl totiž velmi metodický a opatrný a kladl tolik otázek, až se hoch už začal bát, že nemá vůbec naději na úspěch.

188$

„Jistě chápete, milá paní,“ řekla paní Garlandová Kitově matce, „že v takové věci jako tohle je třeba postupovat velice obezřetně a uvážlivě, protože jsme v rodině jen tři, a to velmi klidní a pořádkumilovní lidičky, a bylo by smutné, kdybychom se dopustili jakéhokoli omylu a později zjistili, že se věci mají jinak, než jak jsme doufali a očekávali.“

Na to Kitova matka odpověděla, že to je jistě svatá pravda a docela správné a docela v pořádku, a pánbůh uchovej, že by se snad bála nebo měla důvod se bát jakékoli otázky, co se týče charakteru jejího nebo charakteru jejího syna, který je moc hodný syn, třeba to říká ona, jeho vlastní matka, po kteréžto stránce dovoluje si tvrdit, je celý po svém otci, který byl nejenom dobrým synem své matce, ale kromě toho i nejlepším manželem a nejlepším otcem, jak by mohl potvrdit i Kit, a taky potvrdí, to ona ví, a stejně tak by to potvrdil i Jakoubek a právě tak i to nejmenší, kdyby na to byli dost staří, což naneštěstí nejsou, ačkoli na druhé straně je pro ně nakonec snad lepší, že jsou takhle malí, protože aspoň nevědí, jakou ztrátu vlastně utrpěli; a tak zakončila Kitova matka dlouhou tirádu, při níž si zástěrou utírala oči a hladila po hlavě Jakoubka, který houpal kolébkou a s otevřenou pusou poulil oči na oba cizí návštěvníky.

Když Kitova matka domluvila, spustila zase stará dáma a prohlásila, že je zcela přesvědčená, že paní Nubblesová je osoba velice poctivá a velice řádná, protože jinak by se nikdy takovýmhle způsobem nevyjadřovala, a že celkový vzhled dětí i čistota domácnosti si rozhodně zasluhují jen velkou chválu a dávají jí nejlepší vysvědčení, což Kitova matka kvitovala malou úklonou a velkým pocitem úlevy. Potom se dobrá žena pustila do dlouhého a zevrubného líčení Kitova života a jeho průběhu od nejútlejšího mládí až po přítomnou chvíli, přičemž se neopomněla zmínit o jeho zázračném pádu z okna zadního pokoje, když byl ještě docela malé nemluvně, ani o jeho neobyčejném utrpení, když měl spalničky, což ilustrovala věrným napodobováním naříkavého hlasu, kterým ve dne v noci

189$

škemral o suchar a vodu a říkal: „Neplač, maminko, brzo mi už bude líp na důkaz těchto tvrzení se dovolávala svědectví paní Greenové, podnájemnice v sýrařově domě za rohem, a mnoha jiných dam a pánů v rozličných částech Anglie a Walesu (a také jistého pana Browna, který podle doslechu teď zrovna slouží jako kaprál ve Východní Indii a kterého lze samozřejmě skoro bez obtíží lehce najít), za jejichž osobní přítomnosti se řečené události zběhly.

Když toto vyprávění skončilo, položil pan Garland několik otázek, týkajících se hochových znalostí a povšechných vědomostí, kdežto paní Garlandová věnovala mezitím pozornost dětem, a když se od Kitovy matky dověděla jisté pozoruhodné okolnosti, které provázely narození každého z nich, líčila zase ona jisté jiné pozoruhodné okolnosti, které provázely narození jejího vlastního syna, pana Ábela, z čehož bylo zjevné, že obě, Kitova matka i ona sama, musely překonávat obzvlášť těžké překážky a nebezpečí horší než všechny ostatní ženy jakéhokoli postavení či věku. Když se pak nakonec vyptali ještě na stav a rozsah Kitovy garderoby a poskytli malou zálohu na její doplnění, pan a paní Garlandovi z Abel Cottage ve Finchley formálně přijali Kita do služby za roční plat šesti liber k celému zaopatření.

Těžko by se dalo říci, která strana vypadala víc potěšená touto dohodou, jejíž uzavření vítaly jen vlídné pohledy a radostné úsměvy na obou stranách. Bylo stanoveno, že Kit se má do svého nového bydliště dostavit pozítří ráno, a nakonec se malý starý párek rozloučil, když napřed ještě jednou lesklou půlkorunou podaroval Jakoubka a druhou nemluvně; jejich nový sluha je doprovodil až na ulici, kde jim pak za uzdu podržel jankovitého poníka, než si nasedli, a se srdcem, z něhož spadl kámen, se za nimi díval, dokud neodjeli.

„Tak, máti,“ vyhrkl Kit, když se v mžiku octl zase doma, „skoro bych řekl, že teď jsem konečně udělal štěstí.“

„To si teda myslím taky, Kite, to rozhodně,“ potvrdila mu matka. „Šest liber ročně! Jen považ!“

„Jo!“ přitakal a snažil se zachovat vážnost, jakou před—

190$

stava takové sumy vyžadovala, ale přesto se volky nevolky šklíbil radostí. „To je celé jmění!“

Kit se dlouze nadýchl, když to vyřkl, strčil si ruce hluboko do kapes, jako by v každé měl přinejmenším jeden roční plat, a zadíval se na matku, jako by byla průhledná a za ní se táhla nedozírná šňůra zlaťáků.

„Dá pánbůh, že z tebe udělám na neděle pašáckou dámu, máti! Z Jakuba pašáckého študenta, z maličkého pašácké dítě a z té komory nahoře pašácký pokoj. Šest liber ročně!“

„Hm!“ zaskřehotal cizí hlas. „Co je to s těmi šesti librami ročně? Jakýchpak šest liber ročně?“ A zatímco se hlas takto tázal, vstoupil dovnitř Daniel Quilp a v patách za ním Richard Swiveller.

„Kdo povídal, že má dostávat šest liber ročně?“ pokračoval Quilp a ostře se rozhlédl po místnosti. „Povídal to ten starý, nebo to povídala malá Nell? A za co to má vlastně dostávat - a kde vůbec jsou, he?“

Náhlé zjevení tohoto neznámého výlupku ošklivosti polekalo dobrou ženu tak silně, že skokem popadla nemluvně v kolébce a chvatně se s ním uchýlila do nejvzdálenějšího kouta místnosti, zatímco Jakoubek, sedící s rukama na kolenou na své nízké stoličce, na ní v jakémsi očarování ustrnul s vypoulenýma očima a vytrvale na plné kolo řval. Richard Swiveller si přes páně Quilpovu hlavu lhostejně prohlížel celou rodinu, zatímco Quilp, s rukama v kapsách, měl takovou ďábelskou radost z toho, jaký rozruch způsobil, že se až usmíval.

„Nebojte se, paní,“ ozval se Quilp po chvilce. „Váš syn mě zná. Já děti nejím, já je nerad. Ale stejně bude dobře tomu malému křiklounovi to zatrhnout, abych třeba nebyl v pokušení něco nemilého mu provést. Slyšíš, kujóne? Tak budeš zticha, nebo ne!“

Jakoubek zadržel dvě další slzy, které se mu právě draly z očí, a rázem zmlkl, zkamenělý hrůzou.

„A teď koukej, abys už byl zticha, rošťáku,“ pohrozil mu Quilp a přísně se na něj zadíval, „nebo na tebe udělám bu-bu-bu, že z toho dostaneš psotník, to se těš!

191$

A co ty, mládenče - pročpak jsi ke mně nepřišel, jak jsi slíbil?“

„Nač bych k vám chodil?“ opáčil Kit. „Měl jsem s vámi přece tak málo co dělat jako vy se mnou.“

„Podívejte, paní,“ řekl Quilp, rychle se otočil od Kita a obrátil se s otázkami na jeho matku, „kdy tady naposledy byl jeho bývalý pán nebo kdy sem někoho poslal? Neboje tady snad zrovna teď? Jestli ne, tak kam šel?“

„Vůbec tady ještě nebyl,“ odpověděla. „Sama bych ráda, abychom věděli, kam odešli, protože by to mému synovi hodně ulehčilo u srdce, a mně taky. Jestli jste vy ten pán, co se jmenuje Quilp, tak bych myslela, že byste to sám měl vědět nejlíp, a to samé jsem zrovna dneska řekla taky Kitovi.“

„Hm!“ zavrčel Quilp, očividně zklamaný tím, že chtě nechtě musí věřit v pravdivost jejích slov. „A tomuhle pánovi to řeknete asi taky tak, co?“

„Jestli se pán přichází ptát na to samé, tak mu nemůžu říct nic jiného, pane. A jenom bych ráda, abych mu mohla něco říct, už jen kvůli nám samým,“ zněla její odpověď.

Quilp pohlédl na Richarda Swivellera a prohodil, že když se s ním střetává tady na tom prahu, domnívá se, že pán sem nejspíš přišel proto, aby získal nějakou zprávu o uprchlících; nebo se snad mýlí?

„Ano,“ přisvědčil Dick, „takový byl cíl mé nynější výpravy. Představoval jsem si, že třeba - ale udělejme raději nad všemi představami kříž. Aspoň já ho už dělám.“

„Zdáte se zklamaný,“ poznamenal Quilp.

„Šalba, pane, nic než klam a šalba,“ odpověděl Dick. „Pustil jsem se do spekulace, ze které se vyklubala šalba - a Bytost zářivé krásy bude obětována na Cheggsově oltáři. To je všechno, pane.“

Zakrslík si prohlížel Richarda se sarkastickým úsměvem, ale Richard, který si při polední přesnídávce s přítelem dost vydatně zavdával, to nepozoroval a se smutným, ba zoufalým výrazem dál projevoval žal nad svým osudem. Quilp jasně vycítil, že tato návštěva a pánovo neobyčejné rozčarování mají nějaký tajný důvod, a v naději, že by se

192$

za ním mohla skrývat příležitost k nějaké lumpárně, rozhodl se ho z něho vytáhnout. Hned jak k tomuto rozhodnutí dospěl, dodal své tváři tolik počestnosti, kolik jí byla schopna vyjádřit, a začal projevovat nesmírnou účast s panem Swivellerem.

„Sám jsem zklamaný,“ začal Quilp, „čistě z přátelské náklonnosti k nim, jenže vy máte zřejmě skutečné důvody, beze vší pochyby osobní důvody ke svému zklamání, a proto to na vás taky doléhá tíž než na mě.“

„No právě, pochopitelně,“ odsekl Dick podrážděně.

„To mi je moc líto, věřte mi, moc líto. Sám jsem tím pořádně sklíčený. A když jsme tedy druhové v neštěstí, neměli bychom být druhy i v tom nejjistějším způsobu, jak na to zapomenout? Jestli nemáte zrovna nic důležitého na práci a nemáte namířeno někam jinam,“ naléhal Quilp, tahaje ho za rukáv, a po očku mu lišácky šilhal do tváře, „tak bych věděl o jednom podniku u vody, kde mají pohádkový holandský džin, nejlepší, jaký můžete na světě dostat - povídá se, že pašovaný, ale to je jen mezi námi. Hostinský mě zná. Má tam takový altánek s vyhlídkou na řeku, kde bychom si mohli vypít skleničku té božské borovičky a pokouřit si z nejlepšího tabáku - mám ho tady v té tabatěrce, opravdu nejjemnější jakost, za to ručím - a vůbec posedět si tam chvilku v pohodlíčku a klidu, podle nálady. Nebo snad máte nějakou mimořádně důležitou záležitost, která se nedá odložit a vede vás jiným směrem, pane Swivellere, no?“

Za skrčkovy řeči se Dickova tvář rozjasňovala v souhlasný úsměv a čelo se mu pomalu vyhlazovalo. A když Quilp domluvil, díval se Dick dolů na zakrslíka stejně lišáckým pohledem jako Quilp nahoru na něj, a nezbývalo už nic jiného než se sebrat a vydat se na cestu k řečenému hostinci - což také ihned udělali. A v témž okamžiku, kdy ukázali záda, se Jakoubek vzpamatoval a hned zase pokračoval v řevu přesně odtamtud, kde ho Quilp zarazil.

Z altánku, o němž pan Quilp mluvil, se vyklubala hrubá prkenná bouda, neobrostlá a očividně prohnilá, která trčela nad bahno řeky a hrozila do něho sklouznout.

193$

Krčma, k níž patřil, byla chatrná barabizna, podrývaná a podhlodávaná krysami a před spadnutím uchráněná jedině silnými a dlouhými kládami, pevně zapřenými do jejího zdiva, které ji zřejmě podpíraly už tak dlouho, že i samy již uhnívaly a povolovaly pod tíhou svého břemene; a za větrných nocí je bylo slyšet praskat a vrzat, jako by se celá ta struktura měla každým okamžikem sesout na hromadu. Dům, zamořený hustým dýmem továrních komínů, stál - pokud lze vůbec o něčem tak starém a vetchém říkat, že to stojí - na pustém a zanedbaném pozemku, kam doléhal řinkot železných kol a hukot dorážející kalné vody. Vnitřní prostory byly v plném souladu s tím, co napovídal zevnějšek. Místnosti byly nízké a vlhké, popraskané stěny lepkavě slizké, plné trhlin a děr, prohnilé podlahy propadlé, dokonce i stropní trámy se již hnuly z místa a varovaly bázlivého návštěvníka, aby se k nim příliš nepřibližoval.

Do tohoto lákavého zákoutí tedy zavedl pan Quilp Richarda Swivellera, kterého cestou důrazně upozorňoval na jeho krásy, a na stole besídky, hluboce rozrytém četnými vyřezávanými šibenicemi a monogramy, se brzy objevil dřevěný soudek, plný vychvalované pálenky. Pan Quilp z něho načepoval do sklenic se zručností starého praktika, dolil pálenku asi třetinou vody a přisunul Richardu Swivellerovi jeho porci; potom si od zbytku svíčky ve velmi staré a otlučené lucerně zapálil dýmku, skrčil se na židli a statečně bafal.

„Šmakuje?“ zeptal se Quilp, když Richard Swiveller lehce srkl. „Má správný říz a oheň? člověk po ní až zamžiká, viďte? Až se zajíkne a do očí mu vhrknou slzy a div se nedusí, jak mu to bere dech - co říkáte?“

„Co říkám?“ opáčil po něm Dick, vychrstl polovinu sklenice na zem a dolil ji vodou. „Snad mi nechcete povídat, člověče, že pijete takovýhle peklo?“

„Kdepak!“ ohradil se Quilp. „Kdepak bych to pil! Podívejte. A znova. A ještě jednou. Kdepak bych to pil!“

Při těchto slovech si Daniel Quilp načepoval a vypil tři malé sklenky neředěné pálenky a potom se strašlivým

194$

šklebením několikrát mocně zabafal z dýmky, spolkl kouř a vypustil ho v hustém oblaku nosem. Po předvedení tohoto kousku se opět skrčil do své dřívější pozice a nehorázně se rozesmál.

„Chceme přípitek!“ zvolal Quilp, obratně a rytmicky přitom bubnuje do stolu střídavě pěstí a loktem. „Připijme nějaké ženě, nějaké krasavici. Připijme na zdraví Kráse a vyprázdněme sklenice až do poslední kapky. Její jméno, honem!“

„Jestli chcete nějaké jméno,“ odpověděl Dick, „tedy řekněme třeba Žofie Wacklesová.“

„Žofie Wacklesová,“ vykřikl zakrslík, „dneska slečna Žofie Wacklesová – zítra paní Swivellerová – budoucí choť pana Richarda Swivellera - ha, ha, ha!“

„Ach,“ vzdychl Dick, „to jste snad mohl říct před několika týdny, ale dneska to rozhodně, milej zlatej, už pravda není. Obětuje se na Cheggsově oltáři

„Tak toho Cheggse otravte, uřízněte tomu Cheggsovi uši,“ opáčil Quilp. „O žádném Cheggsovi nechci slyšet. Bude se jmenovat Swivellerová a basta. Připíjím jí znova na zdraví, jí i jejímu otci a matce; a na zdraví všech jejích sester a bratrů - na zdraví slavné rodiny Wacklesových – všech Wacklesů dohromady touhle jednou sklenicí - hup tam s tím, až do dna!“

„Jste vy mi opravdu veselá kopa,“ řekl Richard Swiveller, který již zvedal sklenici ke rtům, ale náhle se v tom pohybu zarazil a v jakémsi úžasu se zahleděl na zakrslíka, jak šermuje rukama a rozhazuje nohama, „ale ze všech veselých kumpánů, co jsem kdy v životě viděl nebo o nich slyšel, neměl žádný tak prapodivné a neobyčejné způsoby jako vy, na mou duši, že ne.“

Toto upřímné doznání spíš pana Quilpa ještě k výstřednostem provokovalo, než aby ho od nich odrazovalo, a Richard Swiveller - kterého skrčkova bujnost a nevázanost udivovaly a který také sám dost pil, aby nekazil společnost - se neznatelně dostával do nálady stále družnější a sdílnější, takže se nakonec, chytře manipulován a veden panem Quilpem, svěřoval až příliš důvěrně. Když ho Daniel Quilp už jednou do takového rozpoložení dostal

195$

a také znal strunu, na kterou má brnknout, kdykoli by snad nevěděl jak dál, měl s ním nyní poměrně lehkou práci a brzy z něho vytahal všechny podrobnosti plánu, který mezi sebou zosnovali lehkovážný Dick a jeho mazanější pletichářský přítel.

„Počkejte!“ zvolal Quilp. „To je ono, to je ono! To se dá provést, a to se taky provede. Tady je na to moje ruka; od téhle minuty jsem vaším přítelem.“

„Jakže? Vy myslíte, že není ještě všechno ztraceno?“ tázal se Dick, takovým povzbuzováním překvapený.

„Ztraceno?“ opakoval zakrslík. „Vyhráno! Žofie Wacklesová si může změnit jméno na Cheggsovou nebo na jakékoli jiné, když se jí bude chtít, ale na Swivellerovou nikdy! Máte vy ale z pekla štěstí! Žádný žid pod sluncem není tak bohatý jako on - jste hotový člověk. Odteďka ve vás nevidím nic jiného než Nellina manžela, který se topí ve zlatě a stříbře. A já vám pomůžu. Dokážem to. Pamatujte na moje slova - dokážem to.“

„Ale jak?“ divil se Dick.

„Času na to máme dost,“ odpověděl zakrslík, „a dokážem to. Posadíme se k tomu a hezky si celou věc znova proberem, od samého začátku. Natočte si sklenici, než přijdu. Na chvilku si odskočím, ale hned jsem zas tady.“

S těmito chvatnými slovy odběhl Daniel Quilp do polozbořeného kuželníku za krčmou, hodil tam sebou na zem a samou nezkrotnou radostí se po ní doslova válel a řval.

„To je přece hec!“ křičel. „Taková švanda, naservírovaná mi hotová jako na talíři, všechno promyšlené a zařízené, jen to spustit! Nebyl to snad právě tenhle připitomělý mládenec, co mi onehdy tak zvalchoval kosti? A nebyl to snad jeho přítel a kumpán pan Trent, co svého času dělal na paní Quilpovou cukrbliky a pošilhával po ní a tokal? Až se budou dva tři roky v tom svém nádherném plánu smažit a pak poznají, že vlastně uhnali jen žebračku a jeden z nich je nadosmrti uvázaný! Ha, ha, ha! Jen ať si Nell vezme. Má ji mít, a já budu první člověk, který mu řekne, až bude pevně vězet v chomoutu, co tím vším vyzískali a k čemu jsem jim dopomohl! Tak si s nimi vy-196$

rovnám staré účty - tak nadejde čas, abych jim připomněl, jakého ve mně měli znamenitého přítele a jak jsem jim pomohl k té dědičce. Ha, ha, ha!“

Právě když jeho nadšení vrcholilo, byla by pana Quilpa málem zchladila nepříjemná sprcha; jak se totiž válel, dostal se velmi blízko ke zchátralé psí boudě, z níž se najednou vyřítil velký zuřivý hafan, který by ho byl určitě nepříjemně uvítal, nemít mimořádně krátký řetěz. Takhle však zůstal zakrslík ležet na zádech v úplném bezpečí, dráždil psa ohyzdnými grimasami a triumfoval nad jeho marnou snahou přiblížit se byť jen o jediný palec, ačkoli oba od sebe dělila vzdálenost pouhých necelých dvou stop.

„Proč mě nejdeš rafnout, proč mě nejdeš rozsápat na kusy, zbabělče?“ posmíval se Quilp, syčel a dráždil zvíře, že se div nezbláznilo. „Bojíš se, řvoune, bojíš se, tak to je!“ Pes škubal řetězem a s vyvalenýma očima ho napínal a zuřivě štěkal, ale zakrslík zůstával ležet dál a s vyzývavými a pohrdlivými posunky jen luskal prsty. Když se ze svého jásotu dostatečně vzpamatoval, zvedl se ze země a s rukama v bok předvedl jakýsi démonický tanec okolo psí boudy - v kruhu těsně mimo dosah řetězu -, čímž psa rozběsnil až k šílenství. Když v tomto křepčení nalezl klid duše a uvedl se jím do příjemné nálady, vrátil se ke svému nic netušícímu společníkovi a zastihl ho nesmírně vážně zahleděného na pohyb přílivu a přemýšlejícího právě o tom zlatě a stříbru, o kterém se předtím zmínil pan Quilp.

«KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ»

Zbytek toho dne a celý den následující znamenal rušnou dobu pro rodinu Nubblesových, protože u nich všechno, co souviselo s Kitovým vybavením a odchodem, bylo otázkou stejně závažnou, jako kdyby se chystal na výzkumnou výpravu do nitra Afriky nebo na obeplutí zeměkoule. Těžko by si bylo představit, že někdy existovala nějaká

197$

truhlice, která byla během čtyřiadvaceti hodin otevřena a zavřena tolikrát jako ta, která obsahovala jeho garderobu a ostatní potřeby; a určitě neexistovala žádná, která by dvěma mladým očkám zjevovala takový důl šatstva, jaký nitro této mohutné krabice se svými třemi košilemi a úměrnou zásobou punčoch a kapesníků zjevovalo užaslému zraku Jakoubkovu. Nakonec ji dopravili k povozníkovi, v jehož domě ve Finchley si ji měl Kit příští den vyzvednout; a když byla truhlice pryč, zbývaly již jen dvě otázky, které bylo třeba uvážit - za prvé, jestli povozník truhlici cestou neztratí nebo nebude ztrátu nepoctivě předstírat, a za druhé, jestli se Kitova matka bude umět v synově nepřítomnosti o sebe postarat sama.

„Mně se to sice zdá moc nepravděpodobné, že by ji doopravdy ztratil, ale formani jsou v ukrutném pokušení předstírat, že věci ztratili, o tom se nedá pochybovat,“ řekla paní Nubblesová starostlivě, pokud se týkalo prvního problému.

„To se nedá, to se nedá,“ souhlasil Kit s vážnou tváří; „na mou pravdu si myslím, máti, že nebylo správné poslat ji samotnou. Řekl bych, že s ní měl přece jen někdo jet.“

„Teď už s tím nemůžeme nic dělat, „ posteskla si matka, „ale bylo to od nás lehkomyslné a nesprávné. Nemáme uvádět lidi v pokušení.“

Kit se v duchu rozhodl, že už nikdy neuvede žádného formana do pokušení, leda snad prázdnou bedýnkou, a když učinil toto křesťanské předsevzetí, obrátil myšlenky k problému druhému.

„Víš, máti, musíš koukat zůstat veselá a nesmí se ti stýskat, až tu já nebudu. Jistě k tobě budu moct často zaskočit, vždycky když se dostanu do města, a občas ti taky napíšu a na konci kvartálu jistě dostanu nějaký den volno - no a pak chci vidět, jestli nevezmeme Jakoubka na divadlo a neukážeme mu, jak vypadají ústřice.“

„Doufám, že nebudou hrát nic hříšného, Kite, ale skoro se bojím,“ řekla matka.

„Já vím, kdo ti tohle nasadil do hlavy,“ odpověděl jí rozmrzele syn, „je to zas ten tvůj Malý Bethel. Povídám,

198$

máti, prosím tě, nezvykej si do téhle puritánské kaple chodit pravidelně, protože kdybych se měl dívat, jak se tvůj dobrosrdečný obličej, co nám to tu doma odjakživa rozveseloval, kaboní do moldánek, a jak i bratříček je vychovaný tak, aby se tvářil zkormouceně a říkal o sobě, ,já malý hříšník’ (opatruj ho pánbůh) a ,já dítě ďáblovo’ (to je přece urážka a nadávka pro jeho mrtvého tátu) kdybych se tedy měl dívat na tohle a navrch ještě vidět, že i Jakoubek se tváří žalostně, vzalo by mě to tak u srdce, že bych se určitě šel dát naverbovat na vojnu a naschvál nastrčil hlavu do cesty první dělové kouli, kterou bych viděl letět proti sobě.“

„Ach, Kite, takhle nemluv!“

„Opravdu bych to udělal, máti, a jestli nechceš, abych se cítil nešťastný a otrávený, tak si na čepci necháš tu mašli, kterou ses minulý týden málem už rozhodla sundat. Myslíš si snad, že je na tom něco špatného, když vypadáme tak vesele a jsme tak veselí, jak nám to naše chudoba dovoluje? Vidím snad já na sobě a na tom, jaký jsem, něco, kvůli čemu bych měl být ufňukaný tichošlápek, co pořád jen šušká a vzdychá a čmuchá kolem, jako by nemohl jinak, a přitom ukrutně protivně svatouškovský huhňá? Zrovna naopak, copak nevidím všechny důvody, proč bych takový být neměl? Jen si poslechni tohle! Ha, ha, ha! Není to snad stejně přirozené, jako když třeba chodíme, není to i stejně zdravé? Ha, ha, ha! Copak to není stejně přirozené, jako když ovce bečí nebo prase chrochtá nebo kůň řehtá nebo pták zpívá? Ha, ha, ha! No co, máti, řekni!“

V Kitově smíchu bylo něco nakažlivého, neboť jeho matka, která se zpočátku tvářila vážně, nejdřív rozjasnila tvář do úsměvu a potom se srdečně rozesmála s ním, což zavdalo Kitovi podnět k tomu, aby prohlásil, že ví, jak je to přirozené, a aby se rozesmál tím víc. Kit a jeho matka se spolu smáli tak hlasitě, že vzbudili nemluvně, a to, když vycítilo, že se děje něco velmi veselého a příjemného, začalo ihned ze všech sil kopat a smát se, sotvaže se ocitlo z kolébky v matčině náručí. Toto další potvrzení jeho

199$

teorie rozjařilo Kita takovou měrou, že se úplně vyčerpaný zvrátil zády na lenoch židle, prstem ukázal na dítě a rozřehtal se, až se mu břicho třáslo a celý se prohýbal. Když se dvakrát třikrát vzpamatoval a právě tolikrát dostal záchvat smíchu znovu, utřel si nakonec oči a předříkal modlitbičku před jídlem; a věru veselé jídlo byla ta jejich skrovná večeře!

S více polibky, objetími a slzami, než by mnozí mladí páni, kteří se vydávají na cestu a nechávají za zády zámožný domov, pokládali za možné či pravděpodobné (pokud se tu smíme o věci tak bezvýznamné vůbec zmiňovat), vyšel Kit v časných hodinách příštího rána z domu a zamířil pěšky do Finchley – s pocitem takové pýchy na svůj vzhled, že by mohla být dostatečným důvodem k jeho okamžitému doživotnímu vyobcování z kongregace Malého Bethelu (kdyby byl vůbec někdy býval členem této truchlivé náboženské obce).

Kdyby snad byl někdo zvědavý a zajímal se, jak byl Kit vlastně oblečen, budiž zde v krátkosti poznamenáno, že na sobě neměl livrej, ale že se jeho oděv skládal z kabátu v barvě pepře a soli, kanárkově žluté vesty a z ocelově šedých nohavic; kromě těchto nádher se skvěl ještě i v lesku zbrusu nových bot a mimořádně tuhého a blýskavého klobouku, který duněl jako buben, když se na něj kleplo klouby. A v tomto úboru - dost udivený, že budí tak málo pozornosti, a vykládaje si tuto lhostejnost tím, že ho míjejí lidé ještě rozespalí, a proto nevšímaví - kráčel ke svému cíli, k Abel Cottage.

Po cestě nezažil Kit žádnou pozoruhodnější příhodu, leda snad to, že potkal nějakého hocha s kloboukem bez střechy, přesným dvojníkem svého vlastního starého klobouku, a rozdělil se s ním o posledních šest pencí, které měl; a s postupem času došel nakonec do povozníkova domu a k věčné cti lidského pokolení tam našel svou truhlici v úplném pořádku. Když mu pak žena tohoto bezúhonného muže vysvětlila, kudy se dostane ke Garlandovým, hodil si truhlici na rameno a bez meškání tam zamířil.

Abel Cottage byl věru krásný venkovský domek s doškovou

200$

střechou, s malými vížkami na Štítových zdech a s některými okny zasklenými barevnými tabulkami skoro tak malými jako kapesní notýsek. Při jedné straně domu byla malá stáj, právě dost velká pro poníka, a nad ní světnička, právě dost velká pro Kita. V oknech domu se třepotaly bílé záclony a visely klece, svítivě lesklé, jako by byly ze zlata, v nichž zpívali ptáci; hlavní pěšinu lemovaly z obou stran pásy upravených keřů, které věnčily bohatým loubím i celý vchod; a zahrada hýřila květinami v plném rozkvětu, které rozlévaly všude vůkol sladkou vůni a skýtaly rozkošný a půvabný pohled. Všechno uvnitř domu i venku působilo dojmem dokonalé upravenosti a pořádku. V zahradě nebylo vidět lístečku plevele, a soudě podle několika kusů pěkného zahradnického náčiní, košíku a páru rukavic, které ležely na jedné pěšině, už téhož rána na ní patrně někdo pracoval, asi starý pan Garland.

Kit se rozhlédl, podivoval se, znovu se rozhlédl, a tak to opakoval ještě vícekrát, než se konečně odhodlal otočit hlavu jiným směrem a zatahat za zvonec. Měl ale stále ještě dost času na obhlížení okolí, neboť na jeho zazvonění se nikdo neobjevoval; a proto, když marně zazvonil ještě několikrát, sedl si na truhlici a čekal.

Ačkoli potom zvonil ještě mnohokrát, přesto stále nikdo nepřicházel. Až nakonec, zatímco seděl na truhlici a právě myslil na zámky obrů, na princezny uvázané za vlasy ke kůlům, na draky vyrážející z bran a na jiné situace podobného rázu, do kterých se v pohádkových knížkách běžně dostávají mladíci nižšího stavu, když prvně vstoupí do cizího domu, dveře se přece jen tiše otevřely a v nich se objevila mladá služtička, velmi čisťounká, skromná a plachá, ale také velmi hezká.

„Vy jste patrně Kryštof, že, pane?“ zeptala se služtička.

Kit vstal z truhlice a přisvědčil, že je.

„Musel jste nejspíš zvonit mockrát, viďte,“ odvětila omluvně, „ale nemohli jsme vás slyšet, protože jsme zrovna chytali poníka.“

Kitovi nebylo dost jasné, co to má znamenat, ale protože nemohl zůstat stát venku a vyptávat se, hodil si truhlici

201$

zase na rameno a vešel za děvčetem do síně a tam skrze zadní otevřený vchod zahlédl pana Garlanda, jak vítězoslavně přivádí Chlupáče přes zahradu, když tento svéhlavý poník (jak se Kit později dověděl) předtím stačil hodinu a tři čtvrtě uhýbat celé rodině, která ho honila kolem dokola po malém ohrazeném výběhu za domem.

Starý pán ho přijal velmi přívětivě a stejně i stará dáma, jejíž prvotní dobré mínění o něm ještě značně vzrostlo, když viděla, jak si utírá boty o rohožku, div ho znovu nezačala pálit chodidla. Potom ho zavedli do obývacího pokoje, aby si ho prohlédli v nových šatech; a když se několikrát předvedl a vzbudil svým zjevem bezmezné uspokojení, zavedli ho do stáje (kde ho poník přijal s neobyčejnou vlídností), odtamtud pak do světničky nad ní, které si všiml už prve a která byla velmi čistá a útulná, a odtamtud nakonec do zahrady, kde mu starý pán slíbil, že ho zde naučí zahradničit, a kde Kitovi navíc naznačil, co všechno má v úmyslu zařídit, aby ho udělal spokojeným a šťastným, ukáže-li se toho hoden. Všechny tyto laskavosti kvitoval Kit rozmanitými projevy vděčnosti a tolikerým nadzvedáváním nového klobouku, že tím jeho krempa značně utrpěla. Když pak starý pán pověděl všechno, co měl na srdci, pokud se týče slibů a rad, a rovněž Kit pověděl všechno, co měl na srdci, pokud se týče ujišťování vděčností, postoupil ho starý pán zase staré dámě a ta hned zavolala služtičku (jejíž jméno bylo Barbora) a nařídila jí, aby ho odvedla dolů a dala mu po té dlouhé cestě něco k jídlu a pití.

Kit šel tedy dolů, a na konci schodů se mu zjevila kuchyňka, o jaké v životě neslyšel ani takovou neviděl kromě snad ve výkladní skříni hračkářského krámu - kuchyňka, kde se všechno jen svítilo a lesklo a bylo stejně čistě upravené jako sama Barborka. A v té kuchyňce usedl Kit ke stolu bílému jako padlý sníh, aby pojedl kus studeného masa a vypil malé pivo; a používal přitom příboru ještě neobratněji než jindy, protože u toho byla ta neznámá Barborka a dívala se na něj a sledovala ho.

Ale nezdálo se, že by bylo něco mimořádně hrozivého na

202$

této cizí Barborce, která tu vedla velmi klidný život, a která se proto velmi červenala a byla právě tak rozpačitá a nejistá, co by měla říci nebo udělat, že v hlubších rozpacích nemohl tonout ani sám Kit. Když tu tak chvíli seděl a poslouchal střízlivý tikot hodin, nakonec se osmělil zvednout zvědavý pohled na kredenc, a tam mezi mísami a talíři ležela Barborčina skříňka na šití, skrývající pod zasunovacím víkem klubíčka bavlnek, a Barborčiny modlitby a Barborčin zpěvník a Barborčina bible. Na dobrém světle blízko u okna viselo Barborčino malé zrcátko a na hřebíku za dveřmi visel Barborčin čepec. Ze všech těch němých svědků a známek její přítomnosti přenesl přirozeně pohled na samotnou Barborku, která seděla nad mísou právě tak němá jako ony věci a loupala do ní hrášek; a zrovna když se Kit zadíval na její sklopená víčka a začal být - v celé prostotě svého srdce - zvědavý, jakou barvu asi mají její oči, jako naschvál se stalo, že Barborka zvedla trochu hlavu, aby se podívala na něj. Když se pak oboje oči rychle od sebe odvrátily, sklonil se Kit zase nad svůj talíř a Barborka nad své lusky, oba nadmíru zmatení tím, že je druhý při tom přistihl.

«KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ»

Když pan Richard Swiveller na nohou jaksi vratkých a s mnohým klopýtáním a vrávoravým motáním šněroval cestu z Divočiny (jak se velmi případně jmenoval Quilpův oblíbený zapadáček) směrem k domovu, co chvíli se přitom prudce zarážel a civěl kolem sebe, aby potom stejně prudce popoběhl zas o pár kroků dopředu a stejně prudce se zas a znovu zarážel a potřásal hlavou, prováděje všechno to trhaně a rozhodně ne úmyslně - když se tedy pan Richard Swiveller ubíral domů tímto stylem, který nevlídně smýšlející lidé pokládají za typický pro podroušenost a ve kterém takoví lidé nevidí příznaky onoho stavu hlubokého

203$

mudřectví a zadumanosti, v jakém se cítí aktér sám, začal přemítat o tom, nevěnoval-li snad svou důvěru na místě nepravém, a pochybovat, je-li zrovna skrček tou nejvhodnější osobou, které se lze svěřit s tajemstvím tak ožehavým a významným. A když ho tato trudná a výčitek plná úvaha nakonec rozjitřila do stavu, který by shora zmíněné nevlídně smýšlející živly nazvaly plačtivou opicí nebo kocovinou, pana Swivellera najednou napadlo mrštit kloboukem na zem a začít hlasitě sténat a naříkat, že je ubohý sirotek, a že kdyby nebyl takový ubohý sirotek, že by věci nikdy nebyly došly k těmhle koncům.

„Rodiči opuštěný ještě co bezmocné nemluvně,“ bědoval pan Swiveller nad svým těžkým osudem, „vyvržený do světa v nejútlejším věku a vydaný na milost a nemilost úskočnému pidimuži - může se někdo divit mé slabosti? Tady se podívejte na nešťastného sirotka! Tady,“ zvolal pan Swiveller vřískavým přeskakujícím hlasem a rozhlížel se ospale kolem, „vidíte toho nejubožejšího sirotka na světě!“

„Pak mi tedy dovolte, abych vám byl otcem,“ promluvil někdo v těsné blízkosti.

Pan Swiveller se kymácel ve snaze udržet rovnováhu, a zíraje do jakési mlhy, která ho zdánlivě obklopovala, objevil konečně dvě oči, matně tím oparem probleskující, a po chvilce v jejich bezprostředním sousedství rozeznal ještě i nos a ústa. Když však potom sjel pohledem níž a zahleděl se do míst, kde lze, podle polohy lidské tváře soudě, obyčejně předpokládat nohy, postřehl, že tento obličej pokračuje ještě připojeným tělem; a když pak zbystřil pozornost, přesvědčil se, že tou osobou je pan Quilp, který ho ve skutečnosti po celý čas provázel, ale o němž měl Dick jakousi nejasnou představu, že ho nechal bůhvíjak daleko za sebou.

„Oklamal jste sirotka, pane,“ pronesl pan Swiveller slavnostně vážným hlasem.

„Já? Jsem vaším druhým otcem,“ odpověděl Quilp.

„Vy a mým otcem, pane?“ odsekl Dick. „Docela dobře si stačím sám, pane, a proto vás žádám, abyste mě nechal na pokoji - okamžitě, pane!“

204$

„Jste vy mi špásovný mládenec!“ zvolal Quilp.

„Jděte, pane,“ opáčil Dick, opíraje se o sloup, a zamával rukou. „Jděte, podvodníku, jděte, jděte, a až jednou ze sna procitnete, sám ten hořký smutek pocítíte, jakým trpí osiřelé dítě! Tak vy nepůjdete, pane?“

Protože tato zaříkací rýmovánka na zakrslíka vůbec nezapůsobila, vykročil pan Swiveller s úmyslem uštědřit mu zasloužený trest. Ale dříve než k němu došel, na svůj záměr zapomněl nebo se rozmyslel jinak, neboť ho pouze popadl za ruku a přísahal mu věčné přátelství, prohlašuje s neodolatelnou upřímností, že od této chvíle jsou bratry ve všem všudy kromě v zevnějšku. Potom mu znovu vypověděl celé své tajemství, tentokrát ještě s přídavkem patosu, pokud šlo o slečnu Wacklesovou; ta prý - jak panu Quilpovi vysvětloval - je příčinou všech těch malých přeřeknutí, která snad pan Quilp momentálně v jeho řeči pozoruje, ale která lze připsat jedině síle jeho lásky, a nikoli růžovému vínu ani jinému kvašenému elixíru. A potom zavěšeni do sebe pokračovali spolu velmi přátelsky v cestě.

„Já jsem totiž mazaný,” řekl mu Quilp při loučení, „tak mazaný jako liška a tak čiperný jako lasička. Jen toho Trenta klidně přiveďte ke mně. Ubezpečte ho, že jsem jeho přítel – obávám se ovšem, že mi trochu nedůvěřuje (nevím sice proč, nezasloužil jsem si to). A tím momentem jste oba udělali štěstí a bohatství máte v kapse - za nějaký čásek.“

„To je na tom to nejhorší,” odpověděl Dick. „Tahle bohatství ,za nějaký čásek’ se zdají ukrutně vzdálená.“

„Ale právě proto se zdají i menší, než ve skutečnosti jsou,” namítl Quilp a stiskl mu rameno. „Nikdy si neuděláte představu o ceně své kořisti, dokud se k ní nedostanete na dosah. To si pamatujte.”

„Myslíte, že ne?“ namítl Dick.

„To bych řekl! A co je důležitější, jsem si úplně jistý tím, co povídám,“ pravil zakrslík. „Jen přiveďte Trenta ke mně. Řekněte mu, že jsem přítelem jeho i vaším a proč bych taky nebyl?”

„Jistěže není důvod, proč byste jím být neměl - přinej—

205$

menším by nebylo nic divného na vašem přání, že chcete být mým přítelem, kdybyste byl ušlechtilý duch, jenže sám víte nejlíp, že ušlechtilý duch nejste.“

„Já že nejsem ušlechtilý duch?“ ohradil se Quilp.

„Ani co by za nehet vlezlo, pane,“ opáčil Dick. „Člověk vašeho vzezření jím nemůže být. Jestli jste vůbec nějaký duch, pane, pak jedině zloduch. Ušlechtilí duchové,” dodal Dick a udeřil se do prsou, „vypadají docela jinak, na to můžete klidně vzít jed, pane!“

Quilp pohlédl na svého prostořekého přítele s výrazem, v němž se mísila lstivost s nelibostí, a zatímco mu téměř zároveň pevně stiskl ruku, prohlásil, že pan Swiveller je opravdu kromobyčejný charakter a že k němu chová nejvřelejší úctu. S tím se rozešli; pan Swiveller, aby se co nejrychleji dostal domů a vyspal se z opice, a Quilp, aby přemítal o objevu, který učinil, a jásal nad vyhlídkou na široké pole zábavy a odvety, jaké se mu náhle otvírá.

Nikoli bez značné nechuti a obavy se pan Swiveller, s hlavou třeštící od výparů vyhlášené holandské borovičky, příští ráno vypravil do bytu svého přítele Trenta (který bydlel až pod střechou starého domu v příšerném starém dvoře) a velmi váhavě a po kouskách mu vypověděl všechno, co se včera odehrálo mezi ním a Quilpem. A také nikoli bez velkého překvapení a mnohých dohadů o pravděpodobných Quilpových pohnutkách, ani bez četných hořkých poznámek o pošetilosti Richarda Swivellera, jeho přítel toto vyprávění vyslechl.

„Já se nehájím, Frede,“ řekl kajícný Dick, „ale ten chlápek má takové zvláštní způsoby a je takový podšívka, že mi ze všeho nejdřív nasadil do hlavy myšlenku, jestli je na tom vůbec něco zlého, když mu všechno řeknu, a zatímco jsem o tom teprv přemýšlel, už to ze mě vytáhl. Kdybys ho byl viděl pít a kouřit, jako jsem ho viděl já, taky bys mu nebyl mohl nic zamlčet. Je to kejklíř, polykač ohně, abys věděl, hotový mlok Ohnižil!“&

[&bájný mlok, který podle pověry odolává ohni (pozn. překl.)]

Frederick Trent nezkoumal, jsou-li nejlepšími důvěrníky

206$

nezbytně zrovna ohnižilově nebo musí-li člověk, kterému neublíží oheň, eo ipso být také důvěryhodný, ale hodil sebou na židli, zabořil hlavu do dlaní a snažil se vyspekulovat, jaké pohnutky asi mohly vést Quilpa k tomu, aby se vetřel do důvěry Richarda Swivellera - neboť že o odhalení tohoto tajemství sám usiloval a že mu je Dick neprozradil spontánně, bylo dostatečně jasné z toho, že Quilp stál o Dickovu společnost a vylákal Dicka s sebou.

Zakrslík se s ním setkal předtím už dvakrát, když se Dick snažil získat nějaké zprávy o uprchlících. To samo, jak se zdá, stačilo - neboť předtím o ně nejevil žádný zájem - v prsou tvora od přírody tak závistivého a nedůvěřivého vzbudit podezření, nehledě ani k určitému dalšímu podnícení jeho zvědavosti, které mohl zavinit Dick svým neopatrným klábosením. Ale když teď už zná plán, který sledují, co ho vede k tomu, aby jim nabízel pomoc? To byl těžší oříšek k rozlousknutí; ale protože darebáci se obyčejně ukvapují v tom, že jiným podkládají své vlastní úmysly, ihned ho jako první napadla myšlenka, že nějaké rozpory a rozladění mezi Quilpem a starcem, vyvěrající z jejich tajných obchodních machinací a související možná se starcovým náhlým zmizením, teď budí v Quilpovi touhu pomstít se mu tím, že napomůže vehnat jediný předmět jeho lásky a úzkosti do svazku, o němž ví, že se ho stařec děsí a příčí se mu. Jelikož sám Frederick Trent měl, hned po vyhlídce na zisk a bez sebemenšího ohledu na svou sestru, na srdci právě tento cíl, zdálo se mu tím pravděpodobnější, že totéž je i hlavní pohnutkou Quilpova jednání. A když už jednou zakrslíkovi přisoudil, že jejich podporováním sleduje svůj vlastní plán, jemuž bude zřejmě na prospěch, dosáhnou-li svého cíle oni, pak už snadno uvěřil v jeho upřímnost a horlivost v celé této záležitosti; a poněvadž bylo mimo veškerou pochybnost, že se osvědčí jako mocný a užitečný spojenec, Trent se rozhodl, že jeho pozvání přijme a večer k němu zajde, a pakliže ho jeho slova a jednání utvrdí v dojmu, jaký si o něm udělal, že ho nechá podílet se na provádění jejich plánu, ale ne na výtěžku z něho.

207$

Jakmile probral všechny ty věci v hlavě a dospěl k tomuto závěru, svěřil panu Swivellerovi tolik ze svých úvah, kolik uznal za vhodné (Dicka by bylo dokonale uspokojilo i méně), poskytl mu zbytek dne, aby se mohl ze včerejšího polykání ohně zotavit, a večer ho potom doprovodil do páně Quilpova domu.

Pan Quilp byl nesmírně potěšený, když je uviděl, nebo se aspoň nesmírně potěšeným jevil; a také byl pan Quilp strašně zdvořilý k paní Quilpové i k paní Jiniwinové; a velmi pronikavý byl pohled, který upřel na svou ženu, aby sledoval, jak na ni zapůsobí střetnutí s mladým Trentem. Na paní Quilpovou, stejně jako na její matku, však jeho zjev neudělal vůbec žádný dojem, ani špatný, ani příjemný, ale protože manželův pohled v ní budil bázeň a zmatek a nejistotu, nedělá-li něco špatně a uhodla-li, co se od ní žádá, pan Quilp neopomněl připisovat její rozpaky příčině, kterou měl na mysli, a zatímco se pochichtával nad svým ostrozrakem, potají zuřil žárlivostí.

Nic z toho ale nedal na sobě znát. Právě naopak, pan Quilp byl vlídnost a líbeznost sama a s butelou rumu před sebou vedl jedinečnou prostosrdečností u stolu prim.

„Počkejme,“ zavzpomínal Quilp, „ono to už bude asi nějaké dva roky, co jsme se seznámili.“

„Spíš skoro tři, myslím,“ poznamenal Trent.

„Tři, říkáte?“ zvolal Quilp. „Jak ten čas letí! Zdá se to tak dlouho tobě, paní Quilpová?“

„Ano, myslím, že to jsou spíš plné tři roky, Quilpe,“ zněla neblahá odpověď.

„I hleďme, paninko!“ pomyslel si Quilp. „Tak tobě se stýskalo, viď? Výborně, paninko!“

„Mně to připadá teprv jako včera, co jste se na palubě Mary Anne pustil do Demerary v Guayaně,“ řekl Quilp, „opravdu teprv jako včera, povídám. No, troška bujnosti neuškodí, to mám docela rád. Sám jsem kdysi taky divočil.“

Pan Quilp doprovodil toto přiznání takovým příšerným zamžouráním, naznačujícím někdejší alotria a avantýry, že se tím paní Jiniwinová cítila pohoršena a neodolala, aby tiše mezi zuby neprocedila, že by mohl se svým zpoví-

208$

dáním aspoň počkat, až u toho nebude jeho žena - za kterýžto projev dovolenosti a neukázněnosti ji pan Quilp nejdřív zpražil pohledem, že nevěděla, čí je, a vzápětí jí obřadně připil na zdraví.

„Hned jsem si myslel, že tam dlouho nevydržíte, Frede. Vždycky jsem to tušil,“ pravil Quilp, když postavil sklenici na stůl. „A když se Mary Anne vrátila a místo vašeho dopisu o tom, jak se v srdci kajete a jak jste šťastný v postavení, které vám tam bylo přichystáno, opravdu přivezla vás, tak jsem se bavil - ohromně jsem se bavil. Ha, ha, ha!“

Mladý muž se usmál, ale ne tak, jako by toto téma bylo tím nejpříjemnějším, co je možno pro jeho pobavení zvolit; a právě z toho důvodu pokračoval Quilp v dalším rozvádění námětu.

„Vždycky budu tvrdit,“ navázal řeč, „že když nějaký bohatý člověk má dva mladé příbuzné - sestry nebo bratry, nebo bratra se sestrou -, kteří jsou na něm závislí, a on se upne výlučně na jednoho z nich a druhého zavrhne, tak nejedná správně.“

Mladý muž udělal netrpělivý pohyb, ale Quilp hovořil dál tak klidně, jako by probíral nějaké zcela abstraktní téma, které se nikoho z přítomných ani v nejmenším osobně nedotýká.

„Je svatá pravda,“ vykládal Quilp, „že váš děd stále zdůrazňoval svou shovívavost a žehral na vaše opětované projevy nevděku, hýření, výstřednosti a všechny podobné věci, ale když jsem mu řekl, že to je docela normální bouřliváctví, tak mi namítl: ,On je ale ničema!’ A já na to: ,Dejme tomu, že opravdu je to samozřejmě jen, aby řeč nestála - ,ale spousta mladých šlechticů a gentlemanů jsou přece ničemové taky!’ Ale nedal se přesvědčit.“

„Tomu se opravdu divím, pane Quilpe,“ poznamenal mladý muž sarkasticky.

„No, já se tenkrát divil taky,“ pokračoval Quilp, „ale on byl vždycky umíněný. Byl to v jistém směru můj přítel, ale vždycky umíněný a vrtohlavý. Malá Nell je milé děvče, rozkošné děvče, ale vy jste její bratr, Fredericku. Jste zkrátka a dobře její bratr, jak jste mu to sám řekl,

209$

když jste s ním tehdy naposledy mluvil - na tom nemůže nic změnit. „

„Však on by změnil, jen kdyby mohl, ať ho za to i za všechny ostatní laskavosti spere ďas!“ ulevil si netrpělivě mladý muž. „Ale z těchhle hovorů nám teď přece nic nekouká, tak s nimi už jednou, u všech čertů, přestaňme.“

„Souhlasím,“ odpověděl Quilp, „za svou osobu ochotně souhlasím. Proč jsem se toho vůbec dotkl? Jen proto, Fredericku, abych vám ukázal, že jsem vždycky stál na vaší straně jako váš přítel. Vy jste dobře nevěděl, kdo je váš přítel a kdo váš nepřítel - že je to tak? Myslel jste si, že jsem proti vám, a proto mezi námi byl chlad; ale ten vycházel jedině z vaší strany, výlučně z vás, věřte mně. Podejme si zase ruce, Frede.“

S hlavou hluboko zapadlou mezi ramena a s ohyzdným zubením, roztaženým přes celý obličej, se zakrslík postavil a natáhl svou krátkou ruku přes stůl. Po kratičkém zaváhání natáhl mladý muž ruku taky; Quilp mu sevřel prsty stiskem tak pevným, že na chviličku v nich zarazil veškerý krevní oběh, a když si druhou ruku položil na rty a nenápadně hodil zamračený pohled směrem k nic netušícímu Richardovi, Trentovy prsty opět pustil a posadil se.

Toto počínání se neminulo účinkem na Trenta, který věda, že Richard Swiveller je pouhým nástrojem v jeho rukou a neví o jeho záměrech nic víc, než co mu sám uznal za vhodné prozradit, nyní poznal, že zakrslík plně chápe jejich vzájemný poměr a dokonale vnikl do charakteru jeho přítele. Něco takového si zasluhuje ocenění i ve světě darebáků. Tento němý hold jeho vyšším schopnostem, právě tak jako dojem moci, který v něm zároveň vzbudil zakrslíkův bystrý postřeh, naklonily mladého muže onomu šerednému výtečníkovi a dovedly ho k rozhodnutí využít jeho pomoci k vlastnímu prospěchu.

Protože úkolem pana Quilpa teď bylo co možná nejrychleji změnit předmět hovoru, aby snad Richard Swiveller ve své neprozřetelnosti nevědomky neprozradil něco, co by nebylo vhodné pro uši žen, navrhl partii kribidže

210$

ve čtyřech; a když sejmutím karet určili spoluhráče, připadla paní Quilpová Fredericku Trentovi a Dick Quilpovi. Paní Jiniwinovou, která karty přímo milovala, její zeť proto opatrně vyloučil z jakékoli účasti na hře a uložil jí povinnost čas od času podle potřeby dolévat sklenice z butely; od té chvíle potom pan Quilp trvale jedním okem kontroloval, jestli si snad nějakým trikem nepomohla a nelokla si, a tím ubohou starou dámu (která měla ve stejné lásce láhev jako karty) mučil dvojím a svrchovaně rafinovaným způsobem.

Pozornost pana Quilpa se však neomezovala jedině na paní Jiniwinovou, neboť na jeho stálou bdělost si dělalo nárok ještě několik dalších věcí. K řadě skrčkových výstředností patřil také jeden humorný zvyk - že totiž v kartách vždycky švindloval - a to z jeho strany nezbytně vyžadovalo nejen bedlivě sledovat hru a eskamotovat při počítání a markování, ale navíc to ještě zahrnovalo nutnost pohledy, mračením a kopáním pod stolem napomínat Richarda Swivellera, který se v úžasu nad rychlostí, s jakou mu byly spočítány karty, a nad tempem, jímž kolíčky postupují po prkénku, nemohl občas udržet, aby neprojevil svůj podiv a překvapení. Navíc paní Quilpová byla partnerkou mladého Trenta a pro každý pohled, kterým se na sebe podívali, a pro každé slovo, které promluvili, a pro každou kartu, kterou zahráli, měl zakrslík oči a uši; nestaral se však jen o to, co se dělo nad stolem, ale i o znamení, která by si mohli vyměňovat pod ním, a snažil se je odhalit rozličnými nastraženými léčkami; tak například co chvíli šlápl své ženě na nohu, aby zjistil, vykřikne-li úlekem nebo zůstane zticha, neboť v tomto druhém případě by bylo zcela jasné, že jí už předtím na nohu šlapal Trent. Ale při všem tomto rozptylování hlídal skoro trvale jedním okem starou dámu, a kdykoli se pokradmu přiblížila se lžičkou k sousední sklenici (což dělala často) s úmyslem nabrat si z ní aspoň kapičku lahodného obsahu, Quilpova ruka lžičku pokaždé převrhla právě v okamžiku, kdy se jí to podařilo, a Quilpův posměšný hlas ji zapřísahal, aby pamatovala na své drahocenné zdraví. A v žádné z těchto

211$

svých mnohých starostí, od první do poslední, Quilp ani na vteřinu neochabl ani nezakolísal.

Nakonec, když sehráli hezkou řádku partií a pořádně přitom ulevili butele, pan Quilp vybídl svou choť, aby už šla spát, a sotva tato poddajná manželka uposlechla, následována svou rozhořčenou matkou, pan Swiveller usnul. Zakrslík pokynul svému zbylému společníkovi, aby s ním přešel na druhý konec pokoje, a tam s ním zavedl šeptem krátký rozhovor.

„Je lepší neříkat před naším znamenitým přítelem víc, než zrovna musíme,“ začal Quilp a hodil přitom kosým pohledem po dřímajícím Dickovi. „Jsme tedy dohodnutí, Frede? Má se časem oženit s malou růžovou Nell?“

„Vy samozřejmě máte nějaký vlastní cíl, který přitom sledujete,“ poznamenal druhý.

„Samozřejmě že mám, drahý Frede,“ řekl Quilp a zazubil se při pomyšlení, jak málo Fred tuší jeho pravý cíl. „Možná že to je pomsta, možná že vrtoch. Mám vliv, Frede, a můžu buďto pomáhat, nebo věc mařit. Kterým způsobem ho mám uplatnit? Váhy mají dvě misky, a na jednu z nich ho přihodím.“

„Přihoďte ho tedy na mou,“ pravil Trent.

„Už se stalo,“ odpověděl Quilp, natáhl zaťatou ruku a rozevřel pěst, jako kdyby z ní pouštěl nějaké závaží. „Od téhle chvíle je na vaší misce, Frede, a zvažuje ji. Mějte to na pamětí.“

„A kde vůbec jsou?“ zeptal se Trent.

Quilp zakroutil hlavou a řekl, že je třeba tu otázku ještě vyjasnit, ale že to nebude nic těžkého. Jakmile to bude vyřízeno, začnou s prvními náběhy ke sblížení. Sám navštíví starého pána nebo ho může navštívit i Richard Swiveller, a když bude předstírat vážnou starost o něj a naléhat, aby se usadil v některém slušném domě, nakonec to na Nell zapůsobí tak, že na něj bude vzpomínat s vděčností a přízní. A jakmile na ni už jednou takový dojem udělá, bude prý pak už snadné během jednoho nebo dvou let si ji plně získat, protože oba věří přetvářce toho starého, který ze sebe dělá před svým okolím chuďasa, jak už to

212$

patří k jeho žárlivě ostražité politice, společné i mnoha jiným lakomcům.

„Poslední dobou si na chudáka hrál skoro vždycky i přede mnou,“ potvrdil Trent.

„Chm! Přede mnou jakbysmet!“ souhlasil zakrslík. „A to je tím podivnější, že vím, jak je ve skutečnosti bohatý.“

„Podle mého byste to měl vědět,“ poznamenal Trent.

„To bych myslím opravdu měl,“ přisvědčil zakrslík; a v tom aspoň mluvil pravdu.

Po několika dalších šeptaných slovech se vrátili ke stolu a mladý muž vzbudil Richarda Swivellera a oznámil mu, že by se už měli zvednout. To byla pro Dicka vítaná zpráva, a proto okamžitě vyskočil. Když se ještě navzájem v krátkosti ujistili důvěrou ve zdar svého plánu, s přáním dobré noci se s rozzubeným Quilpem rozloučili.

Quilp se přikradl k oknu a poslouchal, jak ulicí pod ním odcházejí. Trent právě pěl chválu na jeho ženu a oba se divili, jaké kouzlo ji to jen očarovalo, že si vzala takového nepovedeného záprtka, jako je on. S širším šklebem, než jaký kdy roztáhl jeho tvář, pozoroval zakrslík jejich vzdalující se stíny, až zmizely, a potom se ve tmě potichu odplížil do postele.

Při osnování všech těchto piklů nevěnoval ani Trent, ani Quilp byť jednu jedinou myšlenku budoucímu štěstí či neštěstí ubohé nevinné Nell. A bylo by bývalo divné, kdyby se nějakým takovým ohledem byl dal znepokojovat lehkomyslný prostopášník, za kterým se oba schovávali, neboť pro své vysoké mínění o vlastních přednostech a zásluhách se mu tento plán jevil spíše jako chvályhodný než naopak; a i kdyby ho byl navštívil host tak nečekaný, jako je uvažování, byl by - poněvadž byl tvrdý, pouze pokud šlo o uspokojování svých choutek - ukonejšil své svědomí obhajobou, že přece nehodlá svou ženu bít ani zavraždit, a proto bude, až se všechno urovná, docela snesitelným normálním manželem.

213$

«KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ»

Teprve když byli úplně vyčerpaní a nemohli už déle udržovat tempo, jaké nasadili při útěku ze závodiště, odvážili se stařec a dítě zastavit a na kraji lesíka se posadit, aby si odpočinuli. Dosud však, ač závodní dráha zůstávala skryta jejich zraku, mohli slabě zachytit hluk vzdálených výkřiků, šum hlasů a bušení do bubnů. Když děvčátko vystoupilo na výšinku, která ležela mezi nimi a místem, jež opustili, mohlo dokonce ještě rozeznat i třepotající se vlajky a světlé střechy bud; nikdo se však neblížil směrem k nim a místo, které si zvolili k oddechu, zůstávalo osamělé a tiché.

Trvalo hezkou chvíli, než se jí podařilo znovu uklidnit svého třesoucího se společníka a uvést ho do stavu aspoň trochu pokojnějšího. Podrážděná obrazotvornost mu předváděla houfy lidí, kteří se k nim plíží pod záštitou křoví, číhají v každém příkopu a vykukují z větví každého šelestícího stromu. Pronásledovaly ho obavy, že ho spoutají a odvedou na nějaké pochmurné místo, kde ho pak přikovají a budou bičovat, a co nejhoršího, kam se Nell nikdy nebude smět přijít na něj podívat, leda skrze železné tyče a mříže ve zdi. Jeho strach zapůsobil i na Nell. Odloučení od dědečka bylo největší hrůzou, jakou si dovedla představit; a protože pro tu chvíli podlehla pocitu, že ať se hnou kam chtějí, všude je lidé uženou, a že jim nekyne bezpečí nikde jinde než v nějakém úkrytu, klesala na duchu a ztrácela odvahu.

U tvora tak mladého a tak nezvyklého na zážitky, které ji v poslední době potkaly, tato chvilková malomyslnost nepřekvapovala. Ale příroda často ukládá statečné a ušlechtilé srdce do slabých prsou - nejčastěji, zaplať pánbůh, do hrudi ženské -, a tak když teď děvčátku padl uslzený zrak na dědečka a ona si připomněla, jak je slabý a jak by byl opuštěný a bezmocný, kdyby ho zklamala, její srdce se vzmužilo a prodchlo ji novou silou a statečností.

„Jsme už úplně v bezpečí, drahý dědečku, opravdu se už nemáme čeho bát,“ řekla.

214$

„Že není čeho se bát?“ ohradil se stařec. „A to by nebylo nic, kdyby mě odvedli od tebe? To by nebylo nic, kdyby nás od sebe rozloučili? Nikdo mi už není věrný. Ne, nikdo už při mně nestojí. Ani ty, Nell!“

„Ach, nemluv tak,“ zvolalo děvčátko, „protože jestli ti někdy byl někdo z celého srdce věrný a k tobě upřímný, tak jsem to já. A jsem přesvědčená, že to sám dobře víš.“

„Jak tedy,“ namítl stařec a bázlivě se rozhlížel, „jak tedy můžeš tak klidně věřit v naše bezpečí, když přece v celém okolí po mně všude pátrají a kdykoli se můžou objevit a přikrást se k nám, zatímco my tady klidně mluvíme?“

„Protože určitě vím, že nás nikdo nesledoval,“ řeklo dítě. „Přesvědč se sám, drahý dědečku, rozhlédni se dokola a uvidíš, jaké je tu ticho a klid. Jsme tady spolu sami a můžeme si chodit, jak a kam chceme. Že nejsme bezpeční? Copak bych mohla být klidná - a byla jsem snad někdy klidná - když ti hrozilo nějaké nebezpečí?“

„Máš pravdu, máš docela pravdu,“ přisvědčil a tiskl jí ruku, ale stále se ještě úzkostlivě rozhlížel kolem sebe. „Co to bylo za zvuk?“

„Nějaký ptáček,“ odpovědělo děvčátko, „co zalétl do lesa a ukazuje nám cestu, kterou se máme dát. Pamatuješ se, jak jsme si říkali, že jednou budeme putovat po lesích a polích a po březích řek, a jak budeme přitom šťastní pamatuješ na to? Ale zatímco nám nad hlavou svítí slunce a všechno kolem je takové jasné a radostné, my tady smutně sedíme a ztrácíme čas. Podívej se, jaká je to hezká pěšinka! A tamhle je ten ptáček - právě ten ptáček co prve - teď letí k jinému stromu, a sedá si tam a zpívá. Pojď!“

Když se zdvihli ze země a pustili se stinnou cestičkou, která je vedla lesem, poskakovala Nell napřed, zanechávajíc v mechu své drobné šlépěje, v mechu, který se pod tak lehkým tlakem hned zase pružně narovnával a zbavoval se otisků, podobně jako zrcadlo odmítá podržet stopu dechu; a tak vábila starce dál, často se přitom ohlížela a vesele na něj kývala, co chvíli ho šeptem upozorňovala

215$

na nějakého osamělého ptáčka sedícího a švitořícího na haluzi, která jim trčela do cesty, co chvíli se zase zastavovala, aby naslouchala zpěvům, které přerušovaly to velebné ticho, nebo aby se zadívala do slunce, chvějivě se třpytícího mezi listím nebo pronikajícího mezi mohutnými starými stromy, obrostlými břečťanem, a házejícího dlouhé pruhy světla. Jak tak kráčeli dál, rozhrnujíce větve, které jim překážely v cestě, onen jas a poklid duše, který Nell zprvu jen předstírala, se jí začal ponenáhlu vkrádat do srdce opravdu; stařec se už neohlížel bázlivě dozadu, ale byl bezstarostný a v dobré náladě, neboť čím dále zacházeli do hlubokého zeleného stínu, tím silněji měli pocit, že tam sídlí pokojný boží duch a oblažuje je svým mírem.

Konečně se začala pěšina jasnit a méně se klikatila, až je dovedla na kraj lesa a z něho na veřejnou silnici. Když po ní ušli nevelký kus, dostali se k alejce tak zastíněné z obou stran stromy, že se jejich koruny nahoře stýkaly a vytvářely nad úzkou cestou klenbu. Pochroumaný rozcestník oznamoval, že cesta vede do vesnice tři míle vzdálené; a tam se rozhodli zaměřit své kroky.

Míle se však zdály tak dlouhé, až si už chvílemi myslili, že snad jdou nějakou špatnou cestou. Ta se ale začala k jejich velké radosti nakonec přece jen příkře svažovat a klesat úvozem mezi vysokými břehy, po kterých vedly pěšinky; a z lesnaté kotlinky dole vykoukly stulené vesnické chalupy.

Byla to víska jako dlaň. Muži a chlapci hráli na obecní louce kriket; a protože ostatní vesničané hře přihlíželi, stařec a holčička přecházeli z místa na místo a nevěděli, kde by měli hledat nějaký skromný nocleh. Pouze v malé zahrádce před jednou chalupou zahlédli staršího muže, a toho se ostýchali oslovit, protože to byl zřejmě učitel a měl na bílé tabuli nad svým oknem černými písmeny napsáno ŠKOLA. Byl to bledý muž všední tváře a drobné hubené postavy, seděl uprostřed svých květin a úlů a v podsíňce před svými dveřmi kouřil dýmku.

„Zeptej se ho, milunko,“ zašeptal dědeček.

„Skoro se ho bojím vyrušit,“ odpovědělo děvče ustra—

216$

šeně. „Zdá se, že nás ani nevidí. Snad kdybychom počkali třeba se na nás za chvilku podívá sám.“

Čekali, ale učitel nestočil ani jednou pohled směrem k nim, nýbrž seděl dál ve své podsíňce bez hnutí, zamyšlený a tichý. Měl laskavou tvář. V prostém starém černém obleku vypadal ještě bledší a hubenější. Také jim připadalo, jako by jeho osobu i celé stavení obestíralo jakési ovzduší osiřelosti, ale to mohlo být také tím, že všichni ostatní lidé se společně bavili a veselili na obecní louce a on byl snad jediným osamělým člověkem v celé vsi.

Byli velmi unavení a děvčátko by se již bylo osmělilo oslovit dokonce i učitele, nebýt toho, že cosi v mužově chování jako by naznačovalo, že má nějaké starosti nebo nesnáze. Jak tak stáli nerozhodně kousek opodál, pozorovali ho, jak vždycky sedá na několik minut po způsobil lidí hluboce pohřížených do svých myšlenek, potom odkládá dýmku a přejde párkrát po zahrádce, potom pokročí k vratům a zahledí se k obecní louce, a nakonec s povzdechem sáhne opět po své dýmce a znovu se zamyšleně posadí jako předtím.

Protože se nikdo jiný neukazoval a začínalo se už stmívat, dodala si Nell konečně odvahy, a když se muž opět jednou vrátil k dýmce a na své místo, troufla si popojít blíž, vedouc přitom dědečka za ruku. Slabé vrznutí, které způsobili zvednutím závory u branky ve vratech, upoutalo jeho pozornost. Podíval se na ně vlídně, ale zdál se zároveň zklamaný a lehce zavrtěl hlavou.

Nell udělala způsobné pukrlátko a vysvětlila mu, že jsou chudí poutníci a hledají pro dnešní noc nějaké přístřeší, za které rádi zaplatí, pokud to jejich prostředky dovolí. Učitel se na ni vážně zadíval, když promluvila, odložil dýmku a ihned vstal.

„Kdybyste nám mohl poradit, pane, kam máme jít,“ pokračovalo děvčátko, „byli bychom vám velmi vděční. „ „Jdete asi zdaleka,“ usoudil učitel.

„Zdaleka, pane,“ potvrdilo děvčátko.

„Na putování jsi dost mladá, milé dítě,” řekl a položil jí ruku jemně na hlavu. „Vaše vnučka, příteli?”

217$

„Ano, pane,“ vyhrkl stařec, „a opora a útěcha mého života.“

„Pojďte dál,“ odpověděl učitel.

Bez dalšího úvodu je zavedl do své malé učebny, která byla zároveň obytnou světnicí a kuchyní, a řekl jim, že chtějí-li, mohou klidně zůstat pod jeho střechou až do rána. Dříve než mu stačili dost poděkovat, prostřel na stůl hrubý bílý ubrus i talíře a nože, a když ještě přinesl kus chleba a studeného masa a džbánek piva, pobídl je, aby jedli a pili.

Nell se rozhlédla po světnici, zatímco se usazovala na stoličce. Byly tam dvě lavice, celé poškrábané, pořezané a pokaňkané; stolek z měkkého dřeva na čtyřech vysokých nožičkách, u kterého nepochybně sedával učitel; hrstka knížek s oslíma ušima na vysoké polici; a vedle nich pestrá sbírka míčů, káč, draků, udic, kuliček, okousaných jablek a jiných věcí, zabavených lelkujícím uličníkům. Na skobách ve stěně, vystaveny v celé své hrůze, ležely rákoska a pravítko; a blízko nich, na zvláštní poličce jen pro ni, trůnila oslí čapka, slepená ze starých novin a přikrášlená zářivě křiklavými zálepkami největší velikosti. Ale hlavní výzdobou stěn byly různé mravokárné průpovídky, krasopisně napsané pěkně vykrouženým písmem, a správně vypracované početní příklady z jednoduchého sčítání a násobení, zřejmě výtvory téže ruky; těmi byla celá světnice bohatě polepena kolem dokola, a to, jak se zdálo, za dvojím účelem: jednak aby vydávaly svědectví o tom, jak znamenitá je to škola, jednak aby v hrudi žáčků podněcovaly ušlechtilou ctižádost.

„Ano,“ řekl starý učitel, když zpozoroval, že tyto výtvory upoutaly její zájem, „je to krásné písmo, milé dítě.“

„Velmi krásné, pane,“ potvrdilo dítě skromně. „To je vaše ruka?“

„Moje?“ opáčil učitel, vytáhl brýle a nasadil si je, aby lépe viděl na tyto výplody, tak drahé jeho srdci. „Já bych to už dnes ani takhle napsat nedovedl. Ne, ne. To všechno napsala jiná ruka - a to docela malá, ani ne tak stará jako tvoje, ale ručička moc šikovná.“

218$

Mezi řečí učitel zpozoroval, že na jeden z vylepených listů stříkla malá kaňka, vytáhl tedy z kapsy perořízek, došel ke stěně a začal skvrnu pečlivě vyškrabávat. Když s tím byl hotov, pozpátku od této ukázky písma pomalu ustupoval a v očích měl takový obdiv, jaký by asi jevil člověk prohlížející si nejkrásnější obraz, ale z jeho hlasu i způsobu vyzníval jakýsi smutek, který silně dojímal dívenku, třebaže neznala jeho příčinu.

„Malá ručka, věru malá,“ opakoval ubohý učitel. „Tak daleko před všemi svými kamarády, v učení i ve hrách jak se vůbec stalo, že si mě tak zamiloval? Že ho mám rád já, není žádný div, ale že on má rád mne a tu se učitel odmlčel a sundal si brýle a utíral je, jako by se mu byly zarosily.

„Doufám, že se nestalo nic zlého, pane,“ pronesla s úzkostí Nell.

„Nic hrozného, milé dítě,“ odpověděl učitel. „Jen jsem doufal, že ho dnes večer uvidím tamhle na louce. Byl z nich vždycky nejlepší. Ale zítra tam už jistě bude.“

„On stůně?“ zeptala se Nell s pohotovou účastí dětí.

„Nijak těžce. Včera prý blouznil, drahý chlapec, a předevčírem prý taky. Ale to už k takové chorobě patří, není to špatné znamení - to vůbec nemusí být špatné znamení.“

Děvčátko mlčelo. Učitel přešel ke dveřím a zahleděl se toužebně ven. Stíny noci houstly a všude bylo ticho.

„Kdyby se měl o koho opřít, tak by ke mně přišel, to vím,“ řekl, vraceje se ode dveří do světnice. „Vždycky mi chodil do zahrádky dávat dobrou noc. Ale možná že se jeho nemoc právě tuhle chvíli obrátila k lepšímu a že snad je na něj moc pozdě, aby šel ven, protože je vlhko a padá silná rosa. Je mnohem lepší, aby dnes večer nechodil ven.“

Učitel zapálil svíčku, zarýgloval okenici a zavřel dveře. Ale když to všechno udělal a mlčky chvíli poseděl, vzal si z věšáku klobouk a řekl, jestli by mohla Nell zůstat vzhůru, než se on vrátí, že se půjde sám přesvědčit. Dítě ochotně souhlasilo a učitel odešel.

Seděla tam snad něco přes půl hodiny a světnice jí připadala velmi cizí a opuštěná, protože dědečka přemlu—

219$

vila, aby si šel lehnout, a nikde nebylo slyšet nic než tikání starých hodin a svištění větru venku ve stromech. Když se učitel vrátil, šel si sednout do koutka u krbu, ale dlouhou dobu nepromluvil ani slovo. Nakonec se k ní obrátil a velmi nesmělým hlasem ji poprosil, nemohla-li by ve své večerní modlitbě vzpomenout i jednoho nemocného dítěte.

„Můj nejmilejší žák!“ řekl ubohý učitel, pukal z dýmky, kterou si zapomněl zapálit, a rozhlížel se smutně po stěnách. „Co všecko tady dokázala napsat ta malá ručka, a teď má chřadnout nemocí! Taková malá, maličká ručička!”

«KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ»

Po zdravém nočním odpočinku v komůrce v doškové střeše - v níž, jak se ukázalo, několik let bydlíval kostelník, který se však nedávno kvůli ženě vystěhoval do vlastní chalupy - vstala Nell časně ráno a sešla do světnice, kde minulý den večeřela. Protože učitel vstal už dřív a zatím někam odešel, pospíšila si, aby v ní všechno pěkně uklidila a útulně upravila, a právě když práci skončila, laskavý hostitel se vrátil.

Nestačil jí dost děkovat a řekl, že stará paní, která mu obyčejně takové práce obstarává, šla ošetřovat malého žáčka, o kterém jí už vyprávěl. Nell se zeptala, jak se mu vede, a vyslovila naději, že mu je už líp.

„Není,“ odpověděl učitel a zavrtěl smutně hlavou, „vůbec se to nezlepšilo. Dokonce je na tom prý hůř.“ „To mi je moc líto, pane,“ řeklo děvčátko.

Zdálo se, že její vážný zájem nebohého učitele nejen potěšil, ale na druhé straně zároveň i ještě víc znepokojil, neboť spěšně dodal, že úzkostliví lidé často zlo zveličují a pokládají je za větší, než skutečně je. „Pokud jde o mne,“ uzavřel svým klidným, trpělivým způsobem, „já pevně doufám, že to není pravda. Určitě mu není hůř.“

Děvčátko se ho dovolilo, smí-li udělat snídani, a když

220$

dědeček sešel dolů, snídali pak všichni tři společně. Mezi jídlem hostitel poznamenal, že se starý pán zdá velmi unavený a zřejmě si potřebuje odpočinout.

„Jestli je cesta, kterou před sebou máte, ještě dlouhá,“ řekl, „a jestli vám na jednom dnu nezáleží, můžete tu beze všeho strávit ještě další noc. Byl bych opravdu rád, příteli, kdybyste tu ještě zůstali.“

Viděl, že stařec pohlédl na Nell v nejistotě, má-li jeho nabídku přijmout nebo odmítnout, a dodal:

„Bude mě jen těšit, když vaše mladá společnice zůstane ještě jeden den se mnou. Jestli můžete osamělému člověku prokázat dobrodiní a zároveň si přitom sám odpočinout, tak to udělejte. Ale jestli musíte ve své pouti pokračovat, přeju vám, abyste ji šťastně dokončili, a půjdu vás kousek doprovodit, než mi začne škola.“

„Co máme dělat, Nell?“ tázal se stařec nerozhodně. „Pověz, milunko, co máme dělat.“

Nebylo třeba velkého naléhání, aby se děvčátko dalo pohnout k odpovědi, že bude lepší, jestliže pozvání přijmou a ještě zůstanou. Byla šťastná, že může vlídnému učiteli projevit vděčnost tím, když se ihned pustí do různých domácích prací, které bylo v jeho malé chalupě právě třeba provést. Jakmile byla se vším hotova, vyndala si ze svého košíčku nějaké šití a sedla si na židli k mřížovému okénku, za kterým se jasmín a popínavý zimolez kozí list navzájem proplétaly, pronikaly do světnice a naplňovaly ji svým líbezným dechem. Dědeček se vyhříval venku na slunci, vdechuje vůni květin, a lenošivě pozoroval plující obláčky, hnané mírným letním vánkem.

Když učitel přitáhl obě dlouhé lavice na patřičné místo, sedl si za stolek a konal ještě další přípravy na vyučování, Nell v obavě, aby snad nepřekážela, se nabídla, že se uchýlí do své komůrky. To však učitel nechtěl dovolit, a protože se zdálo, že ho těší mít ji u sebe, zůstala a věnovala se svému šití.

„Máte hodně žáků, pane?“ zeptala se.

Ubohý učitel zavrtěl hlavou a řekl, že stěží zaplní ty dvě lavice.

221$

„Učí se ostatní taky dobře, pane?“ ptalo se děvčátko dál a pohlédlo na výzdobu stěn.

„Jsou to hodní hoši,“ odpověděl učitel, „docela hodní hoši, děvenko, ale takhle daleko to nikdy nedotáhnou.“

Ještě za jeho řeči se ve dveřích objevil malý bělovlasý klučina s opálenou tváří, zastavil se v nich, nemotorně se poklonil, vešel a posadil se na jednu z lavic. Bělovlasý klučina si potom na kolenou rozevřel knížku nepředstavitelně rozježenou oslíma ušima, vrazil si ruce do kapes a začal počítat kuličky, kterými byly naplněny; na výrazu jeho tváře bylo přitom vidět, jak dokonale dovede odpoutat myšlenky od slabikáře, přestože do něho nepřestával upřeně zírat. Krátce nato se dovnitř vloudal jiný malý bělovlasý klučina a po něm jeden zrzavý, pak následovali dva další blonďáci a jeden s plavou kšticí, a tak dál, až byly lavice obsazeny asi tuctem chlapců s hlavou všech možných barev kromě šedivé; a jejich věk se pohyboval od čtyř do čtrnácti i více let, neboť nohy nejmladšího, když seděl na lavici, visely hezký kus nad podlahou, kdežto nejstarší, neohrabaný a dobromyslný prosťáček, byl výrostek o půl hlavy větší než učitel.

Kraj první lavice - platící ve škole za čestné místo kde sedával nemocný malý žáček, zůstával prázdný, a prázdný zůstával také první v řadě kolíků, na které si věšívali klobouk nebo čepici ti, kdo v nich přišli do školy. Žádný chlapec se neodvážil znesvětit nedotknutelnost toho místa ani kolíku, ale mnohý hleděl střídavě na obě neobsazená místa a na učitele a šeptal přitom pod rukou něco svému lelkujícímu sousedovi.

Potom začalo slabikování a úmorné memorování, šuškání vtípků a různá kradmá vyražení, prostě všechen ten monotónní školní šum a bzukot; a uprostřed těch zvuků seděl nebohý učitel, ztělesněná mírnost a čistota srdce, marně se pokoušející upnout myšlenky na povinnosti dané hodiny a zapomenout na svého malého přítele. A přitom právě jednotvárný stereotyp jeho povolání mu tím silněji připomínal snaživého školáčka; bylo očividné, že mu myšlenky těkají a stále znovu odbíhají daleko od žáků.

222$

Nikdo to nevystihl lépe než právě nejlenivější chlapci, kteří osměleni tím, že jim zatím vše procházelo bez trestu, stále víc hlučeli a víc si také dovolovali; před učitelovýma očima hráli sudou-lichou, nepokrytě a bez pokárání chroupali jablka, bez nejmenší zdrželivosti se ze žertu nebo zlomyslnosti navzájem štípali a vyřezávali své iniciály dokonce přímo do noh učitelova stolku. Rozpačitý třídní hlupáček, který stál u stolku a měl zpaměti odříkat nějaký úryvek z učebnice, nehledal už zapomenutá slova po stropě, ale klidně přistoupil až k učitelovi a drze upřel oči přes jeho loket přímo na dotyčnou stránku otevřené knihy; šprýmař této malé bandy zase mžoural a dělal obličeje (samozřejmě na nejmenšího žáčka), aniž si zakrýval tvář knížkou, a jeho nadšené obecenstvo neznalo ve svých pochvalných projevech mezí. Když se učitel náhodou probral a zdálo se, že vnímá, co se děje, hluk na okamžik utichl a jeho oči se střetávaly pouze s pohledy horlivými a hluboce pokornými; ale jakmile znovu upadl v zadumání, ihned zase vřava propukla, a to desetkrát hlučnější než předtím.

Ach, jak někteří z těch líných kůží toužili být venku a jak se dívali na otevřené dveře a okno, jako by se užuž odhodlávali divoce vyrazit ven, zmizet v lesích a nikdy už nežít jinak než jako nespoutaní divoši! Jaké rebelantské představy chladné řeky a nějakého stinného místa ke koupání pod vrbami s větvemi smáčejícími se ve vodě asi pokoušely a lákaly toho pořízka, který si s košilí u krku rozepnutou a tak rozhalenou, jak nejhloub to šlo, slabikářem ovíval rozpálenou tvář a přál si být velrybou nebo mřenkou nebo mouchou nebo prostě čímkoli jiným, jen ne chlapcem dřepícím v takovém horkém, parném dni ve škole! Takové vedro! Zeptejte se onoho druhého hocha, jehož místo bylo nejblíž u dveří a dávalo mu možnost vyklouznout občas do zahrady a dráždit své spolužáky k zuřivosti tím, že si namáčel obličej do okovu u studny a pak se válel po trávě, zeptejte se ho, jestli už někdy zažil takový den jako tenhle, kdy se i včely nořily hluboko do kalíšků květů a zůstávaly tam, jako by se byly rozhodly odejít na

223$

odpočinek a zanechat produkování medu. Den byl stvořený k lenošení a k vylehávání na zádech v zeleni přírody a k civění do oblohy, až její jas donutí člověka zavřít oči a poddat se spánku; byl tohle snad čas mořit se nad zatuchlými knihami v tmavé světnici, přezírané i samým sluncem? Učiněná hrůza!

Nell seděla u okna a zabývala se svou prací, ale přesto pozorovala všechno, co se dělo kolem, ačkoli se někdy těch divokých chlapců skoro bála. Když skončilo čtení, začalo psaní; a protože tam byl pouze jediný stůl, a to stolek učitelův, usedali za něj střídavě jeden chlapec po druhém, aby se mořili nad svou škrábanicí, zatímco učitel přecházel kolem. To byly již klidnější chvíle, neboť tu a tam přistoupil k píšícímu, nahlédl mu přes rameno a mírně ho vybídl, aby se podíval, jak je to či ono písmeno vyvedeno na té či oné předloze na stěně, chválil na něm jednou ten vlasový tah, jindy zas onen stínový, a nabádal školáka, aby si z toho vzal příklad. Chvílemi přestával s výukou a vyprávěl jim, co včera večer povídal nemocný chlapec a jak touží být už zase mezi nimi; a ubohý učitel o tom mluvil slovy tak jemnými a vřelými, že hoši ztichli jako pěna, jako by je hryzlo svědomí, že předtím učitele tak zlobili, a plné dvě minuty potom vydrželi nechroupat jablka, nevyřezávat jména, neštípat souseda ani se na sebe nešklebit.

„Víte co, hoši,“ řekl učitel, když hodiny odbily dvanáct,

„dneska odpoledne vám dám mimořádně prázdno.“

Na toto oznámení spustili žáci, podníceni a vedeni nohatým výrostkem, hurónský řev, během něhož bylo vidět, že učitel něco mluví, ale nebylo ho vůbec slyšet. Když však zvedl ruku na znamení, že si přeje, aby se utišili, byli natolik ohleduplní, že přestali křičet, jakmile došel dech těm z nich, kteří ho měli nejdelší.

„Nejdřív mi ale musíte slíbit,“ navázal učitel, „že nebudete dělat rámus, nebo když už, tak že ho tedy aspoň půjdete dělat někam jinam - myslím pryč, ven za ves. Jsem přesvědčený, že přece nechcete rušit svého starého kamaráda a spolužáka.“

224$

Nastalo všeobecné drmolení (a snad i docela upřímné, protože to byli přece jen ještě děti), to že nechtějí; a dlouhý výrostek, snad o nic méně upřímný než všichni ostatní, volal nejbližší školáky kolem sebe za svědky, že prve křičel jenom šeptem.

„Nezapomeňte tedy, prosím, moji milí hodní žáci,“ dodal ještě učitel, „o co jsem vás žádal; berte to jako laskavost vůči mně. Bavte se, jak umíte, ale nezapomínejte si vážit toho, že jste požehnáni zdravím. Buďte sbohem všichni!“

„Díky, pane,“ a „Sbohem, pane,“ zaznívalo mnohokrát rozličnými hlasy a hoši vycházeli ven velmi způsobně a tiše. Ale venku tak svítilo slunce a taky tam zpívali ptáci, jak dovede slunce svítit a ptáci zpívat jen v ten den nebo půlden, kdy není škola; stromy kynuly všem volným chlapcům, aby si na ně vylezli a uvelebili se v jejich listnatém větvoví; seno je vybízelo, aby jen přiběhli a rozhazovali je do průzračného vzduchu; zelené obilí kynulo jemným vlněním k lesu a řece; rovná půda, ve hře světel a stínů zdánlivě ještě rovnější, přímo vábila k běhům a skokům a dlouhým pěším výpravám bůhvíkam. Bylo nad klukovské síly tomu všemu odolat, a tak celý houf vzal s jásavým zavýskáním nohy na ramena a za neutuchajícího křiku a smíchu se rozprchl na všechny strany.

„Je to přirozené, a bohu za to dík!“ řekl ubohý učitel, když se za nimi díval. „Jsem vlastně rád. že na moje slova nedbají!“

Je ovšem těžké zavděčit se lidem všem, jak většina z nás už jistě zjistila i bez oné bajky, která skrývá toto mravní naučení; a tak během odpoledne zašlo k učiteli více matek a tet školáků, aby projevily svůj rozhodný nesouhlas s jeho počinem. Pár se jich omezilo na pouhé narážky, při nichž se například zdvořile ptaly, jaký že je dnes podle kalendáře den, zda červeně vytištěný nebo kterému svatému zasvěcený; pár z nich (byl to výlupek vesnických pletichářek) tvrdilo, že to je znevažování trůnu a urážka církve a státu a že to zavání volnomyšlenkářstvím, když se dětem dá půlden prázdno z nějakého méně významného důvodu,

225$

než jsou narozeniny panovníka; ale většina žen vysvětlovala svou nelibost důvody soukromými a nevybíravými slovy prohlašovala, že takhle zkracovat žáky o vyučovací hodiny není nic jiného než vyložené okrádání a podvod. A jedna starší žena, když viděla, že nedokáže mírumilovného učitele roznítit ani vyprovokovat přímým hovorem s ním, vyrazila z jeho domku a venku před jeho oknem se do něho pustila nepřímo přes jinou starší ženu, které vykládala, že učitel musí samosebou tenhle půlden prázdna ze svého sobotálesu odpočítat, nebo jinak musí samosebou docela přirozeně čekat, že se proti němu začne ves bouřit; v téhle končině prý věru není o lenochy rozhodně nouze (v tomhle místě babka zvýšila hlas) a někteří z nich, co jsou líní dokonce i na učitelování, třeba brzo poznají, že jim jiní panáčkové zatím přerůstají přes hlavu, a tak by jim radila, aby si dávali pozor a dobře si všímali, co se děje kolem. Ale ani všechno rýpání a špičkování nedokázalo vyloudit jediné slovo z úst mírumilovného učitele, který seděl s děvčátkem vedle sebe a byl snad ještě trochu sklíčenější, ale mlčel a ani jediným slovem si nepostěžoval.

K večeru se přes zahrádku přihnala stará posluhovačka, jak nejrychleji dokázala cupkat, a když se ve dveřích setkala s učitelem, vyřizovala mu, že má hned jít k panímámě Westové, a udělá prý nejlíp, když bude utíkat napřed. Učitel byl právě na odchodu, hodlaje si vyjít s děvčátkem na malou procházku, a tak aniž pustil Nellinu ruku, zamířil spěšným krokem pryč, ponechávaje poslici, aby je následovala, jak rychleji to půjde.

Stanuli u dveří jedné chalupy a učitel na ně jemně zaklepal zaťatými klouby. Dveře se bez prodlení otevřely. Vstoupili do světnice, kde uprostřed malého hloučku žen, který se kolem ní shromáždil, seděla žena starší než ostatní a lomila rukama a hořce plakala, kolébajíc tělem ze strany na stranu.

„Ach, panímámo!“ vzdychl učitel, když přistoupil k její židli. „Copak je to tak zlé?“

„Jde to s ním rychle,“ hořekovala stará žena, „můj vnuk umírá! A je to všecko vaše vina. Už bych vás k němu

226$

nepustila, kdyby si to tak toužebně nepřál. Takhle daleko ho přivedlo všecko to jeho učení. Ach bože, bože, bože, co si já jen počnu!“

„Neříkejte, že na tom mám nějakou vinu,“ namítal laskavý učitel. „Neberu si to jako urážku, panímámo, to ne. Jste teď moc rozrušená a zarmoucená a jistě to nemyslíte doopravdy, co povídáte. Určitě to tak nemyslíte.“

„Ale jo, myslím to tak,“ opáčila stařena. „Všecko to myslím doopravdy. Kdyby ze strachu před vámi nebyl pořád ležel v knížkách, tak byl dneska zdravý a veselý, tím jsem si jistá.“

Učitel se rozhlédl po ostatních ženách, jako by je prosil, aby aspoň jedna z nich pronesla nějaké laskavé slovo v jeho prospěch; ale všechny jen potřásly hlavou a šeptaly si mezi sebou, že nikdy neviděly v učení nic zvlášť dobrého a tohle že je v tom přesvědčení jen utvrzuje. Bez jediného slova odpovědi, ale i bez jediného vyčítavého pohledu tedy následoval posluhovačku, která pro něj došla do školy (a která se mezitím zase už přidala k hloučku ostatních) do vedlejší světničky, kde na posteli na zádech ležel jeho mladistvý přítel, napůl oblečený.

Byl to mladičký chlapec - vlastně ještě malé dítě. Vlasy mu dosud splývaly v kučerách kolem tváře a oči mu svítily velmi jasně; byl to však jas nebes, nikoli jas z tohoto světa. Učitel se k němu posadil, nahnul se nad polštář a zašeptal jeho jméno. Chlapec se vzchopil, pohladil ho ručkou po tváři, ovinul mu vyhublé paže kolem krku a zvoláním ho uvítal co svého drahého, laskavého přítele.

„Doufám, že jsem jím vždycky byl,“ odpověděl ubohý učitel, „aspoň jsem se o to snažil, bůh mi je svědkem.“

„Kdo je to?“ zeptal se chlapec, když spatřil Nell. „Bojím se ji políbit, aby to třeba ode mne nedostala taky. Požádejte ji, aby mi podala ruku.“

Vzlykající děvčátko přistoupilo blíž a vzalo malou chabou ručku jemně do dlaně. Když ji potom po chvilce pustilo, nemocný chlapec se měkce zvrátil zase do polštáře.

„Pamatuješ se na zahrádku, Harry,“ šeptal učitel, chtěje vyburcovat jeho zájem, protože se zdálo, jako by chlapce

227$

obestírala nějaká mrákota, „a jak v ní bývalo večer příjemně? Musíš si pospíšit, aby ses v ní zase brzo ukázal, protože myslím, že i všem kytičkám se po tobě stýská, a nejsou proto už tak pestré, jako bývaly. Už se brzo vrátíš, chlapečku můj, hodně brzo už přijdeš - viď?“

Chlapec se slabě usmál - opravdu velmi, velmi slabounce - a položil ručku na šedivou hlavu svého přítele. Pohnul také rty, ale nevyšlo z nich jediné slovo - opravdu, ani sebeslabší hlásek.

V nastalém tichu zalétl otevřeným oknem dovnitř šum vzdálených hlasů, nesený večerním vánkem.

„Co je to?“ zeptal se nemocný chlapec a otevřel oči.

„To si hrají hoši na louce.“

Chlapec vytáhl zpod polštáře kapesník a pokusil se jím zamávat nad hlavou. Ale slabá paže mu bezmocně klesla.

„Mám zamávat já?“ nabídl se učitel.

„Zamávejte jím prosím z okna,“ odpověděl chlapec slabounkým hláskem. „Přivažte ho na mřížku. Snad ho tam někteří z nich uvidí. Možná že si na mě vzpomenou a podívají se tímhle směrem.“

Zvedl hlavu a sjel zrakem z tohoto třepotajícího se znamení na svou zahálející kriketovou pálku, která ležela ve světničce na stole spolu s tabulkou, knížkou a jinými klukovskými proprietami. A potom si znovu měkce lehl naznak a zeptal se, je-li tady ještě pořád ta holčička, protože ji prý nevidí.

Přistoupila blíž a stiskla trpnou ručku, která ležela bezvládně na přikrývce. A oba staří přátelé a druhové - jimiž totiž skutečně byli, ač jeden muž a druhý dítě - se potom dlouho drželi navzájem v objetí, až malý školáček otočil tvář ke stěně a usnul.

Ubohý učitel zůstával sedět dál na témže místě a držel malou chladnou ručku ve své a třel ji. Byla to však už jen ruka mrtvého dítěte. Cítil to - ale přesto ji stále třel a nemohl ji pustit ze své ruky.

228$

«KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ»

Se srdcem téměř pukajícím odcházela Nell s učitelem od toho lůžka a vrátila se s ním do chalupy. Ale i uprostřed svého zármutku a slz si dávala pozor, aby jejich pravou příčinu skryla před dědečkem, neboť mrtvý hoch byl také něčí vnouče a zanechal tu pouze jedinou starou příbuznou, aby truchlila nad jeho předčasným skonem.

Odkradla se na lože, co mohla nejdříve, a když byla sama, dala volný průchod žalu, kterým jí přetékalo srdce. Ale smutný výjev, jehož byla svědkem, zároveň obsahoval i naučení o spokojenosti a vděčnosti - aby byla spokojena s osudem, který jí ponechává zdraví a volnost, a vděčná za to, že zůstává zachována jedinému příbuznému a příteli, kterého miluje, a že smí žít a chodit po krásném světě, když tolik mladých stvoření - stejně mladých a plných naděje jako ona - přepadá nemoc a klátí je do hrobu. Kolik rovů na tom starém hřbitově, na který se nedávno zatoulala, se zelená nad hrobečky dětí! A třebaže dosud sama přemýšlela po dětsku a snad ani dostatečně neuvážila, k jakému jasnému a blaženému životu jsou povoláni ti, kdo zemřou mladí, a že smrtí jsou ušetřeni bolesti dívat se na to, jak jiní kolem nich umírají, a pochovávat do hrobu i leckterou velkou lásku svého srdce (čímž staří ve svém jediném dlouhém životě vlastně umírají několikrát), přesto uvažovala natolik moudře, že si z toho, co večer viděla, vyvodila jednoduché a jasné mravní ponaučení a vštípila si je hluboko do paměti.

Ve snách pak viděla malého školáčka - ne v rakvi a plachetkou zakrytého, ale uprostřed hloučku andělů a šťastně se usmívajícího. Když komůrku zalily první veselé paprsky slunce, Nell se probudila, a pak už nezbývalo než se s ubohým učitelem rozloučit a znovu se zas vydat na další pouť.

Ale než se zchystali k odchodu, začalo už zatím zase vyučování. Ve stinné světnici zurčel včerejší hluk a šum snad o málo krotší a tlumenější, ale opravdu jen o docela

229$

málo, pokud v něm vůbec nějaký rozdíl byl. Učitel se zvedl od stolku a šel je doprovodit k brance.

Chvějící se a zdráhavou rukou mu podávala dívenka peníze, které jí na dostizích dala dáma za květiny; zajíkavě přitom koktala své díky, protože si uvědomila, jak malá je to částka, a červenala se, když mu je nabízela. On ale nedal jinak, než aby peníze zase schovala, sklonil se k ní, políbil ji na tvář a zašel zpátky do školy.

Ale neušli snad ani pět šest kroků, když se znovu objevil ve dveřích; stařec se vrátil, aby mu potřásl rukou, a děvčátko mu přišlo stisknout ruku rovněž.

„Provázej vás štěstí a dobrá nálada!“ řekl ubohý učitel. „Jsem teď docela sám na světě. Jestli vás zase někdy cesta povede naším krajem, nezapomeňte na tuhle malou vesnickou školu. „

„Nikdy na ni nezapomeneme, pane,“ odpověděla Nell, „a nikdy taky nezapomeneme být vám vděční za všechnu vaši laskavost k nám.“

„Taková slova jsem vyslechl z dětských úst již mnohokrát,“ pravil učitel se zádumčivým úsměvem a potřásal hlavou, „jenže brzo se na ně zapomnělo. Zůstal mi jen jeden mladý přítel - přítel o to vzácnější, že byl mladý ale i tomu je už konec. Opatruj vás pánbůh!“

Vřele se s ním loučili ještě mnoha, přemnohá slovy, ale potom se přece jen odtrhli a pomalu odcházeli a tak dlouho se ohlíželi, dokud ho bylo vidět. Nakonec nechali daleko za sebou i vesničku, ba i kouř mezi stromy se jim ztratil z očí. Zrychlili pak krok a šlapali stále dál, rozhodnuti držet se hlavní silnice a jít po ní, ať už je zavede kam chce.

Jenže hlavní silnice se táhnou daleko, velmi daleko. S výjimkou několika nepatrných shluků chalup, kolem kterých přešli bez zastavení, a kromě jednoho osamělého hostince při cestě, kde se posilnili kouskem chleba a sýra, je silnice až do pozdního odpoledne nedovedla vlastně nikam a táhla se před nimi stále dál, do veliké dálky, pořád stejně jednotvárná, únavná a klikatá, jakou se trmáceli celý den. Ale poněvadž neměli jinou možnost než

230$

jít kupředu, vláčeli se pořád dál, i když krokem už značně pomalejším, protože byli již velmi vyčerpaní a unavení.

Ubývající odpoledne přešlo již v lahodný večer, když se dostali k místu, kde se silnice ostře zahýbala a přetínala veřejnou pastvinu. Na pokraji této občiny a těsně u živého plotu, který ji odděloval od obdělávaných polností, stál kočovnický vůz, který se tam utábořil na noc a na který právě pro tuto jeho polohu narazili tak nečekaně, že by se mu nebyli mohli vyhnout, i kdyby byli chtěli.

Nebyla to ošuntělá, špinavá, zaprášená kára, nýbrž velice pěkný domeček na kolech a s okny, která věnčily bílé etamínové záclonky a zvenčí chránily zelené okenice s jasně červenými výplněmi, takže v tomto veselém kontrastu barev celý povoz přímo svítil veselostí a jasem. Nebyla to věru žádná chudá maringotka tažená jediným oslem nebo vyzáblou herkou, neboť na uprášené trávě se pásl pár vypřažených koní ve velmi dobrém stavu. A nebyla to už rozhodně maringotka cikánská, protože u otevřených dveří (ozdobených lesklým mosazným klepadlem) seděla křesťansky vyhlížející dáma, objemná a na pohled blahobytná, která měla na hlavě velikánský čepec, celý se třepotající mašlemi. A že v maringotce nebyla nouze o proviant a vybavení, dalo se soudit z počínání této dámy, která se právě oddávala velice příjemnému a osvěžujícímu zaměstnání, totiž popíjení čaje. Potřeby k čajování, počítaje v to i láhev značně podezřelého vzhledu a uzené šunkové koleno, měla rozloženy na bubnu, zakrytém bílým ubrouskem; a před ním, jako u nejpohodlnějšího kulatého stolečku na světě, seděla tato kočující dáma, pila čaj a těšila se z rozhledu.

Stalo se, že dáma z maringotky nesla právě v té chvíli k ústům svůj šálek (a aby s ní všechno kolem ladilo uspokojivou objemností, byl i tento hrníček buclatě podstatný) a měla oči zvednuté k obloze kochajíc se omamnou vůní čaje, do níž se možná mísil sotva znatelný dech nějaké té slzy nebo jiskřičky něčeho z oné podezřelé láhve - to je však pouhý dohad a ne historicky ověřený fakt -, stalo se tedy, že zabavujíc se tímto příjemným konáním, nezpozorovala

231$

naše poutníky hned v prvním okamžiku, jak se objevili. Teprve když šálek odkládala a zhluboka si oddechla po námaze, kterou ji stálo vyprázdnění jeho obsahu, spatřila dáma z maringotky starce a mladé děvče, jak jdou zvolna kolem a sledují její počínání pohledem zdrželivého, leč hladového obdivu.

„Hej!“ zvolala dáma z maringotky, vymetla dlaní drobky z klína, shltla je a potom si utřela ústa. „Ano, na vás volám. - Kdopak vyhrál Velkou překážkovou cenu, panenko?“

„Kdože vyhrál co, madam?“ zeptalo se děvče.

„Velkou překážkovou cenu na dostizích, panenko pohár, o který se jelo druhý den.“

„Druhý den, madam?“

„Druhý den. Ano, druhý den,“ opakovala dáma s netrpělivým výrazem ve tváři. „To opravdu nemůžeš říct, kdo vyhrál Velkou překážkovou cenu, když se tě člověk zdvořile ptá?“

„Já to nevím, madam.“

„Nevíš?“ opakovala dáma z maringotky. „Vždyť jsi tam byla. Viděla jsem tě na vlastní oči.“

Nell se nemálo polekala, když to slyšela, protože jí kmitlo hlavou, jestli se snad dáma nezná nějak blíž s firmou Ťapka a Codlin; ale již příští slova přispěla k jejímu uklidnění.

„A moc mě mrzelo,“ pokračovala dáma z maringotky, „že tě vidím ve společnosti Punche, toho přízemního, hrubého, sprostého kašpara, na kterého by se měli lidé dívat leda s pohrdáním.“

„Nebyla jsem tam z vlastní vůle,“ hájilo se děvčátko, „neznali jsme cestu a ti dva páni k nám byli moc hodní a dovolili nám, abychom šli s nimi. Vy je - vy se s nimi znáte, madam?“

„Jestli se s nimi znám, panenko!“ vykřikla dáma z maringotky skoro hystericky. „Jestli se já znám s těma dvěma? Ale ty jsi ještě mladá a nezkušená, a to tě omlouvá, že se můžeš takhle ptát. Vypadám snad na to, že bych se s nimi mohla znát? Vypadá snad můj vůz, jako by je znal?“

232$

„Ne, madam, to ne,“ odpověděla Nell v obavě, že se dopustila nějakého vážného společenského přestupku. „Prosím za prominutí.“

Toho se jí také ihned dostalo, třebaže se dáma zdála touto ponižující domněnkou ještě stále značně dotčená a rozladěná. Nell jí potom vysvětlila, že odešli z dostihů hned první den a že putují do nejbližšího města, které leží na té silnici, a že tam hodlají někde přenocovat. A protože se tvář tlusté dámy začala jasnit, odvážilo se děvče zeptat, jak je to ještě daleko. Odpověď - k níž se tlustá dáma nedostala dřív, dokud děvčátku zevrubně nevysvětlila, že na dostihy přijela prvního dne v kočárové kolesce, a to čistě jen pro vlastní zábavu, a že její přítomnost na závodišti neměla nic společného s jakoukoli činností obchodní nebo výdělečnou - zněla, že do nejbližšího města to je ještě osm mil.

Tento zarážející údaj dívku trochu sklíčil, takže jen stěží zadržela slzu, když pohlédla na dlouhou temnící se cestu před sebou. Dědeček si slovem nepostěžoval, pouze hluboce vzdychl, zatímco se opíral o hůl a marně se snažil proniknout zrakem do šeré dálky.

Dáma z maringotky právě sbírala své čajové náčiní, chystajíc se z improvizovaného stolku sklidit, ale když si všimla dívčina úzkostného výrazu, zaváhala a přestala sklízet. Nell se uklonila, poděkovala za informaci, vzala starce za ruku a poodešla s ním snad nějakých padesát kroků, když tu dáma z maringotky na ni zavolala, aby se vrátila.

„Pojď blíž, ještě blíž,“ zvala ji a kývala na ni, aby vystoupila po schůdkách. „Nemáš hlad, panenko?“

„S hladem to není tak zlé, ale jsme unavení, a je to - je to opravdu ještě daleko -“

„No dobře, hlad nehlad, trochu čaje vám nemůže uškodit,“ odpověděla jí nová známá. „Předpokládám, že proti tomu nic nemáte, starý pane?“

Dědeček smekl uctivě klobouk a poděkoval. Dáma z maringotky ho potom vybídla, aby i on vystoupil po schůdkách, ale když se ukázalo, že buben není zrovna

233$

vhodný stolek pro dva, zase sestoupili, aby se usadili na trávě, kam jim pak podala tác s čajovým příborem, chléb, máslo a uzené koleno - zkrátka všechno, čím se předtím posilňovala sama, kromě láhve, kterou si při vhodné příležitosti stačila zatím strčit do kapsáře.

„Postav si to vedle zadních kol, panenko, to je nejlepší místo,“ radila jim nová přítelkyně, dohlížejíc shora na celou přípravu. „A teď mi podej konvici, přidám tam trochu horké vody a špetku čerstvého čaje, a pak oba jezte a pijte, co se do vás vejde, ať po vás nic nezbude - nic jiného od vás nechci.“

Byli by možná vyhověli přání té ženy, i kdyby je byla vyjádřila méně upřímně, nebo dokonce i kdyby je nebyla vyjádřila vůbec. Ale protože je tato pobídka zbavila i posledního zbytečku ostychu a rozpaků, pustili se s vervou do jídla a svrchovanou měrou si na něm pochutnávali.

Zatímco se jím zabývali, dáma z maringotky sestoupila na zem a s rukama sepjatýma za zády a se svým velkým kokrhelem, mohutně se třepotajícím, se odměřeným a velmi důstojným krokem procházela sem a tam, přičemž se s výrazem tichého zalíbení občas zadívala na maringotku, nacházejíc zřejmě obzvláštní uspokojení v červených výplních okenic a mosazném klepadle. Když se chvíli věnovala tomuto mírnému tělocviku, posadila se na schůdky a zavolala: „Georgi!“ Na toto zvolání jakýsi muž v kočovském kabátě, který byl až do té doby tak zalezlý v křoví, aby sám viděl všechno, co se děje, ale jeho aby vidět nebylo, rozhrnul větve, které ho zakrývaly, a zjevil svou sedící postavu, která balancovala na kolenou pekáč a mázovou kameninovou láhev a v pravé ruce třímala nůž a v levé vidličku.

„Prosím, paní,“ řekl George.

„Jak ti chutnala ta studená paštika, Georgi?“

„Nebyla špatná, madam.“

„A co pivo,“ vyptávala se dáma z maringotky s výrazem, jako by ji tato otázka zajímala víc než předešlá, „dá se pít, Georgi?“

234$

„Snad nemá zrovna ten říz, co by mohlo mít,“ odpověděl George, „ale koneckonců není zrovna nejhorší.“

Aby upokojil mysl své velitelky, přihnul si z kameninové láhve douškem, který se obsahem rovnal snad žejdlíku, a potom si mlaskl, zamrkal a pokývl hlavou. A nepochybně s týmž přívětivým úmyslem se vzápětí znovu chopil nože a vidličky jako na očitý důkaz, že pivo nemělo ani v nejmenším špatný vliv na jeho chuť k jídlu.

Dáma z maringotky ho chvíli s uspokojením pozorovala a nakonec se zeptala:

„Budete už brzo hotový?“

„Už skoro jsem, madam.“ A opravdu, když nožem vyškrábal celý pekáč kolem dokola a nejchutnější hnědé připečeninky donesl do úst, a když si tak znalecky přihnul z kameninové láhve, že se mu hlava pomaloučku, pohybem očima téměř nesledovatelným zvracela stále dál a dál dozadu, až ležel skoro celým tělem na zemi, tento znamenitý pán prohlásil, že je zcela k službám, a vyšel ze svého úkrytu.

„Doufám, že jsem na vás příliš nespěchala, Georgi,“ poznamenala jeho velitelka, která zjevně měla pro jeho poslední výkon velké pochopení.

„A i kdyby,“ odpověděl její služebník a hned se moudře zajišťoval pro jakoukoli vhodnou příležitost, která by se případně mohla naskytnout, „tak co na tom, příště si to tedy musíme vynahradit.“

„Nemáme těžký náklad, Georgi, viďte?“

„Tohle říkají dámy vždycky,“ odpověděl muž a rozhlížel se široko daleko kolem, jako by se proti takovému nehoráznému tvrzení dovolával celého vesmíru. „Když člověk vidí kučírovat ženskou, tak vždycky pozoruje, že ani na chvilku nenechá bič na pokoji - kůň jí nikdy nemůže běžet dost rychle. Když má dobytek přiměřený náklad, tak nikdy nepřesvědčíte ženskou, že už neunese nebo neutáhne nic víc. - čím to jen může být?“

„Byl by to pro naše koně velký rozdíl, kdybychom s sebou vzali tyhle dva pocestné?“ zeptala se jeho velitelka, aniž odpověděla na jeho libomudrckou otázku, a ukázala

235$

na Nell a starce, kteří se namáhavě sbírali, chystajíce se pokračovat ve své pěší pouti.

„Rozdíl by to samozřejmě byl,“ řekl George zarputile. „Ale byl by to velký rozdíl?“ opakovala jeho velitelka. „Nemůžou přece vážit moc.“

„Tenhle párek, madam,“ odpověděl George a prohlížel si je pohledem člověka, který odhaduje s přesností plus minus jedna unce, „bude dohromady vážit jen o chloupek míň než Oliver Cromwell.“

Nell nesmírně udivilo, jak může ten člověk tak přesně znát váhu osoby, o níž četla v knihách, že žila ve značně dávné minulosti, ale rychle na tu záhadu zapomněla z radosti nad nabídkou, aby dál putovali v maringotce, za což také její majitelce s nelíčenou vřelostí ihned poděkovala. S velkou ochotou a hbitostí pomohla uklidit čajové náčiní i ostatní věci, porozkládané kolem, a protože George zatím zapřáhl koně, vystoupila do vozu a za ní i její potěšený dědeček. Jejich ochránkyně potom zavřela dveře a usadila se u otevřeného okna ke svému bubnu. A když pak George vyvěsil schůdky a zasunul je pod vůz, s velmi hlučným rachocením a skřípáním a vrzáním se rozjeli a lesklé mosazné klepadlo, kterým jakživo nikdo nezaklepal, vyklepávalo o vlastní újmě jeden stále se opakující dvojitý úder za sebou, jak se tak těžce drkotali po silnici.

«KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ»

Když volným krokem ujeli kousek cesty, odvážila se Nell pokradmu podívat po maringotce a prohlédnout si vůz pozorněji. Jedna polovina - ona část, kde právě seděla jeho přívětivá majitelka - byla pokrytá kobercem a na zadním konci ohrazená tak, že skýtala místo na spaní, sestrojené na způsob lodního lůžka a zastřené, stejně jako malá okénka, pěknými bílými záclonkami; vypadalo docela útulně, třebaže zůstávalo nevyzpytatelnou záhadou, jakým

236$

akrobatickým cvikem se do něho asi dáma z maringotky dostává a jestli se jí to vůbec někdy podaří. Druhá polovina vozu sloužila jako kuchyň a byla vybavena sporáčkem, jehož štíhlý komínek procházel střechou. Obsahovala také almárku nebo spížku, několik truhliček, velký džbán s vodou a pár kousků kuchyňského náčiní a kameninového nádobí. Posledně jmenované utensilie byly rozvěšené po stěnách, které v části maringotky vyhrazené majitelce podniku byly vyzdobeny několika veselejšími a rozmarnějšími ozdobnými předměty, jako například trianglem a dvěma značně ohmatanými tamburínami.

Paní z maringotky seděla u jednoho okénka ve vší pýše a romantice těchto hudebních nástrojů a malá Nell s dědečkem seděli u druhého ve vší pokoře a próze kotlíku a rendlíků, zatímco povoz drkotal vytrvale dál a měnil nepříliš rychle vyhlídku do stále se temnícího kraje. Zpočátku mluvili oba naši poutníci velmi málo, a to ještě jen šeptem, ale jak se s prostředím důvěrněji obeznamovali, odvažovali se hovořit volněji a otevřeněji a povídali si o krajině, kterou právě projížděli, a o různých předmětech, které se jim zjevovaly, až stařec nakonec usnul. Když to dáma z maringotky zpozorovala, vybídla Nell, aby si šla sednout k ní.

„Tak co, panenko,“ řekla, „jak se ti líbí tenhle způsob cestování?“

Nell odpověděla, že podle ní je to opravdu velmi příjemné, a dáma s tím souhlasila s výhradou, že to platí jen pro lidi, kteří jsou veselé mysli. Pokud se týče jí, řekla, trpí v tom směru jistou skleslostí, kterou je třeba neustále něčím povzbuzovat; neprozradila, získává-li právě zmíněný povzbuzující prostředek z podezřelé láhve, o které již byla řeč, nebo z nějakého jiného zdroje.

„V tom záleží právě štěstí vás mladých,“ pokračovala. „Vy nevíte, jaké to je, mít pocity skleslosti a tísně. Máte taky vždycky chuť k jídlu, a to je nějaká radost!“

Nell napadlo, že by se jí někdy docela hodilo nemít chuť k jídlu; a mimoto si pomyslila, že v osobním zjevu dámy ani ve způsobu, jak svačila, není nic, co by opravňovalo

237$

k závěru, že by trpěla nechutenstvím a ztrátou přirozeného požitku z jídla a pití. Mlčky však jejím slovům přisvědčila, jako by to byla její povinnost, a čekala, až se dáma znovu rozhodne promluvit.

Ta však místo dalšího hovoru zůstávala dlouhou chvíli sedět mlčky a dívala se na děvčátko, a když nakonec vstala, přinesla z kouta velký svitek plátna asi tři stopy širokého, položila ho na podlahu a nohou rozvinula, až dosahoval skoro z jednoho konce maringotky na druhý.

„Tak, panenko,“ řekla, „čti!“

Nell postupovala podél transparentu a četla nahlas nápis, namalovaný obrovskými černými písmeny:

{VOSKOVÝ KABINET PANÍ JARLEY.}

„Přečti to ještě jednou,“ pronesla dáma samolibě.

„Voskový kabinet paní Jarley,“ opakovala Nell.

„To jsem já,“ řekla dáma. „Ta paní Jarley jsem já.“

Dáma z maringotky se podívala na dívku povzbudivým pohledem, který ji měl uklidnit a dát najevo, že ačkoli stojí tváří v tvář skutečně živé paní Jarley, nesmí se tím nechat ohromit a zdeprimovat, a rozvinula jiný svitek, na kterém byl nápis „Sto figurín v životní velikosti“, a pak další svitek, na kterém bylo napsáno „Unikátní sbírka pravých voskových figurín, jediná svého druhu na světě“, a potom několik menších pásků s různými nápisy jako „Výstava právě zde uvnitř“ - „Pravá a jediná paní Jarley“ - „Nepřekonatelná sbírka paní Jarley“ - „Paní Jarley patří obdiv šlechty a panstva“ - „Paní Jarley navštěvuje královská rodina“ a podobně. Když užaslému dítěti předvedla tyto reklamní transparenty obludných rozměrů, vytasila se ještě s ukázkami drobnějšími v podobě letáčků, dílem stylizovaných formou parodie na různé populární písničky, jako například „Věř mi, že jsou všecky figuríny paní Jarley tak vzácné“ - „Viděl jsem tvou nádheru v květu mladosti“ - „Přes velkou louži k paní Jarley“. A aby se vyhovělo vkusu všech, byly další složeny i se zřetelem na nátury veselejší a bodřejší, jako například parodie na oblíbenou melodii „Kdybych já měl osla“, která začínala

238$

{Kdybych já znal osla, co se vzpírá

jít se dívat na figuríny paní Jarley,

myslíš, že bych se s ním vůbec bavil?

Ach, ne, ne, ne!

Tedy vzhůru k paní Jarley…}

Rozličné texty byly složeny také v próze, údajně představující třebas rozhovor čínského císaře s ústřicí nebo arcibiskupa canterburského s rozkolníkem na téma církevní daně, ale společný jmenovatel byl u všech stále týž - totiž že si má čtenář pospíšit s návštěvou u paní Jarley a že děti a služebnictvo platí poloviční vstupné. Když předvedla všechny tyto doklady svého významného postavení ve společnosti, aby tak na svou mladou společnici udělala patřičný dojem, paní Jarley je zase svinula, pečlivě uložila na místo, opět se posadila a vítězoslavně se podívala na dítě.

„Po tomhle se už víckrát nesmíš zahazovat se špinavým Punchem,“ pronesla paní Jarley.

„Nikdy jsem ještě neviděla žádné voskové figurky, madam,“ přiznala se Nell. „Jsou legračnější než kašpar Punch?“

„Legračnější!“ vyjekla paní Jarley pronikavě. „Nejsou vůbec legrační.“

„Ó!“ odpověděla Nell v nejhlubší pokoře.

„Nejsou vůbec legrační,“ opakovala paní Jarley. „Figuríny jsou vážné a - jakpak se to jen řekne - kritické? - neklasické, to je to slovo - jsou vážné a klasické. Žádné sprosté rvačky a mlácení, žádné hrubé žerty a kvičení jako u tvých báječných kašparů, ale jsou vždycky stejné, mají chladný a vznešený výraz a ten se nikdy nemění. A vypadají tak věrně jako živé, že kdyby jen ještě promluvily a hnuly se, stěží bys je rozeznala od živých. Nechci zacházet tak daleko, abych tvrdila, že jsem skutečně viděla voskové figuríny, které byly docela jako živí lidé, ale určitě jsem viděla některé živé lidi, kteří vypadali přesně jako voskové figuríny.“

„Máte je tady, madam?“ zeptala se Nell, neboť touto řečí se probudila její zvědavost.

239$

„Co jestli tady mám, panenko?“

„Ty voskové figurky, madam.“

„Ach božínku, panenko, co tě to napadá? Jak by mohla taková sbírka být tady, kde máš všechno na očích a nevidíš leda vnitřek támhleté jedné almárky a pár truhliček! Figuríny se vezou napřed v jiných vozech do výstavní síně, kde je budeme od pozítřka ukazovat. Jdeš do stejného města, a tak je nejspíš uvidíš. Je ostatně docela přirozené, že je uvidíš, o tom vůbec nepochybuju. Podle mého bys nedokázala odolat, ani kdyby ses sebevíc snažila.“

„To já ale v tom městě myslím zas už nebudu, madam,“ odpovědělo dítě.

„Že nebudeš?“ zvolala paní Jarley. „Tak kde tedy budeš?“

„Já - já - ještě přesně nevím. Nejsem si docela jistá.“

„Snad nechceš říct, že se touláš jen tak nazdařbůh a ani vůbec nevíš, kam vlastně jdeš?“ podivovala se dáma z maringotky. „Jste vy mi podivný párek! V jaké branži vlastně děláte? Tam na dostizích jsi mi připadala, panenko, jako bys vůbec nebyla ve svém živlu a jako by ses tam byla dostala jen náhodou.“

„Octli jsme se tam opravdu jen čirou náhodou,“ odvětila Nell, přivedená tím nenadálým výslechem do rozpaků. „Jsme chudí lidé, madam, a prostě jen tak chodíme světem. Nemáme žádné zaměstnání - bohužel!“

„Překvapuješ mě čím dál víc, já úplně žasnu,“ pronesla paní Jarley po chvilce, po kterou zůstávala sedět právě tak němá jako některá z jejích figurín. „Jak tedy sami sobě říkáte? Snad ne žebráci?“

„Opravdu nevím, madam, co jiného bychom byli,“ odpovědělo dítě.

„Pánbůh s námi!“ zvolala dáma z maringotky. „Jakživa jsem ještě něco takového neslyšela! To bych tedy nebyla řekla!“

Po tomto zvolání se odmlčela na tak dlouho, že se Nell obávala, nepociťuje-li dáma jako urážku své důstojnosti, kterou nelze ničím odčinit, že se dala zlákat, aby věnovala svou ochranu a konverzaci takovým nuzákům. Toto pře—

240$

svědčení také spíš utvrzoval než vyvracel tón, kterým dáma nakonec přerušila mlčení a pravila:

„A přesto umíš číst. A nic bych se nedivila, kdybys uměla i psát, co?“

„Ano, madam, umím,“ přisvědčilo děvče se strachem, aby se tímto přiznáním nedopustilo další urážky.

„No, a to je přece něco,“ opáčila paní Jarley. „To já neumím!“

„Jistě?“ vydechla Nell tónem, který mohl znamenat jednak pochopitelné překvapení nad tím, že pravá a jediná paní Jarley, které patří obdiv šlechty a panstva a obzvláštní přízeň královské rodiny, tyto běžné znalosti neovládá, ale zároveň také přesvědčení, že dáma tak znamenitá nemá přece zapotřebí takové obyčejné dovednosti si osvojovat. Ale ať už si paní Jarley vyložila dívčinu odpověď jakkoli, rozhodně v ní v tu chvíli nevzbudila chuť na nějaké další vyptávání ani ji nezlákala k žádným dalším poznámkám; dáma totiž znovu upadla do hloubavého mlčení a setrvala v tom stavu tak dlouho, že se Nell vrátila k druhému okénku a přisedla si opět k dědečkovi, který se zatím probudil.

Nakonec ze sebe dáma z maringotky setřásla tento záchvat zadumanosti, zavolala si kočího pod okénko, u kterého seděla, a tlumeným hlasem s ním vedla dlouhý hovor; dělalo to dojem, že se ho táže na radu v důležité věci a přetřásá s ním všechna pro i proti nějaké velmi závažné otázky. Když porada posléze skončila, zatáhla opět hlavu dovnitř a kývla na Nell, aby k ní přišla.

„A starý pán taky,“ pravila paní Jarley, „protože si chci promluvit i s ním. Měl byste zájem o nějaké dobré místo pro svou vnučku, pane? Jestli chcete, tak já bych o něčem pro ni věděla. Co tomu říkáte?“

„Nemůžu ji opustit,“ odpověděl stařec. „Nemůžeme se od sebe odloučit. Co bych si bez ní počal?“

„Byla bych myslela, že jste dost starý, abyste se o sebe mohl starat sám, kdybyste to potřeboval a chtěl,“ namítla paní Jarley ostře.

„Ale to on už nikdy nebude moct,“ namítlo dítě vážným šeptem. „Bojím se, to že už nikdy nepůjde. Prosím, ne—

241$

mluvte s ním příkře. Jsme vám moc vděční,“ dodala Nell nahlas, „ale my dva se od sebe nemůžeme odloučit, i kdyby nám za to dávali všechny poklady světa.“

Paní Jarley byla tímto přijetím svého návrhu trochu rozladěna a dívala se na starce - který se něžně chopil Nelliny ruky a podržel ji ve své - jako by se mohla velmi dobře obejít bez jeho společnosti, ba dokonce i bez jeho pozemské existence. Po trapné přestávce vystrčila znovu hlavu z okénka a měla s kočím další poradu, tentokrát o nějaké věci, na které se zřejmě nemohli shodnout tak lehce jako na předešlém předmětu hovoru; ale posléze rozpravu přece jen ukončili a dáma se znovu obrátila na dědečka.

„Jestli máte opravdu chuť se něčím zaměstnávat,“ začala paní Jarley, „našla by se i pro vás fůra práce - pomáhal byste třeba oprašovat figuríny a trhat vstupenky, a tak podobně. Od vaší vnučky bych chtěla, aby na výstavě podávala obecenstvu výklad; jistě by se brzo naučila figuríny znát, a taky má ve svém chování něco, co snad bude na lidi dobře působit, i když samozřejmě přichází po mně. Byla jsem totiž až dosud zvyklá provádět návštěvníky sama, a dělala bych to i dál, kdybych teď nepotřebovala, bezpodmínečně nutně, trochu si duševně oddechnout. Není to žádná tuctová nabídka, to si uvědomte,“ pokračovala a nasadila teď tón i způsob, jakým byla zvyklá hovořit ke svému publiku, „jde o voskové figuríny paní Jarley, to si uvědomte. Práce je to velice lehká a delikátní, obecenstvo obzvlášť vybrané, výstavy se konají ve společenských síních, v radnicích, ve velkých hostinských sálech nebo v dražebních dvoranách. U paní Jarley neexistuje žádné obyčejné komediantské šaškování pod širým nebem, na to nezapomínejte; u paní Jarley neexistuje žádná celtovina ani piliny, to berte v úvahu! Každičký slib, který se uvádí v reklamách, se v nejvyšší míře do poslední písmeny splňuje, a celek vytváří dojem impozantně skvělý, v tomto království do této chvíle ještě nepředstižený. Pamatujte také, že vstupné činí pouze šest pencí a že toto je příležitost, jaká se vám možná už nikdy nenaskytne!“

Když paní Jarley dospěla k tomuto konci, sestoupila

242$

z výšin zase k podrobnostem všedního života a poznamenala, že pokud jde o plat, nemůže se zavazovat k žádné přesné sumě, dokud si dostatečně nevyzkouší Nelliny schopnosti a na vlastní oči se důkladně nepřesvědčí, jak si dívka počíná při výkonu svých povinností. Zavázala se však poskytovat byt a stravu, a to jak pro ni, tak i pro jejího dědečka, a dala nadto své slovo, že strava bude vždycky co do jakosti dobrá a co do množství hojná.

Nell a dědeček se začali radit, a zatímco se spolu domlouvali, paní Jarley se s rukama sepnutýma za zády neobyčejně důstojně a sebevědomě procházela po maringotce sem a tam, stejně jako se po svačině procházela po pevné zemi. A nebude se to jistě zdát věcí tak nepatrnou, aby nestála za zmínku, jestliže si připomeneme, že se maringotka po celý čas drkotavě kymácela a že by se nikdo kromě osoby obdařené velkou dávkou vrozené majestátnosti a získané pohybové kultury nebyl mohl uvarovat vrávorání.

„Tak co, panenko?“ zvolala paní Jarley a zastavila se, když se k ní Nell otočila.

„Jsme vám opravdu velmi vděční, madam,“ řekla Nell, „a s díky vaši nabídku přijímáme.“

„A nikdy toho nebudete litovat,“ dopověděla paní Jarley, „tím jsem si jistá. A když tedy máme tuhle věc vyřízenou, sneslo by se nějaké to sousto k večeři.“

Maringotka se zatím potácela dál, jako by i ona už v sobě měla silné pivo a byla ospalá, až se konečně dokodrcala do dlážděných ulic města, tou dobou liduprázdných a tichých, neboť už táhlo na půlnoc a všichni občané už leželi v posteli. Protože byla příliš pozdní hodina na to, aby se uchýlili do výstavní místnosti, zahnuli stranou na kus nezastavěného pozemku, který ležel hned za starou městskou bránou, a tam zarazili na noc vedle jiného kočovného vozu, který – přestože nesl na zákonem předepsané tabulce slavné jméno paní Jarley a navíc sloužil k převážení a stěhování oněch voskových figurín, které byly chloubou své země - byl přízemně smýšlejícím kolkovým úřadem klasifikován jako „obyčejný nákladní vůz“

243$

a dokonce evidován pod číslem - sedm tisíc a nějaké to sto –, jako by jeho vzácným nákladem byla třeba jen mouka nebo uhlí!

Poněvadž toto potupené vozidlo bylo prázdné (neboť složilo své břímě ve výstavní budově a zde nyní vyčkávalo, až bude opět zapotřebí jeho služeb), bylo starci přiděleno jako jeho ložnice pro tuto noc; a v jeho dřevěných stěnách mu pak Nell z materiálu, který byl po ruce, upravila lůžko, jak nejlíp uměla. Sama měla na jasný důkaz přízně a důvěry, kterou ji paní Jarley vyznamenává, spát přímo v osobním cestovním voze této dámy.

Když se rozloučila s dědečkem a vracela se již do druhého vozu, příjemný noční chlad ji pojednou zvábil, aby zůstala ještě chvilku na čerstvém vzduchu. Měsíc nad hlavou osvěcoval starou městskou bránu shůry a ponechával její nízký klenutý průchod velmi černý a tmavý; se zvědavostí promísenou pocitem strachu se Nell přiblížila k bráně, zůstala před ní tiše stát a zjišťovala s podivem, jaká je tmavá a chmurná, stará a chladná.

Byl na ní prázdný výklenek, z něhož už před staletími vypadla nebo byla sejmuta nějaká stará socha, a dívka si pomyslila, na jaké různé lidi asi musela socha shlížet, dokud tam nahoře ještě stála, a kolik těžkých zápasů se tu asi odehrálo a kolik vražd se tady na tom tichém místě možná spáchalo, když vtom se náhle z černého stínu klenby vynořil nějaké člověk. Poznala ho ihned, jak se zjevil. Kdo by také nepoznal, stejně v mžiku, toho šeredného, znetvořeného Quilpa?

Ulice za ním byla tak úzká a stín domů na jedné straně tak hluboký, že se zdálo, jako by se Quilp byl vynořil přímo ze země. Ale byl tu! Nell se přitiskla do tmavého koutku a viděla ho projít těsně kolem. Měl v ruce hůl, a když vyšel ze stínu průjezdu, opřel se o ni a zadíval se dozadu – zdálo se, že přímo ve směru, kde stála Nell a kynul rukou.

Na ni? Ó, ne, díky bohu, ne na ni, neboť jak tak stála, k smrti vyděšená, a váhala, má-li volat o pomoc nebo vystoupit ze svého úkrytu a prchnout dřív, než by se při—

244$

blížil, vystoupila zpod klenby pomalu jiná postava - a to postava hocha, který nesl na zádech kufr.

„Hni sebou, slyšíš?“ křičel Quilp, a když zvedl oči nahoru na starou bránu, vypadal v tom měsíčním světle jako nějaká obludná socha, která právě sestoupila ze svého výklenku a ohlíží se na svůj bývalý domov. „Hni sebou!“

„Je to strašná váha, pane,“ hájil se hoch. „Jdu přece dost rychle.“

„Ty že jdeš rychle?“ namítl Quilp. „Ty se táhneš, pse, ty se vlečeš, lezeš a plazíš se jako červ. Právě bijou hodiny, je už půl jedné.“

Zarazil se a poslouchal, a potom se obořil na hocha se zuřivostí tak nenadálou, že hoch sebou až škubl, a ptal se, v kolik hodin že projíždí londýnský dostavník tady okolo toho rohu. Hoch odpověděl, že v jednu.

„Tak teda dělej,“ naléhal Quilp, „nebo ještě přijdu pozdě. Hni sebou - slyšíš mě? Přidej!“

Hoch se snažil pospíchat, jak mohl nejrychleji, ale Quilp šel stále před ním, ustavičně se otáčel, vyhrožoval mu a pořád ho pobízel k ještě většímu spěchu. Nell se neodvažovala hnout, dokud po nich nebylo vidu ani slechu, a potom chvátala zpátky k vozu, v němž zanechala dědečka; měla totiž pocit, jako by ho už jen ta okolnost, že zakrslík prošel tak blízko kolem něho, musela naplnit úzkostí a hrůzou. Ale spal klidně a tvrdě, a tak zase tiše odešla.

Když se teď konečně sama ukládala na lůžko, rozhodla se, že o této příhodě nikomu nepoví, neboť ať už sem zakrslík přišel za jakýmkoli účelem (a obávala se, že tam šel slídit výhradně po nich), z jeho dotazu na londýnský dostavník bylo zase jasné, že je na cestě domů; a protože už toto město prošel, bylo jen rozumné předpokládat, že v něm jsou před jeho pátráním bezpečnější, než by mohli být kdekoli jinde. Tyto úvahy však nerozptýlily její úzkost, neboť se prve příliš vyděsila, a proto se nemohla rychle zase uklidnit a měla stále pocit, jako by byla obklíčena celým regimentem Quilpů, kterých je plný i všechen vzduch kolem.

Osoba těšící se obdivu šlechty a panstva a navštěvovaná

245$

královskou rodinou se jakousi kouzelnou sebesmršťovací metodou, známou pouze jí samé, přece jen nějak nasoukala do svého cestovního lůžka a pokojně v něm chrápala, zatímco velký kokrhel, opatrně odložený na buben, zářil v celé své nádheře v kalném světle lampy, která visela pod střechou vozu. Nell měla už ustláno na podlaze a bylo pro ni velkou úlevou, když ihned po příchodu uslyšela, jak někdo odvěšuje schůdky, což znamenalo, že od tohoto okamžiku je každému zvenčí znemožněn jakýkoli snadný přístup k mosaznému klepadlu. Mimoto jisté hrdelní zvuky, které chvílemi pronikaly podlahou maringotky, jakož i občasné šustění slámy, přicházející z téhož směru, jí prozrazovaly, že kočí se na noc uložil na zemi pod vozem, a dodávaly jí ještě větší pocit bezpečí.

Ale přes všechna tato ochranná opatření se celou noc nedočkala pokojného spánku, nýbrž ustavičně se vytrhovala a probouzela sužována strachem z Quilpa, který byl ve všech jejích neklidných snech v nějakém spojení s voskovými figurínami nebo byl sám voskovou figurínou nebo byl současně i paní Jarley i voskovou figurínou nebo zas sám sebou, paní Jarley, voskovou figurínou i flašinetem dohromady, a přesto zase ničím z toho docela jasně. Nakonec, už krátce před rozedněním, přece jen usnula oním hlubokým spánkem, který se dostavuje po únavě z přetaženého bdění a který s sebou nepřináší žádné jiné pocity než pocit omamující a neodolatelné slasti.

«KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ»

Spánek ležel na víčkách dívenky tak dlouho, že než se probrala, byla paní Jarley již vyšňořena svým velkým kokrhelem a čile se zabývala chystáním snídaně. Když se Nell omlouvala, že tak dlouho zaspala, přijala její omluvu v dokonale dobrém rozmaru a řekla, že by ji nebyla budila, i kdyby spala třeba až do poledne.

246$

„Protože ti to dělá dobře,“ dodala dáma z maringotky. „Když jsi unavená, tak spi tak dlouho, jak se ti chce, tím ze sebe setřeseš únavu nejlíp. Tohle je další požehnání tvého věku - že dovedeš spát tak hrozně tvrdě. „

„Vy jste spala špatně, madam?“ zeptala se Nell.

„Zřídka spím dobře, panenko,“ odpověděla paní Jarley s tváří mučednice. „Někdy se sama divím, že to tak vydržím.“

Když si Nell vzpomněla na chrápání, které vycházelo z onoho žlabu v maringotce, kde majitelka voskového panoptika strávila noc, skoro si myslela, že si dáma svou nespavost jen namýšlí. Nicméně však vyslovila hlubokou lítost nad tím, že slyší takovou smutnou zvěst o jejím zdravotním stavu, a krátce nato zasedla s dědečkem a s paní Jarley k snídani. Když dojedli, pomohla Nell umýt šálky a talířky i uklidit všechno na patřičné místo; po skončení těchto domácích prací se paní Jarley zahalila do nesmírně pestrého šátku, což byla příprava na sólovou promenádu ulicemi města.

„Vůz za mnou přiveze ty bedny,“ řekla paní Jarley, „a bude lepší, když pojedeš s ním, panenko. Já musím volky nevolky jít pěšky, i když se mi to hrozně příčí, ale lidé to ode mě očekávají a veřejné osobnosti nemůžou být v takových věcech, jako je tahle, svými vlastními pány ani paními. Jak vypadám, panenko?“

Nell dala uspokojivou odpověď a paní Jarley - když si ještě do různých částí svého ústroje napíchala pozoruhodný počet špendlíků a několikrát se bez valného zdaru pokusila obsáhnout pohledem celou svoji postavu zezadu - byla konečně se svým vzhledem spokojena a majestátně vykročila.

Maringotka jela v nevelké vzdálenosti za ní. Jak se tak kodrcala ulicemi, vykukovala Nell co chvíli okénkem a zvědavě zkoumala, v jakém jsou to vlastně městě, třebaže se pokaždé strachovala, že se jí za nějakým rohem ukáže obávaný obličej Quilpův. Bylo to slušně velké městečko s širokým volným náměstím, přes které se teď pomalu šinuli a uprostřed něhož stála radnice s hodinami na věži,

247$

zakončené větrnou korouhvičkou. Byly tam domy kamenné, domy z červených cihel, domy ze žlutých cihel, domy z prken, latí a omítky; a také domy roubené, mnohé z nich velmi staré, s ovětralými reliéfy hlav vyřezaných do trámů a strnule shlížejících dolů do ulice. Tyto domy měly maličká, skoro slepá okénka a nízce sklenuté dveře a v některých užších uličkách docela trčely pavláčky přes chodník. Ulice byly velmi čisté, velmi slunné, velmi prázdné a velmi fádní. U obou hostinců, na prázdném tržišti a kolem dveří krámů se klackovalo pár zevlounů a před zdí chudobince podřimovalo na židlích několik staroušků; ale zřídkakdy přešel kolem chodec, z jehož chůze by se dalo soudit, že vůbec míří na určité místo nebo sleduje určitý cíl; ale když náhodou přece jen nějaký takový ojedinělý chodec přešel, rozléhaly se jeho kroky na rozpálené lesklé dlažbě ozvěnou ještě dlouhé minuty potom. Zdálo se, že se tu život zastavil a nic se nehýbe kromě věžních hodin – a ty měly takové ospalé ciferníky, takové těžké líné ručičky a takový křaplavý hlas, že rozhodně musely jít pozdě. Ba i všichni psi spali a mouchy, opilé po zvlhlém cukru v kupcově krámě, zapomněly na svá křídla i čilost a v zaprášených rozích výkladní skříně se pomalu pekly na suché mumie.

Maringotka, rachotící městem se svrchovaně nezvyklým hřmotem, konečně zarazila před výstavní místností, a když tu Nell vystoupila, octla se uprostřed tlupy obdivem zářících dětí, které ji očividně pokládaly za důležitou součást celé atrakce a ani na chvilku nezapochybovaly, že její dědeček je mistrný výtvor z vosku. Truhlice byly s rutinovanou hbitostí vytaženy a doneseny dovnitř, kde je paní Jarley odemkla a potom se za asistence George a ještě jednoho muže v krátkých sametových kalhotách a drapovém klobouku, okrášleném mýtními boletkami, pustila do rozmísťování jejich obsahu (skládajícího se z červených girland a jiných dekoračních předmětů čalounické výroby) takovým způsobem, aby se při výzdobě místnosti všechno uplatnilo co nejvýhodněji.

Všichni se prostě dali bez minutky otálení do práce

248$

a opravdu se činili. Protože senzační sbírku figurín dosud kryly povlaky, aby zlovolný prach snad nepoškodil jejich pleť, jala se Nell čile pomáhat při výzdobě místnosti, přičemž platné služby prokazoval i dědeček. Oba muži byli zaměstnanci na tuto práci již dávno zvyklí, a proto jim šla rychle od ruky, zatímco jim paní Jarley z plátěné mošny, jakou nosívají mýtní a kterou měla k tomu účelu zavěšenou na rameně, podávala pocínované čalounické cvočky a zároveň své pomocníky pobízela k dalšímu vypětí sil.

Byli ještě v plné práci, když do dveří nahlédl a přívětivě se usmál vytáhlejší štíhlý pán s orlím nosem a černými vlasy, oblečený v dlouhém vojenském kabátě – který měl rukávy velmi krátké a těsné a býval kdysi celý premovaný a krumplovaný, ale nyní byl uboze oholený o všechno své zdobení a velmi ošuntělý - a navlečený také do starodávných šedivých pantalónů, těsně obepínajících nohy, a do tanečních lakýrek, které měly už i jeseň svého života daleko za sebou. Protože právě v tu chvíli byla k němu paní Jarley otočena zády, zamával vojenský pán varovně ukazovákem na její pomocníky na znamení, aby ji na jeho přítomnost neupozorňovali, a když se k ní zezadu tiše přikradl, pleskl ji jemně na šíji a šprýmovně vyhrkl: „Baf!“

„Ale, pan Slum!“ zvolala majitelka voskového panoptika. „Božínku, kdo by si byl pomyslel, že vás uvidím tady!“

„Na mou duši a čest,“ řekl pan Slum, „to je trefná poznámka. Na mou duši a čest, to je moudrá poznámka. Kdo by si to jen byl pomyslel? Georgi, můj věrný příteli, jak se vede?“

George přijal toto nadbíhání s nevrlou lhostejností, utrousil pouze, že pokud jde o to, tak docela dobře, a celou dobu přitom nepřestal energicky bušit kladivem.

„Přišel jsem sem,“ pravil vojenský pán, hovoře nyní k paní Jarley, „na mou duši a čest vlastně ani nevím, proč jsem sem vůbec přišel. Byl bych na rozpacích, kdybych vám to měl říct, přisámbohu. Potřeboval jsem zkrátka trošku inšpirace, trošku se osvěžit, přijít trošku na jiné

249$

myšlenky, a - Na mou duši a čest,” pokračoval vojenský pán, když se nenadále zarazil v řeči a rozhlédl se po místnosti, „tohle je ale po čertech klasická věc! Přisámbohu, je to přímo minervovské!“

„Bude to vypadat docela dobře, až to bude dodělané,” prohodila paní Jarley.

„Docela dobře?” opakoval pan Slum. „Budete mi věřit, když vám řeknu, jakým potěšením mého života je, že jsem si trošku zafušoval do poezie? A když si pomyslím, že jsem proháněl své pero i na tohleto kouzelné téma! Apropó nějaké rozkazy? Nějaká maličkost, kterou bych vám mohl posloužit?”

„Když ono to přijde moc draho, pane,” odpověděla paní Jarley, „a doopravdy nemyslím, že by se to nějak zvlášť projevilo.”

„Pst! Tak to zas ne!” opáčil pan Slum a zvedl proti ní dlaň. „Držte se pravdy. Žádné báchorky nechci slyšet. Neříkejte, že se to neprojevuje. To mi nepovídejte. Já vím své!”

„Myslím, že to má jen nepatrný účinek,” odpověděla paní Jarley.

„Aha!” zvolal pan Slum. „Už něco připouštíte, už slevujete. Jen se zeptejte voňavkářů, zeptejte se viksařů, zeptejte se kloboučníků, zeptejte se ve starých sběrnách lotýnky - zeptejte se z nich koho chcete, co pro něj udělaly moje verše, a pamatujte na moje slova, každý jen Slumovu jménu blahořečí. Jestli to je čestný člověk, tak pozvedne oči k nebi a jménu Slum žehná - pamatujte si to! Znáte Westminsterské opatství, paní Jarley?”

„Jistě, ovšem.”

„Tedy na mou duši a čest, madam, v jednom rohu té chmurné kupy kamene, zvaném Koutek básníků, najdete i daleko menší jména, než je Slum,” navázal tento pán a poklepal si přitom výrazně na čelo, aby naznačil, že za ním ještě chová určité množství mozku. „Mám náhodou už jednu maličkost tady s sebou,” pokračoval pan Slum a smekl klobouk, v němž bylo plno papírků, „jednu maličkost tady mám, nahozenou v okamžiku žhavé inspirace,

250$

něco, o čem. si troufám tvrdit, že je přesně to, čím potřebujete dostat tohle město do varu. Je to akrostich - první písmena veršů dávají dohromady jméno - sice Warren, ale obsah se dá přizpůsobit a přímo si žádá vyústit ve jméno Jarley. Ten akrostich může být váš!“

„Je asi hodně drahý,“ řekla paní Jarley.

„Pět šilinků,“ odpověděl pan Slum, přičemž používal tužky jako párátka. „Levnější než každá próza.“

„Nemohla bych dát víc než tři,“ namítla paní Jarley.

„A půl,“ přihodil pan Slum. „No tak! Tři a půl!“

Paní Jarley nebyla proti básníkovým lichotivým způsobům imunní, a tak si pan Slum do malého notýsku zaznamenal novou zakázku za tři a půl šilinku. Když se pak pan Slum své zákaznici nesmírně vřele odporoučel a slíbil se vrátit, jak nejdřív mu jen bude možno, s hotovým rukopisem pro tiskaře, konečně se vzdálil, aby akrostich předělal.

Poněvadž jeho přítomnost práce na výzdobě nepřerušila ani jim nepřekážela, značně mezitím pokročily a krátce po jeho odchodu byly už vlastně hotovy. Když zkrátka všechny girlandy visely tak, aby působily co možná nejdekorativněji, byla senzační sbírka odhalena a na stupínku, vyvýšeném asi o dvě stopy nad podlahou, který se táhl podél stěn celé místnosti a byl od hrubého publika ve výši prsou oddělen karmínově rudou šňůrou, byly rozestaveny rozličné bujaré podoby slavných osobností, jednotlivě i ve skupinkách, oblečené v třpytivých úborech různých zeměpásů a dob a stojící více nebo méně nejistě na nohou, s očima velmi vypoulenýma, s chřípím velmi roztaženým a se svaly na nohou i na pažích velmi silně vyvinutými, a všechny jejich tváře vyjadřovaly jakési velké překvapení. Všichni páni měli hruď vydmutou jako holubi a kolem vousů temně modré stíny; a všechny dámy byly divotvorně ztepilé; a všechny dámy i všichni pánové se dívali upřeně do prázdna a s mimořádnou vážností na toto prázdno civěli.

Když Nell vyčerpala první výlevy nadšení nad touto skvělou podívanou, paní Jarley poručila, aby ze sálu odešli

251$

všichni kromě děvčátka, usadila se do křesla uprostřed místnosti, obřadně odevzdala dívce vrbový prut, který sama již dlouhá léta používala k ukazování jednotlivých figurín, a velmi svědomitě ji začala zaučovat do jejích povinností.

„Toto,“ odříkávala paní Jarley svým cicerónským tónem, když se Nell dotkla jedné figuríny na kraji stupínku, „je jedna nešťastná dvorní dáma z časů královny Alžběty, která zemřela na píchnutí do prstu, protože pracovala v neděli. Všimněte si krve, která jí prýští z prstu - a také dobové jehly se zlatým ouškem, se kterou šije.“

To všechno opakovala Nell dvakrát nebo třikrát, přičemž vždy v pravou chvíli ukázala na prst a na jehlu, a potom přešla k další figuríně.

„Toto, dámy a pánové,“ pokračovala paní Jarley, „je Jasper Packlemerton hrůzostrašné paměti, který se dvořil čtrnácti ženám, pojal je za manželky a všechny do jedné zahubil tím, že je lechtal na chodidlech, zatímco nic netušíce ctnostně a nevinně spaly. Když ho přivedli na popraviště a tázali se, jestli svých činů lituje, odpověděl, že ano, lituje, ale toho, že je nechal vyváznout tak lehce a doufá, že mu všichni křesťanští manželé odpustí právě toto provinění. To budiž výstrahou všem mladým dámám, aby byly opatrné, pokud se týče charakteru jejich vyvolených. Všimněte si, že má pokrčené prsty, jako by právě některou lechtal - a jak má v obličeji znázorněno mžourání, ve kterém si liboval, když páchal své barbarské vraždy.“

Jakmile si Nell osvojila celou historii pana Packlemertona natolik, že ji mohla oddeklamovat bez zadrhávání, přešla paní Jarley k tlustému muži a potom k hubenému muži, k vysokému muži, k malému muži, ke staré dámě, kterou ve věku sto třiadvaceti let do hrobu sklátila taneční vášeň, k divému lesnímu chlapci, k ženě, která otrávila čtrnáct rodin naloženými vlašskými ořechy, a k jiným historickým postavám a zajímavým, ale narušeným individuím. A Nell dokázala z jejího výkladu vytěžit tolik a tak bystře si uměla všechno zapamatovat, že za ty dvě hodiny, po které byly spolu zavřeny, plně zvládla historii celého voskového

252$

ansámblu a byla dokonale způsobilá podávat návštěvníkům potřebný výklad.

Paní Jarley jí nemeškala vyslovit obdiv nad tímto zdárným výsledkem a vedla potom svou mladou přítelkyni a žačku, aby si prohlédla i ostatní úpravy uvnitř domu, které spočívaly v tom, že chodba byla s použitím soukenných závěsů zatím proměněna v zelené loubí s nápisem (z pera pana Sluma), známým jí již od dřívějška, a že na jejím zadním konci stál bohatě okrášlený stůl pro samotnou paní Jarley, za nímž měla trůnit a vybírat vstupné ve společnosti Jeho Veličenstva krále Jiřího Třetího, pana Grimaldiho jako šaška, skotské královny Marie Stuartovny, neznámého pána kvakerského vyznání a pana Pitta, držícího v ruce přesnou kopii návrhu zákona o zavedení daně z oken. Ani venku však nebyly přípravy zanedbávány; na malé sloupové stříšce nad vchodem se jeptiška lepých tvarů a vnad modlila růženec; a bandita s kšticí, která už nemohla být černější, a s pletí, která už nemohla být světlejší, se tou dobou právě vozil po městě v káře, blouznivě zahleděn do miniatury jakési dámy.

Nyní již nezbývalo nic, než páně Slumovy skladby uváženě porozdávat tak, aby si tyto patetické výlevy našly cestu jak do všech soukromých domů, tak i do dílen a krámů; a naopak parodie začínající slovy „Kdybych já znal osla“ aby se omezila pouze na krčmy a kolovala toliko mezi advokátskými písaři a tenkou vrstvou místní duchovní elity. Jakmile bylo všechno toto provedeno a paní Jarley osobně obešla penzionáty s plakátem sestaveným speciálně jen pro ně a přesvědčivě dokazujícím, že voskové panoptikum zjemňuje ducha, tříbí vkus a rozšiřuje obzor lidského vědění a chápání, zasedla tato neúnavná dáma k obědu a pila z podezřelé láhve na zdar turné.

253$

«KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ»

Paní Jarley měla bezesporu vynalézavého ducha. Uprostřed všech těch různorodých příprav k přivábení návštěvníků na výstavu nezapomněla ani na malou Nell. Když lehkou káru, v níž bandita vždycky konal své projížďky, ověsili veselými praporky a vlajícími stuhami a postavili do ní banditu, zahleděného obyčejně do miniatury své zbožňované, upravili vedle něho ještě sedátko pro Nell, ověnčené umělými květinami; a v této slávě projížděla obřadně každé ráno pomalu městem a za zvuků bubnu a trubky rozdávala z košíčku letáky. Krása děvčátka a jeho jemné a plaché způsoby vzbudily ve venkovském městečku úplný rozruch. Bandita, který až do té doby býval na veřejnosti výlučným zdrojem zájmu, ustoupil do pozadí jakožto zjev pouze druhotného významu a důležitý jedině jako součást podívané, jejíž hlavní atrakcí byla Nell. Dospělí lidé se začali o to jasnooké děvčátko zajímat a pár desítek malých chlapců se do něho beznadějně zamilovalo a nepřetržitě nechávalo u dveří výstavy balíčky s ořechy a jablíčky, opatřené její adresou, psanou drobným písmem.

Tento žádoucí účinek neušel pozornosti paní Jarley a ta - aby Nell příliš nezevšedněla - proto zas někdy poslala na projížďku banditu samotného a děvčátko si nechávala ve výstavní místnosti, kde potom k velkému uspokojení obdivujícího publika podávalo každou půlhodinu k figurínám výklad. A toto publikum bylo vskutku velmi vybrané, neboť zahrnovalo i značný počet penzionátů pro mladé dámy, jejichž přízeň si paní Jarley důmyslně snažila naklonit i tím, že například změnila tvář i úbor pana Grimaldiho co šaška tak, aby představoval pana Lindleyho Murraye, jak vypadal, když se zabýval spisováním své anglické mluvnice, a že předělala jednu proslulou vražednici na mravokárnou spisovatelku Hannah Moreovou, o jejíž podobnosti s originálem sama slečna Monflathersová - která byla hlavou hlavního penzionátu v městě (přijímajícího i externistky) a která se uráčila osobně navštívit

254$

výstavu s osmi vybranými mladými dámami - blahosklonně prohlásila, že je její svrchovanou věrností úplně udivena. Pan Pitt v noční čepici, v ženském nočním kabátku a bez bot představoval s naprostou přesností básníka Cowpera, skotská královna Marie Stuartovna byla v mužském obleku s bílým límcem u košile a s tmavou parukou zase tak dokonalou podobou lorda Byrona, že mladé dámy přímo vykřikly, když ji spatřily. Slečna Monflathersová je však za tento projev nadšení pokárala a využila příležitosti k tomu, aby majitelce panoptika vytkla, že ve své sbírce nedbá přísnějšího výběru, k čemuž poznamenala, že jeho lordstvo zastávalo jisté volné názory, naprosto neslučitelné s kabinetem voskových figurín dbalým své cti, a dodala ještě něco o děkanovi a kapitule, čemuž však paní Jarley nerozuměla. &

[& kapitulní děkan totiž odmítl uctít Byronovu památku pomníkem

v Koutku básníků ve Westminsterském opatství (pozn. překl.)]

Třebaže měla hodně namáhavých povinností, shledávala Nell dámu z maringotky jako osobu velmi laskavou a ohleduplnou, neboť měla obzvláštní potěšení nejen z toho, když se cítila dobře sama, ale i z toho, když mohla stejný pocit připravit také všem ve svém okolí - kterážto posledně jmenovaná záliba, to budiž připomenuto, je i u osob, které žijí v mnohem vznešenějším prostředí, než jsou maringotky, daleko vzácnější a neobyčejnější než záliba prvá a rozhodně není jejím nevyhnutelným následkem. Poněvadž jí z její obliby u návštěvníků plynuly různé drobné odměny, z nichž její příznivkyně nikdy nepožadovala žádný podíl, a poněvadž i s dědečkem se dobře zacházelo a mohl se celkem slušně uplatnit, neměla Nell stran voskového panoptika nejmenší důvod k nějakým obavám kromě té, která vyvěrala ze vzpomínky na ohyzdného Quilpa a ze strachu, že by se mohl vrátit a jednoho dne jim nenadále zkřížit cestu.

Quilp byl pro děvčátko, které nepřestávala pronásledovat vidina jeho šeredné tváře a sražené postavy, opravdu věčným strašákem. Pro větší bezpečnost spávala v sále, kde

255$

byly voskové figuríny vystaveny, a kdykoli se večer do té místnosti uchýlila, pokaždé se i proti své vůli mučila tím, že ve své zjitřené fantazii nacházela v té či oné jejich mrtvolné tváři podobnost se zakrslíkem, a tento dojem se jí někdy vtíral tak silně, až téměř věřila, že tu figurínu odstranil a místo ní se do její pozice a v jejím kostýmu postavil sám. A bylo jich tam s těma velkýma skleněnýma očima tolik – a když tak stály v řadách za sebou kolem jejího lože, tolik se podobaly živým bytostem, a přesto se od nich zase svou strašidelnou nehybností a mlčelivostí tolik lišily, že ji jímala úplná hrůza už jen z nich samých a často pozorovala ty šeré postavy tak dlouho, až ji to nakonec donutilo vstát a zapálit svíčku nebo jít si sednout k otevřenému oknu a ve společnosti jasných hvězd ten pocit tísně setřást. V takových chvílích se jí vybavovala vzpomínka na starý domov a na okno, u kterého tam o samotě sedávala; a tu pak myslela na ubohého Kita a na všechnu dobrotu jeho srdce, až se jí nakonec do očí vhrnuly slzy a plakala i usmívala se zároveň.

často a s úzkostí se jí v tuto tichou hodinu myšlenky vracely také k dědečkovi a v duchu se ptávala, kolik si toho asi pamatuje z jejich dřívějšího života, a uvědomuje-li si vůbec někdy nynější změnu v jejich poměrech a jejich nedávnou bezmocnost a nouzi. Dokud jen tak putovali světem, celkem na tyto věci ani nemyslela, ale teď se nemohla ubránit úvahám, jak by to s nimi dopadalo, kdyby se rozstonal nebo kdyby síly vypověděly službu jí. Byl velmi trpělivý a milerád a ochotně vykonal jakoukoli drobnou službu, a tolik ho těšilo, že je někomu užitečný; stále však zůstával stejně apatický a bez jakékoli známky, že se jeho stav lepší - úplné dítě - ubohý, bezstarostný, duševně prázdný tvor - neškodný cituplný stařec, schopný leda něžné lásky a pozornosti k ní, i nějakých těch příjemných nebo bolestných pocitů, ale jinak již ke všemu nevnímavý. Velmi ji rmoutilo vědomí, že taková je skutečnost - a natolik ji zarmucovalo vidět to všechno, že někdy, zatímco seděl nečinně vedle ní, usmíval se a přikyvoval jí, kdykoli se na něj podívala, nebo když se mazlil s nějakým malým

256$

děckem a nosil je sem a tam, jak s oblibou dělával třeba i celou hodinu, zmatený jeho naivními otázkami, ale přesto trpělivý ve své nemohoucnosti, které si byl, jak se zdálo, ke všemu snad i vědomý, a choval se proto pokorně i před rozoumkem dítěte - tolik ji zarmucovalo vidět ho takového, že někdy propukla znenadání v pláč, stáhla se do nějakého skrytého koutku, padla na kolena a modlila se, aby se z toho dostal.

Ale nejtrpčí její žal nespočíval v pohledu na něj v tomto stavu, kdy byl alespoň spokojený a klidný, ani v osamělém přemítání o tom, jak se celý změnil, i když to pro srdce tak mladé byly kruté zkoušky. Důvod k hlubšímu a těžšímu smutku měl teprve přijít.

Jednou večer, když měli oba volno, si Nell vyšla s dědečkem na procházku. Po několik dní předtím neměli skoro vůbec čas dostat se na skok ven, a protože bylo velmi hezky a teplo, zatoulali se poměrně hodně daleko. Jakmile vyšli z města, pustili se po pěšině, která se lákavě vinula do svěžích polí, protože se domnívali, že se nakonec dostanou zase zpátky na silnici, ze které sešli, a po té že se budou moci vrátit. Pěšina ale dělala mnohem větší okliku, než předpokládali, a tolik je vábila stále dál a dál, že na cestu, kterou hledali, došli teprv při západu slunce; tam se pak zastavili, aby si odpočinuli.

Nebe se mezitím pomalu zatahovalo a obloha byla teď temná a hrozivá kromě místa, kde záře odcházejícího slunce nakupila záplavu zlata a planoucího ohně, jehož pohasínající oharky tu a tam prokmitaly černým závojem a zářily skrze něj červenými odlesky na zem. Vítr začal sténat dutým hukotem, když slunce zapadlo a odnášelo radostný den jinam; a val temných mraků, který se proti němu vynořil, hrozil hromobitím a blesky. Brzy začaly padat velké kapky deště, a jak bouřná mračna připlouvala stále blíž, přihnala se hned další, zaplňovala uprázdněné místo za nimi a roztahovala se přes celou oblohu. Potom se ozvalo temné zarachocení vzdáleného hromu, hned nato se třepetavě mihl blesk a pak už to vypadalo, že se temnota celé hodiny zhustila do jediného okamžiku.

257$

Protože se báli schovat pod stromem nebo v křoví, stařec a děvčátko pospíchali po silnici pořád dál v naději, že snad najdou nějaký dům, v němž by mohli najít útočiště před bouří, která teď propukla v plné síle a každou minutu nabývala na zuřivosti. Promáčení prudkým lijavcem, poplašení ohlušujícím burácením hromu a zmatení oslňující září klikatých blesků, byli by málem přešli jednu samotu a vůbec nezpozorovali, jak jsou u ní blízko, kdyby na ně nebyl muž, který stál ve dveřích, z plných plic zavolal, aby se šli schovat.

„Měli byste mít aspoň lepší uši než ostatní lidi, když už vám tak málo záleží na tom, jestli oslepnete nebo ne,“ řekl, ustoupil od dveří a rukou si zaclonil oči, když se znovu zaklikatil blesk. „Proč jste se vůbec hnali pořád dál, hm?“ dodal, když zavřel dveře a vedl je chodbou do nějaké místnosti vzadu.

„My jsme ten dům neviděli, pane, teprve když jsme uslyšeli vaše volání,“ odpověděla Nell.

„No, při tomhle nebeském ohňostroji to ani není nic divného,“ pravil muž. „Nejlíp, když si stoupnete sem k ohni a trošku se osušíte. A pak si můžete dát, co je libo, jestli vůbec něco chcete. A jestli nic nechcete, nemusíte si dávat nic. Nemějte v téhle věci obavy. Tohle je prostě hostinec, nic jiného. Chrabrý voják je v téhle končině moc dobře známý.“

„Tenhle dům se jmenuje Chrabrý voják, pane?“ zeptala se Nell.

„Myslel jsem, že to ví každý,“ odpověděl hostinský. „Odkud jste, že neznáte Chrabrého vojáka právě tak dobře jako katechismus? Tohle je Chrabrý voják, majitel James Groves - Jem Groves povídám - počestný Jem Groves, co je člověk nepoškvrněného mravního karakteru a vlastní výborný suchý kuželník. Jestli má někdo něco proti Jemu Grovesovi, ať to řekne Jemu Grovesovi do očí, a Jem Groves mu může posloužit partnerem za každých podmínek od čtyř až po čtyřicet liber k jedné.“ Zároveň s těmi slovy si muž poklepal na vestu, aby naznačil, že tím tak vysoce vychvalovaným Jemem Grovesem je on sám, po-258$

tom odbornicky zaboxoval proti podobizně Jema Grovese, který z černého rámu nad krbem boxoval zřejmě proti veškerému člověčenstvu, a nakonec pozvedl ke rtům nedopitou sklenici džinu s vodou a připil Jemu Grovesovi na zdraví.

Protože byl teplý večer, přehrazovala lokál široká zástěna, aby chránila ostatní část místnosti před žárem ohně. Zdálo se, jako by někdo na druhé straně této zástěny byl krátce předtím nějakou narážkou naznačil pochybnost o páně Grovesově udatnosti a byl podnítil tyto samolibé projevy, neboť pan Groves korunoval svou výzvu tím, že hlučně zabušil kotníky sevřené pěsti do zástěny a potom čekal na odpověď z druhé strany.

„Není moc lidí,“ pokračoval pan Groves, když žádná odpověď nepřicházela, „co by si troufali postavit se Jemu Grovesovi pod jeho vlastní střechou. Je jenom jeden takový člověk, co k tomu má dost kuráže, to vím, a ten člověk není odsud ani na tolik mil daleko. Ale má cenu za deset mužských, a proto ho taky nechám, aby o mně mluvil, co se mu zlíbí - a on to ví.“

Oplátkou na toto lichotivé oslovení se ozval velmi drsný, chraplavý hlas a vyzval pana Grovese, aby „držel hubu a zapálil svíčku“. A týž hlas ještě dodal, aby si týž pán „šetřil dech a zbytečně se nechvástal, protože většina lidí ví až moc dobře, z jakého je těsta“.

„Nell, oni - oni hrají karty,“ šeptal stařec s náhle probuzeným zájmem. „Slyšíš to?“

„Koukejte si s tou svíčkou pospíšit,“ řekl hlas, „takhle mám co dělat, abych vůbec rozeznal panáky na kartách. A zavřete tuhle okenici co nejrychleji, jo? Hádám, že to vaše pivo bude kvůli tý dnešní bouřce ještě mizernější než jindy. - Moje hra! Sedm šilinků a šest pencí pro mě, Izáku stará! Sem s nima!“

„Slyšíš, Nell. Slyšíš je?“ šeptal opět stařec, a naléhavěji než předtím, když na stole zacinkaly peníze.

„Takovou bouřku jako tahle,“ řekl ostrý křaplavý hlas nejvýš nepříjemně znějící, když doburácela zase jedna strašlivá hromová rána, „jsem nezažil od toho večera, co

259$

starý Lukáš Withers vyhrál třináctkrát za sebou na červené. Všichni jsme říkali, že má pekelné štěstí navrch k svému, protože to byla právě taková noc, kdy se otevřelo samo peklo, jako by se ženili všichni čerti, myslím, že mu opravdu nějaký ten pekelník kibicoval přes rameno, jenže toho nemohl nikdo z nás vidět. „

„I co!“ namítl drsný hlas. „I když starý Lukáš v posledních letech v jednom kuse vyhrával, přesto pamatuju doby, kdy mu štěstí nepřálo ani za mák, a kdy byl největší smolař pod sluncem. Nikdy nesáhl na kostky ani nevzal do ruky karty, aby ho neoškubali, neodřeli, nadobro neobrali.“ „Slyšíš, co povídá?“ šeptal stařec. „Slyšíš to, Nell?“ Dívka viděla s úžasem a zděšením, že se celé jeho vzezření úplně změnilo. Ve tváři rozhořelé dychtivostí mu oči svítily napětím, zuby měl zaťaté, dech krátký a těžký, a ruka, kterou jí sevřel rameno, se třásla tak silně, že se pod ní chvěla i ona.

„Jsi svědkem, „ šeptal s očima upřenýma vzhůru, „že jsem to vždycky říkal; že jsem to věděl, snil o tom, cítil, že to je pravda a že k tomu musí dojít! Kolik máme peněz, Nell? Ukaž! Viděl jsem u tebe včera nějaké peníze. Kolik máme peněz? Dej mi je!“

„Ne, ne, nech je u mě, dědečku,“ řeklo vylekané děvčátko. „Pojďme odsud raději rychle pryč. Nehleď na to, že prší. Prosím tě, pojďme pryč.“

„Dej mi je, povídám!“ opáčil stařec prudce. „No, no, pš, pš, neplač, Nell. Jestli jsem to řekl přísně, milunko, tak já to tak nemyslel. Je to pro tvoje dobro. Ukřivdil jsem ti, Nell, ale já to ještě vynahradím, opravdu ti všechno nahradím. Kde jsou ty peníze?“

„Neber mi je,“ žadonilo děvče, „prosím tě, drahý dědečku, neber mi je. Pro dobro nás obou je nech u mě, nebo mě je nech zahodit - raděj mě je nech zahodit, než aby sis je teď vzal. Pojďme pryč - prosím tě, pojďme pryč.“

„Dej mi ty peníze,“ trval na svém stařec, „musím je mít. No tak – no tak – vždyť jsi moje hodná Nellinka. Jednoho dne ti to nahradím, dítě, všechno ti vynahradím, nic se neboj!“

260$

Vytáhla z kapsy malý pletený váček. Hmátl po něm s touž překotnou netrpělivostí, jaká charakterizovala i jeho řeč, a chvatně s ním zamířil na druhou stranu zástěny. Bylo nemožné ho zadržet a chvějící se děvče ho následovalo těsně v patách.

Hostinský již postavil na stůl svícen a zabýval se nyní zatahováním záclony na okně. Hlasy, které předtím slyšeli, patřily dvěma mužům, mezi nimiž ležely na stole karty a hromádka stříbrných peněz, přičemž výsledky dosud sehraných her zřejmě zaznamenávali křídou přímo na zástěnu. Muž s drsným hlasem byl hromotluk ve středních letech, s bujnými černými licousy, nadulými tvářemi, širokými hrubými ústy a s býčí šíjí skoro plně vystavenou na odiv, neboť červený nákrčník měl kolem límce u košile uvázaný jen docela ledabyle. Seděl v hnědavém klobouku, který býval asi původně bílý, a po boku měl tlustou sukovici. Druhý muž, kterého jeho společník nazýval Izákem, měl štíhlejší postavu - nahrbenou a se špičatými rameny a z jeho velmi šeredného obličeje mžoural nanejvýš zlomyslný a poťouchlý kukuč.

„Ale, starý pane,“ řekl Izák, když otočil hlavu, „vy někoho z nás dvou znáte? Tahle strana plenty je naše separé, aby bylo jasno.“

„Doufám, že neobtěžuju - „ začal stařec.

„Ale k čertu, pane, to je přece jasné obtěžování,“ přerušil ho druhý, „když vpadnete ke dvěma gentlemanům, co jsou pilně zabraný do svý práce.“

„Neměl jsem v úmyslu obtěžovat,“ omlouval se stařec a hleděl přitom žádostivě na karty. „Myslel jsem jen

„Ale vy jste neměl právo něco myslet, pane,“ uťal mu řeč druhý. „Co má, k čertu, člověk ve vašem věku co myslet?“

„Počkej, řvoune,“ ozval se v tomto okamžiku rozložitý muž, který teprve teď zvedl oči od svých karet, „nemůžeš ho nechat domluvit?“

Hostinský, který se očividně rozhodl zůstat neutrální, dokud nebude vědět, na kterou stranu sporu se přikloní tlusťoch, se v té chvíli vmísil do hovoru slovy: „No ovšem, nemůžete ho nechat domluvit, Izáku Liste?“

261$

„Jestli ho nemůžu nechat domluvit?“ ušklíbl se Izák posměšně v odpověď a svým skřípavým hlasem přitom napodoboval, jak dovedl nejvěrněji, tón hostinského. „Jistěže ho můžu nechat domluvit, Jeme Grovesi.“

„Tak mu tedy neskákejte do řeči, jo?“ přisadil si hostinský.

Mžouravý pohled pana Lišta dostal zlověstný výraz a zřejmě hrozil dalším prodlužováním této kontroverze, když vtom jí jeho společník, který po celou tu dobu pozoroval starce, v pravý čas udělal konec.

„Kdoví,“ prohodil s lišáckým pohledem, „třeba měl tady pán pouze v úmyslu zdvořile požádat o čest, jestli by si s námi nesměl zahrát!“

„Ano, ano, to jsem chtěl,“ zvolal stařec. „Právě to jsem chtěl udělat. O to taky teď žádám!“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl týž muž. „Pak kdoví, třeba tady pán tuší naši nechuť hrát jen tak pro zábavu, a proto by si možná přál hrát o peníze?“

Stařec odpověděl jen tím, že v nedočkavé ruce potřásl Nelliným malým váčkem, a když ho potom hodil na stůl, začal shrabovat karty s dychtivostí lakomce, který se sápe po zlatě.

„Ó, to je jiná!“ řekl Izák. „Jestli měl pán na mysli tohle, pak prosím pána o prominutí. Je tohle pánův váček? Moc pěkný váček. Nějak lehký,“ dodal Izák, když vyhodil váček do výšky a obratně ho zase chytil, „ale stačí, aby gentlemana tak půlhodinku pobavil.“

„Dáme si partičku ve čtyřech, přiberem Grovese,“ prohlásil tlusťoch. „Pojďte, Jeme.“

Hostinský, který se choval jako člověk docela zvyklý na podobné situace, zamířil ke stolu a přisedl si. Děvčátko zatáhlo v smrtelné úzkosti dědečka stranou a ještě v této poslední chvíli ho zapřísahalo, aby šli pryč.

„Pojď, ještě nám může být tak dobře!“ prosilo dítě.

„Nám bude dobře,“ odpověděl stařec chvatně. „Pusť mě, Nell. Cesta ke štěstí vede přes karty a kostky. Musíme po malých výhrách stoupat k velkým. Tady se dá vyhrát málo, ale časem přijdou i velké výhry. Já si jen vyhraju

262$

zpátky svůj majetek - stejně to je všechno jen pro tebe, milunko.“

„Pomoz nám pánbůh!“ zvolalo děvčátko. „Ach, jaký krutý osud nás sem zavedl?“

„Pst!“ napomenul ji stařec a rukou jí zakryl ústa. „Osud nesnáší žádné reptání. Nesmíme mu nic vyčítat nebo se nám bude štěstěna vyhýbat - na to jsem už přišel.“

„Tak co je, pane?“ ozval se tlusťoch. „Jestli se vám nechce hrát, tak nám aspoň vraťte karty, jo?“

„Už jdu,“ křikl na ně stařec. „Ty si sedni, Nell, tady se posaď a dívej se. A netrap se, vždyť je to všechno pro tebe - všechno - každý troník. Jim to neřeknu, to víš - jinak by se mnou totiž nehráli, protože by se báli toho štěstí, jaké mi musí takový cíl přinášet. Koukni se na ně. Podívej se, co jsou zač oni a jaká jsi ty. Kdo by mohl pochybovat, že musíme vyhrát?“

„Tak pán si to rozmyslel a nejde,“ řekl Izák a dělal, jako by chtěl vstát od stolu. „Je mi líto, že pán ztratil kuráž – holt žádný risk, žádný zisk – ale pán musí sám vědět nejlíp.“

„Já jsem přece připravený. To vy jste se všichni rozhodovali tak dlouho,“ hájil se stařec. „Rád bych věděl, jestli je tady někdo nedočkavější, aby se začalo, než já.“

Mezi řečí si přitáhl židli ke stolu, a když zároveň ostatní tři kolem něho uzavřeli kruh, hra začala.

Nell seděla kousek od nich a pozorovala její průběh se sevřeným srdcem. Nesledovala, jak se štěstí točí, bylo jí jedno, kdo a jak vyhrává či prohrává, její mysl byla zaujata výhradně zoufalou náruživostí, která posedla jejího dědečka. Hned rozjásaný nad nějakým rychlým triumfem, hned zas sklíčený nezdarem, seděl tu před ní tak zdivočelý a rozrušený, tak horečně a úzkostlivě napjatý, tak strašlivě dychtivý a lačný těch pakatýlků v labetě, že by snad lehčeji byla snesla, kdyby ho byla viděla mrtvého. A přesto byla bezděčnou příčinou všeho toho mučení vlastně právě ona, kdežto on, hrající s takovou nezkrotnou žíznivostí po výhře, jakou určitě nikdy nepocítil ani ten nejnenasytnější karbaník, neměl ani stíneček nějaké sobecké myšlenky!

263$

Naproti tomu ostatní tři - řemeslní gauneři a karbaníci - ač plně zaujatí lirou, byli přesto tak vyrovnaní a klidní, jako by jim v hrudi sídlil jen výkvět všech ctností světa. Občas některý z nich zvedl oči a usmál se na druhého nebo očistil knot chabé svíčky nebo pohlédl za bleskem, když se mihl za otevřeným oknem a třepetající se záclonou, nebo se zaposlouchal do některého mimořádně burácivého hromobití, pouze však s lehkou netrpělivostí, že je něco vyrušuje; ale jinak tu seděli v podstatě ledově lhostejní ke všemu kromě ke svým kartám, na pohled hotoví filozofové, a nejevili o nic víc náruživosti ani rozčilení, než kdyby byli kamennými sochami.

Bouře zuřila plné tři hodiny; pak začaly blesky pomalu slábnout a řídnout; a hromobití, které, jak se zdálo, zpočátku dunělo a burácelo přímo jim nad hlavou, se postupně zdusilo v temný bublavý hukot v dálce; hra ale stále ještě pokračovala a děvčátko zůstávalo stále ještě zcela zapomenuto.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ»

Posléze hra skončila a jediný, kdo z ní vyšel vítězně, byl pan Izák List. Mat a hostinský nesli svoje ztráty s profesionálním klidem. Izák shrábl výhru do kapsy s výrazem člověka, který si od počátku pevně umínil soustavně jen vyhrávat, a proto teď není ani překvapený, ani potěšený.

Nellin pletený váček byl vyčerpán; ale třebaže ležel vedle něho splasklý a ostatní hráči již vstali od stolu, stařec zůstával sedět zahloubaný do karet, rozdával je, jak se rozdávaly předtím, a obracel jednotlivé hromádky a díval se, jaké karty by byl který hráč dostal, kdyby byli hráli dál. Byl tou činností plně zaujat, i když k němu děvčátko přistoupilo, položilo mu ruku na rameno a připomnělo mu, že už brzo bude půlnoc.

„Tady vidíš tu kletbu chudoby, Nell,“ řekl a ukázal

264$

na hromádky, které rozhrnul po stole. „Kdybych byl mohl hrát ještě chvíli déle, jen ještě malou chviličku, bylo by se štěstí obrátilo na mou stranu. Ano, je to právě tak jasné jako ty barvy a oka na kartách. Podívej se tady - a tamhle - a zase tady.“

„Už je nech být,“ naléhalo dítě. „Zkus na ně nemyslet.“

„Zkusit na ně nemyslet?“ podivil se, zvedl k ní ztrhanou tvář a vyvalil oči, jako by nevěřil vlastním uším. „Nemyslet na ně! Jak potom máme zbohatnout, když na ně nemám myslet!?“

Děvčátko nemohlo než potřást hlavou.

„Ne, ne, Nell,“ pokračoval stařec a hladil ji přitom po tváři, „musíme na ně myslet. Musíme ten dnešek napravit, co nejdřív to bude možné. Trpělivost, dítě - trpělivost, a všechno ti vynahradím, to ti slibuju. Dnes ztráta, zítra zisk. A nic se nedá získat bez úzkosti a starosti - nic. Pojď, jsem hotový.“

„Víte, kolik už je hodin?“ zeptal se pan Groves, který si zatím s přáteli pokuřoval. „Dvanáct pryč -“

a k tomu pěkně rozpršená noc,“ dodal tlusťoch.

„Chrabrý voják, majitel James Groves. Dobré noclehy. Levné zaopatření pro lidi i potahy,“ citoval pan Groves svůj vývěsní štít. „Je půl jedné.“

„Je hodně pozdě,“ připustilo děvčátko zaraženě. „Škoda že jsme neodešli dřív. Co si o nás pomýšlejí? Než se dostaneme domů, budou dvě hodiny. Co by to stálo, pane, kdybychom tady zůstali?“

„Dvě dobré postele - šilink a šest pencí; večeře a pivo jeden šilink; dohromady dva šilinky a šest pencí,“ odpověděl Chrabrý voják.

Nell měla u sebe ještě stále ten starý zlaťák, zašitý v šatech; a když uvážila, jak pozdní je hodina a jak ospalou náturu má paní Jarley, a představila si, do jakého zděšení by tu hodnou paní dozajista uvrhli, kdyby ji uprostřed noci vyburcovali - a když si na druhé straně uvědomila, jestliže zůstanou, kde jsou, a vstanou brzy ráno, že se stačí vrátit domů dřív, než se ona probudí, a mohou s odvoláním na prudkou bouři, která je přepadla, věrojatně omluvit

265$

svou nepřítomnost - po nemalém váhání se rozhodla zůstat. Vzala tedy dědečka stranou, řekla mu, že jí zbývá ještě dost, aby mohla uhradit účet za jejich nocleh, a navrhla mu, aby tam zůstali na noc.

„Kdybych jen ty peníze byl měl dřív - kdybych jen o nich byl věděl před pár minutami!“ vzdychal stařec.

„Rozhodneme se tedy zůstat u vás, jestli dovolíte,“ obrátila se Nell chvatně na hostinského.

„To je myslím rozumné,“ odpověděl pan Groves. „Hned vám přinesu večeři.“

Jakmile tedy pan Groves dokouřil dýmku, vyklepal z ní popel a s hlavičkou dolů ji opatrně postavil do kouta u krbu, přinesl jim k večeři chléb se sýrem a pivo a s náramným vychvalováním jejich výtečnosti hosty pobídl, aby se pustili do jídla a počínali si jako doma. Nell ani dědeček jídlu moc nedali, protože oba měli co dělat se svými vlastními myšlenkami; druzí pánové, pro jejichž tělesnou náturu bylo pivo tekutinou příliš slabou a krotkou, se utěšovali pálenkou a tabákem.

Jelikož ráno hodlali odejít z domu velmi časně, chtěla dívka vyrovnat účet za jejich uhoštění ještě dříve, než si půjdou lehnout. Ale protože musela zlaťák rozměnit a zároveň cítila nutnost svůj malý poklad před dědečkem utajit, pokradmu ho vydobyla z jeho dosavadní skrýše, využila příležitosti, když hostinský vyšel z lokálu, vytratila se za ním a v malém výčepu mu peníz podala.

„Mohl byste mi dát zpátky tady, prosím vás?“ požádalo děvčátko.

Pan James Graves byl zřejmě překvapený a podíval se na peníz a zazvonil jím a podíval se na dívenku a pak znovu na peníz, jako by se užuž chtěl zeptat, jak k němu přišla. Ale protože to byla mince pravá, a měněná v jeho podniku, pravděpodobně si jako moudrý živnostník pomyslil, že mu do toho nic není. Ať tak či onak, spočítal patřičné drobné a vyplatil jí je. Když pak Nell zamířila zpátky do místnosti, kde strávili večer, najednou jí připadlo, jako by byla zahlédla, že dveřmi do ní proklouzla nějaká postava. Protože mezi těmito dveřmi a výčepem, v němž

266$

měnila peníz, nebylo nic než dlouhá tmavá chodba, a protože si byla úplně jistá, že v době, kdy byla ve výčepu, nikdo nepřišel ani nevyšel, přišlo jí náhle na mysl, zda ji odtamtud někdo nepozoroval.

Ale kdo? Když se vrátila do lokálu, zastihla tam všechny osoby přesně v takové pozici, jak je opustila. Tlusťoch ležel na dvou židlích s hlavou opřenou o ruku a jeho mžouravý kumpán si hověl v podobné poloze na protější straně stolu. Mezi nimi seděl dědeček, díval se vytrvale a s jakýmsi lačným obdivem na muže, který vyhrál, a visel mu na rtech, jako by byl nějakou vyšší bytostí. Na okamžik byla zmatena a rozhlédla se, není-li tam ještě někdo další. Nebyl tam nikdo. Potom se šeptem zeptala dědečka, vyšel-li někdo z místnosti, zatímco byla pryč.

„Ne,“ odpověděl, „nikdo.“

Musela to tedy být jen její fantazie; ale přesto bylo divné, že si dovedla tu postavu vybavit tak naprosto jasně, když přece v jejích předcházejících myšlenkách nebylo nic, co by k tomu vedlo. Stále se ještě divila a obírala se tou příhodou, když vešlo děvče, aby jí posvítilo do jejího pokoje.

Se společností se zároveň rozloučil i stařec a oba potom stoupali nahoru spolu. Byla to rozlehlá, nepravidelná budova s temnými chodbami a širokým schodištěm, které se v blikavém světle svíček zdály ještě ponuřejší. Nechala dědečka v jeho pokoji a následovala pak svou průvodkyni do jiného, který ležel na konci další chodby a do něhož se vcházelo po několika chatrných schůdcích. Ten byl připraven pro ni. Služtička chviličku otálela s odchodem, aby si mohla poklábosit a vylít srdce. Tohle prý není dobré místo, řekla, mzda je tady malá a práce těžká. Za čtrnáct dní odsud odchází - nemohla by jí náhodou slečinka doporučit někam jinam? Asi stěží, že? Opravdu se už bojí, že bude těžké najít nějaké jiné místo, když sloužila tady, protože tenhle dům má moc pochybnou pověst; až přesmoc se tady pěstuje karban a tropí podobné neplechy. Ukrutně by se mýlila, jestli někteří lidé, co sem tak často chodí, jsou docela počestní a slušní lidé, jak by se patřilo, ale za

267$

boha se nesmí nikdo dovědět, že něco takového řekla. Potom následovalo několik neurčitých narážek na milého, kterého odmítla a který pořád vyhrožuje, že se dá na vojnu – nakonec slib, že časně ráno zaklepe na dveře – a potom přání dobré noci.

Nell neměla vůbec příjemný pocit, když osaměla. Nemohla se ubránit myšlenkám na postavu, která se prve plížila tou chodbou dole, a také nijak nepřispívalo k jejímu upokojení to, co jí před chvilkou vyprávěla služka. Ti muži vypadají opravdu podezřele. Třeba se živí olupováním a vražděním pocestných. Kdo ví?

Když rozumovými důvody tyto obavy sama sobě vyvrátila, nebo na ně aspoň na chvíli zapomněla, přihlásila se zase úzkost, kterou jí do duše zašila příhoda dnešního večera. Vždyť v dědečkově srdci očividně znovu vzplanula jeho stará vášeň a jen samo nebe ví, k jakým dalším nepředloženostem ho může ještě svést. Jaké obavy už možná vyvolává jen sama jejich nepřítomnost! Třeba je už touhle dobou dali hledat. Odpustí jim paní Jarley ráno, nebo se zase octnou na ulici? Ach, proč jen je kroky vedly do tohohle divného domu! Za všech okolností by určitě bývalo líp jít dál.

Nakonec ji ponenáhlu přece jen přemohl spánek - trhaný, neklidný spánek kalený sny, jak padá z nějaké vysoké věže - sny, ze kterých se vždy vytrhovala celá zděšená hrůzou. Potom konečně upadla do hlubšího spánku a pak najednou - co to? Ta postava v pokoji!

Ano, byla tam nějaká postava. Nell odtáhla před spaním záclonu, aby světlo mohlo dovnitř, až se bude rozednívat, a právě v těch místech, mezi nohami postele a tmavě orámovaným oknem, se krčila a plížila postava, která si neslyšně rukama vyhmatávala cestu a kradla se kolem jejího lůžka. Děvčátko nemělo hlas, aby volalo o pomoc, nemělo sílu se hnout, pouze strnule leželo a pozorovalo ji.

Postava se stále blížila – pomalu, ale vytrvale, tiše a pokradmu, směrem k hlavám postele. Nell již cítila její dech tak blízko u obličeje, že ho zabořila do podušky, aby se ty tápající ruce nakonec ještě nedotkly její tváře. Vzápětí

268$

nato se postava začala odkrádat zase zpátky k oknu - a potom otočila hlavu k děvčátku.

Tmavá silueta tvořila pouhou sytější skvrnu na pozadí nepatrně bledší temnoty pokoje, ale Nell to otočení hlavy zřetelně rozeznala a cítila i věděla, že se ty oči dívají a uši poslouchají. Postava na chvíli strnula, stejně nehybná jako děvčátko. Nakonec se s tváří stále otočenou k Nell začala v něčem horlivě prohrabovat, a děvčátko zaslechlo cinkot peněz.

Potom se postava začala znovu přibližovat, tiše a plíživě jako prve, a když položila zpátky na místo šaty, které předtím od postele odnesla, spustila se na kolena a po čtyřech lezla pryč. Jak pomalý teď připadal děvčátku ten pohyb, když postavu, šourající se při zemi, mohlo sice slyšet, ale ne vidět! Konečně se stín doplazil ke dveřím a vztyčil se na nohy. Schůdky pod jeho opatrným krokem přece trochu zavrzaly – a byl tentam.

První, co dívku napadlo, bylo prchnout před děsivou samotou toho pokoje - mít někoho nablízku - nebýt odkázána jen na sebe - potom že snad bude zase schopna řeči. Aniž si uvědomila, že vůbec udělala nějaký pohyb, octla se najednou ve dveřích.

Ale zas tu byla ta mátoha – ten strašidelný stín, postávající dole pod schůdky!

Těžko mohla kolem něho projít; možná že by se jí v té tmě bylo podařilo kolem něho proklouznout tak, aby ji nechytil, ale krev jí při takové představě stydla v žilách. Postava stála úplně bez hnutí a ani Nell sebou nehnula nikoli z odvahy, nýbrž z nutnosti, neboť vrátit se do pokoje bylo sotva méně hrozné než pustit se chodbou dál.

Venku hučel hustý a prudký liják a v pleskajících proudech se hrnul z doškové střechy. Nějaký noční motýl, který nemohl uniknout na volný vzduch, poletoval slepě sem a tam, tloukl tělem do stěn i stropu a naplňoval tichý dům slabým šelestem. Postava sebou opět hnula. Dívka učinila mimoděk totéž. Jakmile jednou bude v dědečkově pokoji, má vyhráno.

Postava se ploužila chodbou, až dospěla právě k těm

269$

dveřím, po kterých sama Nell tak toužebně prahla. V nesnesitelném napětí, že je stín tak blízko u nich, div že nevyrazila kupředu s úmyslem vpadnout do pokoje a zabouchnout za sebou, když tu se postava znovu zastavila.

Vtom bleskla dívce hlavou myšlenka - co jestli tam ta postava vejde se zlým úmyslem - třeba dědečka zabít?! Až ji obešla mdloba, jak se jí udělalo nevolno. A také ano - postava tam vešla! Uvnitř hořelo světlo. Postava byla už teď v pokoji a Nell, ještě pořád němá - úplně němá a téměř beze smyslů - jen stála a přihlížela.

Dveře zůstaly pootevřeny. Dívka nevěděla, co přesně chce udělat, jen ho prostě chtěla zachránit, i kdyby se měla nechat zabít sama, a proto vrávoravě přiskočila a nahlédla dovnitř.

Avšak jaký pohled se to naskytl jejímu zraku?!

Postel byla úhledně připravená na spaní, ale prázdná, dosud netknutá. A u stolu seděl sám stařec, jediný živý tvor v místnosti, a s bledým obličejem napjatým a zešpičatělým lakotou, jíž se mu až nepřirozeně blýskaly oči počítal peníze, o které ji oloupily jeho ruce.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVÁ»

Kroky ještě vrávoravějšími a nejistějšími, než jakými předtím došla k starcovu pokoji, ustoupila dívka od dveří a tápavě se vracela k sobě. Hrůza, kterou prožívala ještě před chvílí, nebyla ničím ve srovnáním s tou, která na ni padla nyní. Žádný cizí lupič, žádný proradný hostinský podílející se na okrádání svých hostů nebo plížící se k jejich postelím, aby je ve spánku zabil, žádný noční slídil, jakkoli strašný a krutý, by nebyl mohl v jejím nitru vzbudit ani z poloviny takový děs, jakým ji zdrtilo poznání, kdo byl jejím tichým návštěvníkem. Ten šedovlasý stařec, plížící se do jejího pokoje jako duch a kradoucí se jako zloděj, zatímco ona podle jeho domnění tvrdě spí, a potom odnášející

270$

svůj lup a sklánějící se nad ním s onou příšernou rozdychtěností, které byla svědkem, to byla představa horší - nezměrně horší a v dané chvíli daleko strašlivější i jako předmět úvah - než cokoli, co by jí mohla vymalovat nejbujnější fantazie. A co kdyby se vrátil? Na dveřích není zámek ani závora - co kdyby zapochyboval, jestli tady nenechal ještě nějaké peníze, a znovu sem přišel hledat další - tu při pomyšlení, jak se znovu plouží opatrným krokem dovnitř a obrací tvář k prázdné posteli, zatímco ona se krčí těsně u jeho nohou, aby se vyhnula jeho doteku, který je jí téměř nesnesitelný, dívku obestřela vlna příšerného strachu a hrůzy. Sedla si a poslouchala. Co to? Teď zavrzal krok na schůdcích, a dveře se pomalu otvírají! Byla to sice jen zjitřená obrazotvornost - jenže obrazotvornost v sobě měla všechny hrůzy skutečnosti; ba byla dokonce horší, protože skutečnost by byla nastala a minula, a tím by bylo všechno skončeno, ale v obrazotvornosti to vždycky jen nastávalo a nikdy nepomíjelo.

Pocit, který se děvčátka zmocnil, byl jakýsi temný, neurčitý děs. Nebála se svého drahého starého dědečka, jehož rozumovou poruchu zplodila vlastně právě jeho láska k ní; ale člověk, kterého té noci viděla horečně zaujatého hazardní hrou a pak slídícího v jejím pokoji a počítajícího při blikavé svíčce peníze; ten jí ve svém vzezření připadal jako nějaký jiný tvor, jako příšerná znetvořenina jeho podoby, jako něco odpudivého, čemu je třeba se vyhýbat a bát se toho tím víc, že se mu to tolik podobá a drží se to v její blízkosti stejně jako on. Skoro vůbec nedovedla svého drahého, láskyplného společníka spojovat - leda jeho ztrátou - s tímto starcem tak mu podobným, a přece zase tak nepodobným. Plakávala, když ho vídala netečného a tichého. Oč větší důvod měla k pláči teď!

Nell seděla, nemohla usnout a přemýšlela o všech těchto věcech, až strašidelný přízrak v její mysli dosáhl takové obludnosti a děsivosti, že se jí vnutil zvláštní pocit - pocit, že by se jí možná ulevilo, kdyby slyšela dědečkův hlas, nebo v případě, že už spí, kdyby ho aspoň viděla a roze—

271$

hnala tím některé obavy, kalící jí jeho obraz. Sestoupila tichounce se schůdků a kradla se chodbou. Dveře starcova pokoje byly dosud pootevřené, jak je zanechala, a i svíčka hořela jako předtím.

Přišla s vlastní svíčkou v ruce připravena vysvětlit kdyby ještě nespal -, že se sama bojí a nemůže usnout, a že se taky šla podívat, jestli u něho ještě hoří světlo. Když však nahlédla do pokoje, spatřila ho ležet klidně na posteli, a proto si dodala odvahy a vstoupila.

Spal tvrdě. Tvář bez jediného rysu vášnivosti, chamtivosti, divokosti, nezkrotné touhy; celá jen plná míru, tichá a pokojná. To nebyl ten karbaník, ani ten stín v jejím pokoji; ba nebyl to ani ten unavený a ubohý člověk, jak ho vídala tak často v šerém ranním světle; toto byl její drahý starý přítel, její neškodný spolupoutník, její dobrý laskavý dědeček.

Neměla už vůbec strach, když se dívala na jeho spící obličej, ale duši jí zalehl hluboký a těžký zármutek, který našel úlevu až v slzách.

„Ochraňuj ho, bože!“ zaštkalo dítě, tiše se nad něj sehnulo a políbilo ho na klidnou tvář. „Teď už vidím až moc dobře, že by nás opravdu od sebe roztrhli, kdyby nás vypátrali, a vzali by mu všechny radosti oblohy i země. Vždyť nemá nikoho, kdo by mu pomohl, než mne. Ochraňuj nás, pane bože, oba!“

Zapálila si svou svíčku, vzdálila se stejně tiše, jak přišla, a když se znovu vrátila do svého pokoje, téměř po celý zbytek té dlouhé, předlouhé nešťastné noci nezamhouřila oko.

Teprve z rozbřesku nového dne, když světlo její dohořívající svíčky zbledlo, Nell konečně usnula. Leč brzy ji vyburcovala služka, která ji večer zavedla do pokoje; a jakmile se Nell oblékla, chystala se sejít dolů k dědečkovi. Ale nejdřív ještě důkladně prohrabala kapsu a zjistila, že všechny peníze jsou opravdu tytam - že jí nezůstala ani jediná šestipence.

Stařec byl už připravený vyjít, a tak v několika minutách byli na cestě. Dívka měla dojem, že se jaksi vyhýbá jejím

272$

očím, jako by stále čekal, že mu poví o své ztrátě. Cítila, že to musí udělat, protože jinak by mohl vytušit pravdu.

„Dědečku,“ řekla chvějícím se hlasem, když mlčky ušli už asi míli, „myslíš, že v tom hostinci jsou ti lidé poctiví?“

„Proč?“ opáčil stařec nejistým hlasem. „Jestli myslím, že jsou poctiví? – Ano, hráli poctivě.“

„Povídám ti, proč se ptám,“ pokračovala Nell. „Ztratily se mi v noci nějaké peníze - z mého pokoje, víš? Ledaže by je byl někdo vzal ze žertu - jen ze žertu, drahý dědečku čemu bych se taky srdečně zasmála, jen kdybych to věděla –“

„Kdo by bral peníze ze žertu?“ namítl stařec chvatným tónem. „Takoví, co berou peníze, je berou proto, aby si je nechali. O žertu nemůže být řeč.“

„Pak mi je tedy někdo z mého pokoje ukradl, dědečku,“ prohlásila dívka, jejíž poslední naději tento způsob odpovědi úplně rozmetal.

„Copak už nemáš žádné jiné, Nell?“ ptal se stařec. „Už nikde nic? Vzali ti všechno - do poslední grešle nezbylo ti už vůbec nic?“

„Nezbylo,“ odpovědělo dítě.

„Musíme jich zkrátka získat víc,“ rozpovídal se stařec, „musíme si vydělat, Nell, našetřit, nějak je prostě sehnat, tak nebo jinak si k nim pomoct. Nic si z té ztráty nedělej. Nikomu o ní neříkej, a možná že si to všechno brzy vynahradíme. Neptej se jak - prostě si tu ztrátu musíme vynahradit, a snad získáme i o hodně víc. Ale nikomu nic neříkej, nebo by z toho ještě mohla být mrzutost. Tak oni ti je tedy vzali z tvého pokoje, když jsi spala!“ dodal soucitným tónem, velmi odlišným od tajnůstkářského, spikleneckého šepotu, kterým mluvil až dosud. „Ubohá moje Nell, ubohá Nellinko!“

Dívenka svěsila hlavu a rozplakala se. Účastný tón, kterým mluvil, nebyl rozhodně falešný - to poznala. A nebylo nejlehčí částí jejího zármutku vědomí, že to všechno je kvůli ní.

„Ale ani slovo o tom nikomu kromě mne,“ pokračoval stařec. „Vlastně ani mně o tom nic neříkej,“ dodal spěšně,

273$

„protože to všechno nemá žádný význam. Tyhle všelijaké ztráty, ať jich bylo kolik chtělo, nestojí za slzy z tvých očiček, milunko. Proč bys taky měla plakat, když to vyhrajeme zase zpátky?“

„Nemluv už o tom,“ řeklo děvčátko a zvedlo k němu oči. „Jednou provždycky to už nech být, a já už jakživa neuroním jedinou slzičku, i kdyby každá pence byla bývala tisíc liber.“

„No dobře,“ zabručel stařec, aby za zuby zadržel nějakou prudší odpověď, která se mu drala na rty, „nic nechápe. Měl bych za to být vděčný.“

„Ale poslouchej mě přece,“ naléhalo děvčátko. „Budeš mě poslouchat?“

„Jistě, jistě, budu,“ odpověděl stařec, ale ještě stále se na ni nepodíval, „pěkný hlásek! Vždycky mi zní sladce. A taky vždycky tak zněl, když ještě patřil její matce, ubohé dítě.“

„Nech se tedy ode mne přesvědčit – ach, nech se prosím ode mne přesvědčit,“ prosilo dítě, „abys už nikdy nemyslel na žádné výhry ani prohry a abys nehledal žádné jiné štěstí než to, které sledujeme spolu.“

„My ten cíl sledujeme spolu,“ odvětil dědeček a stále se ještě díval stranou, takže to vypadalo, jako by se radil sám se sebou. „Čí obraz dává té hře posvěcení?“

„Bylo nám snad hůř,“ pokračovalo děvčátko, „od té chvíle, co jsi zapomněl na tyhle starosti a co spolu putujem světem? Nebylo nám snad o hodně líp a nebyli jsme snad o hodně šťastnější i takhle, bez vlastní střechy nad hlavou, než tenkrát v tom nešťastném domě, kde ti ustavičně ležely v hlavě?“

„Mluví pravdu,“ zabručel stařec stejným tónem jako předtím. „Nesmí mě to ale zviklat a přesvědčit, třeba je to pravda - o tom není pochyby.“

„Jen si vzpomeň, jak se nám vede od toho hezkého rána, co jsme mu provždycky ukázali záda,“ hovořila Nell dál, „jen si vzpomeň, jak se nám vede od chvíle, co jsme se osvobodili od vší té mizérie - jaké jsme měli pokojné dny a klidné noci - a kolik příjemných zážitků - a jaké jsme se

274$

těšili spokojenosti! I když jsme byli unavení nebo měli hlad, brzo jsme se zase posilnili a spali o to zdravěji. Vzpomeň si na všechny ty krásné věci, které jsme viděli, a jak jsme se cítili spokojení. A co bylo příčinou téhle šťastné změny?“

Pohybem ruky ji přerušil a požádal ji, aby na něj prozatím už dál nemluvila, protože má plnou hlavu svého. Po chvíli ji políbil na tvář, ale zároveň jí naznačil, aby ještě mlčela; a kráčel dál, s pohledem upřeným daleko dopředu, a občas se zastavoval a se svraštělým čelem zabodával zas oči do země, jako by se usilovně namáhal srovnat své rozhárané myšlenky. Jednu chvíli zahlédla v jeho očích dokonce slzy. Když kráčel nějakou dobu tímto zvláštním způsobem, vzal ji za ruku, jak byl vždycky zvyklý se s ní vodívat, a v jeho chování už zas nebylo ani stopy po nedávném rozrušení a napětí; a tak se pomalu a ponenáhlu, že děvčátko nemohlo ty jemné změny ani přesně sledovat, opět vracel do svých obvyklých klidných kolejí a nechal se od ní vést, kam chtěla.

Když se ocitli zase zpátky v lůně senzační sbírky voskových figurín, shledali, jak Nell očekávala, že paní Jarley ještě nevstala, a zjistili také, že ačkoli se kvůli nim večer trochu znepokojovala, a dokonce prý zůstala vzhůru a čekala na ně až přes jedenáctou, nakonec si přece jen šla lehnout v přesvědčení, že je bouřka asi zastihla někde dál od města, a proto že nejspíš vyhledali nějaké přístřeší tam venku a nevrátí se dřív než ráno. Nell se ihned velmi přičinlivě pustila do výzdoby a úpravy sálu a k vlastnímu uspokojení stačila svou práci dokončit i sebe pěkně obléknout ještě dříve, než miláček královské rodiny sešel dolů na snídani.

„Celou dobu, co jsme tady,“ pravila paní Jarley, když snídani dojedli, „k nám nepřišlo víc než osm mladých dam slečny Monflathersové, a ono jich je šestadvacet, jak mi řekla kuchařka, když jsem se jí sem tam na něco zeptala a dala jí volnou vstupenku. Musíme to s nimi zkusit s hromádkou nových letáčků, a ty jim je doneseš, panenko, a uvidíš, jaký to na ně bude mít účinek.“

275$

Poněvadž zamýšlená výprava byla svrchovaně důležitá, paní Jarley upravila vlastníma rukama dívce čepec, a když o ní prohlásila, že teď vypadá opravdu velmi hezky a dělá podniku všechnu čest, s četnými radami a mnohými důležitými pokyny, kde má zahnout doprava a kde nemá zahnout doleva, ji nakonec propustila.

Pro Nell takto poučenou nebylo těžké najít penzionát a denní školu slečny Monflathersové, což byl velký dům obehnaný vysokou zdí s velkou zahradní bránou, opatřenou velkou mosaznou tabulkou a malou zamřížovanou špehýrkou, jíž panská slečny Monflathersové zkoumala všechny návštěvy, dřív než je vpustila dovnitř, neboť nic v mužské podobě – ani mlékař ne - nesmělo bez zvláštního dovolení projít touto bránou. Ba i výběrčímu daní, což byl malý tlusťoch s brýlemi a velikým širákem, se peníze odevzdávaly pouze dotyčnou mřížkou. Neméně dobytná než brána z diamantu nebo mosazi, mračila se tato brána slečny Monflathersové na celé mužské pokolení. Dokonce i řezník ji respektoval jako bránu tajemnou a přestal hvízdat, když zatáhl za zvonec.

Právě když Nell k této strašlivé bráně docházela, křídlo se s vrzavým skřípotem ve svých čepech otočilo a z posvátného háje za ní se začal šinout dlouhý had mladých dam, po dvou vedle sebe, všechny s otevřenou knihou v ruce a některé také s rozevřeným slunečníkem. A na konci tohoto půvabného procesí kráčela pod slunečníkem z šeříkového hedvábí sama slečna Monflathersová v doprovodu dvou usmívajících se učitelek, které na sebe navzájem smrtelně žárlily, ale slečně Monflathersové byly bezmezné oddané.

Zmatena pohledy a šuškáním děvčat, zůstávala Nell se sklopenýma očima stát a nechala průvod přejít, dokud se nepřiblížila slečna Monflathersová; tu pak střihla způsobné pukrlátko a podala jí svůj balíček; a když ho slečna Monflathersová přijala, poručila, aby se průvod zastavil.

„Ty jsi to dítě z voskového panoptika, viď?“ zeptala se slečna Monflathersová.

„Ano, madam,“ odpověděla Nell a temně se začervenala,

276$

protože mladé dámy se zatím kolem ní shlukly a ona byla středem, na který se upíraly všechny oči.

„A nemyslíš, že musíš být velice hříšné mladé stvoření,“ řekla slečna Monflathersová, která měla trochu podivné zvyky a nepromeškala jedinou příležitost, aby něžným myslím mladých dam vštěpovala věčné mravní pravdy, „už jen tím, že ve svém věku můžeš vůbec s voskovým panoptikem jezdit?“

Ubohá Nell se ještě nikdy nepodívala na své postavení z tohoto úhlu, a protože nevěděla, co na to má říci, mlčela a rděla se ještě temněji než předtím.

„Což nevíš,“ pokračovala slečna Monflathersová, „že to je velice nepěkné a neženské, ba že to je až zvrácené využívání vlastností moudře a dobrotivě nám shůry propůjčených, vlastností, které mají být prostřednictvím vzdělávání probouzeny ze svého dřímajícího stavu?“

Obě učitelky zaševelily svůj uctivý souhlas s tímto pádným odsudkem a dívaly se na Nell, jako by chtěly říci, že tím jí slečna Monflathersová dala opravdu co proto. Potom se usmály a podívaly na slečnu Monflathersovou, a když se pak jejich oči střetly mezi sebou, vyměnily si pohledy, které jasně vyjadřovaly, že každá z nich považuje pouze sebe za oprávněnou usmívat se na slečnu Monflathersovou, kdežto druhé takové právo nepřiznává, a pakliže se přesto usmívá, pokládá její úsměv za projev opovážlivosti a nestoudnosti.

„Což necítíš, jak je od tebe špatné,“ navázala opět řeč slečna Monflathersová, „být dítětem z voskového panoptika, když bys mohla mít hrdé vědomí, že v mezích svých dětských sil pomáháš rozkvětu průmyslové výroby své vlasti, že zušlechťuješ svého ducha stálým pohledem na parní stroj a že si vyděláš na pohodlné a nezávislé živobytí od dvou šilinků a devíti pencí až ke třem šilinkům týdně? Což nevíš, že čím tíž pracuješ, tím jsi šťastnější?“

„ Jak ta malá „ ozvala se tiše jedna z učitelek, citujíc doktora Wattse.

„Co-ó?“ podivila se nedůtklivě slečna Monflathersová a hbitě se otočila. „Kdo to řekl?“

277$

Samozřejmě že učitelka, která to neřekla, pohybem naznačila, že to řekla její sokyně, a tu pak slečna Monflathersová zakaboněně požádala, aby laskavě mlčela, čímž ovšem uvedla učitelku, která žalovala, do radostného vytržení.

„Malá včelka pilná, „ pravila slečna Monflathersová a vypjala se, „se hodí jen na slušné děti z lepších rodin.

{,V knihách, práci či hře mírné,‘}

je docela v pořádku, pokud se týče jich, přičemž ta práce znamená malování na sametu, jemné šití nebo vyšívání. Ale v takovýchhle případech,“ ukázala slunečníkem na Nell,

„a v případě všech dětí z chudých rodin by se to mělo číst takhle:

{,V práci, v práci usilovné

nechť své mládí prožijem,

bychom mohli každého dne

skvít se dobrým výkonem‘„}

Tlumený pochvalný šum zazněl nejen z úst obou učitelek, ale i od všech chovanek, které byly značně překvapeny, když slyšely slečnu Monílathersovou tak brilantně improvizovat ve vázané řeči, neboť ač byla již dávno známá jako výborný diplomat, dosud se ještě nikdy neprojevila jako pravá básnířka. A stalo se, že právě v tom okamžiku kdosi objevil, že Nell pláče, a ihned se všechny zraky stočily zase na ni.

Měla opravdu slzy v očích, a když vytáhla kapesníček, aby si je utřela, náhodou ho upustila. Než se pro něj stačila shýbnout, přiskočila jedna z mladých dam, asi patnáctiletá nebo šestnáctiletá dívka, která stála trochu stranou od ostatních, jako by mezi nimi vlastně neměla co pohledávat, a kapesník jí zvedla.

Právě začala zase plaše couvat na svoje místo, ale vtom ji ředitelka zarazila.

„To byla slečna Edwardsová, já vím\“ prohlásila slečna Monflathersová předříkávačsky. „Určitě to byla slečna Edwardsová.“

278$

Ano, byla to slečna Edwardsová, a každý říkal, že to byla slečna Edwardová, i sama slečna Edwardsová přiznala, že to byla ona.

„Není to nejvýš pozoruhodná věc, slečno Edwardsová,“ pokračovala slečna Monflathersová a zavřela slunečník, aby mohla tím přísněji upřít oči na provinilou dívku, „že máte takovou slabost pro nižší třídy, že vás to k nim vždycky tak přitahuje? Nebo spíš, není to svrchovaně zvláštní věc, že ať mluvím nebo dělám co chci, nic vás neodnaučí sklonům, které vám vlivem vašeho původního postavení v životě naneštěstí vešly do krve, vy mimořádně vulgárně založené děvče?“

„Já jsem tím vskutku nemyslela nic zlého, madam,“ hájil se líbezný hlas. „Byl to opravdu jen okamžitý popud.“

„Popud!“ opakovala slečna Monflathersová pohrdavě. „Divím se, že si mně do očí dovolujete mluvit o popudech -“ obě učitelky projevily souhlas - „já žasnu! obě učitelky žasly také - „předpokládám, že to je asi rovněž popud, co vás nabádá stavět se na stranu každé nízké a nehodné osoby, která vám přijde do cesty -“ obě učitelky předpokládaly totéž.

„Ale ráda bych, abyste si uvědomila, slečno Edwardsová,“ pokračovala ředitelka ještě komisnějším tónem, „že vám nemůžeme trpět - i kdyby to mělo být jen pro zachování náležitého příkladu a dekora v tomto ústavu - že vám nemůžeme trpět, a že vám tudíž také trpět nebudeme, abyste se vzpouzela svým představeným takovýmto nanejvýš hrubým způsobem. Pakliže vy sama nemáte důvod cítit patřičnou hrdost vůči komediantským dětem z panoptika, pak tu jsou mladé dámy, které ho mají, a vy se musíte buďto těmto mladým dámám podřídit, nebo ústav opustit, slečno Edwardsová.“

Tato mladá dáma, protože neměla matku a byla chudá, dlela v ústavu jako učednice - zdarma vyučovaná - zdarma doučující ostatní tomu, co se už naučila sama - zdarma stravovaná - zdarma ubytovaná - a všemi obyvateli v domě přehlížená a ceněná jako něco nekonečně menšího než nic.

I služky cítily svou nadřazenost, protože se s nimi zacházelo

279$

lépe; mohly svobodně přicházet i vycházet a těšily se ve svém postavení určité vážnosti, rozhodně větší než ona. Učitelky stály ovšem nekonečně výš, neboť svého času si školní vzdělání zaplatily a teď byly placeny samy. A pokud jde o chovanky, ty moc nestály o družku, která nemohla o svém domově vypravovat žádné vzrušující historky, neměla žádné přátele přijíždějící poštovním kočárem a přijímané ředitelkou ve vší poníženosti a častované koláčky a vínem, ani neměla žádnou uctivou komornou, aby ji obsluhovala a doprovázela domů na prázdniny, prostě nic salónního, o čem by mohla hovořit a co by mohla ukazovat. Ale proč jednala slečna Monflathersová s touto chudou učednicí vždycky víceméně podrážděně a nazlobeně - jak k tomu vůbec došlo?

Nejskvělejším vyznamenáním pro slečnu Monflathersovou a největší chloubou penzionátu slečny Monflathersové totiž byla dcera jistého baroneta - skutečná živá dcera skutečného živého baroneta - která vinou nějaké zlomyslné hry osudu a neobyčejné zvrácenosti přírodních zákonů měla nejen velmi všední obličej, ale i omezený mozek, kdežto chudá učednice měla jak bystrého ducha, tak i hezkou tvářičku a postavu. Zdá se to neuvěřitelné. Tady ta slečna Edwardsová, která zaplatila jen směšně malou učební taxu, ostatně dávno už spotřebovanou, aby každý den zastiňovala a předstihovala baronetovu dceru? Žačku, která se přece učí všechny mimořádné předměty (nebo se aspoň dává všem učit) a jejíž pololetní účet vychází na dvojnásobek účtu kterékoli jiné mladé dámy, nepřihlížeje ani ke cti a pověsti, jakou penzionátu taková chovanka dodává? A z této okolnosti stejně jako z dívčiny závislosti pramenila ta silná nechuť slečny Monflathersové k ní; proto ji snášela tak podrážděně a zlomyslně ji sekýrovala, a když teď slečna Edwardsová dokonce projevila soucit s malou Nell, doslova se na ni vrhla a zdeptala ji, jak jsme právě viděli.

„Dnes nepůjdete na procházku, slečno Edwardsová,“ rozhodla slečna Monflathersová. „Buďte tak laskava a odeberte se do svého pokoje a bez dovolení ho neopouštějte,“

280$

Ubohá dívka již hbitě vykročila k odchodu, když vtom ji náhle - po námořnicku řečeno - „stopnul“ tlumený výkřik slečny Monflathersové.

„Prošla kolem mne a vůbec nepozdravila!“ zvolala ředitelka s očima vyvrácenýma k obloze. „Opravdu prošla kolem mne bez sebemenší pozornosti k mé osobě!“

Mladá dáma se otočila a poklesnutím v kolenou se způsobně uklonila. Nell viděla, že se v jejích tmavých očích, když je pozvedla k tváři své představené, i v celém jejím výrazu a postoji zračí v té chvíli sice němý, ale nejvýš dojímavý protest proti tomuto nešlechetnému jednání. Slečna Monflathersová odpověděla pouze pohozením hlavy a za pukajícím srdcem zapadla velká brána.

„A pokud jde o tebe, zkažené dítě,“ řekla slečna Monflathersová a otočila se k Nell, „vyřiď své paní, že jestli si ještě jednou dovolí takovou troufalost a někoho mi sem znova pošle, tak napíšu na příslušná úřední místa a dám ji vsadit do klády nebo si to odpyká v bílé plachtě na pranýři. A ty se můžeš spolehnout na to, že určitě okusíš, jak chutná šlapací mlýn, jestli se opovážíš ještě jednou sem přijít. Nuže, dámy, jdeme!“

Průvod chovanek, ve dvojstupu a s knihami a slunečníky, se tedy dal do pohybu a slečna Monflathersová, když si k sobě zavolala baronetovu dceru, aby šla vedle ní a uklidnila její pohoršené city, propustila obě učitelky - v jejichž tváři se mezitím místo účastného výrazu rozhostil dřívější úsměv - a ponechala jim roli zadního voje, aby se tam mohly navzájem nenávidět ještě o trochu víc proto, že jsou nuceny jít spolu.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ»

Hněv paní Jarley, když uslyšela, že se jí vyhrožovalo potupou klády a pranýře, se vymykal veškerému popisu. Pravá a jedinečná paní Jarley vystavená veřejnému pohr—

281$

dání, posměchu dětí a urážkám od drábů i obdiv a potěšení šlechty a panstva, zbavené čepce, po jakém by toužebně vzdychala i leckterá paní purkmistrová, a zahalené do bílého prostěradla - jaké to divadlo hanby a pokoření! A slečna Monflathersová, ta drzá osoba, která si troufá, byť i jen v nejtemnějším a nejodlehlejším koutku fantazie, malovat takový potupný obraz! „Když na to pomyslím,“ prohlásila paní Jarley, která div nepukla, jak překypovala hněvem a zlostí nad svou bezmocností se pomstít, „mám skoro chuť přestat věřit v boha!“

Ale místo aby nastoupila tuto cestu odplaty, paní Jarley ještě o věci pouvažovala a potom vytáhla podezřelou láhev, poručila postavit na svůj oblíbený buben sklenice, sdřepla k němu na stoličku, svolala k sobě své trabanty a několikrát jim slovo od slova vyprávěla urážky, kterými byla pohaněna. Když skončila, v jakémsi hlubokém zoufalství je prosila, aby pili; pak se zasmála, pak plakala, pak si sama maličko srkla, pak se znovu zasmála a zase plakala, a upila trochu víc; a tak si tato ctihodná dáma vedla dál, přičemž úsměvy se ponenáhlu prodlužovaly a pláč postupně zkracoval, až se nakonec nemohla ani dost vynasmát slečně Monflathersové, která se z předmětu zavilého hněvu změnila v postavu čistě směšnou, přímo v jakousi absurditu.

„Protože která z nás je na tom líp, to bych ráda věděla,“ řekla paní Jarley, „ona nebo já? Když se to vezme kolem dokola, tak je to všechno jenom mluvení, a jestli ona mluví o mně a o kládě, můžu zrovna tak dobře přece o ní a o kládě mluvit i já, a to je o moc legračnější představa, když na to přijde. Bože, záleží na tom vůbec?“

Když dospěla k tomuto příjemnému rozpoložení mysli (k němuž jí vydatně napomohly i všelijaké trefné poznámky, kterými jí filozoficky sekundoval George), začala paní Jarley mnoha vlídnými slovy utěšovat Nell a žádala ji, aby jí udělala tu laskavost, že kdykoli si vzpomene na slečnu Monflathersovou, aby se jí vždycky jen smála a smála - třeba až do svého posledního dechu.

Takový byl konec hněvu paní Jarley, který se rozplynul

282$

dlouho předtím, než zapadlo slunce. Nelliny starosti byly však hlubšího rázu a překážky, které kladly jejímu veselí, se nedaly jen tak lehko odstranit.

Toho večera, jak se obávala, se dědeček někam vykradl a vrátil se teprve, až už z noci mnoho nezbývalo. Přes všechnu vyčerpanost a únavu duševní i tělesnou celou tu dobu nespala a v tichu samoty čekala a počítala minuty, dokud se nevrátil - bez groše, skleslý a zničený, ale stále žhavě zaujatý svou slepou vášní.

„Sežeň mi peníze,“ vyhrkl vzrušeně, když se rozcházeli spát. „Já musím mít peníze, Nell. Jednou ti je vrátím i se skvělými úroky, ale všechny peníze, které se ti dostanou do rukou, musejí být moje - ne pro mou osobu, ale k užitku tvému. Pamatuj, Nell, k užitku tvému!“

Co mohla dívenka dělat, když věděla, jak se věci mají? Co jiného, než poctivě mu dávat každou penci, která jí přijde do ruky, aby ho snad pokušení nesvedlo k okrádání jejich dobroditelky? Kdyby řekla pravdu, uvažovala Nell, jednali by s ním jako s bláznem; kdyby mu nedávala peníze ona, opatřil by si je nějak sám; ale když mu je dává, živí v něm zas oheň, který ho stravuje, a jeho posedlost pak už bude třeba vůbec nevyléčitelná! A jak ji trýznily tyto myšlenky a krušilo břemeno zármutku, s nímž se neodvažovala nikomu svěřit, jak ji tísnila spousta obav, kdykoli byl stařec pryč, a jak se hrozila stejně jeho přítomnosti jako návratu, mizela jí červeň z líček, oči ztrácely lesk a srdce měla stísněné a těžké. Dolehly na ni opět všechny někdejší starosti a smutky, nyní rozmnožené ještě o nové obavy a pochybnosti; tanuly jí na mysli každičkou vteřinu dne a v noci jí poletovaly kolem podušky a pronásledovaly ji ve snu.

Bylo jen přirozené, že mezi vším tím soužením jí nejednou zalétaly vzpomínky zpátky k oné milé mladé dámě, kterou sice zahlédla jen letmo, ale jejíž účast, vyjádřená jediným nepatrným, krátkým posunkem, jí tkvěla v paměti, jako by šlo o laskavosti dlouhých let. Často si myslívala, že kdyby měla nějakou takovou přítelkyni, které by se mohla svěřit se svými strastmi, oč lehčeji by jí bylo u srdce

283$

- že kdyby mohla aspoň občas slyšet ten hlas, hned by byla šťastnější. Tu si pak přávala, aby byla něco lepšího, aby nebyla tak docela chudý oušlapek, aby si ji troufala oslovit a nemusela se bát, že se dočká odmítnutí; ale pak si zas uvědomila, že mezi nimi je přece jen nedozírná propast, a ztrácela veškerou naději, že by na ni ta mladá dáma ještě vůbec někdy pomyslela.

Na školách propukly zatím prázdniny a mladé dámy se rozjely domů, slečna Monflathersová se podle doslechu skvěla v Londýně a lámala srdce pánům středních let, ale nikdo neutrousil jediné slovo o slečně Edwardsové - odešla-li domů nebo má-li vůbec nějaký domov, kam by šla, nebo je-li stále ještě v penzionátě, ani cokoli jiného o ní. Ale když se Nell jednou večer vracela z osamělé procházky, vedla ji cesta kolem hostince, u kterého zastavovaly dostavníky, a to náhodou právě ve chvíli, kdy tam jeden dojel - a tu zahlédla onu krásnou dívku, na kterou tolik vzpomínala, jak se tlačí kupředu, aby objala malé děvčátko, kterému právě pomáhali sestoupit ze střechy vozu.

Byla to její sestra, malá sestřička o hodně mladší než Nell, kterou neviděla (jak vyšlo najevo později) už pět let a pro kterou ze svých nuzných prostředků po celou tu dobu šetřila, aby si ji mohla pozvat k sobě do města na krátkou návštěvu. Nell bylo, jako by jí mělo puknout srdce, když viděla jejich setkání. Poodešly kousek od hloučku lidí, kteří se nahrnuli kolem vozu, padly si do náručí a radostí se zajíkaly a plakaly. Jejich prosté a jednoduché šaty, dálka, z níž holčička přicestovala sama, jejich vzrušení, radost i slzy, které prolévaly, by už samy byly dovedly napovědět hodně o jejich životě.

Po chvíli se trochu uklidnily a odcházely, ani ne tak ruku v ruce, jako spíš pevně k sobě přituleny.

„Jsi opravdu šťastná, sestřičko?“ ptala se holčička, když míjely místo, kde stála Nell.

„Teď úplně šťastná,“ odpověděla starší.

„A jindy?“ naléhala holčička. „Ach, sestřičko, proč odvracíš hlavu?“

Nell nemohla odolat, aby nešla vpovzdáli za nimi. Došly

284$

k domu jisté staré pěstounky, u níž starší sestra najala pro holčičku pokojík.

„Přijdu k tobě každý den brzo ráno,“ slíbila, „a pak spolu můžeme být celý den.“

„A proč ne taky v noci, drahá sestřičko? To by se na tebe zlobili?“

Proč měla malá Nell toho večera oči zavlhlé slzami podobnými slzám těch dvou sester? Proč chovala v srdci vděk za to, že se shledaly, a cítila bolest při pomyšlení, že se zakrátko zase rozloučí? Nemysleme si, že tuto účast vzbudilo nějaké sobecké srovnávání s jejím vlastním trudným osudem - byť i jen podvědomé – ale děkujme bohu, že nás ještě dovedou dojímat nevinné radosti jiných a že i přes všechny své lidské slabosti přece ještě máme jeden zdroj čistého citu, který musí dojít v nebi ocenění!

Za veselého ranního jasu, ale ještě častěji v klidném podvečerním světle sledovala Nell obě sestry na jejich procházkách a potulkách šetrně zpovzdáli, neboť pohled na jejich krátké a šťastné spolužití jí bránil se přiblížit a vyjádřit slovy svou vděčnost, třebaže to toužila učinit - zastavovala se, když se zastavily ony, sedala si do trávy, když si sedly ony, vstávala, když ony vykročily dál, a měla pocit radostné družnosti, že je jim tak nablízku. Jejich večerní procházka vedla podél řeky. A tam bývala každý večer i Nell, aniž ji viděly, aniž na ni myslely, aniž o ni dbaly; jí však bylo, jako by byly jejími přítelkyněmi, jako by je spojovala společná tajemství i povinnosti, jako by její břemeno bylo náhle lehčí a lépe se snášelo; jako by se dělily o své strasti a nacházely vzájemnou útěchu. Byla to snad chabá domněnka, dětinský nápad mladého a osamělého stvoření; ale plynul večer za večerem a sestry se stále ještě toulaly po týchž cestách a Nell je s něhou a úlevou v srdci ještě stále sledovala.

Jednou večer ji po návratu domů nemálo polekalo, když se dověděla, že paní Jarley poručila připravit oznámení v tom smyslu, že její senzační sbírka zůstane na nynějším místě už pouze jediný den; a v souladu s touto hrozbou (neboť je velmi dobře známo, že všechna oznámení týkající

285$

se veřejných atrakcí jsou vždy neodvolatelná a přesně dodržována) že výstava senzační sbírky tedy zítra končí.

„To tedy jedeme hned pryč, madam?“ zeptala se Nell.

„Podívej se, panenko,“ odpověděla paní Jarley, „tohle tě poučí.“ A s těmi slovy vytáhla paní Jarley jiné oznámení, na kterém se prohlašovalo, že vzhledem k četným dotazům u pokladny voskového panoptika, jakož i vzhledem k množství zklamaných, kteří se pro nával nedostali dovnitř, se výstava o jeden týden prodlužuje a zítra opět otevře.

„Protože když jsou teď školní prázdniny a už nechodí hromadné návštěvy,“ vysvětlovala paní Jarley, „dochází teď na širší veřejnost, a tu je potřeba nějak podnítit.“

Nazítří v poledne se tedy paní Jarley usadila za svůj bohatě okrášlený stolek, a obklopena družinou význačných postav již dříve popsaných, nařídila znovu otevřít dveře pro návštěvníky z řad soudné a osvícené veřejnosti. Ale snažení prvního dne skončilo výsledkem rozhodně ne vynikajícím, poněvadž širší veřejnost - ačkoli jevila živý zájem o paní Jarley a o ty její voskové trabanty, které bylo možno vidět zadarmo - se nedala žádnými podněty pohnout k tomu, aby zaplatila šest pencí za osobu. A tak přestože vchod obléhal hezký houf lidí a nepřetržitě zevloval na figuríny tam vystavené, a že tam někteří z nich s velkou vytrvalostí vydrželi postávat třeba i celou hodinu, poslouchat vrzání kolovrátku a číst si cedule a přestože byli tak laskaví a doporučili svým přátelům stejný způsob návštěvy, až byl vchod pravidelně zatarasený snad polovinou místního obyvatelstva, kterou po skončení její šichty hned zase vystřídala druhá polovina města nebylo znát, že by pokladna nějak bohatla nebo že by vyhlídky podniku vůbec byly slibné.

V této depresi klasického trhu vyvinula paní Jarley mimořádné úsilí, aby vpadla do noty obecnému vkusu a podnítila zvědavost širokého lidu. Dala vyčistit a uvést do chodu jistý mechanismus v trupu jeptišky na olověné stříšce nad dveřmi budovy, takže figura potřásala po celý den slabomyslně hlavou k velkému údivu opilého, ale zapřisáhlého protestantského lazebníka, umístěného na

286$

protější straně, který na řečený slabomyslný třas pohlížel jako na typickou známku ohlupujícího vlivu, jímž na lidskou mysl působí ceremonie římské církve, a s velkou výmluvností a morálním zanícením vedl na toto téma diškurs. Navíc oba vozkové ustavičně vcházeli do výstavní místnosti a zase z ní vycházeli, pokaždé v jiném přestrojení, a hlasitě prohlašovali, že ta podívaná stojí za ty peníze víc než všechno, co kdy předtím v celém životě viděli, a se slzami v očích domlouvali okolostojícím, aby si takový skvostný požitek nedali ujít. Paní Jarley seděla u pokladny, od poledne do večera cinkala stříbrnými mincemi a slavnostně vyvolávala do davu upozornění, že vstupné činí pouhých šest pencí a že odjezd celé výstavy na krátké turné po evropských královských dvorech je neodvolatelně stanoven na ode dneška za týden.

„Proto nezmeškejte, nezmeškejte, nezmeškejte,“ volala paní Jarley na závěr každého takového proslovu. „Pamatujte, že toto je ta senzační sbírka paní Jarley, která obsahuje víc než jedno sto figurín, a že to je jediná pravá sbírka na světě, protože všechny ostatní jsou jen paskvil a podvod. Tedy nezmeškejte, nezmeškejte, nezmeškejte!“

«KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ»

Jelikož běh našeho vyprávění vyžaduje, abychom se asi někde tady - seznámili s několika podrobnostmi souvisejícími s domácím hospodářstvím pana Sampsona Brasse, a jelikož se k tomuto účelu asi sotva najde místo vhodnější než právě zde, bere pisatel této historie laskavého čtenáře za ruku, vyskakuje s ním do vzduchu a proletí jím větší rychlostí, než jakou kdy tímto příjemným živlem spolu cestovali don Kleofáš Leandro Perez Zambullo a jeho služebný druh, a snáší se s ním na dlažbu ulice Bevis Marks.

Neohrožení vzduchoplavci přistávají před malým temným domem, někdejším sídlem pana Sampsona Brasse.

287$

V okně předního pokoje tohoto malého obydlí, které je tak blízko chodníku, že chodec jdoucí při zdi rukávem kabátu otírá jeho kalné sklo - což oknu jen prospěje, protože je velmi špinavé -, tedy v tomto uličním okně za časů, kdy tu ještě bydlil Sampson Brass, visela zelená záclona, od slunce do Šeda vyrudlá, celá nakřivo a schlíple plandavá a dlouhou službou tak prořídlá, že rozhodně nijak nebránila pohledu do malého tmavého pokoje, nýbrž naopak spíš poskytovala příhodný prostředek k dobrému prohlédnutí jeho vnitřku. Ne že by tam bylo bůhvíco k vidění. Viklavý stůl s pár hromádkami zažloutlých lejster, odrbanými od dlouhého nošení po kapsách a okázale rozloženými na horní desce; dvě vysoké stoličky, postavené proti sobě na protilehlých stranách tohoto chatrného kusu nábytku; zrádné staré křeslo u krbu, jehož hubená opěradla již zajala přemnohého klienta a pomohla ho vyždímat do sucha; z druhé ruky koupená krabice na paruku, nyní používaná jako schránka na nevyplněné plné moci, různá prohlášení a jiné drobné právní formuláře, které kdysi bývaly právě tak jediným obsahem hlavy, která patřívala k paruce, která patřívala ke krabici, jako byly nyní obsahem krabice samé; pár běžných juristických příruček; nádobka s inkoustem, škatulka s posýpátkem, ošoupané krbové košťátko, koberec na nit prošlapaný, ale s houževnatostí zoufalce stále ještě držící na svých cvočcích - to všechno, spolu se zažloutlým obložením stěn, začouzeným stropem, prachem a pavučinami, patřilo k nejvýznačnějším okrasám kanceláře pana Sampsona Brasse.

To však bylo pouhé mrtvé zátiší, o nic důležitější než tabulka Brass, právní zástupce na dveřích a vývěska První patro k pronajmutí svobodnému pánovi, přivázaná na klepadle. Kancelář totiž obyčejně přechovávala dva exempláře živé přírody pro tento příběh daleko významnější, které proto sledujeme se silnějším zájmem a bedlivější pozorností.

Jedním z nich byl sám pan Brass, který již na těchto stránkách vystoupil. Druhým byla jeho písařka, asistentka, hospodyně, sekretářka, důvěrná konspirátorka, rádkyně, intrikánka a zvyšovatelka účtu výloh v jedné osobě, slečna

288$

Brassová – jakási amazonka v civilním právu, o níž bude žádoucno podat stručný popis.

Nuže, slečna Sally Brassová byla dáma asi pětatřicetiletá, hubené a kostnaté postavy a rázného vystupování, které sice potlačovalo u ctitelů všechny jemnější záchvěvy náklonnosti a udržovalo je v jisté vzdáleností, ale rozhodně budilo v prsou oněch neznalých mužů, kteří měli to štěstí se k ní poprvé přiblížit, cit podobný posvátné bázni. Rysy obličeje se pozoruhodně podobala bratru Sampsonovi ba po pravdě řečeno, oba si byli podobní tak dokonale, že kdyby se to bylo srovnávalo s panenskou cudností a sladkým ženstvím slečny Brassové, aby se z rozpustilosti oblékla do bratrových šatů a sedla si vedle něho, i nejstaršímu příteli rodiny by bývalo zatěžko určit, kdo z nich je Sampson a kdo Sally, tím spíš, že tato dáma vykazovala na horním rtu jisté nazrzlé skvrnky, které snadno mohly být - zejména jestliže by obraznosti napomohl její oděv mylně pokládány za malý knírek. Se vší pravděpodobností to však nebylo nic jiného než brvy na nepravém místě, neboť oči slečny Brassové byly jakékoli takové přírodní nepatřičnosti zcela prosty. Pleť slečny Brassové byla žlutavá - po pravdě řečeno spíš špinavě žlutá - ale tento odstín vkusně vyvažovala zdravá červeň, která svítila na samé špičce jejího šaškovského nosu. Hlas měla nesmírně působivý - hluboký a sytý -, a kdo ho jednou slyšel, hned tak na něj nezapomněl. Oblečena byla většinou v zelených šatech, barvou ne nepodobných zácloně na okně kanceláře, pouzdrovitě obepínajících postavu a sahajících až ke krku, kde byly vzadu sepnuty mimořádně velkým a masívním knoflíkem. Poněvadž si nepochybně myslila, že základem elegance je jednoduchost a prostota, nenosila slečna Brassová ani límeček, ani žádný šátek - kromě na hlavě, kterou vždy bez výjimky zdobila hnědá mušelínová šála, podobná křídlu bájného upíra a tvořící lehkou a půvabnou ozdobu hlavy, ať smotaná do jakéhokoli tvaru, který ji náhodou právě napadl.

Taková byla slečna Brassová co do zevnějšku. Duchem to byla povaha pevná a energická, neboť již od útlého

289$

mládí se s nevšední horlivostí věnovala studiu práva - neplýtvajíc svými schopnostmi logicky myslet na jeho orlí vzlety, které jsou ostatně vzácné, ale sledujíc spíš pozorně všechny kluzké a úhořovité kličky, kterými se právo obyčejně kroutí a plazí za svým cílem. Také se, jako mnoho lidí bohatého intelektu, neomezovala na pouhou teorii, ani se nezastavovala tam, kde začíná užitečná stránka praxe, protože dovedla s dokonalou přesností pořizovat opisy, vyhotovovat čistopisy, vyplňovat tištěné formuláře a zkrátka zastat každou běžnou kancelářskou práci, až po vyhlazování pergamenu nebo přiřezávání pera. Těžko je pochopit, že přes všechny tyto přitažlivé vlastnosti mohla zůstat slečnou Brassovou; ale ať už obrnila své srdce proti mužskému pokolení vůbec, nebo ať už ty, kteří by se o ni snad byli ucházeli a ji získali, odradila obava, že se jako žena zběhlá v právech možná až příliš dobře vyzná právě v těch paragrafech, které pojednávají o tom, čemu se obyčejně říká žaloba pro zrušení slibu manželského, jisté je, že dosud žila v celibátu a dosud den co den sedala na své staré stoličce proti té, která patřila bratru Sampsonovi. A stejně jisté je, mimochodem řečeno, že mezi těmi dvěma stoličkami přišlo velmi mnoho lidí na mizinu.

Jednoho rána seděl pan Sampson Brass na své stoličce, opisoval nějaký proces a vztekle vrzal perem po papíru, jako kdyby psal na samé srdce strany, proti které se proces vede; i slečna Sally Brassová seděla na své stoličce a přiřezávala si nové pero, chystajíc se vyhotovit malý účet, což bylo její nejmilejší zaměstnání; a tak oba seděli dlouhou chvíli mlčky, až nakonec ticho prolomila slečna Brassová.

„Budeš už brzo hotový, Sammy?“ zeptala se slečna Brassová, neboť v jejích něžných a ženských ústech se Sampson měnil na Sammyho a vůbec všechno se zjemňovalo.

„Ne,“ odpověděl jí bratr. „Ale mohl jsem být už dávno, kdybys mi byla pomohla, když jsem potřeboval. „

„Ale, hleďme!“ zvolala slečna Sally. „Ty potřebuješ mou pomoc, no ne? - Zrovna ty, co si chceš vzít písaře!“ „Chci si snad vzít písaře pro své potěšení, nebo protože

290$

po tom nějak hrozně toužím, neřáde poštívačská?“ opáčil pan Brass, položil si pero mezi zuby a vztekle se na sestru vycenil. „Proč do mě pořád reješ, že si chci vzít písaře?“

Aby snad fakt, že pan Brass nazval dámu neřádem, nevzbudil přece jen úžas nebo údiv, je vhodné na tomto místě poznamenat, že byl tak zvyklý mít ji nablízku v roli muže, že si s ní časem navykl i mluvit, jako by opravdu byla muž. A ten pocit byl tak dokonale oboustranný, že nejen pan Brass často nazýval slečnu Brassovou neřádem, nebo dokonce toho neřáda ještě doplnil nějakým epitetem, ale že i slečna Brassová to brala jako naprostou samozřejmost a dotýkalo se jí to právě tak málo, jak by se dotklo kterékoli jiné dámy, kdyby ji někdo nazval andílkem.

„Proč do mě s tím písařem pořád reješ, když jsme se o tom přece včera večer bavili tři hodiny?“ opakoval pan Brass a znovu vycenil zuby s perem v ústech jako s chocholem na šlechtickém nebo panském erbu. „Je to snad moje vina?“

„Vím jen to,“ řekla slečna Sally se suchým úsměvem, protože nic ji tak netěšilo jako dráždit bratra, „že jestli nám má kdejaký tvůj klient vnucovat, abychom si vzali písaře, i když o to nestojíme, tak by bylo lepší, abys rovnou odhlásil praxi, dal se vyškrtnout ze seznamu a nechal proti sobě vést exekuci, a to všechno jak nejdřív můžeš.“

„Máme snad ještě nějakého jiného klienta, jako je on?“ namítl Brass otázkou. „Máme momentálně ještě druhého takového, jako je on - tak odpovíš mi, nebo ne?“

„To myslíš jako co do vzezření?“ zeptala se sestra.

„Já tak určitě myslím na vzezření!“ odsekl šklíbivě Brass, sáhl přes stůl pro účetní knihu a začal v ní rychle listovat. „Jen se podívej - pan Daniel Quilp - pan Daniel Quilp - pan Daniel Quilp - pořád a pořád on. Tak mám si vzít písaře, kterého mi doporučuje, a říká: ,To je člověk pro vás,‘ nebo o tohle všecko přijít, he?“

Slečna Sally se neuráčila odpovědět, ale opět se usmála a pokračovala ve své práci.

„Však já vím, co v tom vězí,“ navázal Brass po krátké odmlce. „Bojíš se, že pak už nebudeš mít celou praxi tak

291$

pod palcem, jak jsi na to byla až do teďka zvyklá. Ty si myslíš, že jsem to neprokoukl?“

„Jak já to vidím, tak beze mě bys tuhle praxi už moc dlouho při životě neudržel,“ odpověděla mu sestra klidně. „Nebuď blázen a nedráždi mě, Sammy, a raději si hleď práce, kterou děláš, a dělej ji pořádně.“

Sampson Brass, který se v hloubi srdce své sestry velmi bál, se nevrle sklonil opět nad své psaní a poslouchal, když pokračovala:

„Kdybych rozhodla, že ten písař nemá přijít, tak by samozřejmě taky nepřišel. To víš až moc dobře, tak nemluv hlouposti.“

Pan Brass přijal tato slova s ještě větší pokorou a pouze pod vousy zabručel, že takovéhle žertování nemá rád a že by slečna Sally byla „o moc lepší partner“, kdyby ho přestala dožírat. Na tuto poklonu slečna Sally odpověděla, že má z takovéhle zábavy legraci a vůbec si nehodlá podobný požitek odpírat. Protože pan Brass neměl chuť, jak se zdálo, předmět hovoru ještě déle rozvádět, oba se začali náramnou rychlostí ohánět perem, a tím rozprávka skončila.

Mezitím co se tak činili, zatmělo se náhle okno, jako kdyby se těsně u něho někdo zastavil. Když pan Brass a slečna Sally zvedli oči, aby zjistili příčinu, zvenčí kdosi hbitě otevřel horní polovinu okna - a dovnitř vstrčil hlavu Quilp.

„Haló!“ zvolal, stoje na špičkách na okenním parapetu, a díval se dolů do místnosti. „Jsou doma? Ukáže se někdo z toho čertovského plemene? Nebo je snad na Brasse přirážka, he?“

„Ha, ha, ha!“ smál se advokát s líčeným nadšením. „Ach, výborné, pane! Ach, opravdu výborné! Přímo jedinečné! Božínku, jaký má pán humor!“

„Je to moje Sally?“ skřehotal zakrslík a pošilhával po lepé slečně Brassové. „Je to Spravedlnost bez pásky na očích a bez meče a vah? Je to Silné rameno zákona? Je to Panna beviská?“

„Jaký úžasný gejzír duchaplnosti!“ zvolal Brass. „Na mou duši, to je úplně mimořádné!“

292$

„Běžte otevřít, „ řekl Quilp, „mám ho tady s sebou. Takový písař pro vás, Brassi, taková trefa, takové trumfové eso. Pospěšte si a otevřte dveře, protože jestli je nablízku nějaký jiný advokát a náhodou vykoukne z okna, tak vám ho vyfoukne před nosem, to si pište!“

Je pravděpodobné, že ztráta onoho zázračného písaře, i kdyby ho získal některý právnický konkurent, by nebyla panu Brassovi zlomila srdce; ale přesto se s předstíraným velkým spěchem zvedl ze stoličky, běžel ke dveřím, a když se vrátil, uvedl do místnosti svého klienta, který nedržel za ruku nikoho jiného než samotného pana Richarda Swivellera.

„Tady je,“ řekl Quilp, když se u dveří zarazil a s povytaženým obočím upřel pohled na slečnu Sally; „tady je ta žena, kterou jsem si měl vzít - tady je ta luzná Sally tady je ta ženská bytost, která má všechny půvaby svého pohlaví a žádnou z jeho slabostí. Ach, Sally, Sally!“

Na toto zamilované oslovení odpověděla slečna Brassová pouze krátkým: „I kuš!“

„V srdci tvrdá jako kov, podle něhož má rodové jméno, „ pokračoval Quilp. „Proč si ho vlastně nezmění - proč neroztaví tu svou ,mosaz’ a nepřijme jiné jméno?“

„Už s tím nesmyslem přestaňte, pane Quilpe, vážně,“ odpověděla slečna Sally s chmurným úsměvem. „Divím se, že se před tím cizím mládencem trochu nestydíte.“

„Ten cizí mládenec,“ řekl Quilp a postrčil Dicka Swivellera kupředu, „je sám až příliš velký citlivka, aby mě plně nechápal. To je pan Swiveller, můj důvěrný přítel gentleman z dobré rodiny, s velkými vyhlídkami, ale protože si z mladické nerozvážnosti dost zavařil, spokojí se na nějaký čas skromným místem písaře - skromným, ale tady u vás nejvýš záviděníhodným. Jaké oblažující ovzduší!“

Mluvil-li pan Quilp obrazně a chtěl naznačit, že vzduch, který dýchá slečna Sally Brassová, osvěžuje a činí oblažujícím ona svou bytostnou něhou, pak měl nepochybně dobrý důvod k tomu, co řekl. Jestliže však mluvil o svěžesti ovzduší páně Brassovy kanceláře v doslovném smyslu, pak

293$

měl rozhodně prazvláštní vkus, neboť vzduch to byl těžký a jakoby sklepní, který kromě toho, že ho často prosycovaly silné závany obnošeného šatstva, vyloženého na prodej na Vévodském náměstí a v Houndsditchi, čpěl zřetelně i myšinou, a k tomu nádechem plesniviny. Panu Swivellerovi se možná vtíraly nějaké pochyby o jeho rajské líbeznosti, neboť několikráte za sebou krátce a prudce začichal a zafrkal a nevěřícně pohlédl na rozzubeného zakrslíka.

„Pan Swiveller,“ pokračoval Quilp, „bravurně zběhlý v rozhazování oběma rukama, i když ne právě zrna do půdy, dochází k moudrému názoru, slečno Sally, že lepší než holub na střeše je vrabec v hrsti. A stejně moudře soudí, že i jen vyhnout se pokušení už něco znamená, a proto přijímá nabídku vašeho bratra. Brassi, pan Swiveller je váš!“

„To jsem velmi rád, pane,“ řekl Brass, „opravdu velmi rád. Pan Swiveller je vskutku velmi šťastný, pane, že se těší vaší přízni. A vy můžete být velmi hrdý na to, pane, že se těšíte přízni pana Quilpa.“

Dick zabrumlal něco o tom, že na to nepotřebuje žádného příznivce, aby mu přistrkával láhev, a také ze sebe vysoukal svou oblíbenou narážku na peruť přátelství, ze které nevypelichá ani pírko; ale zdálo se, že všechna jeho duchaplnost se rozplynula v pozorování slečny Sally Brassové, na kterou k bezmeznému potěšení číhajícího skrčka zíral tupě a s prázdným výrazem v truchlivé tváři. Co se týče božské slečny Sally Brassové samé, ta si třela ruce, jak to dělávají obchodníci, a s perem zastrčeným za ucho přešla párkrát po kanceláři sem a tam.

„Mám pravdu,“ řekl zakrslík a hbitě se otočil ke svému právnímu příteli, „že se pan Swiveller může ujmout svých povinností okamžitě? Je pondělí ráno.“

„Okamžitě, je-li libo, pane, samozřejmě,“ odpověděl Brass.

„Slečna Sally ho bude učit právo, uvede ho do kouzelného světa práva,“ pravil Quilp, „bude jeho vůdcem, jeho přítelem, jeho průvodcem, jeho Blackstonem, jeho Cokem o Littletonovi, jeho Nejlepším společníkem mladého právníka.“

294$

„Jak je neuvěřitelně výřečný,“ řekl Brass jako člověk z jiného světa a s rukama v kapsách se díval kamsi skrze střechy protějších domů, „a jak jeho mluva plyne neobyčejně hladce! Opravdu báječné.“

„Se slečnou Sally,“ pokračoval Quilp, „a s krásnými právnickými fikcemi mu budou dni ubíhat jako minuty. Až před ním poprvé vytanou ty okouzlující básnické výtvory John Doe a Richard Roe, otevřou mu nový svět a obohatí jeho srdce.“

„Ach, krásné, krásné! Opravdu pře-krás-né!“ volal Brass. „Jaký je to požitek ho poslouchat!“

„Kde bude sedět pan Swiveller?“ zeptal se Quilp a rozhlédl se kolem.

„Ale to je maličkost, koupíme ještě jednu stoličku, pane,“ odpověděl Brass. „Vůbec jsme nepočítali, pane, že bychom si sem někdy vzali nějakého pána, až když jste byl tak laskavý a sám jste nám to navrhl, a v našem vybavení jsou proto mezery. Poohlédneme se po nějaké starší stoličce, pane. Kdyby se teda pan Swiveller prozatím posadil na moje místo a zkusil vyhotovit čistopis téhle žaloby na exekuční vystěhování, protože já budu skoro celé dopoledne pryč -“

„Můžeme jít spolu,“ řekl Quilp. „Stejně si s vámi potřebuju promluvit pár slovíček o obchodních věcech. Máte tu chvilku času nazbyt?“

„Jestli mám tu chvilku času jít s vámi, pane? Vy žertujete, pane, vy se mnou žertujete,“ odpověděl právník a nasadil si klobouk. „Jsem vám k dispozici, pane, zcela k dispozici. Co by to muselo být za časové zatížení, abych si nenašel možnost jít chvíli s vámi! Ne hned každý, pane, má příležitost zušlechťovat se rozhovorem s panem Quilpem.“

Zakrslík pohlédl sarkasticky na svého řečného přítele a s krátkým suchým zakašláním se otočil na podpatku, aby dal sbohem slečně Sally. Po velmi dvorném rozloučení z jeho strany a velmi chladném a odměřeném ze strany její pohodil hlavou směrem k Dicku Swivellerovi a spolu s advokátem opustil místnost.

295$

Dick stál u stolu ve stavu úplného omráčení a zoufale poulil oči na lepokrásnou Sally, jako by byla záhadný živočich nepodobný žádnému, jaký kdy existoval. Když se zakrslík ocitl na ulici, znovu se vyšvihl na okenní parapet a chviličku se díval s rozzubenou tváří do kanceláře asi jako člověk, který nakukuje do klece. Dick stočil k němu nahoru oči, ale bez jakékoli známky, že ho poznává; a ještě dlouho potom, co Quilp už zmizel, stál Dick jako přikovaný k zemi, civěl na slečnu Sally Brassovou a nic jiného neviděl ani na nic jiného nemyslel.

Slečna Brassová, která se zatím hluboce zabrala do účtu výloh, si Dicka ani v nejmenším nevšímala a velmi pilně svým skřípavým perem škrábala, s očividnou rozkoší zapisovala číslice a pracovala jako parní stroj. A proti ní stál Dick, zíraje hned na její zelené šaty, hned na hnědý turban na hlavě, hned na její tvář, hned na hbité pero, a ve stavu přihlouplého zmatku se v duchu ptal, jak se vůbec dostal do společnosti té podivné kreatury, a jestli je to sen a on se z něho vůbec někdy probudí. Nakonec si zhluboka povzdychl a začal si pomalu svlékat kabát.

Pan Swiveller si svlékl kabát a velmi pečlivě ho složil, zíraje přitom ještě pořád na slečnu Sally; potom si oblékl dvouřadový modrý kacafírek se zlacenými knoflíky, který si původně opatřil na vyjížďky po vodě, ale který si dnes ráno přinesl k účelům kancelářským; a stále se zrakem upřeným na ni se konečně odhodlal spustit se na stoličku pana Brasse. Potom to na něj ale přišlo znovu, a když se ho zmocnila nová vlna nemohoucnosti, podepřel si rukou bradu a otevřel oči tak doširoka, že se zdálo úplně vyloučené, aby je mohl vůbec někdy ještě zavřít.

Když tak zíral takovou dobu, až už vůbec nic neviděl, sklopil oči od krásného předmětu svého úžasu, zalistoval ve stránkách konceptu, který měl přepsat, namočil pero do kalamáře a konečně se po několika pomalých nábězích pustil do psaní. Nenapsal však ještě ani pět slov, když si potřeboval znovu namočit pero; a jak se přitom natáhl ke kalamáři, zvedl náhodou oči. A už tu před nimi byl zase ten nesnesitelný hnědý turban - i ty zelené šaty - byla

296$

tu zkrátka zase slečna Sally Brassová, hýřící všemi svými půvaby a strašnější než kdy předtím.

A tohle se opakovalo tak často, že pan Swiveller začal ponenáhlu pociťovat, jak se ho zmocňují podivné pudy hrozná touha tuhle Sally Brassovou zničit - tajemná nutkání ten turban jí srazit a zkusit, jak by vypadala bez něho. Na stole leželo velmi dlouhé pravítko - mohutné, lesklé černé pravítko. Pan Swiveller je zvedl a začal si jím drbat nos.

Od drbání nosu pravítkem byl celkem nenápadný a přirozený přechod k tomu, aby jím na ruce trochu zabalancoval a občas s ním také zamával jako s tomahawkem. Při leckterém máchnutí se pravítko mihlo docela blízko u hlavy slečny Brassové; několik cípů, uvolněných z turbanu, se až zatřepetalo závanem, který vznikl; máchnout jen o coul blíž, a celý ten velký hnědý uzel by byl na zemi - ale nic netušící panna pracovala přesto stále dál a nezvedla oči ani na okamžik.

To ovšem znamenalo velkou úlevu. Bylo dobré zakousnout se houževnatě do psaní a umíněně psát, až to bylo k zoufání, a potom popadnout pravítko a zakroužit s ním kolem nešťastného hnědého turbanu s vědomím, že by ho mohl srazit, kdyby chtěl. A dobré také bylo stáhnout rychle pravítko k sobě a silně se s ním drbat na nose, když to vypadalo, že se slečna Sally užuž chystá zvednout oči, a pak se odškodnit o to prudším máváním, když shledal, že je stále dál zabraná do práce. Takovým způsobem zchlazoval pan Swiveller své pobouřené city, až se potom k pravítku uchyloval už méně vztekle i méně často a nakonec dokázal na jeden zátah napsat dokonce i půl tuctu souvislých řádek, aniž v něm musel hledat úlevu - což bylo velké vítězství.

297$

«KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ»

Za určitý čas, to znamená asi za dvě hodiny usilovného soustředění, byla slečna Brassová se svou prací hotova a naznačila tento mezník tím, že si otřela pero o své zelené šaty a vzala si šňupeček z kulaté plechové krabičky, kterou nosila v kapse. Když skončila s tímto skromným osvěžením, zvedla se ze stoličky, svázala své papíry červenou stužkou v patřičnou formu dokumentu, strčila si je pod paždí a vypochodovala z kanceláře.

Pan Swiveller sotva seskočil ze stoličky a začal křepčit jakousi bláznivou skočnou, když vtom jeho bezuzdné nadšení, že je zase sám, prudce zchladilo otevření dveří, v nichž se znovu objevila hlava slečny Sally.

„Jdu ven,“ prohlásila tato dáma.

„Prosím, madam,“ odpověděl Dick. „A kvůli mně rozhodně nemusíte pospíchat zpátky, madam,“ dodal v duchu.

„Kdyby přišel někdo v právní záležitosti, přijměte jeho vzkaz a řekněte, že pán, který se těmi věcmi zabývá, není právě přítomen, ano?“ řekla slečna Brassová.

„Ano, madam,“ přisvědčil Dick.

„Nezdržím se příliš dlouho,“ zakončila slečna Brassová již na odchodu.

„To slyším s lítostí, madam,“ odpověděl Dick, až když už za sebou zavřela dveře. „Doufám, že vás neočekávaně něco zdrží, madam. A kdyby se vám podařilo, aby vás něco přejelo, madam, ale ne s moc vážnými následky, tak tím líp.“

Když s krajní vážností vyslovil toto blahovolné přání, sedl si pan Swiveller do křesla pro klienty a zamyslel se; potom se prošel párkrát po místnosti sem a tam a nakonec si znovu dřepl do křesla.

„Tak teda jsem Brassův písař, hm?“ řekl Dick. „Brassův písař, co? A písař Brassovy sestry - písař takové dračice. Výborně, výborně! A co mě asi čeká potom? Možná že budu trestanec v šedivých hadrech a s filcovou čapkou,

298$

Co s číslem pečlivě vyšitým na munduru kluše po nějaké loděnici a na noze má podvazkový řád, podložený omotaným strakatým šátkem, aby mu nerozedřel kotník? Čeká mě tohle? Bude to stačit, nebo je to pro mě ještě moc pěkné? Ale ať už se ti líbí co chce, budiž samosebou po tvém.“

Protože byl úplně sám, dá se předpokládat, že těmito poznámkami se pan Swiveller obracel na svou štěstěnu či osud, které - jak se můžeme dovědět z precedenčních případů - mají hrdinové ve zvyku škádlit výčitkami velmi trpkými a ironickými, když se ocitnou v situaci nepříjemného rázu. Tento předpoklad je tím pravděpodobnější proto, že pan Swiveller adresoval své poznámky do stropu, kde tyto osobnosti podle všeobecného mínění obyčejně sídlí - s výjimkou případů divadelních, kdy přebývají v nitru velkého lustru.

„Quilp mi nabídne tohle místo, o kterém tvrdí, že mě může vytrhnout,“ pokračoval Dick po krátkém zamyšlení a odpočítával jednotlivé svízele svého postavení jednu po druhé na prstech, „a Fred, na kterého bych byl mohl přísahat, že by o něčem takovém nechtěl vůbec slyšet, se k mému překvapení přidá na Quilpovu stranu a i on na mě naléhá, abych to místo vzal - rána číslo jedna. Moje tetička na venkově zarazí apanáž a v láskyplném dopise mi oznámí, že udělala nový testament, ve kterém mě vynechala - rána číslo dvě. Žádné peníze; žádný úvěr; žádná podpora od Freda, který se najednou zničehonic dal na solidnost, jak se zdá; výpověď ze starého bytu rána třetí, čtvrtá, pátá a šestá! Když se na někoho shrne tolik ran najednou, tak se nedá čekat, že takový člověk může jednat svobodně. Nikdo si nepodrazí nohy sám; když ho ranami srazí jeho osud, tak ho osud musí zase postavit na nohy. Jsem tedy vlastně moc rád, že si můj osud všechno tohle na sebe nabral, a proto si nebudu připouštět víc starostí, než je bezpodmínečně nutné, a jemu natruc se tu zařídím jako doma. Tak jen do toho, milánku,“ zakončil pan Swiveller a významným pohozením hlavy se rozloučil se stropem, „a uvidíme, kdo z nás toho bude mít dřív dost!“

299$

Když těmito úvahami, které byly bezesporu velmi hluboké a v jistých systémech etického filozofování vskutku nejsou zcela neznámé, pustil téma svého upadání z hlavy, střásl ze sebe pan Swiveller okamžitou skleslost a oddal se veselé nenucenosti písaře, který nemá žádnou odpovědnost.

S cílem dosáhnout opět klidu a duševní rovnováhy se tedy pustil do podrobnějšího prohlížení kanceláře, než na jaké měl dosud čas; nahlédl do krabice od paruky, do knih; a do kalamáře; rozvázal všechny balíčky listin a zkoumal je; ostrým nožíkem páně Brassova perořízku vydlabal do stolu pár zajímavých obrazců; zvěčnil své jméno na vnitřní straně dřevěného uhláku. Když se na základě těchto počinů takřka úředně ujal svého písařského místa, otevřel okno a nedbale se z něho vyložil, a to ve chvíli, kdy náhodou šel kolem hoch s pivem, a tomu poručil, aby položil tác a posloužil mu žejdlíkem lehkého porteru; na místě ho vypil a ihned také zaplatil s úmyslem připravit si půdu pro budoucí odběr na úvěr a zároveň bez meškání navázat styky k tomu směřující. Potom se objevili tři čtyři poslíčkové s právnickými vzkazy od tří čtyř advokátů Brassovy úrovně, a ty pan Swiveller přijal i propustil asi s takovým zasvěceným vystupováním a s tak přesným a hlubokým pochopením jejich poslání, jaké by byl v podobné situaci v nějaké němohře asi předvedl klaun. Jakmile to všechno vykonal a vyřídil, vyhoupl se zase na svou stoličku a perem a inkoustem zkoušel, jestli svede nakreslit karikaturu slečny Brassové, a bez ustání si při tom velmi vesele pohvizdoval.

Byl ještě zaujat touto kratochvílí, když pojednou u dveří domu zastavil kočár a hned nato se ozval dvojitý silný úder klepadla. Jelikož se to pana Swivellera netýkalo poněvadž návštěvník nezatahal za zvonek kanceláře -, s dokonalým klidem se věnoval své zábavě dál, ačkoli měl silné podezření, že mimo něj není v domě živé duše.

V tom se však mýlil, neboť když se bušení se zvýšenou netrpělivostí opakovalo, domovní dveře se otevřely a někdo velmi těžkým krokem stoupal po schodech a vešel do místnosti v patře. Pan Swiveller se v duchu ptal, není-li to

300$

snad nějaká druhá slečna Brassová, dvojče dračice, když tu kdosi zaťukal klouby na dveře kanceláře.

„Dále!“ zvolal Dick. „Jen žádné obřadnosti. Kam bychom došli, kdyby se ukázalo ještě víc takových zákazníků. Tak vstupte, dále!“

„Ach, prosím vás,“ řekl slabý hlásek velice nízko nad prahem dveří, „šel byste ukázat byt?“

Dick se nahnul přes stůl a spatřil šmajdavou cuchtičku ve špinavé hrubé zástěře s náprsenkou, takže z dítěte nebylo vidět prakticky nic než tvář a trepky. Stejně dobře mohla vězet třeba ve futrálu na housle.

„Kdopak jsi?“ zeptal se Dick.

Jedinou odpovědí na to však bylo opět: „Ach, prosím vás, šel byste ukázat byt?“

V životě ještě neviděl dítě tak starosvětského vzezření a chování. Holčička jistě začala pracovat už v kolébce. Zdálo se, že má před Dickem strach právě tak silný, jak silný úžas vzbudila ona v něm.

„Já nemám s tím bytem co dělat,“ odpověděl Dick. „Řekni jim, aby přišli později.“

„Ó, ale prosím vás, nešel byste ukázat ten byt?“ opakovala zase holčička. „Stojí osmnáct šilinků týdně včetně nádobí a prádla. Boty a šaty jsou zvlášť a topení v zimě je osm pencí za den.“

„Tak proč ho neukážeš sama? Zdá se, že o něm víš všeho, co je třeba,“ opáčil Dick.

„Slečna Sally řekla, že ho nemám ukazovat, protože by lidi měli strach, že je tu špatná obsluha, kdyby hned na začátku viděli, jaká jsem malá.“

„Ale později přece stejně uvidí, jak jsi malá, nebo ne?“ namítl Dick.

„Jo, ale to ho už budou mít určitě najatý na čtrnáct dní,“ odpovědělo dítě s mazaným pohledem, „a lidi se neradi stěhují, když se už jednou někde uvelebí.“

„Tohle mi je podivná věc,“ zabručel pro sebe Dick a vstal. „A co ty tady vůbec děláš - kuchařku?“

„Taky, ale vařím jen obyčejná jídla,“ odpovědělo dítě. „A dělám i služku, obstarávám všechnu práci v domě.“

301$

„Řekl bych, že tu největší špínu tady asi odřeme my, Brass a dračice a já,“ pomyslil si Dick. A protože byl plný nedůvěry a nechuti, byl by si možná pomyslil ještě mnoho horších věcí, nebýt toho, že děvče znovu naléhavě opakovalo svou prosbu a že různé podivné dunivé rány na chodbě a na schodech zjevně prozrazovaly zájemcovu netrpělivost. A tak si Richard Swiveller strčil za každé ucho jedno pero, na znamení své velké důležitosti a profesionální horlivosti sevřel třetí v zubech a vyběhl ze dveří, aby se seznámil a jednal se svobodným pánem.

Trochu ho překvapilo, když zjistil, že ony dunivé rány má na svědomí lodní kufr svobodného pána, putující po schodech nahoru - a to kufr téměř dvakrát širší než schodiště a navíc ještě nesmírně těžký, takže ani pro spojené úsilí svobodného pána a drožkáře nebylo nic lehkého dopravit ho takovým příkrým stoupáním do patra. Ale už tu byli, jeden druhého přiráželi a ze všech sil strkali a tahali a kufr se jim klínil a příčil ve všemožných nemožných úhlech, takže bylo vyloučeno kolem nich projít; a z této vážné příčiny šel tudíž pan Swiveller pouze pomalu za nimi a na každém schodě podával nový protest proti tomu, aby dům pana Sampsona Brasse byl brán takovým šturmem.

Na tyto výtky nereagoval svobodný pán ani jediným slovem, ale když se kufr konečně octl v ložnici, pouze si na něj sedl a kapesníkem si utíral lysou hlavu a obličej. Byl celý uhřátý a měl také proč, neboť nemluvě o námaze dostat takový kufr nahoru, byl ke všemu navlečený do důkladného zimního oblečení, ačkoli teploměr ukazoval po celý den vysokou letní teplotu.

„Domnívám se, pane,“ začal Richard Swiveller, když si vyndal pero z úst, „že si přejete podívat se na tyto pokoje. Jsou to vskutku kouzelné pokoje, pane. Skýtají nerušenou vyhlídku na … na druhou stranu ulice, a jsou pouze minutu klidné chůze od … od rohu ulice. V bezprostřední blízkosti lze dostat mimořádně lahodný porter, pane, eventuální výhody z toho vyplývající jsou kromobyčejné.“

„Kolik dělá nájem?“ zeptal se svobodný pán.

302$

„Jednu libru týdně,“ odpověděl Dick, čímž k ceně přirazil zhruba deset procent.

„Beru.“

„Boty a šaty jsou zvlášť,“ dodal Dick Swiveller, „a topení v zimě je

„Se vším souhlasím,“ přerušil ho svobodný pán.

„Záloha na dva týdny,“ pokračoval Dick, „je -“

„Dva týdny?“ vybuchl svobodný pán nevrle a změřil si ho od hlavy k patě. „Dva roky! Já tady budu bydlet dva roky. Tumáte. Deset liber zálohy. A jsme domluveni.“

„Jenže víte,“ namítl Dick, „moje jméno není Brass, a -“

„Říkám snad, že je? Ani moje jméno není Brass. Tak co?“

„Tak se jmenuje majitel domu,“ řekl Dick.

„To mě těší,“ opáčil svobodný pán, „pro advokáta je to dobré jméno. Kočí, můžete jít. A vy taky, pane.“

Pan Swiveller byl tak dokonale vyveden z míry nevybíravým chováním svobodného pána, který ho tak neomaleně odbyl, že zůstal stát a díval se na něj skoro tak strnule, jak se předtím díval na slečnu Sally. Svobodného pána se však tato okolnost ani v nejmenším nedotkla, a s dokonalým klidem se pustil do rozmotávání šály, kterou měl ovinutou kolem krku, a potom do zouvání bot. Když si ulevil od těchto zátěží, začal se vysvlékat z ostatního šatstva a kus po kuse je skládal a po pořádku vyrovnával na kufr. Potom stáhl rolety v oknech, zatáhl záclony kolem lůžka, natáhl si hodiny a docela nonšalantně a metodicky zalezl do postele.

„Sundejte tu ceduli,“ byla jeho slova na rozloučenou, když vykoukl mezi porozhrnutými záclonami, „a nikdo ať mi sem nechodí, dokud nezazvoním.“

S tím se záclony zase spojily a vzápětí se zdálo, že začal chrápat.

„Tohle je nejvýš pozoruhodná a nepochopitelná odrůda domu!“ říkal si pan Swiveller, když s cedulkou v ruce vstoupil do kanceláře. „Dračice v advokátní praxi, co si počínají jako študovaní právníci; obyčejné kuchařky tři stopy vysoké, co se záhadně vynořují z podzemí; cizí chlapi, co si přijdou a za bílého dne si bez jakéhokoli dovo—

303$

lení či oprávnění prostě vlezou do postele! Kdyby to měl být jeden z těch zázračných chlapíků, co se tu a tam občas objevují, a usnul tady teď na dva roky, tak budu v situaci, že se smíchy neudržím. Je to ale můj osud a musím doufat, že to bude Brassovi po chuti. Mrzelo by mě, kdyby nebylo. Ale není to moje věc - mne se to koneckonců netýká.“

«KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ»

Když se domů vrátil pan Brass, vyslechl písařovu zprávu s velkým uspokojením a potěšením a zejména se sháněl po té desetilibrové bankovce, která mu potom - když ji přezkoumal a shledal co platnou a zákonitou bankovku guvernéra a společnosti Anglické cedulové banky – ještě znamenitě zvýšila náladu beztak již dobrou. Překypoval dokonce takovou štědrostí a blahovůlí, že v návalu okamžitého rozjaření pozval pana Swiveller a, aby si s ním v oné vzdálené a neurčité době, která se obyčejně označuje jako „některý (tenhle) den“, popil bowli punče, a zahrnul ho mnoha pěknými poklonami jeho neobyčejným obchodnickým vlohám, které tak jasně prokázalo jeho jednání hned první den, kdy zasvětil své služby praxi.

K zásadám pana Brasse patřilo, že zvyk dělat poklony udržuje jazyk člověka naolejovaný bez jakýchkoli výloh; a protože tento užitečný úd by neměl nikdy zakrnět ani váznout při otáčení v pantech najmě v případě právního poradce, u něhož by měl být naopak obzvlášť ohebný a mrštný, nechal si ujít jen málo příležitostí k tomu, aby se zdokonaloval pronášením brilantních obratů a oslavných tirád. A tento zvyk mu přešel tak do krve, že i když se nedalo tvrdit, že má svůj jazyk přímo „v malíčku“, dalo se předpokládat, že ho má všude jinde, ovšem s výjimkou obličeje, neboť ten měl, jak jsme si již řekli, drsný a odpuzující výraz, a proto se nedal tak lehce naolejovat, naopak navzdory všem těm hladkým řečem byl stále mračně

304$

stažený - jeden z přírodních majáků varujících ty, kdo se plaví mělčinami a úskalími světa nebo oné nebezpečné úžiny, jež sluje Zákon, a napomínající je, aby si hledali méně zrádné přístavy a zkusili štěstí jinde.

Na rozdíl od pana Brasse, který střídavě zaplavoval svého písaře poklonami a zase prohlížel desetilibrovou bankovku, slečna Sally projevovala jen málo vzrušení, a to ještě ve směru ne zrovna potěšujícím, neboť ve svém právnickém řemesle měla sklon upínat myšlenky především na to, jak nějakou přirážkou nebo jinou zlodějničkou vytřískat aspoň maličkost navíc, a na broušení a ostření svého vrozeného důvtipu - a proto byla naopak nemálo zklamaná, že svobodný pán přišel k bytu za takovou mírnou cenu, a tvrdila, že když bylo vidět, jak je na ten byt žhavý, měla se mu vyslovit přinejmenším dvojnásobně nebo trojnásobně vyšší cifra, než dělá obvyklé nájemné, a že přesně ve stejném poměru, jak pán na byt naléhal, měl pan Swiveller dělat zase drahoty. Ale jak dobré mínění pana Brasse, tak nespokojenost slečny Sally se minuly účinkem na tohoto mladého pána, který již svalil odpovědnost za tento čin i za všechny další činy a skutky, jež ještě v budoucnosti vykoná, na svůj nešťastný osud, a proto byl zcela rezignovaný a měl klid v duši, dokonale připraven na nejhorší a filozoficky lhostejný k nejlepšímu.

„Dobré jitro, pane Richarde,“ řekl Brass druhého dne páně Swivellerova písařování, „Sally pro vás objevila včera večer ve Whitechapelu tuhle starší stoličku, pane. Na výhodné nákupy je opravdu machr k pohledání, pane Richarde, to vám povídám. Uvidíte, že to je prvotřídní stolička, pane, dejte na moje slova.“

„Na pohled vypadá dost chatrně,“ utrousil Dick.

„Uvidíte, že na sezení je to ale opravdu úžasná stolička, můžete se spolehnout,“ odpověděl pan Brass. „Koupila ji venku na ulici, tam proti nemocnici, a snad jak stála nějaký ten měsíc na vzduchu, tak se kapku víc uprášila a od slunce trochu zahnědla, ale jinak jí nic není.“

„Doufám, že tam nechytla nějakou horečku nebo něco

305$

podobného,“ řekl Dick a mrzutě se na ni usadil mezi pana Sampsona a cudnou Sally. „Má jednu nohu delší.“

„To tedy navíc získáme ještě kousek dřeva, pane,“ opáčil Brass. „Ha, ha, ha! To navíc získáme ještě kousek dřeva, pane, a to je další výhoda, když místo nás chodí nakupovat moje sestra. Slečna Brassová, pane Richarde, je

„Budeš už jednou zticha?“ přerušil ho sličný předmět těchto poznámek a zvedl oči od svých papírů. „Jak mám pracovat, když tady pořád plácáš?“

„Jsi mi ty ale nevypočitatelný patron!“ opáčil právní zástupce. „Někdy by ses upovídala, a jindy zas upracovala, člověk nikdy neví, co tě zrovna momentálně drží.“

„Teď zrovna mě drží práce,“ řekla Sally, „tak buď tak laskavý a neruš mě. A jeho,“ tu slečna Sally ukázala opeřeným koncem svého brku na Richarda, „neodváděj od práce. I tak neudělá myslím víc, než musí.“

Pan Brass měl očividně velkou chuť odpovědět něco hněvivého, ale z prozíravosti nebo nesmělosti od toho upustil a zabrumlal pouze něco o otravování a nějakém vandrákovi, přičemž tyto výrazy nevztahoval k žádné určité osobě, nýbrž pronesl je jakoby ve spojitosti s nějakými abstraktními představami, které ho právě napadly. Potom pokračovali všichni v hlubokém tichu dlouhou dobu ve psaní - v takovém nudném tichu, že pan Swiveller (který potřeboval vzruch) několikrát usnul a přitom napsal se zavřenýma očima rozličná podivná slova, až nakonec slečna Sally přerušila jednotvárnost kanceláře tím, že vytáhla svou malou plechovou krabičku, vzala si hlasitý šňupeček a potom vyjádřila názor, že pan Swiveller to „pěkně provedl“.

„Co že jsem provedl, madam?“ podivil se Richard.

„To asi nevíte,“ opáčila slečna Brassová, „že ten nájemník ještě pořád není vzhůru, co? Že se neukázal ani neozval od chvíle, co včera odpoledne zalezl do postele?“

„Nu, madam,“ řekl Dick, „podle mého ať si těch svých deset liber v klidu a míru odespí, jestli mu je libo.“

„Hm! Začínám si skoro myslet, že se už vůbec neprobudí,“ prohodila slečna Sally.

306$

„To je velice pozoruhodná okolnost,“ přidal se Brass a odložil pero, „opravdu velice pozoruhodná. Pane Richarde, nezapomeňte, kdyby se ukázalo, že se ten člověk třeba oběsil na sloupku postele, nebo kdyby se stala nějaká jiná nepříjemná příhoda toho druhu - tak nezapomeňte, pane Richarde, že tuhle desetilibrovou bankovku vám dal jako splátku na dvouleté nájemné, rozumíte? Dobře si to pamatujte, pane Richarde. Nejlíp snad bude, když si o tom uděláte záznam, pane, pro případ, že byste měl někdy vypovídat jako svědek.“

Pan Swiveller si rozložil arch konceptního papíru a se svrchovaně vážnou tváří začal do jednoho rohu malovat malilinkou poznámčičku.

„Opatrnosti nikdy nezbývá,“ pokračoval pan Brass, „na světě se totiž děje spousta špatností, pane - spousta špatností. Neřekl vám ten pán náhodou - ale tím se teď nerozptylujte, pane, klidně si dopište tu věcičku.“

Dick dopsal a podal svůj záznam panu Brassovi, který mezitím slezl ze stoličky a přecházel po kanceláři.

„A, to je tedy ten záznam, ano?“ prohodil Brass a přelétl očima dokument. „Výborně. A teď, pane Richarde, neřekl vám ten pán náhodou ještě něco jiného?“

„Ne.“

„Jste si tím naprosto jist, pane Richarde,“ pronesl Brass důrazně, „že ten pán neřekl nic jiného?“

„Ani nehlesl, pane,“ odpověděl Dick.

„Jen přemýšlejte, pane,“ rozřečnil se Brass dál, „neboť je mou povinností, pane, v postavení, jež zaujímám, a co ctihodného člena právnického stavu - prvního stavu v této zemi, pane, nebo v kterékolivěk jiné zemi nebo na kterékolivěk z planet, jež nad námi v noci září a o nichž se má za to, že jsou obydleny - je mou povinností, pane, co ctihodného člena tohoto stavu, neklást vám ve věci tak delikátní a důležité žádné sugestivní otázky. Neřekl ten pán, který si od vás, pane, včera odpoledne najal první patro a který si přinesl kufr s osobním vlastnictvím - kufr s osobním vlastnictvím! - ještě něco jiného, než co je uvedeno v tomto záznamu?“

307$

„No tak, nebuďte hloupý,“ připojila slečna Sally.

Dick se podíval na ni, a potom na Brasse, a potom znovu na slečnu Sally, ale stále zněla jeho odpověď: „Ne.“

„Pchá! Sper to ďas, pane Richarde, jste vy mi ale nechápavý!“ zvolal Brass a tvář mu až zjihla v úsměv. „Neřekl něco o svém vlastnictví? - No!“

„Tak je to třeba formulovat!“ schvalovala slečna Sally a přikývla bratrovi.

„Neřekl například -“ pokračoval Brass jakýmsi vemlouvavým, společenským tónem, „já netvrdím, že to řekl, všimněte si; ptám se vás jen proto, abych vám osvěžil vaši paměť - tedy neřekl snad například, že je v Londýně cizí - že nemá ve zvyku nebo snad momentálně možnost udat nějaké reference - že však uznává naše právo je požadovat - a že si proto pro případ, že by se s ním něco stalo, a to kdykoli, výslovně přeje, aby veškerý jeho majetek, který se nalézá v tomto domě, byl pokládán za můj co jakési malé odškodnění za námahu a nepříjemnosti, které by mi z toho snad vzešly? A to vás přivedlo,“ dodal Brass tónem ještě společenštějším a vemlouvavějším než dosud, „zkrátka, to vás přivedlo k tomu, že jste ho za těchto podmínek přijal mým jménem jako nájemníka?“

„Určitě ne,“ odpověděl Dick.

„Potom se tedy domnívám, pane Richarde, „ řekl Brass a poctil ho pohrdavým a odsuzujícím pohledem, „že jste se zmýlil ve svém povolání a že z vás advokát nebude nikdy.“

„Ani kdybyste žil tisíc let,“ doplnila slečna Sally, načež si bratr i sestra vzali z její malé plechové krabičky po hlučném šňupečku a pak upadli v chmurné zamyšlení.

Nic dalšího se nepřihodilo až do chvíle páně Swivellerova oběda, který měl být ve tři hodiny, ale Dickovi připadal vzdálený tři týdny. S prvním úderem třetí hodiny pak nový písař zmizel. S posledním úderem páté hodiny se znovu objevil a kancelář se jako kouzlem rozvoněla odérem grogu z džinu a citrónové kůry.

„Pane Richarde,“ začal Brass, „ten člověk není ještě pořád vzhůru. Nic ho nedokáže probudit, pane. Co máme dělat?“

308$

„Já bych ho nechal vyspat,“ odpověděl Dick.

„Vyspat!“ horšil se Brass. „Vždyť teď už spí šestadvacet hodin! Přetahovali jsme mu nad hlavou komody, bouchali jsme dvojitým klepáním na domovní dveře, několikrát jsme pomohli služce skutálet se ze schodů (je lehká a moc ji to nebolí), ale nic ho neprobudilo.“

„A co takhle žebřík,“ navrhl namátkou Dick, „a dostat se dovnitř oknem v patře –“

„Jenže mezi ním a oknem jsou ještě jedny dveře; mimoto by hned byla celá ulice vzhůru,“ namítl Brass.

„A co vylézt z půdy poklopem na střechu a komínem se potom spustit k němu do pokoje - co říkáte?“ radil Dick.

„To je skvělý nápad,“ prohlásil Brass, „jen kdyby byl někdo –“ a velmi významně se zadíval na pana Swivellera - „kdyby byl někdo tak laskavý a tak přátelský a tak obětavý, aby se toho podjal. Řekl bych, že to nemusí být ani zdaleka tak nepříjemné, jak by se snad zdálo.“

Dick vyslovil tento návrh v domnění, že takový úkol pravděpodobně spadá do oboru slečny Sally, a když teď už dál nic neříkal a na učiněnou narážku se tvářil nechápavě, panu Brassovi nezbylo než navrhnout, aby šli spolu nahoru a ještě naposledy se pokusili spáče probudit nějakým způsobem méně násilným, a teprve kdyby tento poslední pokus selhal, aby sáhli k nevyhnutelnému opatření ráznějšímu. Pan Swiveller s tím vyslovil souhlas, vyzbrojil se svou vysokou stoličkou a mohutným pravítkem a odebral se se svým zaměstnavatelem na místo děje, kde slečna Brassová už vší silou klinkala ručním zvoncem, a přesto nedosáhla u jejich tajemného nájemníka ani nejmenšího úspěchu.

„To jsou jeho boty, pane Richarde!“ upozorňoval ho Brass.

„A rozhodně taky obuv zřejmě vzdorovitě houževnatá,“ ohodnotil je Richard Swiveller. A vskutku to byly holínky tak poctivé a bytelné, že solidnější si sotva kdo mohl přát; stály pevně a těžce rozkročeny na podlaze, jako by v nich dosud trčely majitelovy nohy; a svými širokými podrážkami a kulatými špičkami dělaly dojem, jako by si své místo hájily vždy jen tvrdým násilím.

309$

„Není vidět nic než záclonu kolem postele,“ ohlásil Brass s okem přilepeným na klíčovou dírku ve dveřích. „Je to nějaký silák, ten člověk, pane Richarde?“

„Pořádný,“ přisvědčil Dick.

„Byla by to krajně nepříjemná situace, kdyby najednou vyrazil ven,“ řekl Brass. „Nechte schody volné. Mně se pochopitelně nemůže ani zdaleka rovnat, to se rozumí, jenže já jsem pánem tohohle domu a zákony pohostinnosti se musejí respektovat. - Haló, vy tam! Haló, haló!“

Zatímco pan Brass, s okem zvědavě zavrtaným do klíčové dírky, vyrážel tyto zvuky s úmyslem přivábit nájemníkovu pozornost, a zatímco se slečna Brassová tužila se svým zvoncem, přistavil si pan Swiveller stoličku těsně ke stěně hned vedle dveří, postavil se na ni rovně jako svíčka takže i kdyby nájemník opravdu prudce vyrazil, jeho by při svém vzteklém výpadu se vší pravděpodobností minul - a spustil svým pravítkem divokou palbu na horní výplně dveří. Uchvácen vlastním důvtipem, a spoléhaje na bezpečnost svého postavení - jež zaujal podle metody oněch otrlých individuí, která při vyprodaných představeních otevírají v divadle dveře do parteru a na galerii - bombardoval dveře takovou kanonádou ran, že úplně přehlušila řinkot zvonce; a služtička, která postávala dole na schodech připravena kdykoli v mžiku utéci, si musela zacpávat uši, aby nadosmrti neztratila sluch.

Znenadání byly dveře zevnitř odemknuty a prudce se rozlétly. Služtička prchla do sklepa na uhlí; slečna Sally vklouzla do své ložnice; pan Brass, který nikdy nevynikal osobní statečností, utíkal do sousední ulice, ale když shledal, že nikdo ozbrojený pohrabáčem ani jinou útočnou zbraní ho nepronásleduje, strčil si ruce do kapes, změnil naráz svůj běh ve velmi pomalou chůzi a začal si pohvizdovat.

Pan Swiveller, který stál dosud na stoličce, se mezitím přitiskl ke zdi tak naplocho, že placatěji nemohl, a díval se nikoli právě lhostejně dolů na svobodného pána, který nejhroznějším způsobem soptil a klel, když se objevil ve dveřích, a popadl prudce holínky, jako by měl v úmyslu

310$

mrštit jimi nazdařbůh dolů ze schodů. Té myšlenky však zanechal. Užuž se zase vracel do svého pokoje a ještě stále pomstychtivě vrčel, když vtom se jeho zrak střetl s očima bděle číhajícího Richarda.

„To vy jste dělal ten pekelný rámus?“ zeptal se svobodný pán.

„Jen jsem pomáhal, pane,“ odpověděl Dick, ale stále ho přitom pozorně sledoval očima a pravou rukou zároveň lehce pošvihoval pravítkem jako na upozornění, co může svobodný pán očekávat, jestliže se pokusí o nějaké násilí.

„Jak jste si to mohl dovolit?“ zlobil se nájemník.

Na to neodpověděl Dick nijak jinak než dotazem, myslí-li si snad nájemník, že se srovnává s chováním a charakterem gentlemana, aby spal v jednom kuse šestadvacet hodin? A co klid přívětivé a ctnostné rodiny, ten u něho zřejmě nepadá vůbec na váhu?

„A můj klid není nic?“ namítl svobodný pán.

„A jejich klid není nic, pane?“ vrátil mu Dick. „Nehodlám vyslovovat žádné hrozby, pane - hrozby jsou ostatně zákonně nepřípustné, neboť vyhrožování je stíhatelný delikt - ale jestli to uděláte ještě jednou, tak si dejte pozor, aby si na vás nezasedí ohledač mrtvol a nedal vás pochovat na křižovatce, dřív než se probudíte. Byli jsme bez sebe, že jste mrtvý, pane,“ pokračoval Dick a lehce seskočil na zem, „a zkrátka a dobře sukus toho je, že nemůžeme dovolit, aby si do tohohle domu chodili jednotliví svobodní pánové a spali za dva, aniž za to zaplatí zvláštní příplatek.“

„No dovolte!“ podivil se nájemník.

„Jaképak dovolte, pane,“ odsekl Dick, který už mávl nad svým osudem rukou a mluvil, co mu právě slina na jazyk přinesla, „takovou porci spánku si jaktěživo ještě nikdo neodespal z jedné postele a jednoho povlečení, a jestli hodláte spát takovýmhle způsobem, tak musíte platit jako za dvoulůžkový pokoj.“

Místo aby se nájemník po těchto Dickových výkladech ještě víc rozzuřil, uvolnil tvář do širokého úsměvu a živě na pana Swivellera zamrkal. Byl to člověk s tváří dohněda

311$

opálenou a tím, že měl na hlavě bílou noční čepici, vypadal ještě hnědší a opálenější. Poněvadž bylo jasné, že to je cholerik schopný kdykoli vzplanout, panu Swivellerovi se ulevilo, když ho viděl najednou tak dobře naloženého, a aby ho v této náladě posílil, sám se usmál také.

Nájemníkovi se při jeho výbuchu, vyprovokovaném takovým surovým probuzením, svezla noční čepice po holé lebce hluboko ke straně, a to mu dodávalo jakýsi švihácký rozmarný výraz, který pana Swivellera nesmírně okouzloval, když si ho teď mohl v klidu prohlížet; proto na udobřenou vyjádřil naději, že pán nejen už vstane, ale ani v budoucnu už nikdy nic takového neudělá.

„Pojďte sem, vy nestoudný taškáři!“ zněla nájemníkova odpověď, když zamířil zpátky do svého pokoje.

Pan Swiveller vešel za ním - ovšem bez stoličky, tu nechal venku, ale pravítko si pro všechny případy vzal s sebou. Skoro si k této prozíravosti blahopřál, když svobodný pán bez jakéhokoli upozornění nebo vysvětlení zamkl dveře na dva západy.

„Napijete se něčeho?“ zeptal se potom.

Pan Swiveller odpověděl, že to je sice teprve malá chvilička, co ukojil svou trýznivou žízeň, ale že by přesto snad ještě „nějakou slzu“ snesl, je-li potřebný materiál po ruce. A bez jediného dalšího slova z jedné či druhé strany vylovil potom nájemník ze svého velekufru jakousi chrámovou stavbu, která se třpytila jako leštěné stříbro, a postavil ji opatrně na stůl.

Pan Swiveller, jeho počínáním velmi zaujatý, pozorně přihlížel. Do jedné komůrky tohoto chrámu vložil nájemník vejce; do druhé trochu kávy; do třetí slušný kus syrové roštěné z pěkné plechové krabice; do čtvrté nalil trochu vody. Potom s použitím fosforového rozžehadla a několika dřívek získal oheň a přenesl ho na lihový kahan, pro který bylo pod chrámem vyhrazeno zvláštní místo; nato sklapl víčka všech komůrek; potom je zase otevřel a nějakým zázračným a nepochopitelným řízením bylo maso měkké, vejce uvařené, káva přesně ustátá a celá snídaně prostě hotová.

„Horká voda -“ řekl nájemník a podával věci panu

312$

Swivellerovi právě tak chladnokrevně, jako kdyby před sebou měl kuchyňský krb - „výborný rum - cukr – a cestovní sklenice. Namíchejte si sám. A pospěšte si.“

Dick poslechl a přitom celou dobu jezdil očima od chrámu na stole, který podle všeho zdání svedl všechno na světě, k velkému kufru, který podle všeho zdání zase obsahoval všechno na světě. Nájemník jedl svou snídani s výrazem člověka, který je zvyklý dělat takové zázraky dnes a denně, a nepokládá je proto za nic mimořádného.

„Pán domu je právník, co?“ zeptal se nájemník.

Dick přikývl. Rum byl báječný.

„A ta ženská v domě - co je zač?“

„Dračice,“ řekl Dick.

Svobodný pán snad proto, že se s takovými věcmi už setkal na svých cestách, nebo snad proto, že opravdu nebyl ženatý, neprojevil nejmenší překvapení, ale pouze se zeptal: „Manželka nebo sestra?“

„Sestra,“ odpověděl Dick.

„Tím snadněji se jí může zbavit, když bude chtít,“ usoudil svobodný pán.

„Chci si dělat, co se mi líbí, mladý muži,“ dodal po krátkém odmlčení; „chodit spát, kdy se mi líbí, vstávat, kdy se mi líbí, přicházet, kdy se mi líbí, vycházet, kdy se mi líbí - a nechci, aby se mě někdo na něco vyptával nebo abych kolem sebe měl houf špehů. Po téhle stránce jsou největším neštěstím služky. Tady je jen jedna.“

„A moc malá,“ poznamenal Dick.

„A moc malá,“ opakoval nájemník. „Takže by mi tedy mohl tenhle dům vyhovovat, ne?“

„Mohl,“ přisvědčil Dick.

„Hamouni, řekl bych, co?“ nadhodil nájemník.

Dick přikývl na souhlas a vypil sklenici do dna.

„Vysvětlete jim, jak jsem založený,“ řekl svobodný pán a vstal. „Jestli mě budou vyrušovat, přijdou o dobrého nájemníka. Jestli o mně budou vědět tohle, tak vědí dost. Jestli se pokusí vyzvědět něco víc, budu to brát jako výpověď. Je líp, když bude v téhle věci jasno hned od začátku. Sbohem!“

313$

„Prosím za prominutí,“ promluvil Dick, když se zastavil cestou ke dveřím, které se nájemník chystal odemknout. „Když tomu, jenž tě zbožňuje, zbývá než jméno“

„Co tím myslíte?“

než jméno,“ řekl Dick - „zbývá než jméno - kdyby nějaké dopisy nebo balíčky …“

„Žádné nikdy nedostávám,“ odpověděl nájemník. „Nebo kdyby nějaká návštěva…“

„Žádné nikdy nemám.“

„Jestli dojde k nějakému nedopatření proto, že neznáme vaše jméno, pak neříkejte, pane, že to je moje chyba,“ dodal Dick, stále otáleje. „,Ó nedávejte vinu pěvci…’“ „Nikomu nebudu dávat vinu,“ řekl nájemník už opět tak podrážděně, že se Dick ve vteřině ocitl na schodišti a dveře mezi nimi zapadly na zámek.

Pan Brass a slečna Sally číhali v nejtěsnější blízkosti, ba po pravdě je vlastně od klíčové dírky odehnal teprve páně Swivellerův překotný odchod. Když však ani přes sebevětší úsilí nedokázali z rozhovoru zaslechnout byť jen jediné slůvko, neboť jim v tom bránil spor o přednost v naslouchání – který se sice nezbytně omezoval pouze na štulce a štípání a podobnou němohru, ale odehrával se bez přestání celý čas - hnali teď svého písaře rychle dolů do kanceláře, aby si od něho poslechli podrobnou zprávu o celém rozhovoru.

Tu jim také pan Swiveller podal - přesně a věcně, pokud se týkalo letory a pokynů svobodného pána, a básnicky, pokud se týkalo velkého kufru, o kterém podal popis pozoruhodný spíš bohatou fantazií než přísným lpěním na faktech; s mnohým důrazným zapřísaháním ujišťoval, že kufr v sobě skrývá výběr všech druhů nejvzácnějších potravin a vín v té době známých, a zejména že funguje jaksi samočinně a vydává, cokoli je třeba, pravděpodobně nějakým hodinovým mechanismem - aspoň se tak domnívá. Také jim líčil, že záhadný přístroj na vaření upekl krásný kus svíčkové, vážící asi šest liber, za dvě a čtvrt minuty, jak viděl na vlastní oči a jak se přesvědčil vlastním jazykem; a dále, ať už toho účinku bylo dosaženo jakkoli, že jasně

314$

viděl, jak se voda vařila a klokotala, když svobodný pán jen mrkl; a že z těchto faktů musí (on, Dick Swiveller) vyvozovat, že nájemník je nějaký velký kouzelník nebo chemik, anebo obojí, a že jeho pobyt pod touto střechou bezesporu zahrne v nedaleké budoucnosti jméno Brass velkou ctí a slávou a historii Bevis Marksu obohatí o novou zajímavost.

Byl tu však jeden bod, o kterém pan Swiveller nepokládal za nutné se šířit, a tím byla skutková podstata oné nějaké slzy, která vlivem své niterné síly a toho, že následovala vzápětí po krotkém nápoji, kterého si dopřál při obědě, mu lehce zrychlila tep a zvýšila teplotu, což vyvolalo nutnost, aby si během večera v hostinci lokl ještě dvě tři další nějaké slzy.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ»

Poněvadž svobodný pán ještě i po několikatýdenním obývání svého pokoje stále odmítal jakýkoli styk, ať už slovem nebo gestem, jak s panem Brassem, tak s jeho sestrou Sally, ale zásadně volil za prostředníka dorozumívání vždy jen Richarda Swivellera, a poněvadž se mimoto jevil po všech stránkách jako svrchovaně žádoucí spoluobyvatel domu, neboť platil za všechno předem, nebylo s ním mnoho práce, nedělal žádný hluk a nechodil pozdě domů, pan Richard nepozorovaně zaujal v rodině důležité postavení jakožto jediný člověk, který má na záhadného nájemníka vliv a může s ním vyjednávat, ať jde o co chce, když tě nikdo jiný se k jeho osobě vůbec neodváží přiblížit.

Máme-li ovšem říci pravdu, i pan Swiveller přistupoval ke styku se svobodným pánem značně zdrženlivě a nesetkával se při svých nábězích s chováním příliš povzbudivým ; protože se však nikdy nevracel z oněch velestručných konferencí s neznámým, aby necitoval i různé větičky jako

315$

„Swivellere, vím, že na vás můžu spoléhat –“ „Neváhám přiznat, Swivellere, že k vám chovám úctu „Jste můj přítel, Swivellere, a jsem přesvědčený, že budete stát při mně spolu s mnoha jinými úspornými výplody stejně nenuceného a důvěrného rázu, kterými ho svobodný pán údajně zahrnoval a které prý tvořily převládající část jejich běžných rozhovorů, ani pan Brass, ani slečna Sally nejenže ani na okamžik nezapochybovali o hloubce jeho vlivu, ale věnovali Dickovi dokonce svou naprostou a bezvýhradnou důvěru.

Avšak zcela mimo tento pramen oblíbenosti, a nezávisle na něm, měl pan Swiveller ještě jiný, který sliboval být stejně trvalý a přinášet mu různé výhody a úlevy v jeho postavení.

Nalezl totiž přízeň v očích slečny Sally Brassové. Blazeovaní a prozaičtí cynikové ve věcech lásky nechť se netěší, že vyslechnou nějakou novou milostnou historku, která jim bude zdrojem posměchu - neboť slečna Brassová, jakkoli dokonale stvořená k tomu, aby byla milována, patřila k ženám, jimž je láska cizí. Tato rozmilá panna, která se od nejútlejšího dětství držela sukní zákona - a to tak pevně, že doslova s jejich pomocí udělala i své první samostatné krůčky a od těch časů se jich pak už nikdy nepustila – strávila život v jakémsi juristickém dětství. Už jako žvatlavý capart se vyznačovala zvláštním nadáním napodobovat chůzi a chování soudního sluhy, v kteréžto úloze se naučila popohánět své malé kamarády popleskáváním po ramenou a odvádět je do smyšlené vězeňské strážnice s naprostou přesností, která svou věrností až zarážela a bavila všechny, kdo se na její produkce dívali, a kterou předčil pouze jedinečný způsob, s nímž přistupovala k exekuci ve svém domečku pro panenky a dělala přitom pečlivou inventuru židliček a stolků. Tyto nevinné hry přirozeně zpříjemňovaly a obveselovaly na sklonku života jejího ovdovělého otce (zvaného přáteli pro jeho mimořádnou bystrost „Starý lišák“), který ji v nich všemožně povzbuzoval a který ze všeho nejvíc litoval, když už jasně cítil blízkost houndsditchského hřbitova, že jeho dcera nemůže získat advokátský

316$

diplom ani členství v komoře oprávněných právních zástupců. Pod tíhou tohoto láskyplného a dojemného zármutku ji slavnostně svěřil synu Sampsonovi co neocenitelného pomocníka; a od skonu starého pána až po dobu, kterou se obíráme, byla slečna Sally Brassová skutečně oporou a pilířem bratrovy praxe.

je očividné, že slečna Brassová, když se od dětství cele upínala na toto jediné povolání a studium, mohla poznat svět jen velmi málo z jiné stránky než ve spojení s právy a že od dámy nadané takovými vznešenými sklony se stěží dala očekávat zběhlost v oněch jemnějších a delikátnějších uměních, v nichž ženy obyčejně vynikají. Přednosti slečny Sally byly vesměs mužského a výhradně juristického rázu. Začínaly advokátní praxí a tou také končily. Byla ve stavu jakési právnické nevinnosti, abychom tak řekli. Právo bylo její kojnou. A jako se křivé nohy nebo podobné tělesné vady u dětí pokládají za následek špatné výživy, pak se podobně jakékoli případné morální pokřivení nebo znetvoření na této půvabné duši může připsat jedině na vrub zmíněné kojné slečny Sally Brassové.

Této dámě se tedy pan Swiveller zjevil v plné svěžesti jako úplné novum, o jakém se jí dosud ani nesnilo a které rozjasňovalo kancelář nejrůznějšími popěvky a žertováním, eskamotovalo s kalamáři a krabičkami zápalek, žonglovalo s třemi pomeranči v jedné ruce, balancovalo stoličkami na bradě a perořízkem na nose a ustavičně provádělo na sta jiných stejně důvtipných kousků; takovými kratochvílemi si totiž Richard Swiveller v páně Brassové nepřítomnosti zpestřoval jednotvárnost svého uvěznění. Tyto společenské vlastnosti, které slečna Sally zprvu objevila čistou náhodou, na ni udělaly ponenáhlu takový dojem, že pana Swivellera prosívala, aby si pohověl, jako by tam ona nebyla, a v tom jí pan Swiveller bez nejmenšího zdráhání vždycky přeochotně vyhověl. Takovým způsobem se mezi nimi začalo rozvíjet přátelství. Pan Swiveller si na ni s postupem času zvykl pohlížet podobně jako její bratr Sampson a stejně, jako by byl pohlížel na kteréhokoli jiného písaře. Zasvětil ji do tajů, jak se hraje dudák nebo cvik o ovoce, zázvorové

317$

pivo, pečené brambory, ba i o nějakou tu slzu, které si slečna Brassová nijak neupejpala loknout. Často ji také přivedl k tomu, že si navíc ke svému psaní přibrala i část jeho písařských povinností, ba někdy ji dokonce odměnil upřímnou herdou do zad a prohlášením, že je po čertech správný chlapík, veselá kopa a tak podobně, přičemž všechny tyto poklony slečna Sally přijímala ve zcela pokojném rozpoložení a s naprostým uspokojením.

Jedna věc ale nepřestávala vážně znepokojovat páně Swivellerovu mysl, a to okolnost, že malá služtička zůstávala vytrvale skryta kdesi v útrobách země pod Bevis Marksem a nikdy nevycházela na povrch, leda když svobodný pán zazvonil; tu pak k němu vyběhla, ale hned se zase někam ztratila. Nikdy nevycházela ven, ani nevstoupila do kanceláře, ani neměla čistý obličej, ani nesvlékla svou věčnou hrubou zástěru, ani nevyhlédla z některého okna, ani nepostála u domovních dveří, aby se nadýchla čerstvého vzduchu, ani neměla jedinou volnou chviličku k odpočinku, natož k nějaké zábavě. Nikdo ji jakživo nepřišel navštívit, nikdo s ní nepromluvil, nikdo se o ni nestaral. Pan Brass jednou řekl, že podle jeho mínění je „dítě lásky“ (což znamená všechno jiné, jenom ne dítě milované), a to byla také veškerá informace, kterou mohl Richard Swiveller získat.

„Zeptat se dračice by asi k ničemu nevedlo,“ pomyslil si Dick jednoho dne, když seděl proti slečně Sally Brassové a studoval její rysy. „Kdybych se jí v téhle věci začal vyptávat, nejspíš by vzal náš dobrý vztah za své. Ostatně bych vůbec rád věděl, jestli je opravdu dračice, nebo snad něco na způsob mořské panny. Takhle na pohled vypadá dost šupinatě. Ale ochechule se rády zhlížejí v zrcadle, a to ona jistě ne. A mají ve zvyku pročesávat si vlasy, a to ona taky ne. Kdepak, bude to přece jen dračice.“

„Kam jdete, kolegáčku?“ zeptal se Dick nahlas, když si slečna Sally jako obyčejně otřela pero o zelené šaty a zvedla se ze stoličky.

„Na oběd,“ odpověděla dračice.

„Na oběd!“ pomyslil si Dick. „Tohle je další taková

318$

záhada. Mám silnou pochybnost, jestli ta služtička má vůbec někdy něco k jídlu.“

„Sammy nepřijde domů,“ řekla Slečna Brassová. „Počkejte tady, než se vrátím. Nebudu pryč dlouho.“

Dick přikývl a sledoval slečnu Brassovou - očima ke dveřím a ušima do malého zadního pokoje, kde s bratrem jídávala.

„Hm,“ povídal si Dick, zatímco se s rukama v kapsách procházel po kanceláři, „věru bych za to něco dal -kdybych měl co -, abych se dověděl, jak s tou malou zacházejí a kde ji schovávají. Moje máma musela být určitě hrozně zvědavá; vůbec bych se nedivil, kdybych měl někde mateřské znaménko jako otazník. ,Své já potlačuji city, příčinou mých muk však muselas být ty - na mou čest,“ řekl pan Swiveller, zarazil se a v zamyšlení se spustil do klientského křesla, „to bych opravdu rád věděl, jak s ní zacházejí!“

Když pan Swiveller ještě nějakou chvíli takhle polohlasně mudroval, nakonec tiše otevřel dveře kanceláře s úmyslem zaskočit si naproti přes ulici na sklenici lehkého porteru. V tom okamžiku zahlédl poslední zákmit hnědého turbanu slečny Brassové, mizejícího po kuchyňských schodech do suterénu. „I sákryš!“ pomyslil si Dick. „Ona jde nakrmit služtičku. Teď nebo nikdy!“

Napřed opatrně nakukoval přes zábradlí a čekal, až turban zmizí v dolejší temnotě, a potom si vyhmatával cestu dolů, až došel ke dveřím zadní kuchyně, do které před okamžikem vstoupila slečna Brassová se studenou skopovou kýtou v ruce. Byl to velmi bídný tmavý kumbál, velmi nízký a velmi vlhký, zdi zhyzděné tisícem prasklin a skvrn. Z rozeschlého škopíčku prosakovala voda a nesmírně ubohá kočka chlemtala kapky s chorobnou žádostivostí na smrt vyhladovělého tvora. Krbový rošt, velice široký, byl tak těsně stažený a sešroubovaný, že mohl udržet jen tenoulinký plamínek ohně. A všechno bylo pozamykané - sklep na uhlí, krabice se svíčkami, slánka, spížka, na všem byl visací zámek. Nikde nebylo nic, čeho by se mohl najíst i jen nepatrný brouček. Pusté a vyjedené ovzduší té díry by bylo zabilo i chameleóna; při prvním

319$

hltu by byl poznal, že vzduch je nepoživatelný, a v zoufalství by byl určitě vypustil ducha.

Služtička v přítomnosti slečny Sally pokorně vstala a svěsila hlavu.

„Jsi tady?“ zeptala se slečna Sally.

„Ano, madam, „ odpověděl slabý hlásek.

„Jdi od té kýty dál, nebo jinak z ní začneš uždibovat, znám tě,“ řekla slečna Sally.

Děvčátko ustoupilo do kouta a slečna Brassová zatím vylovila z kapsy klíč, odemkla spížku a vytáhla z ní truchlivý zbytek studených bramborů, které nevypadaly o nic jedlejší než stonehengeské kameny. Položila je před služtičku, poručila jí, aby se k nim posadila, a potom popadla velký kuchyňský nůž a s náramnou okázalostí ho brousila o velkou dvouzubou vidličku.

„Vidíš to?“ zeptala se slečna Brassová, když po vší té přípravě ukrojila plátek studené skopoviny zvící asi dvou čtverečních palců a ten kousíček nabodnutý na špicích vidličky jí ukazovala.

Služtička se na něj dívala svýma hladovýma očima věru dost upřeně, aby z něho viděla každičké vlákýnko, jakkoli uboze byl maličký, a odpověděla: „Ano.“

„Pak tedy nikdy nechoď a neříkej,“ opáčila slečna Sally, „že u nás nemáš maso. Tumáš, sněz to.“

Rozkaz byl splněn v mžiku. „No, chceš ještě?“ zeptala se slečna Sally.

Hladový tvor odpověděl chabým „ne“. Očividně dodržovaly nějaký ustálený ritus.

„Jednou jsi dostala kus masa,“ řekla slečna Brassová, shrnujíc fakta; „měla jsi tolik, co stačíš sníst; ptám se tě, jestli chceš ještě, a ty mi odpovíš ,ne‘! Pak tedy nikdy nechoď a neříkej, že se ti u nás odměřuje, pamatuj si to.“

Po těch slovech uložila slečna Sally maso do spížky a zamkla ji, a potom přistoupila těsně k služtičce a stála nad ní, dokud nedojedla brambory.

Bylo jasné, že v něžné hrudi slečny Brassové bouří nějaká zvlášť silná nevole, která ji pudí, aby bez sebemenší zjevné momentální příčiny klepla co chvíli dítě

320$

plochou čepelí nože hned přes ruku, hned přes hlavu, hned zas přes záda, jako by pro ni bylo úplně nesnesitelné stát u něho tak blízko a neuštědřit mu přitom aspoň několik lehčích ran. Pana Swivellera navíc nemálo překvapilo, když viděl, jak jeho spolupísařka krok za krokem pomalu couvá ke dveřím, jako by se chtěla z místnosti vytratit, ale není toho zřejmě schopna, neboť náhle vyráží kupředu, vrhá se na služtičku a zaťatou pěstí jí zasazuje několik tvrdých štulců. Oběť vykřikla, ale jen zdušeně, jako by se bála zesílit hlas, a slečna Sally, když se uklidnila šňupečkem tabáku, vystoupila po schodech právě v okamžiku, kdy Richard šťastně vklouzl do kanceláře.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ»

K podivínstvím svobodného pána - a že měl těch zvláštních libůstek přebohatou zásobu, to dokazoval každý den nějakou novou ukázkou - patřila mimo jiné také přímo vášnivá a hned tak neviděná záliba v exhibicích Punchových. Jakmile do Bevis Marksu dolehl Punchův hlas, byť ze sebevětší dálky, tu svobodný pán, i kdyby ležel v posteli a spal, prudce vyskočil, rychle na sebe naházel šaty, horempádem se hnal za tím zvukem, co mu nohy stačily, a za chvíli se vracel na čele dlouhého průvodu čumilů, v jehož středu se kolébalo divadélko a jeho majitelé. Ti okamžitě vztyčili paraván se scénou přímo před páně Brassovým domem, svobodný pán se vyložil z okna prvního patra a k nesmírnému zděšení všech střízlivých duší, oddávajících se v této klidné ulici svým povinnostem, začalo představení provázené obvyklým rozruchem a rykem píšťaly, bubnu a křiku. Bylo by se dalo čekat, že po skončení hry se aktéři i publikum rozejdou; ale dohra byla právě tak zlá jako samo představení, neboť sotva kašpar Punch umlátil ďábla, už svobodný pán volal principála maňásků i jeho asistenta k sobě nahoru do pokoje, kde je pak častoval

321$

silnými nápoji ze svých soukromých zásob a vedl s nimi dlouhé rozhovory, o jejichž obsahu se žádný lidský tvor nikdy nic nedověděl. Na tajemství těchto rozprávek ale celkem málo záleželo. Rozhodující bylo, že dokud hovory trvaly, chumel zevlounů venku okouněl kolem domu stále dál, že uličníci tloukli pěstí do bubnu a napodobovali tenkým hláskem zlostného Punche, že okno kanceláře potemnělo a zneprůhlednělo rozplácnutými nosy a klíčová dírka v domovních dveřích se prosvítila jasem očí; že kdykoli se v horním okně ukázal svobodný pán nebo některý z jeho hostů, nebo se dokonce zjevila i jen špičička nosu někoho z nich, opomíjený dav spustil hurónský řev a láteřil a ječel a nebyl prostě k utišení tak dlouho, dokud mu nebyli komedianti vydáni, aby se za nimi mohl táhnout zase jinam. Rozhodující zkrátka bylo, že tyto lidové proudy vnášely do Bevis Marksu přímo revoluci a vyháněly z něho mír a klid.

Nikoho tyto události nerozhořčovaly víc než pana Sampsona Brasse, který však pokládal za moudré, protože si rozhodně nemohl dovolit takového výhodného nájemníka ztratit, jeho urážlivé chování raději zároveň s jeho penězi spolknout a otravovat houfy diváků, tlačící se kolem jeho dveří, aspoň takovými nedokonalými odvetnými prostředky, jaké mu byly dostupné a které se omezovaly na to, že jim nechal ze skrytých konviček na hlavu kapat smrdutou vodu, házel na ně ze střechy domu střípky z tašek a hrudky malty a podplácel vozky nájemných bryček, aby nečekaně vyjížděli zpoza rohu a prudce rozráželi dav. Hrstce bezmyšlenkovitých by se snad mohlo na první pohled zdát divné, že pan Brass jakožto znalec práva nezažaloval podle trestního zákona některou stranu či strany aktivně tuto veřejnou nepřístojnost podporující - nechť si však laskavě připomenou, že stejně jako lékaři zřídkakdy užívají léky, které sami předepisují jiným, a jako se kněží neřídí vždycky přesně podle toho, co sami kážou, tak ani právníci nestojí příliš o opletačky se soudem kvůli sobě samým, protože vědí, že právo a zákon jsou ostré nástroje, nejisté při uplatňování, velmi nákladné při prosazování a pozoru-322$

hodné spíš svými schopnostmi deptat lidi vůbec, než vždycky zdeptat právě tu jednu pravou osobu.

„No ne,“ prohodil jednou vpodvečer pan Brass, „to jsou už celé dva dny bez Punche! Skoro abych snad dal na modlení, že už konečně probral ty kašpary všechny?“

„Proč bys dával na modlení?“ opáčila slečna Sally otázkou. „Dělají snad něco zlého?“

„Jsi mi ty ale povedený kumpán!“ zvolal pan Brass a v zoufalství odložil pero. „Ukázala ses jako prachobyčejná otrava!“

„Tak co dělají zlého, no řekni!“ opakovala Sally.

„Co dělají!“ zhrozil se Brass. „Není to snad dost zlé, když soustavně hulákají a řvou člověku přímo před nosem a vytrhují ho od práce, že by div zlostí nevyletěl z kůže? Není to snad dost zlé, když kvůli nim nevidíš ven a div se neudusíš, a veřejná ulice je zacpaná houfem obejdů a řvounů, co mají huby jako z - téhle

„Z plechu,“ doplnil pan Swiveller.

„Tak, z mosazi!“ dopověděl právník a podíval se přitom na svého písaře, aby se ujistil, nadhodil-li Dick to slovo jen tak dobrácky, bez nějakého postranního úmyslu. „Není tohle všechno snad dost zlé?“

Právník náhle zarazil proud svých výtek, chvilku pozorně naslouchal, a když poznal dobře povědomý hlas, chytil se rukama za hlavu, zvedl oči ke stropu a chabě zachrčel:

„Je tu další!“

Skoro zároveň se také otevřelo okno svobodného pána.

„Je tu další,“ opakoval Brass. „Kdybych tak teď sehnal těžký landaur se čtyřmi plnokrevníky, aby vletěl do naší ulice, až tam bude ta chamraď nejvíc natlačená, tak bych za to dal i půldruhého šilinku a ani trochu bych toho nelitoval!“

Opět k nim dolehlo vzdálené zakvičení. Dveře svobodného pána se rozletěly. Bez klobouku se divoce hnal se schodů dolů a ven na ulici a dál kolem okna směrem k místu, odkud ten zvuk vycházel - nepochybně s úmyslem zajistit si ihned služby těch neznámých.

323$

„To by mě tedy opravdu zajímalo, jestli má nějaké příbuzné,“ brumlal Sampson a cpal si přitom do kapsy pár lejster. „Kdyby si tak v Grayově koleji vyžádali šikovný příkaz k vyšetření duševního stavu a dali. mi to k vyřízení! To bych už pak byl v každém případě klidný, i kdybych měl mít byt nějakou chvíli prázdný.“

S posledními slovy si pan Brass narazil klobouk do čela, jako by měl v úmyslu znemožnit si byť jen letmý pohled na to strašlivé navštívení, vyrazil z domu a hnal se pryč.

Poněvadž pan Swiveller byl rozhodně těmto představením nakloněn příznivě, a to z jednoduchého důvodu, že dívat se z okna na Punche, nebo vlastně vůbec na cokoli bylo vždycky lepší než pracovat, a jelikož z téže příčiny vynaložil nemálo úsilí na to, aby i ve své kolegyni vzbudil smysl pro jejich krásu a mnohočetné přednosti, on i slečna Sally se nyní zdvihli jako jeden muž a zaujali postavení u okna, na jehož římse jako v čestné lóži se zatím již uvelebila tak pohodlně, jak to okolnosti dovolovaly, rozličná mládež obého pohlaví, která se zaměstnávala opatrováním dětiček a která si dala záležet na tom, aby nikdy takovou příležitost i se svými malými svěřenci nezmeškala.

Protože sklo bylo kalné, pan Swiveller ve shodě s přátelským mravem, který se mezi nimi ustálil, stáhl slečně Sally hnědý turban z hlavy a pečlivě jím otíral okno. Když jí ho konečně vrátil a jeho lepá nositelka si ho opět nasadila na hlavu (což učinila s dokonalým klidem a nenuceností), už tu byl nájemník zpátky a přiváděl v patách za sebou kromě loutkářů s divadélkem i důkladnou posilu dosavadnímu hloučku diváků. Maňáskář zmizel hbitě za paravánem a jeho společník se postavil k divadlu ze strany a prohlížel si diváctvo se zvláštním sklíčeným výrazem, který se stal ještě zvláštnějším, když začal vyluzovat bujnou taneční melodii z onoho líbezného hudebního nástroje, kterému se lidově říká kapesní varhany, a ani sebemíň přitom nezměnil truchlivý výraz horní poloviny obličeje, třebaže ústa i brada se mu nezbytně stahovaly grimasami téměř laškovnými.

Drama spělo k závěru a jako obyčejně poutalo pozornost

324$

diváků až do konce. Vzrušení, jaké se zmocňuje velkých shromáždění, když se lidem uleví od bezdechého napětí a mohou se opět volně pohnout i mluvit, ještě plně neopadlo, když nájemník už zval muže jako obvykle k sobě nahoru.

„Oba dva!“ volal z okna, protože pouze vlastní loutkář - podsaditý tlouštík - se chystal vyhovět pozvání. „Chci si s vámi promluvit, pojďte oba!“

„Pojď, Tommy,“ řekl pomenší muž.

„Já na řeči nejsem,“ odpověděl mu druhý. „Pověz mu to. Nač mám někam chodit a mluvit?“

„Copak nevidíš, že pán má nahoře flašku a sklenice?“ opáčil pomenší muž.

„A tos to nemoh říct hned?“ odsekl druhý s náhlou čilostí. „No tak, na co ještě čekáš? Co pána zdržuješ, má snad na nás čekat celý den? Copak nemáš vůbec žádné způsoby?“

Po tomto pokárání se melancholický muž, jímž nebyl nikdo jiný než pan Tomáš Codlin osobně, protlačil kolem svého přítele a cechovního bratra pana Harrise, alias Ťapky či Kratinožky, a hrnul se před ním nahoru do bytu svobodného pána.

„Pojďte, milí pánové,“ vítal je svobodný pán, „moc pěkně jste to zahráli. Napijete se něčeho? Řekněte tomu malému vzadu, aby zavřel dveře.“

„Zavři dveře, slyšíš?“ řekl pan Codlin a nevrle se otočil k příteli. „To tě mohlo přeci napadnou, že pán chce mít dveře zavřené, a nemuselo se ti to teprve říkat.“

Pan Ťapka poslechl a jen pod vousy utrousil, že se jeho přítel zdá mimořádně „šťovíkovatý“, a vyjádřil naději, že v sousedství není nikde žádná mlékárna, protože jeho nálada by v ní určitě zkazila všechno zboží.

Svobodný pán jim ukázal na dvě židle a významným posunkem hlavy naznačil, co od nich očekává - že si totiž sednou. Pánové Codlin a Ťapka se na sebe velmi nerozhodně a ve značných rozpacích podívali, ale nakonec si přece sedli - každý na samý krajíček židle jemu přidělené - a velmi pevně tiskli k prsům klobouk, mezitímco svobodný

325$

pán naléval dvě sklenice z láhve, stojící na stole vedle něho, a s patřičnou obřadností jim je podával.

„Jste oba pěkně dohněda opálení,“ začal hostitel hovor. „Byli jste na cestách?“

Pan Ťapka přikývl na souhlas hlavou a usmál se. Pan Codlin připojil potvrzující přikývnutí a navíc krátký sten, jako by dosud cítil na ramenou váhu svého chrámu umění.

„Po jarmarcích, po trzích, po dostihách a tak podobně, že?“ pokračoval svobodný pán.

„Ano, pane,“ odpověděl Ťapka-Kratinožka, „skoro po celé západní Anglii.“

„Mluvil jsem už s lidmi vašeho oboru ze severu, východu i jihu,“ navázal hostitel poněkud chvatným způsobem, „ale ještě nikdy jsem nenatrefil na nikoho ze západu.“

„Je to naše pravidelná letní túra, vašnosti - západ,“ vysvětloval Ťapka, „ano, západ to je. Východ od Londýna bereme na jaře a v zimě, a západ Anglie děláme v letním čase. Moc perných dnů jsme tam prochodili v dešti a blátě, a přitom leckdy nezavadili o jediný troník, ano, pane, to jsme si letos užili venku na západě.“

„Dovolte, naleju vám ještě sklenku.“

„Jsem vám moc povděčný, pane, myslím, že si vezmu,“ ozval se pan Codlin, přičemž rychle nastavil svou sklenici a zároveň Kratinožkovu prudce odstrčil. „Já jsem tady ten, co trpí, pane, a to pořád, ať už jsme na cestách nebo doma. V městě nebo na venkově, v mokru nebo suchu, v horku nebo v zimě, Tom Codlin trpí. Ale Tom Codlin si na nic takového nesmí stěžovat. Ne, ne, kdepak! Kratinožka - ten si naříkat smí, ale když si byť jediným slovíčkem zabručí Codlin - ó jemine, tak jen do něj, hned do něj! On bručet nemá právo. To nepřichází vůbec v úvahu.“

„Codlin je v ledačem užitečný,“ poznamenal Kratinožka s čtveráckým mrknutím, „ale nemá vždycky oči otevřené. On někdy taky usne, víte? Pamatuješ na ty poslední dostihy, Tommy?“

„Copak nikdy nepřestaneš jednoho špičkovat?“ vyjel Codlin. „Vypadá to snad moc na nějaké velké spaní, když jsem na jedno obejití vybral pět šilinků a devět pencí, co?

326$

Hleděl jsem si své práce a nemohl jsem mít oči na dvaceti místech najednou jako páv, stejně jako bys to nedovedl ty. Jestli já nestačím uhlídat jednoho dědulu s malou holkou, tak na ně nestačíš ani ty, proto mi to teda pořád nepředhazuj, anžto to padá právě tak na tvou hlavu jako na mou.“

„Raděj abys snad s těmi řečmi o tomhle přestal, Tome,“ napomenul ho Kratinožka. „Myslím, že to nemusí být tady pánovi zrovna příjemné.“

„Tak sis s tím neměl vůbec začínat,“ bránil se Codlin, „a já prosím tady pána za prominutí, že jseš takovej splašenej tlachal, co se hrozně rád poslouchá a je mu dohromady jedno, o čem mluví, jen když mu pusa jede.“

Na začátku této rozmíšky seděl jejich hostitel naprosto klidně a díval se střídavě z jednoho muže na druhého, jako by číhal na příležitost položit nějakou novou otázku nebo vrátit se k té, od níž hovor odbočil. Ale od okamžiku, kdy byl pan Codlin obviněn z ospalosti, projevoval svobodný pán na rozprávce zájem stále silnější, a nyní již zvědavostí přímo hořel.

„Vy jste ti dva, které potřebuju,“ řekl „ti dva, které jsem hledal a po kterých jsem pátral! Kde je ten stařec a mladé děvče, o kterých jste mluvili?“

„Pane?“ zarazil se Kratinožka a váhavě pohlédl na svého přítele.

„Ten stařec a jeho vnučka, co putovali s vámi - kde jsou? Ubezpečuju vás, že se vám vyplatí, když mi to po pravdě řeknete - vyplatí se vám to o moc víc, než vůbec tušíte. Tak oni se od vás oddělili, říkáte, na těch dostizích, jestli dobře rozumím. Jejich stopa byla vysledována až na to závodiště, ale tam se ztratili z očí. Nemáte snad nějakou nit nebo nemohli byste naznačit nějakou stopu, podle které bychom je našli?“

„Vidíš, Tomáši,“ zvolal Kratinožka a s užaslým pohledem se otočil k příteli, „neříkal jsem snad vždycky, že ty dva poutníky bude určitě někdo hledat?“

„Ty žes to říkal?“ urazil se pan Codlin. „Copak jsem neříkal vždycky já, že ten andílek je nejroztomilejší děvče, jaké jsem kdy viděl? Neříkal jsem vždycky, že ho miluju

327$

a že do něj jsem blázen? Takové miloučké stvořeníčko, skoro se mi zdá, jako bych ji slyšel. ,Codlin je můj přítel,’ říká a slza vděčnosti se jí přitom kutálí z očička. ,Codlin je můj přítel,’ říká - ,ne Ťapka. Ťapka sice není zlý,’ říká, ,já proti Ťapkovi nic nemám, podle mého to myslí dobře, ale Codlin,’ říká, ,ten pro mě má to pravé pochopení, i když to třeba nedává tak znát.’“

Těmito řečmi, omílanými dojatým hlasem stále dokola, při nichž si třel rukávem od kabátu hřbet nosu a truchlivě přitom kroutil hlavou ze strany na stranu, se pan Codlin snažil přesvědčit svobodného pána, že od chvíle, kdy ztratil svou drahou mladou chráněnku z očí, klid jeho duše i všechno štěstí života jsou nenávratně tytam.

„Proboha!“ zvolal svobodný pán a začal přecházet po pokoji. „Našel jsem snad tyhle lidi, jen abych nakonec zjistil, že mi nemůžou nic říct ani nijak pomoct? Bylo by bývalo líp žít dál v naději, den ze dne doufat, a nikdy nenatrefit na tyhle tady, než se dočkat takového rozčarování a zklamání!“

„Počkejte minutku,“ ozval se Kratinožka. „Nějaký Jerry - znáš Tomáši, toho Jerryho?“

„Ach, nepovídej mi o žádném Jerrym,“ odpověděl pan Codlin. „Copak mi může nějaký Jerry stát i jen za fajfku tabáku, když myslím na tuhleto milované děvčátko? ,Codlin je můj přítel,’ říká, ,drahý, dobrý, laskavý Codlin, co pro mě vždycky vymýšlí nějakou zábavu. Proti Ťapkovi nic nemám,’ říká, ,ale já jsem celá pryč do Codlina.’ Jednou,“ vykládal tento gentleman zamyšleně dál, „mě nazvala tatíčkem Codlinem. Myslel jsem, že se radostí rozskočím!“

„Nějaký Jerry, pane,“ pokračoval Kratinožka a odvrátil se od svého do sebe zahleděného druha k novému známému, „co má družinu tancovacích psů, mi povídal, jen tak náhodou, jak se mluví, že viděl toho starého pána někde kolem nějakého kočovného voskového panoptika, o kterém ovšem nic bližšího nevěděl. Ale protože nám už jednou uklouzli a nic z toho nepošlo a tohle se zase stalo daleko na venku, že ho jako viděli, tak jsem se o tu věc už

328$

víc nestaral a nic se taky nevyptával. Ale můžu, jestli chcete.“

„Je ten člověk ve městě?“ vyhrkl netrpělivě svobodný pán. „No mluvte přece!“

„Ne, teď není, ale zítra bude, on totiž bydlí u nás v domě,“ odpověděl pan Kratinožka chvatně.

„Tak mi ho sem přiveďte,“ řekl svobodný pán. „Tady je pro každého z vás zlaťák. Jestli mi pomůžete ty lidi najít, tak tohle je jenom záloha na dalších dvacet. Přijďte ke mně hned zítra a nechte si všechno tohle pro sebe - ale to vám snad nemusím ani povídat, protože to stejně uděláte už jen ve vlastním zájmu. A teď mi ještě dejte svou adresu a pak si můžete jít.“

Adresu dostal, oba muži odešli, zástup s nimi a svobodný pán prochodil v nezvyklém rozčilení po pokoji nad udivenými hlavami pana Swivellera a slečny Sally Brassové dvě smrtelně dlouhé hodiny.

«KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ»

Kit - neboť když jsme dospěli k tomuto důležitému mezníku našeho příběhu, nejenže máme chvilku oddechu, abychom mohli sledovat hochovy osudy, ale náhodou i potřeby těchto životních příhod se tak přizpůsobují našemu pohodlí a náklonnosti, že nás přímo důrazně nabádají, abychom sledovali cestu, kterou se beztak nejvíc toužíme dát - tedy Kit, zatímco se události líčené v posledních patnácti kapitolách teprve rozvíjely, se postupně stále víc sbližoval, jak asi čtenář už sám vytušil, s panem Garlandem a paní Garlandovou, s panem Ábelem, poníkem i Barborkou, a ponenáhlu začal na všechny do jednoho pohlížet jako na svoje nejbližší přátele a na Abel Cottage jako na svůj vlastní domov.

Než zadržme - slova jsou sice už na papíře a mohou tam klidně zůstat, ale kdyby snad někomu měla vnuknout

329$

domněnku, že se Kit při bohatém stole a pohodlném bydlení v novém bydlišti začal dívat svrchu na chudou stravu a nuzné zařízení svého starého domova, pak by neplnila své poslání správně a dopouštěla by se křivdy. Kdo mohl myslet víc na ty, které zanechal doma - byť to byla jen matka a dvě malé děti - než Kit? Který pyšný otec kdy vyprávěl z překypujícího srdce větší divy o svém zázračném dítěti, než jaké Kit po večerech líčil donekonečna Barborce o malém Jakoubkovi? Žila vůbec někdy taková matka, jako byla Kitova v podání svého syna? Nebo vládla vůbec v něčích nuzných poměrech taková spokojenost jako v lůně chudé rodiny Kitovy, pokud si lze z jeho vlastního nadšeného líčení vůbec utvořit jakýkoli správný úsudek?

A dovolte mi, abych se na tomto místě na chviličku pozastavil, neboť bych rád poznamenal, že jestliže příchylnost k domovu a rodinná láska vždycky šlechtí člověka, tím víc to platí v případě chudiny. Pouta, která vážou k rodinnému krbu lidi bohaté a pyšné, mohou být ukována na zemi, ale ta, která s jeho skrovným domovem spojují nuzáka, jsou z ryzejšího kovu a nesou punc samého nebe. Člověk vysokého rodu může lnout láskou ke svým zděděným panským sídlům a pozemkům jako k části sebe samého, jako k trofejím svého původu a své moci, a jeho sounáležení k nim je sounáležení pýchy a bohatství a triumfu; ale příchylnost chudáka k obydlí, v němž žije a v němž včera žili cizí lidé a zítra se do něho možná znovu nastěhují jiní, má cennější kořeny, hluboko zapuštěné do čistší půdy. Jeho domácí bůžkové jsou z masa a krve, bez jakékoli příměsi stříbra, zlata nebo drahých kamenů; nemá jiných pokladů kromě citového bohatství svého vlastního srdce; a když mu toto bohatství citu přes všechny hadry a lopotu i nuzné jídlo učiní ty holé podlahy a stěny drahými, pak láska takového člověka k domovu jistě pochází od boha a jeho ubohý brloh se mění ve svatyni.

Ach, kdyby jen ti, kdo řídí osudy národů, byli toho pamětlivi - kdyby si jen uvědomili, jak je to pro ty nejníže postavené těžké, vzbudit ve svém srdci onu lásku k domovu,

330$

z níž pramení všechny domácké ctnosti, když žijí hustě namačkáni ve špinavých dírách, kde se nutně musí veškerá společenská slušnost ztratit nebo kde se spíš vůbec ani nenachází - kdyby jen odvrátili pozornost od širokých bulvárů a velkých domů a snažili se zlepšit bídné příbytky v postranních uličkách, jimiž může kráčet jen chudoba pak by mnohé nízké střechy ukazovaly oprávněněji k obloze než nejvyšší kostelní věž, která se dnes hrdě vypíná zprostřed hříchu, zločinu a hrozných nemocí, jako by se jim svým kontrastem posmívala. Duté hlasy z chudobince, nemocnice a vězení kážou tuto pravdu den co den a hlásají ji už po celá léta. Není to žádná malicherná záležitost žádný pokřik z řad udřené chudiny - není to pouhá otázka lidového zdraví a spokojenosti, kterou je možno po středečních modlitbách pustit po větru. Z lásky k domovu se rodí láska k vlasti; a kdo se ukáže v těžkých dobách vlastencem věrnějším nebo lepším – ten, kdo ctí zemi, protože vlastní její lesy, řeky, půdu i všechno, co zplodí? - nebo ten, kdo miluje vlast, aniž může nazvat svou byť jen jedinou píď země z celé její široké rozlohy?

Kit nevěděl nic o takových otázkách, věděl pouze to, že jeho starý domov je příbytek velmi chudý a že jeho nový domov mu je velmi nepodobný; a přesto se domů ustavičně v myšlenkách vracel s vděčným potěšením a láskyplnou starostlivostí a často sesmolil matce dopis, složil ho do psaníčka a vložil do něho šilink nebo osmnáct pencí nebo nějaký jiný drobný příspěvek, jak mu to právě dovolovala štědrost pana Ábela. Když se někdy v městě ocitl v blízkosti domova a měl chvilku času zaskočit si domů, pak radost a pýcha Kitovy matky neznaly mezí, a nesmírně hlučné bylo i uspokojení malého Jakoubka a batolete a srdečně vřelý byl upřímný zájem celého dvora, který s obdivem a napjatýma ušima poslouchal vyprávění o Ábel Cottage a nikdy se nemohl nabažit líčení divů a nádhery tohoto Kitova nového domova.

Třebaže se Kit těšil vskutku nejvyšší přízni staré dámy i starého pána, pana Ábela i Barborky, jisté je, že žádný člen rodiny nejevil k němu tak pozoruhodnou náklonnost

331$

jako svéhlavý poník, který byl jinak nejzatvrzelejší a nejumíněnější kůň pod sluncem, ale v jeho rukou se měnil v to nejkrotší a nejpoddajnější zvíře. Je sice pravda; že přesně úměrně s tím, jak se stával povolným v rukou Kitových, se stával naprosto neovladatelným pro kohokoli jiného (jako by si ho byl umínil udržet v rodině za cenu jakéhokoli rizika a nebezpečí) a že i pod vedením svého oblíbence někdy vyváděl nepředstavitelné a prapodivné nezbednosti a skopičiny, jimiž nesmírně napínal nervy staré dámy - ale poněvadž Kit vždycky tvrdil, že to je jenom poníkovo žertování nebo jeho způsob, jak projevuje oddanost svým pánům, nechala se paní Garlandová přemluvit, že tomu i uvěřila, a časem se dokonce v této víře utvrdila tak silně, že kdyby byl poník v nějakém takovém návalu bujnosti třeba převrhl kočárek, byla by bývala určitě přesvědčena, že to udělal s nejlepšími úmysly.

Kit se v krátkém čase osvědčil nejen jako dokonalý zázrak ve všech otázkách souvisejících se stájí, ale brzy se vypracoval i ve velmi slušného zahradníka, šikovného pomocníka v domě a nepostradatelného sluhu pana Ábela, který mu každý den dával nějaký nový důkaz své důvěry a přízně. Také pan notář Witherden na něj pohlížel přátelským okem a dokonce i pan Chuckster se někdy blahosklonně uráčil lehce mu přikývnout nebo ho poctít onou zvláštní formou uvítání, která říká něco jako „tě vidím“, nebo ho oblažit nějakým jiným pozdravem, v němž se vtipkování mísí s blahovůlí.

Jednoho rána vezl Kit pana Ábela do notářovy kanceláře, což občas dělával, a když ho před domem vysadil, chystal se odejet do nedaleké nájemní stáje, když tu se ze dveří kanceláře vynořil právě zmíněný pan Chuckster a zakřičel: „Prrr-rr-rr!“, přičemž své drnčení důkladně protáhl, aby poníkovu srdci nahnal patřičný strach a ukázal nadřazenost člověka nad nižšími živočichy.

„Zastav, fouňo,“ volal pan Chuckster na Kitovu adresu. „Uvnitř s tebou chtějí mluvit.“

„Zapomněl si pan Ábel snad něco?“ zeptal se Kit, když slezl z kočárku.

332$

„Nic se nevyptávej, fouňo,“ odpověděl pan Chuckster, „ale běž a podívej se. Tak prrr-r-r-r, slyšíš? Být ten kůň můj, já bych ho už dovedl zkrotit.“

„Musíte na něj jít po dobrém, buďte tak hodný,“ řekl Kit, „nebo uvidíte, jak je s ním těžké pořízení. A taky ho raději netahejte pořád za uši, prosím. To on má hrozně nerad, já už ho znám.“

Na tyto rady neráčil pan Chuckster odpovědět nijak jinak, než že s povýšenou a chladnou tváří nazval Kita „cucákem“ a vyzval ho, aby už mazal a co nejrychleji se zase koukal vrátit. Když „cucák“ poslechl, strčil si pan Chuckster ruce do kapes a snažil se vypadat, jako by k poníkovi vůbec nepatřil, ale ocitl se tady jen čirou náhodou.

Kit si velmi pečlivě otřel boty (neboť ho dosud nepřešla úcta ke svazkům listin a plechovým pořadačům), a když zaklepal na dveře kanceláře, vzápětí mu otevřel sám notář.

„Á, pojď dál, Kryštofe,“ vyzval ho pan Witherden.

„To je ten hoch?“ tázal se jakýsi pán, postarší, ale dosud statné a plné postavy, který byl v místnosti.

„Ano, to je ten hoch,“ potvrdil pan Witherden. „Seznámil se s mým klientem panem Garlandem shodou okolností právě u mých dveří, pane. Mám důvod se domnívat, že to je slušný hoch, pane, a že se dá věřit tomu, co říká. Dovolte, prosím, abych vám představil pana Ábela Garlanda, jeho mladého pána - svého vyučeného žáka, pane, a velmi důvěrného přítele - svého velmi důvěrného přítele, pane,“ opakoval notář, vytáhl z kapsy hedvábný kapesník a ovíval si jím obličej.

„Váš služebník, pane,“ uklonil se cizí pán.

„V každém případě já váš, pane,“ odpověděl mírně pan Ábel. „Přál jste si mluvit s Kryštofem, pane?“

„Ano, přál. Dovolíte?“

„Zajisté.“

„Moje věc není žádné tajemství, nebo bych snad měl spíš říct, že není třeba, aby zůstala tajemstvím v těchto zdech,“ pospíšil si vysvětlit cizí pán, když zpozoroval, že se pan Ábel a notář chystají vzdálit. „Týká se jednoho

333$

obchodníka se starožitnostmi, kterému býval chlapec k ruce a o kterého mám vážný a silný zájem. Žil jsem velmi dlouhou řadu let mimo hranice této země, pánové, a pakliže shledáte nějaké nedostatky v mém chování a etiketě, doufám, že mi prominete.“

„Žádného promíjení není zapotřebí, pane - absolutně žádného,“ odpověděl notář. A stejně se vyslovil i pan Ábel.

„Poptával jsem se v té končině, kde starý pán bydlíval, i v okolí,“ pokračoval cizinec, „a dověděl jsem se, že tenhle hoch byl v jeho službě. Vypátral jsem bydliště jeho matky a ta mě poslala sem jako na nejbližší místo, kde bych ho mohl pravděpodobně najít. To je důvod, proč jsem se tady dnes ráno ukázal.“

„Pro mne je velkým potěšením jakýkoli důvod, pane,“ řekl notář, „který mi poskytuje čest této návštěvy.“

„Pane,“ řekl ostře cizinec, „vyjadřujete se jako pouhý salonní mluvka, a já vás pokládal za něco lepšího. Proto nesnižujte prosím svůj charakter tím, že mi budete dělat liché poklony.“

„Hm!“ odkašlal si notář. „Mluvíte otevřeně, pane.“

„Já otevřeně taky jednám,“ opáčil cizí pán. „Možná že mě k tomu závěru vede moje dlouhá nepřítomnost a nezkušenost, ale domnívám se, že jsou-li lidé, kteří mluví otevřeně, v této části světa vzácní, pak ještě vzácnější tady asi budou ti, kdo i jednají otevřeně. Kdyby se vás snad moje řeč měla nějak dotknout, pane, moje jednání to doufám napraví.“

Pan Witherden se zdál poněkud zaražený a zrozpačitělý stylem, jakým postarší pán vedl tento rozhovor; a pokud jde o Kita, ten se na neznámého díval s ústy údivem otevřenými a v očích zvědavost, s jakou se asi obrátí na něj, když už s notářem mluví tak nenuceně a bez zábran. Když se však otočil ke Kitovi, promluvil pán beze vší drsnosti, třebaže s trochou navyklé netrpělivosti a upospíchanosti, a pravil:

„Jestli si myslíš, milý hochu, že tímhle pátráním sleduju nějaký jiný cíl, než abych těm, které hledám, prospěl a zachránil je, pak mi ukrutně křivdíš a moc se mýlíš.

334$

Nemysli si to, o to tě prosím, ale důvěřuj mému ujištění. Věc se má totiž tak, pánové,“ pokračoval, když se otočil opět k notáři a jeho žáku, „že jsem se ocitl ve velice trapné a naprosto neočekávané situaci. Přijel jsem do tohoto města s jedním vřele hýčkaným úmyslem v srdci a netušil jsem, že by se jeho splnění mohly postavit do cesty nějaké překážky a obtíže. A najednou mi v provedení mého plánu zničehonic brání, ba docela mě zarazí záhada, kterou nejsem s to proniknout. Veškeré úsilí, které jsem dosud vynaložil, abych ji pronikl, celou tu záhadu jen ještě víc zamlžilo a zatemnilo, a já se už bojím v té věci něco podnikat veřejně, aby snad ti, jejichž stopu tak dychtivě sleduju, se mě nakonec nezalekli a nezmizeli ještě beznadějněji. Ujišťuju vás, že kdybyste mi mohli v té věci nějak pomoci, určitě byste své námahy nelitovali, protože nemáte ani tušení, jak velice takovou pomoc potřebuju a jak těžký balvan by mi spadl ze srdce.“

Z tohoto upřímného přiznání dýchala taková lidskost, že vzbudila okamžitý ohlas v srdci dobromyslného notáře, a ten ve stejném duchu odpověděl, že cizí pán přichází se svou žádostí na správnou adresu a že mu milerád ve všem poslouží, pokud bude v jeho moci.

Neznámý pán potom podrobil Kita výslechu a zevrubně se ho vyptával na všechny okolnosti kolem starého pána a dítěte, jejich osamělého života, zvláštních zvyklostí a přísné uzavřenosti. Starcovy pravidelné noční vycházky, osamělost a opuštěnost děvčátka v těch hodinách, starcova nemoc a jeho uzdravení, zabrání domu Quilpem a jejich náhlé zmizení, to všechno bylo předmětem mnoha otázek a odpovědí. Nakonec pak Kit pánovi sdělil, že ten dům je teď k pronajmutí a že cedule na dveřích odkazuje všechny zájemce na pana Sampsona Brasse, advokáta v Bevis Marksu, od kterého by se snad mohl dovědět něco bližšího.

„Moc bych se toho asi nedověděl,“ zavrtěl neznámý pán hlavou. „Já tam totiž bydlím.“

„Vy bydlíte u advokáta Brasse!“ zvolal pan Witherden trochu překvapeně, neboť řečeného pána znal ze své notářské praxe.

335$

„Baže,“ odpověděl neznámý pán. „Ubytoval jsem se u něho nedávno hlavně proto, že jsem viděl právě tu ceduli. Mně na tom dohromady nezáleží, kde bydlím, ale napadla mě zoufalá naděje, že se mi tam třeba natrefí pochytit nějakou zprávu, která by jinde o moje uši nezavadila. Ano, bydlím u Brasse - asi tím větší hanba pro mne, že?“

„To je pouze věc názoru,“ pravil notář a pokrčil rameny. „Má pověst trochu pochybného charakteru.“

„Trochu?“ opakoval neznámý pán. „To rád slyším, že o tom ještě někdo pochybuje. Myslel jsem, že v té věci je už dávno definitivně jasno. Ale dovolil byste mi, abych si s vámi promluvil pár slov mezi čtyřma očima?“

Když pan Witherden vyslovil souhlas, odebrali se do soukromého kabinetu tohoto pána a setrvali tam v důvěrném rozhovoru asi čtvrt hodiny, než se vrátili zase do přední kanceláře. Návštěvník si nechal klobouk v pokoji pana Witherdena a podle všeho zdání navázal v té krátké době s notářem značně přátelský vztah.

„Teď už tě nebudu déle zdržovat,“ řekl, přičemž vtiskl Kitovi do dlaně pětišilink a zároveň mrkl po notáři. „Já se ještě přihlásím. Ale o téhle věci nikomu ani muk, nanejvýš to můžeš říct svému pánovi a paní!“

„Máti by hrozně zajímalo, pane soukal ze sebe Kit zajíkavě.

„Co by ji zajímalo?“

„Všechno - jenom ne nic zlého - o slečně Nell.“

„Jistě? Tak jí to tedy můžeš říct, jestli dovede mlčet. Ale nikomu jinému, pamatuj, o všem ani slovíčko! Nezapomeň na to. Buď opatrný.“

„Budu, pane, dám si pozor,“ odpověděl Kit. „Děkuju vám, pane, a poroučím se.“

A tu se stalo, že tento pán v úzkostlivé snaze Kitovi opravdu dokonale vštípit, že se nesmí nikomu ani slovem o jejich hovoru zmínit, následoval hocha až ven ze dveří, kde ho opětovně napomínal k opatrnosti - a tu se zkrátka stalo, že hrou náhody se právě v témž okamžiku oči pana Richarda Swivellera stočily tím směrem a spatřily jeho tajemného přítele a Kita stát na ulici spolu.

336$

Byla to čirá náhoda a příčina, jak k nf vůbec došlo, byla prostě taková:

Pan Chuckster, jakožto pán vytříbeného vkusu a zjemnělého ducha, byl členem oné lóže Skvělých Apollónů, jejímž doživotním velmistrem byl pan Swiveller. A pan Swiveller, který zrovna procházel ulicí za vyřízením nějaké brassovské záležitosti a spatřil jednoho člena svého slavného bratrstva upřeně zírajícího na nějakého poníka, přešel na druhou stranu, aby mu dal ono bratrské pozdravení, jakým jsou doživotní velmistři už jen samým statutem svého postavení povinni oblažovat a povzbuzovat klubovní tovaryše a učedlníky. Sotvaže mu udělil laskavé slovo a doprovodil je všeobecnou poznámkou týkající se současného stavu počasí i vyhlídek na jeho další vývoj, zvedl oči a přitom uviděl svobodného pána z Bevis Marksu ve vážném rozhovoru s Kryštofem Nubblesem.

„No ne!“ řekl Dick. „Kdo je to?“

„Přišel dnes ráno za mým šéfem,“ odpověděl pan Chuckster, „jinak o něm vůbec nic nevím.“

„Nevíte aspoň, jak se jmenuje?“ zeptal se Dick.

Na to pan Chuckster odvětil vzletným obratem, hodným Skvělého Apollóna, ať se prý „na místě propadne“, jestli to ví.

„Nevím nic víc, kamarádíčku,“ řekl pan Chuckster a prohraboval se prsty ve vlasech, „než že tady kvůli němu tvrdnu už dvacet minut, a proto ho nenávidím tak smrtelnou a věčnou nenávistí, že bych ho pronásledoval až na práh věčnosti, kdybych nebyl ve službě.“

Mezitímco takto rozprávěli, předmět jejich hovoru (který, jak se zdálo, pana Richarda Swivellera nepoznal) zašel opět do domu a Kit sestoupil ze schůdků; když k nim přišel, položil mu pan Swiveller touž otázku, ale se stejně hubeným výsledkem.

„Je to moc hodný pán, prosím,“ řekl Kit, „já o něm nic jiného nevím, pane.“

Pana Chuckstera tato odpověď dopálila, a třebaže svůj výrok nevztahoval k žádné určité situaci, vztekle prohlásil jako všeobecnou pravdu, že by se všem fouňům mělo vytahat za nos a rozbít jim hlavu. Pan Swiveller se k tomuto

337$

názoru nevyjádřil, ale po kratičkém zamyšlení se zeptal, kterým směrem Kit jede, a když se to dověděl, prohlásil, že to je i jeho směr a že Kita využije a sveze se s ním. Kit by byl nejraději tuto nabízenou čest odmítl, ale protože se pan Swiveller zatím už stačil uvelebit na sedadle vedle něho, nebyl by to už mohl provést jinak než násilným zásahem, a proto se raději prudce rozjel - po pravdě natolik prudce, že v mžiku přetrhl loučení pana Chuckstera s jeho velmistrem a způsobil prvnímu pánovi menší nepříjemnost, neboť mu nedočkavý poník přitom přidupl kuří oko.

Protože Chlupáč už měl stání po krk a pan Swiveller byl tak laskavý, že ho povzbuzoval pronikavým hvízdáním a rozličnými duchaplnými výkřiky, uháněli takovým tempem a kočárek tolik rachotil, že se nedalo skoro vůbec hovořit, zejména když poník, rozohněný páně Swivellerovým pokřikováním, našel zvláštní zálibu v kandelábrech a kolech okolojedoucích kár a vozů a jevil silnou touhu běhat rovněž po chodníku a odírat se o cihlové zdi. Proto také nenašel pan Swiveller příležitost k rozhovoru dříve, až když dojeli ke stáji a vyprostili kočárek z velmi úzkého vjezdu, do kterého ho poník zaklínil v domnění, že si ho může zatáhnout přímo až do svého stání.

„Je to těžká práce,“ prohodil Richard. „Co bys tak říkal slze piva?“

Kit nejdřív odmítal, ale po chvilce povolil a oba se spolu odebrali do nedalekého výčepu.

„Připijeme na zdraví našeho přítele pana Iks-Ypsilona,“ řekl Dick a pozvedl lesklý, napěněný džbánek, „co s tebou teď ráno mluvil, víš? Já ho znám - je to dobrý chlápek, ale výstřední - snad až moc - tedy ať žije pan Iks-Ypsilon!“ Kit si s ním přiťukl.

„Bydlí v našem domě,“ pokračoval Dick, „totiž v domě, kde má sídlo firma, ve které jsem něco jako - vedoucí společník. Je to podivín, těžko se s ním vychází, ale máme ho rádi - máme ho moc rádi.“

„Já už musím prosím jít, jestli dovolíte,“ řekl Kit a zvedl se k odchodu.

338$

„Nepospíchej, Kryštofe,“ odpověděl na to jeho hostitel, „musíme přece připít i na zdraví tvé matky.“

„Děkuju vám, pane.“

„Znamenitá žena, ta tvoje matka, Kryštofe,“ rozřečnil se pan Swiveller. „Kdo přiběhl zvednouti mě, když jsem kdysi dávno upad, a pofoukal bebíčko mé - kdo měl tenhle dobrý nápad? Maminka. Roztomilá žena. A tamten má docela štědrou ruku. Měli bychom ho nějak uhnat, aby udělal něco taky pro tvou matku. Zná ji, Kryštofe?“

Kit zavrtěl hlavou, lišácky pohlédl na svého inkvizitora, poděkoval mu a zmizel, dřív než Dick stačil vyřknout jediné další slovo.

„Hm,“ povídal si přemítavě pan Swiveller, „tohle mi je divné. Všechno to je jen samá záhada, co souvisí s tím Brassovým domem. Tohle si ale nechám pro sebe. Doteďka jsem věnoval důvěru kdykoli a kdekomu, ale teď už na to půjdu jinak a zařídím si všechno sám. Divné - moc divné!“

Když si tak pan Swiveller s nesmírně moudrým výrazem v tváři chvíli hluboce popřemítal, přihnul si ještě z piva a potom si zavolal jakéhosi klučinu, který pozoroval jeho počínání, odcákl pár zbývajících kapek na písek jako úlitbu a poslal ho, aby s jeho uctivým poručením odevzdal prázdný džbánek ve výčepu a aby hlavně a především vedl střízlivý a střídmý život a zdržoval se všech opojných a dráždivých nápojů. Když mu za jeho službičku věnoval toto zrnko mravoučné rady (která je mnohem cennější než třeba půlpence, jak neopomněl moudře připomenout), vrazil si doživotní velmistr Skvělých Apollónů ruce do kapes a loudavě odcházel, i při chůzi ještě stále hluboce ponořen do svého přemítání.

339$

«KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ»

Po celý ten den, ačkoli čekal na pana Ábela až do večera, se Kit držel zúmyslně dál od matčina domu, pevně rozhodnut nepředbíhat radostným událostem, nýbrž nechat jim zítra volný průchod v celém proudu jejich rozkoší; zítřejší den byl totiž slavným a dlouho toužebně očekávaným mezníkem v jeho životě - zítřek znamenal ukončení prvního čtvrtletí služby - výplatní den, kdy dostane poprvé jednu čtvrtinu svého ročního příjmu, který činil šest liber, a celá ta obrovská suma - třicet šilinků - bude v jedné částce, nerozměněná, a zítřejší odpoledne měl mít také volno, které chtěl strávit ve víru zábav, ukázat Jakoubkovi, co to jsou ústřice, a vzít ho do divadla.

Zatím mu všechny okolnosti nahrávaly a přispívaly ke zdaru této slavné události. Nejenže mu pan a paní Garlandovi už předem oznámili, že mu nehodlají za jeho výbavu nic z této velké sumy strhnout, ale že mu ji vyplatí beze srážky v celé její obrovské velkoleposti; nejenže neznámý pán zvýšil jeho hotovost o částku pěti šilinků, které byly učiněný dar z nebe a už samy o sobě znamenaly úžasné bohatství; nejenže se udály všechny tyhle věci, se kterými nemohl nikdo počítat a ani v nejsmělejších snech v ně doufat, ale byl to náhodou i Barborčin výplatní den Barborčin kvartál končil ve stejný den – takže Barborka měla mít odpoledne volno právě tak jako Kit, a Barborčina matka se měla také zúčastnit jejich společnosti a posvačit čaj s Kitovou matkou a blíž se s ní seznámit.

Jisté je, že Kit se toho dne už od časného rána díval z okna, aby zjistil, na kterou stranu plují mraky, a stejně jistě by se u svého okna byla objevila i Barborka, nebýt toho, že šla předešlého večera tak pozdě spát. Trvalo jí však dlouho do noci, než naškrobila a nažehlila všechny ty malé kousky mušelínu, z nichž musela naskládat náprsenku, kterou pak přišila na další díl oděvu, aby to všechno dohromady vytvořilo velkolepý celek na zítřejším oblečení. Přes to všechno byli oba velmi časně na nohou,

340$

na snídani však neměli téměř pomyšlení a na oběd ještě méně, a byli ve stavu velkého rozčilení ještě i ve chvíli, kdy vešla Barborčina matka s potěšující zprávou o tom, že je venku přímo nádherně (ale přesto s obrovským deštníkem, protože lidé typu Barborčiny matky si zřídkakdy vyjdou bez něho), a když zazněl zvonek na znamení, aby si šli nahoru pro svůj čtvrtletní plat ve zlatě a stříbře.

A nebylo to snad od pana Garlanda milé, když řekl: „Kryštofe, tady máš své peníze, a plně sis je zasloužil,“ a nebylo to snad milé od paní Garlandové, když řekla: „Barborko, tady máš svoje, a jsem s tebou moc spokojená?“ A nepřičinil snad Kit své jméno na potvrzenku energickým písmem a nepodpisovala snad Barborka své potvrzení celá rozechvělá? A nebyla to snad krásná podívaná, když paní Garlandová nalévala Barborčině matce sklenku vína, a nepromluvila snad Barborčina matka jasně, když řekla: „Na zdraví a požehnání vám, madam, jako znamenité dámě, a vám, pane, jako znamenitému gentlemanovi, a tobě, Barborko, na svou mateřskou lásku, a taky vám, pane Kryštofe, na zdraví?“ A nepopíjela snad tu sklenku tak dlouho, jako by to byla celá velká číše, a nevypadala v tom svém postoji a s rukavicemi na rukou snad přímo vznešeně? A nebylo snad plno smíchu a hovoru v jejich trojici, když si to pak na střeše dostavníku všechno opakovali, a nelitovali snad lidi, co nemají teď volno jako oni?

A právě tak Kitova matka - nebyl by snad každý přísahal, že pochází z ušlechtilé rodiny a že je rozená dáma? Stála tu v plné parádě, připravena je přijmout, a vítala je vyloženou čajovou soupravou, nad níž by bylo možná zaplesalo i srdce obchodníka s porcelánem; a malý Jakoubek i maličké v tak dokonalém stavu, že jejich šatečky vypadaly skoro jako nové, třebaže, pán bůh ví, byly staré až hanba! A neřekla snad, když neseděli ještě ani pět minut, že Barborčina matka je přesně ten typ dámy, jaký očekávala, a neřekla snad Barborčina matka, že Kitova matka je ztělesněný obraz toho, co očekávala ona? A neblahopřála snad Kitova matka Barborčině matce k Barborce a neblahopřála snad Barborčina matka Kitově matce .

341$

ke Kitovi? A nebyla snad sama Barborka úplně okouzlená malým Jakoubkem a předvádělo se snad někdy nějaké dítě, když se to od něho chtělo, tak ochotně a zářivě jako tohle děcko a získalo si snad takové přátele jako ono?

„A taky jsme obě vdovy!“ řekla Barborčina matka. „Snad nám to bylo souzeno, abychom se poznaly.“

„Určitě bylo,“ potvrdila paní Nubblesová. „Jen je škoda, že jsme se nepoznaly už dřív!“

„Ale víte, je to zase takové milé,“ opáčila Barborčina matka, „když nás svede dohromady vlastní syn a vlastní dcera, že tím je to zase všechno vynahrazené. No nemám pravdu?“

S tím vyslovila Kitova matka naprostý souhlas; a sledujíce vývoj událostí zpátky od účinků k příčinám, obě se pochopitelně dostaly ke svým zemřelým manželům, hovořily o jejich životě, smrti i pohřbu, porovnávaly vzájemně data a objevovaly všelijaké okolnosti, které se shodovaly s podivuhodnou přesností - jako například že Barborčin otec byl na den o čtyři roky a deset měsíců starší než Kitův otec a že jeden z nich umřel ve středu a druhý ve čtvrtek a že oba měli krásnou postavu a byli mimořádně hezcí, o ostatních podivuhodných shodách nemluvě. Protože toto vzpomínání bylo takového rázu, že mohlo vrhnout stín na jas jejich svátečního posezení, odvedl Kit hovor na kolej všeobecných témat a brzy se zábava a veselí rozproudily zase v plné síle jako předtím. Mezi jiným jim Kit také vypravoval o svém minulém místě a o neobyčejné kráse malé Nell (o které Barborce vyprávěl už tisíckrát), ale poslední okolnost nevzbudila u jeho posluchačstva zdaleka takový zájem, jaký očekával, a dokonce i jeho matka řekla (přičemž se jí náhodou svezl zrak na Barborku), že není nejmenší pochyby o tom, že slečna Nell je moc hezká, ale je prý koneckonců pořád ještě dítě, a že je hodně mladých žen právě tak hezkých jako ona; a Barborka mírně poznamenala, že si to myslí taky a že měla vždycky pocit, že pan Kryštof trochu přehání - čemuž se Kit velmi divil, protože nedovedl vůbec pochopit, co by ji vedlo k tomu, aby mu nevěřila. Barborčina matka zase poznamenala, že se u mladých lidí velmi často stává, že

342$

se kolem čtrnácti patnácti let mění, a třeba byli předtím moc hezcí, vypadají později docela všedně, kterouž pravdu dokládala přesvědčivými příklady, zejména případem jistého mladého muže, stavitele s velkými vyhlídkami, který se překonával v pozornostech vůči Barborce, ale o kterém nechtěla Barborka ani slyšet, čehož ona (i když vlastně o nic nešlo) skoro lituje. Kit řekl, že mu to taky tak připadá; opravdu poctivě si to myslel a divil se, proč Barborka najednou tak zničehonic ztichla a proč se na něj jeho matka podívala tak, jako by řekl něco nevhodného.

To už ale byl nejvyšší čas, aby myslili na divadlo, na které bylo třeba velkého chystání a příprav, pokud šlo o šály a čepce, nemluvě ani o velkém uzlíku s pomeranči a druhém s jablky, jejichž svazování zabralo delší čas, protože ovoce jevilo neustále sklon z rohů šátků vyklouzávat. Nakonec byli přece jen se vším hotovi a s velkým spěchem vyrazili na cestu; Kitova matka nesla maličké, které mělo oči navrch hlavy, jak ukrutně všechno sledovalo, a Kit držel na jedné ruce Jakoubka a druhou vedl Barborku - okolnost, která poskytla oběma matkám kráčejícím za nimi příležitost k poznámce, že vypadají skoro jako rodinka, což Barborce vehnalo do líček ruměnec a do úst slova: „Ale jdi, mami!“ Kit jí však řekl, že si toho nemusí všímat, co říkají; a vskutku by si toho nebyla musela všímat, kdyby byla věděla, jak vzdálené byly Kitovi myšlenky na jakékoli namlouvání. Chudák Barborka!

Nakonec došli k divadlu - jímž byl „Astleyho královský jezdecký amfiteátr“ - a snad ve dvou minutách od chvíle, co stanuli před dveřmi dosud neotevřenými, byl Jakoubek zmáčklý na placku a maličké utržilo řadu nejrůznějších šťouchanců a deštník Barborčiny matky odcestoval několik yardů daleko a přes ramena davu se k ní zase vrátil, a Kit dal svým uzlíkem s jablky jednu do hlavy jakémusi občanu za to, že se s bezohlednou surovostí „navážel“ do jeho rodičky, a vůbec panovala velká vřava. Ale když se konečně prodrali kolem pokladny a hnali se se vstupenkami v ruce, jako by jim šlo o život, ale obzvlášť, když už byli opravdu uvnitř ve vlastním divadle a seděli na takových místech,

343$

že lepší by nemohli mít, ani kdyby si je byli vybrali a koupili dlouho předem, dívali se na to všechno jako na nejpodařenější legraci a nezbytnou složku celé zábavy.

Ach bože, bože, co to bylo za zážitek, tohle Astleyho divadlo! Všechen ten lesk barevných nátěrů, zlacení a zrcadel; ten neurčitý koňský pach, napovídající příští podívanou; ta opona skrývající jakási velkolepá tajemství; ty čisté bílé piliny dole v aréně; to publikum stále přicházející a usazující se na svých místech; ti hudebníci, ladící si nástroje a dívající se přitom netečně nahoru do obecenstva, jako by ani o to nestáli, aby divadlo začalo, a kteří znali už všechno předem! Jaká záře se to po nich všech rozlila, když se ta dlouhá, jasná, nádherná řada světel začala pomalu rozhořívat, a jaké to vypuklo horečné rozčilení, když zacinkal zvoneček a hudba spustila už docela doopravdy s mocným duněním bubnů a s jemným zvoněním trianglů! Právem mohla Barborčina matka říci Kitově matce, že galerie je přesně to místo, odkud je nejlíp vidět, a divit se proč vůbec není galerie dražší, než jsou lóže; a právem mohla být Barborka ve svém radostném vzrušení na pochybách, má-li se smát nebo plakat.

A co teprve sama hra! Ti koně, na kterých Jakoubek hned od začátku poznal, že jsou živí, a dámy a páni, o jejichž opravdovosti ho nebylo naopak možno žádným způsobem přesvědčit, protože v životě ještě nic podobného neviděl ani neslyšel - ta střelba, při které sebou musela Barborka vždycky až cuknout – nešťastná dáma, která ji rozplakala - tyran, který v ní vzbudil strach - muž, který ji společným zpěvem s komornou té dámy a tancem při sborovém refrénu srdečně rozesmál - poník, který se vzepjal na zadní nohy, když spatřil vraha, a nechtěl ani slyšet o tom, aby chodil zase po všech čtyřech, dokud vraha neodvedli do vězení - klaun, který si dovoloval takové důvěrnosti k vojenskému pánovi ve vysokých botách - dáma, která proskočila devětadvacetkrát švihadlem a pokaždé bezpečně dopadla na hřbet koně - všechno bylo rozkošné, nádherné a úžasné! Jakoubek tleskal, až ho pálily ručičky; Kit křičel na konci každého výstupu

344$

„repete!“, celý tříaktový kus nevyjímaje; a Barborčina matka tloukla ve svém nadšení deštníkem do podlahy tak silně, že měl špičku otlučenou málem až k samému potahu.

Ale i ve víru všech těchto kouzel se Barborka v myšlenkách patrně stále obírala tím, co řekl Kit při svačině, neboť když vycházeli z divadla, s nepřirozeným smíchem se ho zeptala, jestli je slečna Nell tak hezká jako ta dáma, co skákala přes švihadlo.

„Tak hezká jako ta?“ opáčil Kit. „Dvakrát hezčí!“

„Ale, Kryštofe! Vždyť to je nejkrásnější žena, jaká se kdy narodila,“ řekla Barborka.

„Nesmysl!“ odsekl Kit. „Byla docela ucházející, to nepopírám, ale musí se uvážit, že byla nastrojená a namalovaná, a to dělá hodně! Vždyť třeba vy jste o moc hezčí než ona, Barborko.“

„Ale Kryštofe!“ řekla Barborka a sklopila oči.

„To jste, určitě,“ stál na svém Kit, „a vaše máti taky.“ Chudák Barborka!

Ale co bylo všechno tohle - ano, i všechno tohle proti do nebe volající rozmařilosti, ke které došlo, když Kit vstoupil do jedné ústřicové jídelny tak směle, jako by tam chodil denně, a aniž se vůbec obtěžoval podívat na pult nebo na muže za ním, vedl svou společnost rovnou do boxu – do uzavřeného boxu, vybaveného červenými záclonkami, bílým ubrusem a kompletní soupravou karafinek a kořenek - a poručil divoce vypadajícímu gentlemanovi s licousy, který tam dělal Číšníka a oslovoval ho - jeho, Kryštofa Nubblese - „pane“, aby přinesl tři tucty největších ústřic, jaké má, a aby si s tím koukal pospíšit! Ano, Kit řekl tomu gentlemanovi, aby si koukal pospíšit, a ten nejen slíbil, že si pospíší, ale také si opravdu pospíšil a ve chviličce přiběhl zpátky s tím nejčerstvějším chlebem, nejčerstvějším máslem a s největšími ústřicemi, jaké kdy svět viděl. Potom řekl Kit tomu gentlemanovi: „Tuplák piva -“ jen to a nic víc - a tento gentleman, místo aby odpověděl: „Platila tato vaše slova snad mně, pane?“, řekl pouze: „Máz piva, pane? Ano, prosím,“ a odešel a přinesl ho, a postavil ho na stůl na malou plechovou misku, jaké

345$

nosívají na ulici v hubě psi slepců a chytají do nich házené půlpence; a když odcházel, Kitova matka i Barborčina matka prohlásily, že to je jeden z nejurostlejších a nejpůvabnějších mladých mužů, na jakého jim kdy padl zrak.

Potom se pustili s vervou do pořádání večeře. A tu se ukázala Barborka tak velice pošetilou, protože prohlásila, že určitě nesní víc než dvě ústřice, a dala se neuvěřitelně moc nutit, než snědla čtyři; ale její matka i Kitova matka to víc než důkladně vynahradily a jedly a smály se a bavily se s takovou chutí, že Kita těšil už jen pohled na ně a musel se ze silné sympatie smát a cpát právě tak jako ony. Leč největším zázrakem večera byl Jakoubek, který polykal ústřice, jako by k tomu byl zrozený a vychovaný - posypával si je pepřem a kropil octem s rozvahou dospělého a nakonec z jejich lastur vystavěl na stole jeskyňku. A bylo tam ovšem i batole, které celý večer nezdřímlo ani na minutku a sedělo hodné jako andílek, zkoušelo nacpat si do pusinky celý pomeranč najednou a upřeně zíralo na světla na lustru - tak tam sedělo na matčině klíně, bez mrknutí civělo do plynových plamenů a ústřicovou lasturou si do měkké tvářičky vytlačovalo takové dolíčky, že by ho bylo muselo milovat i srdce z kamene! Slovem, nikdy se ještě žádná večeře nevydařila úspěšněji. A když Kit na zakončenou objednal sklenici něčeho ohnivého a připil panu Garlandovi a paní Garlandové, dřív než ji nechal kolovat, na celém světě by se nebylo našlo šest šťastnějších lidí.

Jenže každé štěstí má svůj konec - odtud také hlavní půvab začátku štěstí nového - a protože se zatím už připozdívalo, všichni se shodli na tom, že je čas myslet na návrat. Proto když si kousek cesty zašli, aby Barborku a Barborčinu matku dovedli v pořádku do domu jedné jejich známé, kde měly přespat, Kit a jeho matka se s nimi u dveří rozloučili. Předtím si však ještě domluvili na časnou hodinu zítřejšího rána schůzku pro návrat do Finchley, a zároveň zosnovali spoustu plánů na to, jak si užijí příští kvartální den. Potom si vzal Kit Jakoubka na záda, políbil batole, nabídl rámě matce a tak se vespolek vesele pustili k domovu.

346$

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ»

Plný onoho neurčitého pocitu sklíčenosti, kterou v člověku vzbuzuje ráno po svátečním dnu, Kit se slunce východem vstal a se vzpomínkou na radosti včerejšího dne, tím chladným denním světlem a nutností návratu ke každodenním povinnostem v zaměstnání trochu pokaženou, se vydal na dohodnuté místo, aby se sešel s Barborkou a její matkou. Protože hleděl na to, aby nikoho z malé domácnosti neprobudil, neboť všichni po té neobvyklé námaze ještě spali, zanechal Kit matce nějaké peníze na krbu spolu s několika slovy připsanými křídou, kterými ji na tuto okolnost upozorňoval a zároveň sděloval, že pocházejí od jejího vděčného syna; a šel svou cestou se srdcem poněkud těžším, než byly jeho kapsy, ale přes to všechno bez jakékoli zvlášť hluboké stísněnosti.

Ach, ty sváteční dny! Proč jen v nás vždycky zanechávají příchuť smutku? Proč je nemůžeme ve své paměti zastrčit aspoň o týden nebo o dva dál do minulosti, aby se tak dostaly do oné příhodné vzdálenosti, kde jsou nám buďto už skoro lhostejné, anebo nám vzpomínka na ně působí jen příjemné pocity? Proč v nás vězí jako chuť a buket včerejšího vína, zároveň s bolestí hlavy a malátností, a jako ona dobrá předsevzetí do budoucna, která přede dnem tvoří pevný podklad nového elánu, ale ve dne vydrží obyčejně sotva do oběda nebo o něco málo déle?

Kdo by se tedy divil, že Barborku bolela hlava nebo že Barborčina matka neměla daleko k špatné náladě a taky že trochu zlehčovala Astleyho divadlo, třeba když si uvědomila, že klaun je starší, než jak se jí jevil včera? Kita nepřekvapilo, když ji slyšel tak mluvit - jeho vůbec ne. Měl už beztak tušení, že ti vrtkaví herci v oné oslňující pohádkové podívané předváděli totéž už předevčírem večer a budou to předvádět i dnes i zítra i po celé další týdny a měsíce, přestože on při tom nebude. Takový je rozdíl mezi včerejškem a dneškem. Každému hrají chvilku.

347$

Vždyť nakonec i to slunce je slabé, když vyjde, a nabírá sílu a odvahu teprve s pokračujícím dnem. A jak si postupně začali připomínat okolnosti povahy stále příjemnější, až se vším hovorem, šlapáním a smíchem nakonec došli do Finchley rozehřátí do tak dobrého rozmaru, že Barborčina matka prohlásila, že se ještě nikdy necítila méně unavená ani v lepší náladě. A téhož mínění byl i Kit. Barborka celou cestu mlčela, ale teď řekla totéž i ona. Chudák malá Barborka! Byla velmi tichá.

Stihli to domů v tak krátkém čase, že Kit měl ještě kdy vyhřebelcovat poníka a vyfintit ho jako nějakého švarného závodního koně, dříve než pan Garland sešel dolů na snídani, kteroužto dochvilnost a přičinlivost stará dáma i starý pán i pan Ábel kvitovali s uznáním. Ve svou obvyklou hodinu (nebo spíš ve svou obvyklou minutu a vteřinu, neboť byl vtělená přesnost) vykročil pan Ábel z domu, aby zastihl londýnský dostavník, a Kit a starý pán odešli pracovat na zahradu.

Tato činnost patřila ke Kitovým zaměstnáním nejvíce příjemným. Za hezkých dní si tam totiž vytvářeli skoro rodinné ovzduší; stará dáma seděla blizoučko u nich se svým šicím košíčkem na malém stolku; starý pán někde nedaleko něco s velkou vytrvalostí ryl, prořezával nebo přistřihoval velkými zahradnickými nůžkami nebo tak či onak pomáhal Kitovi; a Chlupáč se díval ze své ohrady a všechno poklidně pozoroval. Dnes se chystali uvazovat popínavé víno, a tak Kit vylezl do poloviny krátkého žebříku a začal uštipovat a přitloukat, zatímco mu starý pán s účastným sledováním jeho počínání podával hřebíky a proužky hadříků, jak co právě potřeboval. Stará dáma a Chlupáč přihlíželi jako obyčejně.

„No, Kryštofe,“ řekl pan Garland, „tak sis tedy získal nového přítele, že?“

„Co prosím, pane?“ opáčil Kit a podíval se ze žebříku dolů.

„Prý sis získal nového přítele, jak slyším od pana Ábela,“ odpověděl starý pán, „u něho v kanceláři!“

„Aha! Ano, pane, ano. Byl ke mně hrozně štědrý, pane.“

348$

„To rád slyším,“ pravil starý pán s úsměvem. „A je ochotný být ještě štědřejší, Kryštofe.“

„Jistě, pane? To je od něho sice moc hezké, jenže já o to rozhodně nestojím,“ odpověděl Kit a statečně bušil do zatvrzelého hřebíku.

„On má velký zájem,“ pokračoval starý pán, „abys k němu šel do služby - dávej pozor, co děláš, nebo ještě spadneš a něco si uděláš!“

„Abych k němu šel do služby, pane?“ zvolal Kit, který se zarazil v práci a otočil se na žebříku docela jako pravý akrobat. „To přece nemůže myslet vážně, pane, když něco takového říká.“

„Ale ano, myslí to vážně, „ pravil pan Garland. „A řekl to přímo panu Ábelovi.“

„Tohle jsou mi nápady!“ brumlal Kit a s žalostnou tváří se díval na svého pána a paní. „Divím se mu - opravdu se mu divím.“

„Podívej, Kryštofe,“ pokračoval pan Garland, „taková věc by mohla mít pro tebe moc velký význam, a proto bys ji taky měl tak brát a vážně o ní uvažovat. Ten ti může platit víc než já - sice pochybuju, že by ve všech těch složitých vztazích mezi pánem a sluhou mohl vůči tobě osvědčit víc laskavosti a důvěry, Kryštofe, ale určitě ti může dát víc peněz.“

„Může být,“ řekl Kit, „ale potom, pane -“

„Počkej chvilku,“ přerušil ho pan Garland. „To není ještě všechno. Byl jsi velmi věrným služebníkem svých bývalých zaměstnavatelů, pokud vím, a kdyby je tenhle pán našel, což je vlastně jeho cílem, a chce k jeho dosažení použít všech prostředků, které jsou v jeho silách, pak v nejmenším nepochybuju, že by tě neminula patřičná odměna, kdybys byl v jeho službách. Kromě toho,“ dodal starý pán se zvýšeným důrazem, „kromě toho by tě čekala ta radost, že by ses znovu setkal s těmi, kterým jsi zřejmě ještě stále nepřestal být nezištně oddaný. To všechno musíš uvážit, Kryštofe, a nerozhodovat se zbrkle ani unáhleně.“

Když ho zasáhl tento poslední argument a na okamžik mu zjevil vidinu možného uskutečnění jeho skrytých nadějí

349$

a tužeb, pocítil Kit opravdu jakési bodnutí u srdce, okamžik svíravé lítosti, že musí setrvat při svém původním rozhodnutí; ale lítost v minutce přešla a Kit pevně prohlásil, že se ten pán teda bude muset ohlédnout po někom jiném, což měl podle jeho skromného názoru udělat hned, jak se do věci pustil.

„Nemůže si přece myslet, pane, že hned poběžím, jak si vzpomene,“ řekl Kit, když se asi po půl minutě ohánění kladivem znovu otočil. „Považuje mě snad za blázna?“

„Třeba by tě za něj mohl považovat, Kryštofe, kdybys odmítl jeho nabídku,“ pronesl pan Garland vážně.

„Tak ať mě za něj považuje, pane,“ odsekl Kit. „Co mi na tom záleží, pane, co si myslí? Proč by mi mělo záležet na tom, co si myslí, pane, když vím, že bych byl blázen, a něco horšího než blázen jen tehdy, pane, kdybych odešel od nejhodnějších pánů, jaké kdy svět nosil a viděl a kteří mě, opravdu strašně chudého a strašně hladového kluka jistě o moc chudšího a hladovějšího, než vůbec tušíte, pane, vytáhli z ulice - a kdybych odešel k němu nebo vůbec k někomu jinému? Kdyby se ale měla vrátit slečna Nell, madam,“ dodal najednou Kit a otočil se ke své paní, „to by bylo něco jiného, a kdyby mě snad potřebovala ona, to bych vás asi tu a tam poprosil, abyste mi dovolili pro ni něco udělat, až bych byl se svou prací hotov, samozřejmě. Jenže až se vrátí, tak to už jistě bude bohatá, jak jí to můj bývalý pán vždycky předpovídal, a když bude bohatá mladá dáma, co by potom ode mě mohla potřebovat? Ne, ne,“ uzavřel Kit a smutně zavrtěl hlavou, „ta mě už nikdy nebude potřebovat. A doufám, že nikdy ani nebude muset, pánbůh jí požehnej, i když bych ji na druhé straně zase moc rád viděl!“

Tu začal Kit zatloukat hřebík do zdi velkou silou mnohem větší silou, než bylo zapotřebí - a když ho zarazil, znovu se otočil.

„Je tady přece poník, pane,“ řekl Kit - „Chlupáč, madam (on moc dobře ví, že teď o něm mluvím, a ještě začne co nevidět řehtat, pane) - a dovolil by snad někomu jinému než mně, madam, aby se k němu přiblížil? A je

350$

tady zahrada, pane, a pan Ábel, madam. Chtěl by se snad pan Ábel se mnou rozloučit, pane, nebo je tu snad někdo, kdo by mohl mít zahradu ve větší lásce než já, madam? Máti by z toho puklo srdce, pane, a dokonce i malý Jakoubek má už tolik rozumu, že by si oči vyplakal, madam, kdyby se dověděl, že se pan Ábel chce se mnou rozloučit tak brzo po tom, co mi povídal, a bylo to zrovna onehdy, že doufá, že spolu pobudem ještě dlouhé roky Nelze odhadnout, jak dlouho by byl Kit stál na žebříku a střídavě oslovoval svého pána a paní, přičemž se otáčel většinou vždycky k nepravé osobě, kdyby v té chvíli nebyla přiběhla Barborka s oznámením, že posel z kanceláře přinesl dopis, a nebyla ho s trochu překvapeným výrazem v tváři nad Kitovým řečnickým postojem podala svému pánovi do ruky.

„Ó,“ uniklo starému pánovi, když list přečetl. „Pověz tomu poslovi, aby přišel sem k nám!“ Když Barborka odcupitala, aby provedla, co jí přikázal, otočil se ke Kitovi a řekl, že už nebudou dál o té záležitosti mluvit a že Kit nemůže mít větší nechuť rozloučit se s nimi, než jakou by měli oni k rozloučení s ním – názor to, který stará dáma velmi vřele potvrzovala.

„Ale zároveň, Kryštofe,“ dodal pan Garland, když se podíval na dopis, který držel v ruce, „kdyby si tě ten pán přál tu a tam vypůjčit na jednu dvě hodiny, nebo někdy dokonce na den nebo dva, musíme souhlasit a poslat mu tě, a stejně tak musíš i ty souhlasit a dát se tam poslat. Aha, tady už je ten mladý pán. Buďte vítán, pane.“

Tento pozdrav platil panu Chucksterovi, který se s kloboukem posazeným co nejvíc ke straně a s vlasy daleko zpod něho vyčuhujícími blížil nonšalatně sebevědomým krokem po pěšině.

„Doufám, že vás nacházím při zdraví, pane,“ odpověděl tento pán. „Doufám, že nacházím při zdraví i vás, madam. Máte roztomilý domeček, pane. Opravdu půvabná končina 1“

„Pokud rozumím, chcete si odvézt Kita, že?“ prohodil pan Garland.

351$

„Proto jsem taky nenechal odjet svou drožku,“ odpověděl písař. „A v té drožce je zapřažený náramně čiperný sedák, pane, jestli rozumíte koním.“

S odůvodněním, že se v takových věcech příliš nevyzná, a mohl by proto jen nedostatečně ocenit jeho přednosti, pan Garland odmítl jít se na čiperného šedáka podívat, a místo toho pozval pana Chuckstera, není-li mu libo pojíst nějaké to lehčí sousto co polední přesnídávku. A poněvadž s tím tento pán ochotně vyslovil souhlas, rychle bylo k jeho občerstvení připraveno různé studené maso, doplněné pivem a vínem.

Při jídle pak vynakládal pan Chuckster snad veškeré své úsilí, aby hostitele okouzlil a vzbudil v nich přesvědčení o duševní nadřazenosti lidí, kteří bydlí v městě; k tomu cíli zavedl hovor i na aktuální skandální klípky, v jejichž znalosti podle oprávněného úsudku svých přátel přímo exceloval. Tak byl například schopen vylíčit přesně průběh rozepře mezi markýzem z Mizzleru a lordem Bobbym, která vznikla, jak vyšlo najevo, z neshody kvůli láhvi šampaňského, a ne kvůli holubí paštice, jak mylně oznámily noviny; a taky neřekl lord Bobby markýzi z Mizzleru: „Mizzlere, jeden z nás dvou lže, a já to nejsem,“ jak nesprávně uvádí týž pramen, nýbrž: „Mizzlere, vy víte, kde mě můžete najít, a ať se propadnu, pane, jestli mě nenajdete, budete-li mě potřebovat což samozřejmě od základu mění dopad této zajímavé otázky a staví ji do zcela jiného světla. Obeznámil je také s přesnou výší renty, zaručené vévodou z Thigsberry Violetě Stettové z italské opery, která je splatná, jak se ukazuje, čtvrtletně a nikoli pololetně, jak byla veřejnost informována, a to exklusive, a nikoli inklusive (jak bylo nehorázně tvrzeno) skvosty, voňavky, vlasový pudr pro pět lokajů a denně dva páry glazé rukavic pro páže. Když starou dámu a starého pána ještě požádal, aby se těmito velezajímavými otázkami nadále nezneklidňovali, poněvadž se mohou spolehnout, že jeho údaje jsou naprosto správné, bavil je pan Chuckster dále různými divadelními klípky a novinkami z dvorního bulletinu; tak plynul brilantní a okouzlující rozhovor,

352$

který vedl docela sám, bez jakékoli spoluúčasti druhé strany, dobré tři čtvrti hodiny.

„A teď, když můj komoň nabral zase dech,“ pravil pan Chuckster a elegantně se zvedl, „se bohužel musím trhnout a sypat.“

Ani pan Garland, ani paní Garlandová nevyslovili jedinou námitku proti tomu, aby se trhl a sypal (neboť nepochybně cítili, že takového člověka lze v jeho vlastní sféře působnosti těžko postrádat), a proto pan Chuckster a Kit byli už krátce nato na cestě do města - přičemž Kit trčel na vysokém kozlíku vedle drožkáře, kdežto pan Chuckster, uvelebený v osamělé vznešenosti uvnitř, vystrkoval z každého z obou předních okýnek jednu svou botu.

Když dojeli k notářovu domu, následoval Kit písaře do kanceláře a tam ho pan Ábel požádal, aby si sedl a počkal, protože pán, který s ním chce mluvit, mezitím odešel a není jisté, kdy a jestli vůbec se vrátí. Tento předpoklad se do písmene splnil, neboť Kit se stačil naobědvat, posvačit, přečíst všechny lehčí věci v Právnické ročence i v poštovním adresáři, a mnohokrát mezi tím si i zdřímnout, než vešel pán, se kterým se tam už jednou setkal; a když tedy konečně vešel, vrazil dovnitř s náramně velkým chvatem.

Chvíli zůstal sám s panem Witherdenem v zadní kanceláři a pak si jako dalšího účastníka porady zavolali dovnitř pana Ábela a teprv nakonec vyzvali Kita (který se nemohl dost vynadivit, co s ním vlastně chtějí), aby šel za nimi.

„Kryštofe,“ řekl ten pán, který se k němu otočil v tom okamžiku, kdy vstoupil, „našel jsem tvého bývalého pána a tvou mladou paní.“

„Není možná! Opravdu jste je našel, pane?“ opáčil Kit a oči mu přitom zajiskřily radostí. „Kde jsou, pane? Jak se jim vede, pane? - Jsou -jsou někde tady blízko?“

„Jsou daleko,“ odpověděl pán a potřásl hlavou. „Ale jedu tam ještě teď večer, abych je přivezl zpátky, a chtěl bych, abys jel se mnou.“

„Já, pane?“ zvolal Kit, radostí a překvapením skoro smyslů zbavený.

„To místo,“ řekl cizí pán a otočil se zamyšleně k notáři,

353$

„co udal ten člověk se psy je - jak daleko je odsud - asi šedesát mil?“

„Mezi šedesáti a sedmdesáti.“

„Hm! Jestli si vezmeme poštovní kočár a pojedeme svižně celou noc, mohli bychom tam být hezky časně ráno. A protože mě neznají a to děvčátko, žehnej mu pánbůh, by mohlo v každém neznámém, který je sleduje, vidět člověka nebezpečného pro svobodu jejího dědečka, pak jde už jen o jediné - jestli můžu udělat něco lepšího než vzít si s sebou tohohle hocha, který je jejich známý, a proto ho ihned poznají, jako záruku, že s nimi nesmýšlím nepřátelsky?“

„Nic lepšího jistě udělat nemůžete,“ odpověděl notář. „Rozhodně si vezměte Kryštofa s sebou.“

„Prosím za prominutí, pane,“ ozval se Kit, který poslouchal tento rozhovor s obličejem stále zklamanějším, „ale jestli je tohle váš důvod, pak mám obavu, pane, že bych věci víc uškodil, než prospěl. Slečna Nell, pane, ta mě zná a ta by mi jistě věřila, ale starý pán - nevím proč, pánové, a neví to nikdo - nesnese od těch dob, co byl nemocný, abych mu přišel na oči, a sama slečna Nell mi řekla, že už nikdy nesmím přijít ani někam nablízko, aby mě zahlédl. Bojím se, že bych spíš pokazil všechno, co děláte, kdybych s vámi jel. Dal bych za to nevímco, abych mohl jet, ale raděj mě tam neberte, pane.“

„Další nesnáz!“ zvolal vznětlivý pán. „Narážel už někdy někdo na tolik těžkostí jako já? Copak se nenajde někdo jiný, kdo je znal - někdo jiný, komu by aspoň trošku důvěřovali? I když žili tak hrozně samotářsky, copak není na světě ani jediný člověk, který by mému účelu posloužil?“

„Je někdo takový, Kryštofe?“ zeptal se notář.

„Těžko, pane,“ odpověděl Kit. „Ledaže - ledaže by to byla moje máti.“

„Znali ji?“ vyhrkl svobodný pán.

„Aby ne, pane! Vždyť se tam něco nachodila. Byli na ni právě tak hodní jako na mě. Jejda, pane, vždyť taky pořád doufala, že se oba vrátí a přijdou bydlet k nám.“

„Tak kde ta žena k čertu je?“ zvolal netrpělivý pán

354$

a popadl klobouk. „Proč není tady? Proč je ženská vždycky bůhvíkde, když ji člověk nejvíc potřebuje?“

Svobodný pán byl zkrátka užuž hotov vyřítit se z kanceláře s odhodláním vztáhnout ruku na Kitovu matku, nacpat ji do poštovního kočáru a násilím ji odvézt, kdyby mu v této moderní verzi únosu nebylo s jistými potížemi zabránilo společné úsilí pana Ábela a notáře, kteří ho svými námitkami zkrotili a přemluvili, aby se napřed s Kitem poradil, jaká je vůbec pravděpodobnost, že bude za tak krátkou chvíli schopna, a navíc i ochotna, vydat se na takovou cestu.

To vyvolalo jisté pochybnosti ze strany Kitovy a jisté prudké projevy ze strany svobodného pána, a mnoho chlácholivých řečí ze strany notáře a pana Ábela. Konečný výsledek všeho toho rozruchu byl ten, že Kit po pečlivém promyšlení celé věci a starostlivém jejím uvážení jménem své matky slíbil, že do dvou hodin od této chvíle bude hotova se na tuto výpravu vydat, a zavázal se, že ji, všestranně vybavenou a připravenou na cestu, přivede do kanceláře, dříve než uplyne stanovená lhůta.

Když se zavázal tímto slibem, který byl dost smělý a kterému nebylo zrovna lehko dostát, neztrácel už ani minutku a vyrazil, aby neprodleně zařídil všechno potřebné k jeho včasnému splnění.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVÁ»

Kit spěchal přeplněnými ulicemi, rozrážel proudy lidí, přebíhal rušné vozovky, nořil se do uliček a průchodů a nezastavoval se ani neodbočoval pro nic a kvůli ničemu, dokud před sebou nespatřil známý starožitníkův krám, kde se teprve zarazil - dílem ze zvyku a dílem proto, že mu už docházel dech.

Byl pochmurný podzimní večer a Kitovi připadalo, že to staré známé místo nevyhlíželo ještě nikdy tak truchlivě

355$

jako v tomto zasmušilém soumraku. Ten opuštěný dům s rozbitými skly, zaprášenými okny, drkotajícími v oprýskaných rámech, dělící jako temná hradba zářivá světla a ruch ulice na dva úseky a stojící mezi nimi chladný, temný a prázdný, skýtal bezútěšnou podívanou, která nemilosrdně kalila jasné vyhlídky, jež si hoch maloval pro jeho bývalé obyvatele, a působila dojmem zklamání či přímo neštěstí. Kit by si byl přál, aby v těch prázdných komínech hučel důkladný oheň, aby v oknech zářilo a jiskřilo světlo, aby čile kolem proudili chodci, aby zněly hlasy ve veselém hovoru, prostě aby se dělo něco v souladu s novými nadějemi, které v něm klíčily. Neočekával, že dům bude vypadat nějak jinak - věděl přece, že to není ani možné - ale když k němu teď došel pln všech těch dychtivých myšlenek a neurčitých snů, jeho vzhled v něm zarazil všechno další spřádání snů a lehl na ně smutným stínem.

Pro Kita ale bylo štěstí, že neměl ani dost zkušeností, ani dost vrozené hloubavosti, aby se znepokojoval předzvěstmi vzdáleného zla, a protože neměl žádné duševní brýle, které by posilovaly jeho zrak po této stránce, neviděl nic než ten temný dům, tak velmi se nehodící k jeho předešlým snům. A tak si skoro přál, aby vůbec nebyl šel okolo - ačkoli sotva věděl proč - a spěchal zase dál, a to tempem ještě rychlejším než předtím, aby dohonil těch několik chvilek, které ztratil otálením.

„Ale kdyby nebyla doma,“ pomyslel si Kit, když se už blížil k chudému příbytku své matky, „a kdybych ji nemohl najít, to by pak byl ten netrpělivý pán v pěkné kaši. A na mou pravdu, nikde žádné světlo a dveře jsou zavřené. Odpusť mi to pánbůh, že tak mluvím, ale jestli v tom má prsty zase Malý Bethel, tak bych nejraději ten Malý Bethel viděl v horoucích - v hezké dálce odsud,“ zarazil se Kit v řeči ještě včas a zaklepal na dveře.

Ani na druhé zaklepání se z domku neozvala žádná odpověď; ale na protější straně vyhlédla z okna nějaká žena a ptala se, kdo že to shání paní Nubblesovou.

„To jsem já, „ odpověděl Kit. „Je asi - v Malém Bethelu,

356$

co?‘ - přičemž vyslovil jméno toho zhoubného sektářského konventiklu s patrnou štítivostí, zdůrazněnou zvlášť pohrdavým tónem.

Sousedka přikývla na souhlas.

„Tak mi tedy, prosím vás, povězte, kde to je,“ řekl Kit, „protože přicházím v naléhavé věci a musím ji přivést, i kdyby zrovna stála na stupínku a kázala.“

Nebylo nijak zvlášť snadné vyzvědět, kudy se jde k dotyčnému ovčinci, protože nikdo ze sousedů nepatřil ke stádu, které se tam uchylovalo, a málo jich o něm vědělo víc než jeho pouhé jméno. Nakonec ale jedna povídavá sousedka paní Nubblesové, která ji párkrát doprovázela do modlitebny, když předtím její zbožnost předcházel lahodný šálek čaje, poskytla potřebnou informaci, a sotvaže ji Kit získal, okamžitě zase vyrazil za svým cílem.

Malý Bethel mohl věru ležet blíž a mohl být také v méně klikaté ulici, jenže v tom případě by důstojný gentleman, který stál v čele této náboženské obce, byl přišel o svou oblíbenou narážku na křivolaké cesty, kterými se k Malému Bethelu dochází a které mu umožňovaly srovnávat ho dokonce se samým rájem - na rozdíl od farního kostela, k němuž vede přímá široká třída. Kit s jistými obtížemi cestu nakonec našel, a když se zastavil u dveří, aby nabral dech a mohl tak s patřičnou slušností vstoupit, stiskl kliku a vešel do sboru.

Jeho jméno nebylo po jedné stránce voleno špatně, neboť to byl po pravdě Bethel mimořádně malý - Bethel nejmenších možných rozměrů - s malým počtem lavic a s malým kazatelským pultem, za nímž malý pán (profesí švec a povoláním sluha boží) chrlil hlasem rozhodně ne malým kázání rozhodně ne malé - aspoň soudě na jeho délku podle stavu posluchačstva, jehož celkový počet byl sice malý, ale přesto jen malá menšina ho skutečně slyšela, neboť většina jich dřímala.

K těm patřila i Kitova matka, které připadalo po vypětí z minulého večera nesmírně zatěžko udržet oči otevřené, a protože mimoto cítila, jak kazatelovy vývody mocně podněcují a podporují sklon víček se zavírat, nakonec

357$

povolila ospalosti, která ji zmáhala, a opravdu usnula ne však zas tak tvrdě, aby nemohla čas od času vydat slabý a téměř neslyšitelný vzdech jakoby v uznání či potvrzení řečníkových věroučných výkladů. Batole v její náruči spalo právě tak tvrdě jako ona, kdežto Jakoubek, kterému jeho mládí bránilo najít v této zdlouhavé duchovní potravě něco i jen zpola tak zajímavého, jako byly ústřice, střídavě velmi tvrdě spal a zase velmi bděle zíral kolem sebe podle toho, jak u něho nabyl vrchu buďto sklon ke spaní, nebo strach, že ho kazatel v řeči přímo osloví jménem.

„Tak tady bych už byl,“ pomyslil si Kit, když vklouzl do nejbližší prázdné lavice, která byla ve stejné řadě jako matčina, ale stála na druhé straně úzké středové uličky, „jenže jak se k ní teď dostat nebo jak ji přemluvit, aby se mnou šla ven? Je to stejné, jako bych od ní byl sto mil daleko! Zaručeně se neprobudí dřív, než to všecko tady skončí, a hodiny už zase odbíjejí! Kdyby aspoň na minutku přestal mluvit nebo kdyby třeba začali zpívat

Nic však nenasvědčovalo nadějné vyhlídce, že by se v příštích dvou hodinách mohlo splnit jedno či druhé. Kazatel jim dále vykládal, o čem je hodlá přesvědčit, dříve než skončí, a bylo jasné, kdyby splnil jen polovinu toho, co všechno slibuje, a na druhou by zapomněl, že bude řečnit přinejmenším ještě ty dobré dvě hodiny.

Ve svém zoufalství a nepokoji těkaly Kitovy oči po modlitebně, a když mu náhodou spočinuly na malém sedátku před pultem kostelníkovým, nemohl jim vůbec uvěřit, neboť mu zjevily - Quilpa!

Několikrát si je promnul, ale stále trvaly na svém, že tam je Quilp - a vskutku tam také byl. S rukama, v nichž držel klobouk, opřenýma o roztažená kolena tam seděl na malé dřevěné konzolce a s obvyklým úšklebkem v ušmouraném obličeji zíral upřeně do stropu. Určitě se nedíval na Kita ani na jeho matku, ba vypadal, že nemá o jejich přítomnosti vůbec tušení; Kit se však přesto nemohl ubránit dojmu, že pozornost toho zakrnělého lstivého zloducha je upjata jedině a pouze na ně a na nic jiného.

Ale přes všechen úžas nad objevením zakrslíka mezi

358$

návštěvníky Malého Bethelu i přes všechny neodbytné obavy, že to je předzvěstí nějaké blížící se nepříjemnosti nebo neštěstí, byl nucen svůj údiv potlačit a zahájit rázné kroky, aby si konečně odvedl matku, protože večer už pokročil a věc se stávala neodkladnou. Proto hned, jak se Jakoubek příště zase probudil, rozhodl se Kit upoutat jeho roztěkanou pozornost, a protože to nebyl úkol nijak zvlášť nesnadný (stačilo na to jediné kýchnutí), naznačil mu posunkem, aby vzbudil matku.

Naneštěstí se však právě v té chvíli kazatel při hřímání jedné z hlavních tézí svého kázání nahnul přes pultík kazatelny tak daleko, že uvnitř z něho zůstalo sotva něco víc než nohy; a zatímco se levou rukou držel, aby nevypadl, a pravou divoce šermoval, díval se - nebo se aspoň zdálo, že se dívá - přímo do očí malému Jakoubkovi a svým upřeným pohledem i postojem mu hrozil - tak to aspoň dítěti připadalo že doslova, a ne jen obrazně, „na něj skočí“ v tom okamžiku, jak dítě pohne i jen jediným svalem. Za této strašlivé situace seděl ubohý Jakoubek, zmatený navíc nenadálým objevením Kitovým a zhypnotizovaný kazatelovýma očima, rovně jako svíčka, úplně neschopný pohybu, a měl pláč na krajíčku, ale bál se plakat a jenom upřeně vracel kazatelovi jeho pohled, div mu jeho dětské oči nevylezly z důlku.

„Jestli to musím udělat přede všemi, tak teda do toho,“ pomyslil si Kit. A vzápětí vyklouzl tiše ze své lavice a vsunul se do matčiny, a jak by byl poznamenal pan Swiveller, kdyby býval přítomen, bez jediného slova „popadl“ batole „za límec“.

„Pst, máti!“ zašeptal Kit. „Pojď se mnou ven, musím ti něco říct.“

„Kde to jsem?“ podivila se paní Nubblesová.

„V pěkně ,požehnaném‘ Malém Bethelu,“ odpověděl syn kousavě.

„Věru požehnaném!“ zvolala paní Nubblesová, chytajíc se toho slova. „Ach, Kryštofe, jak jsem se já dnes povznesla!“

„Ano, ano, vím,“ přisvědčoval Kit chvatně, „ale už

359$

pojď, máti, všichni se na nás dívají! Pozor, nedělej hluk a vem Jakoubka - tak je to dobře!“

„Stůj, satane, stůj 1“ rozkřikl se kazatel, když Kit odcházel.

„Ten pán říká, že máš stát, Kryštofe,“ zašeptala matka.

„Stůj, satane, stůj!“ zahřímal kazatel znovu. „Nepokoušej ženu, která ti poskytuje sluch, ale poslouchej hlas toho, jenž tě volá! Chápe se beránka ze stáda!“ horlil kazatel hlasem ještě silnějším a pronikavějším a ukazoval přitom na batole. „Odnáší beránka, drahocenného beránka! Obchází jako vlk za noční temnoty a číhá na nevinné ovečky!“

Kit byl nejdobromyslnější tvor na světě, ale tyto silné výrazy ho přece jen popudily, a protože byl také trochu rozčilený situací, do níž se proti své vůli dostal, prudce se nyní s batoletem v náruči otočil ke kazatelně a hlasitě se ozval:

„Nic takového nedělám. Je to můj bratr.“

„Je to můj bratr!“ vykřikl kazatel.

„To teda není,“ namítl Kit rozhořčeně. „Jak můžete něco takového tvrdit? A nenadávejte mi, prosím - copak jsem udělal něco zlého? Nebyl bych si sem pro ně přišel, kdybych nemusel, na to se spolehněte. Chtěl jsem to udělat úplně v tichosti, ale vy jste mě nenechal. A teď buďte tak hodný a nadávejte si satanů někomu jinému, pane, jak a kolik chcete, ale mně už dejte laskavě pokoj.“

S těmi slovy vykročil Kit z modlitebny, následován matkou s Jakoubkem, a ocitl se na čerstvém vzduchu s jakousi nejasnou vzpomínkou na to, jak se lidé probouzeli a překvapeně se na ně dívali, zatímco Quilp zůstával při celé té výtržnosti stále ve stejné póze, neodvrátil vůbec zrak od stropu a nejevil jedinou známku, že by si byť jen sebemíň všímal toho, co se děje.

„Ach, Kite,“ zahořekovala matka s kapesníkem na očích, „cos to jen udělal! Teď tam už nikdy nemůžu vkročit nikdy!“

„To jsem právě rád, máti. Co bylo na té troše zábavy, co sis včera užila, abys dneska za to musela být tak ne—

360$

šťastná a smutná? Ale tak to je s tebou vždycky. Pokaždé když je ti dobře a jsi veselá, tak jdeš potom sem a spolu s tím chlapem prohlašuješ, že všeho lituješ. Řekl bych, máti, že by ses už mohla stydět.“

„Mlč, moje zlato, mlč,“ okřikla ho paní Nubblesová, „vím, že to tak nemyslíš, co říkáš, ale mluvíš hříšně.“

„Že to tak nemyslím? Samozřejmě, že to tak myslím!“ opáčil Kit. „Já totiž nevěřím, máti, že nevinné veselí a dobrou náladu pokládá nebe za větší hřích než třeba límec u košile, a jsem přesvědčený, že tihle chlapi jednají asi právě tak správně a rozumně, když to první zatracují, jako když to druhé odkládají. Ale už o tom nebudu mluvit, jestli mi slíbíš, že nebudeš plakat, a basta. A teď si vezmi maličkého ty, protože je lehčí, a mně dej Jakoubka, a než dojdeme domů - musíme si pořádně pospíšit! - tak ti řeknu novinu, pro kterou jsem přišel a která tě trošku překvapí, to mi věř. Tak - teď je to v pořádku. Teď vypadáš, jako bys v celém svém životě nebyla viděla Malý Bethel, a doufám, že ho už taky nikdy neuvidíš. Tumáš maličkého - a ty, Jakoubku, si mně vylez na záda a chytni se mě pevně kolem krku, a jestli tě někdy zase takový páter jako z Malého Bethelu nazve drahocenným beránkem nebo to řekne o tvém bratříčkovi, tak mu pověz, že to je jediná pravda, jakou vyslovil za posledních dvanáct měsíců, a že kdyby v sobě měl trošku víc toho beránka a míň té peprné omáčky - aby se k tomu nestavěl tak ostře a kysele -, že bych ho měl o moc radši. To si pamatuj, Jakoubku, a řekni mu to!“

Zatímco tak a podobně hovořil - napůl žertem a napůl vážně - a obveseloval matku, děti i sebe tímto prostým a jednoduchým způsobem, protože chtěl za každou cenu udržet dobrou náladu, vedl je Kit hbitým krokem k domovu a po cestě také vylíčil, co se přihodilo v notářově domě, i důvod, proč se vetřel do posvátné atmosféry Malého Bethelu.

Matku nemálo poplašilo, když se dověděla, jaká služba se od ní žádá, a v mžiku upadla do zmateného víru myšlenek, v nichž převládaly hlavně ty, že to je sice velké

361$

vyznamenání a čest cestovat poštovním kočárem, ale na druhé straně je zase z morálních důvodů nemožné nechat děti doma. Ale tuto námitku a ještě velmi mnoho dalších ohánějících se tím, že jisté části oděvu jsou právě v prádle a jisté jiné části oděvu v garderobě paní Nubblesové vůbec chybějí, Kit jednu po druhé překonal a vyvrátil tím, že proti každé z nich postavil radost z nalezení slečny Nell a potěšení z toho, když ji vítězoslavně přiveze zpátky.

„Už nám zbývá jenom deset minut, máti,“ řekl Kit, když došli domů. „Tady máš škatuli. Naházej si do ní, co potřebuješ, a hned poletíme.“

Vylíčit, jak Kit potom cpal do krabice všechny možné věci, které nemohly být potřebné v absolutně žádném případě, a jak naopak opomíjel všechno, co by mohlo být aspoň trochu užitečné; jak přemlouvali jednu sousedku, aby zůstala u dětí a ohlídala je, a jak děti zpočátku usedavě plakaly, ale potom se od srdce smály, když jim slíbili všelijaké nevídané a zvláštní hračky; jak se jich Kitova matka nemohla dost vynalíbat a jak se Kit na ni pro to nemohl rozhodně zlobit – vylíčit to všechno by zabralo víc času i místa, než tomu čtenář i já můžeme věnovat. A když tedy všechny tyhle a podobné věci přejdeme, dostačí poznamenat, že se zpožděním pouhých několika minut po uplynutí oněch dvou stanovených hodin došel Kit s matkou k notářovu domu, kde již čekal poštovní kočár.

„I hleďme, se čtyřma koňma!“ podivil se Kit, úplně ohromený takovými přípravami. „To se ti to teda pojede, máti! Tady je, pane. To je moje matka. Je vám k službám, pane.“

„Výborně,“ pravil svobodný pán. „Nijak se neznepokojujte, madam, bude o vás velmi dobře postaráno. Kde je ta krabice s novými šaty a všemi věcmi pro ně?“

„Tady,“ odpověděl notář. „Hoď ji do vozu, Kryštofe!“

„Prosím, pane,“ přikývl Kit. „Tím je všechno hotovo, pane.“

„Tak tedy pojedem,“ řekl svobodný pán. Vzápětí nabídl Kitově matce rámě a s příkladnou zdvořilostí jí pomohl nastoupit do vozu, kde potom zaujal místo po jejím boku.

362$

Schůdky se oklopily nahoru, dveře zabouchly, kola se roztočila a kočár odrachotil s Kitovou matkou vykloněnou z jednoho okna, mávající vlhkým kapesníkem a vykřikující celou spoustu vzkazů Jakoubkovi i batoleti, z nichž nikdo nerozuměl ani slovu.

Kit stál uprostřed ulice a díval se za nimi se slzami v očích - které tam vehnal nikoli odjezd, jehož byl svědkem, nýbrž návrat, na který se těšil. „Odešli pěšky,“ pomyslil si, „a neměli nikoho, kdo by s nimi promluvil nebo jim na rozloučenou řekl jedno vlídné slovo, a teď se vrátí v kočáře se čtyřspřežím a s tímhle bohatým pánem jako přítelem, a všem jejich starostem bude konec! Sotva si už vzpomene, že mě učívala psát…“

Ať už táhlo Kitovi hlavou cokoli, je jisté, že to zaměstnávalo jeho mysl hezkou chvíli, protože zůstal stát na místě a hleděl do šňůry planoucích lamp ještě dlouho potom, když už kočár zmizel, a nevrátil se do domu, až když notář i pan Ábel, kteří sami postávali venku, dokud nezanikl i poslední slabý ohlas rachocení kol, opakovali několikrát podiv nad tím, co ho tam tak dlouho drží.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ»

Patří se, abychom na chvíli opustili Kita, zabraného v myšlenky a plného nadějí, a sledovali opět osudy malé Nell tak, že navážeme nit svého vyprávění v místě, kde jsme ji před několika kapitolami přetrhli.

Na jedné z oněch procházek v podvečerním čase, kdy v uctivé vzdálenosti sledovala obě sestry a nacházela v sympatii k nim i v tom, že v jejich trápení shledávala cosi příbuzného se svou vlastní duševní osamělostí, jistou posilu a útěchu, které pak měnily tyto okamžiky ve chvíle tichého štěstí, třebaže skryté potěšení, které poskytovaly, bylo onoho druhu, který žije a umírá v slzách - na jedné z oněch procházek v klidnou soumračnou hodinu, kdy

363$

obloha i země i vzduch i čeřící se voda 1 zvuk vzdálených zvonů vyvolávaly spřízněnou odezvu v duši opuštěné dívenky a vnukaly jí konejšivé myšlenky, nijak však nesouvisející s dětským světem a jeho obvyklými radostmi na jedné z těchto potulek, které se nyní staly její jedinou radostí nebo úlevou od starostí, světlo pobledlo v šero a večer ztemněl v noc, ale mladé stvoření zůstávalo ještě stále ve tmě venku, neboť v přírodě tak velebné a pokojné nacházelo družné společenství, zatímco v hluku hlasů a záři oslňujících světel by bylo bývalo osamoceno jako v pustině.

Sestry odešly domů a Nell byla sama. Pozvedla zrak k jasným hvězdám, shlížejícím tak mírně z nekonečných vzdušných světů na zem, a když se na ně tak dívala, zjistila, že se jí před očima vynořují stále nové hvězdy, a za nimi další, a za těmi ještě další, až celá obrovská báň jiskřila zářivými body, vznášejícími se stále výš a výš do nezměrného prostoru, věčnými ve svém počtu i ve své nezměnitelné a neporušitelné existenci. Naklonila se nad klidnou hladinu řeky a viděla je v ní zářit v témž majestátním pořádku, jako je kdysi spatřila holubice prosvítat ve vzdutých vodách daleko dole nad vrcholky hor a mrtvým člověčenstvem, potopeným milióny sáhů hluboko.

Dívenka se v tichosti posadila pod strom a neodvažovala se skoro ani dýchat v tom pokojném klidu noci a všech ji provázejících divů. Čas i místo probouzely nejrůznější myšlenky a Nell uvažovala s tichou nadějí - a možná že ani ne tolik s nadějí jako spíš rezignací - o minulosti, o přítomnosti i o tom, co ji ještě čeká. Mezi ní a dědečkem došlo postupně k odcizení, které na ni doléhalo tíž než kterýkoli dřívější zármutek. Každý večer, a často i za dne, býval pryč, a sám, bez ní; a třebaže dobře věděla, kam chodí a proč – věděla to až příliš dobře podle neustálých útoků na její hubenou tobolku a podle jeho ztrhaného výrazu -, uhýbal všem otázkám, zachovával přísnou zdrželivost, ba vyhýbal se dokonce i její společnosti.

Tak seděla a smutně uvažovala o této změně, uvádějíc ji do jisté míry ve spojitost se vším kolem sebe, když vtom na vzdáleném kostele začala odbíjet devátá. Zároveň s prvními

364$

údery hodin se zvedla, obrátila se na zpáteční cestu a v hlubokém zamyšlení zamířila k městu.

Došla k dřevěnému můstku, který se klenul přes řeku a vedl na louku, kudy ji vedla nejkratší cesta, a tu najednou zahlédla červenavé světlo; a když se před sebe zahleděla pozorněji, poznala, že vychází, jak tomu všechno nasvědčovalo, z tábořiště nějakých cikánů, kteří si v jednom cípu louky nedaleko od pěšiny rozdělali oheň a seděli nebo leželi kolem něho. Protože byla příliš chudá, aby se jích musela bát, nezměnila směr cesty (to vlastně ani dobře nemohla udělat, když si nechtěla velký kus zajít), ale přidala trochu do kroku a šla rovně dál.

Když se k tomu místu přiblížila, plachý zájem ji přiměl podívat se nesměle směrem k ohni. Mezi ohněm a ní byla jakási postava, jejíž obrys se jasně rýsoval proti světlu a ten byl příčinou, že se prudce zarazila. Ale potom jako by byla zauvažovala a došla k závěru, že to nemůže být, nebo jako by se byla přesvědčila, že to vskutku není silueta osoby, kterou v ní domněle viděla, pokračovala zase v cestě.

Ale v témže okamžiku se hovor, který předtím u ohně probíhal, ať se už týkal čehokoli, opět rozproudil a zvuk hlasu, který se teď ozval - slovům rozumět nebylo -, jí zazněl stejně blízce jako její vlastní hlas.

Otočila se a podívala se dozadu. Zmíněná osoba předtím seděla, ale nyní stála a nakloněna trochu dopředu opírala se oběma rukama o hůl. Její postoj jí byl právě tak důvěrně známý jako prve ten zvuk hlasu. Ano, byl to její dědeček.

První její myšlenkou bylo zavolat na něj, a druhou zvědavé přání dovědět se, kdo jsou jeho společníci a za jakým účelem se tady sešli. Vzápětí se však vynořila jakási nejasná předtucha, dívka povolila silnému nutkání, které v ní obava vzbudila, a pustila se směrem k tomu místu ne ovšem chůzí po otevřené louce, nýbrž opatrným plížením za hradbou a pod záštitou křoví.

Takovým způsobem se dostala až na pár kroků od ohně, a když stanula v houštince několika mladých stromků,

365$

mohla všechno vidět i slyšet, aniž byla sama v sebemenším nebezpečí, že by ji zpozorovali.

Nebyly tam žádné ženy ani děti, jak to vídala v jiných cikánských táborech, kolem kterých při svém putování přešli, ale pouze jediný cikán - urostlý silák se zkříženýma rukama, opřený o strom kousek opodál a hledící hned na oheň a hned zas zpod černého obočí na tři ostatní muže, kteří tam byli s ním, a s pozorným, ale zpola skrývaným zájmem sledující jejich rozhovor. Jedním z trojice byl její dědeček; v druhých dvou poznala oba první karbaníky z hostince v oné vzrušující a bouřlivé noci - muže, kterého nazývali Izákem Listem, a jeho nevrlého kumpána. Pár kroků od nich byl vztyčen jeden z oněch nízkých, klenutých cikánských stanů, u toho lidu obvyklých, ale buďto byl, nebo se aspoň zdál prázdný.

„Tak vy už jdete?“ ptal se hromotluk a pohlédl ze země, kde se pohodlně povaloval, do tváře dědečkovi. „Ještě před minutou jste měl hrozně naspěch. Ale jděte si, když chcete. Jste snad svým vlastním pánem, ne?“

„Netrap ho,“ navázal Izák List, který dřepěl na druhé straně ohně jako žába a byl tak skrčený a zkroucený, že se zdálo, jako by šilhal na všechny strany, „vždyť přece nechtěl obtěžovat.“

„Ožebračujete mě, odíráte mě, a ke všemu si ze mě ještě tropíte žerty a šašky,“ řekl stařec, obraceje se od jednoho k druhému. „Vy dva mě ještě doženete k šílenství.“

Naprostá nerozhodnost a slabost toho šedovlasého dítěte, tolik kontrastující s drzým a mazaným výrazem těch, v jejichž rukou se octl, přímo drásaly srdce malé posluchačky. Ale ovládla se a přinutila se vyslechnout všechno, co se bude dít, a zapamatovat si každičký pohled i slovo.

„K čertu, jak to myslíte?“ ozval se hromotluk, maličko se nadzvedl a opřel se o loket. „My že vás ožebračujeme? Vy byste naopak ožebračil nás, kdybyste mohl, ne? Tak to vždycky chodí s vámi fňukaly, nedomrlými ubohými břídily! Když prohrajete, tak jste mučedníci - ale když vyhrajete, tak jsem nezažil, že byste ve stejném světle viděli ty druhé, co prohráli. Ale co znamená to odírání?“

366$

rozkřikl se muž už docela hlasitě. „Ať mě ďas, co vůbec myslíte takovým negentlemanským slovem, jako je odírání, he?“

Hromotluk se opět natáhl na zem jak dlouhý tak široký a několikrát zlostně kopl nohou do vzduchu, jako by tím chtěl jen ještě víc zdůraznit své bezmezné rozhořčení. Bylo úplně jasné, že hraje úlohu rváče a jeho přítel úlohu usmiřovatele, a že tím sledují nějaký určitý cíl - nebo spíše by to bývalo jasné každému kromě toho vetchého starce -, neboť si vyměňovali docela otevřeně významné pohledy jak mezi sebou, tak i s cikánem, který se na souhlas s celým tímto žertem usmíval, až se mu chvílemi zableskly bílé zuby.

Stařec stál chvíli bezradně mezi nimi a potom se obrátil na svého zastrašovatele slovy:

„Sám jste přece právě před chvílí mluvil o odírání, nepamatujete se? Tak na mě nebuďte tak prudký. Mluvil jste o tom, nebo nemluvil?“

„Ale ne o odírání v téhle naší společnosti. Čest mezi mezi gentlemany, pane,“ odpověděl oslovený, který se podle všeho zdání ještě v poslední chvíli zarazil, aby nedal větě nějaké nevhodné zakončení.

„Nebuď na něj zlý, Jowle,“ řekl Izák List. „Moc ho to mrzí, že se tě dotkl. No tak - jen odpověz, co jsi chtěl říct - pokračuj.“

„Já jsem přece takovej starej trouba,“ zvolal pan Jowl, „blbej dobrák od kosti, že tady v mejch letech ještě sedím a dávám rady, když vím, že to je stejně k ničemu a že za svou námahu sklidím leda nadávky. Ale tak se mi vedlo celý život. Žádná zkušenost nedovedla zahladit mou vřelou dobrosrdečnost.“

„Přece ti povídám, že ho to moc mrzí, neslyšíš?“ napomenul ho Izák List. „A že si přeje, abys pokračoval.“

„Opravdu si to přeje?“ zeptal se druhý.

„Ano,“ zasténal stařec, když se posadil, a kolébal tělem sem a tam. „Pokračujte, pokračujte. Je marné se tomu bránit, nedokážu to - jen pokračujte.“

„Tak teda pokračuju,“ začal Jowl, „kde jsem přestal,

367$

když jste tak najednou vyskočil. Jestli jste přesvědčený, že přišel čas, aby se štěstí obrátilo, a když vidíte, že nemáte dost prostředků, abyste ho zkusil - a v tom je právě ten háček, protože sám víte, že nikdy nemáte dost peněz, abyste na jeden zátah vydržel při hře dost dlouho -, tak si pomozte k tomu, co vám osud zřejmě přímo nabízí. Vypůjčte si, povídám, a až budete moct, tak to zase splatíte.“

„Jistěže,“ vložil se do řeči Izák List, „jestli ta hodná dáma, co jí patří voskové panoptikum, má peníze a opravdu je schovává v plechové škatuli, když jde spát, a nezamyká dveře pro případ, že by začalo hořet, tak to nebude nic těžkého - skoro bych řekl, že v tom je sama Prozřetelnost jenže já jsem byl nábožně vychovaný.“

„Víš, Izáku,“ pokračoval jeho přítel se zvýšeným zájmem, když se posunul blíž ke starci a zároveň dal cikánovi znamení, aby se mezi ně nemíchal, „víš, Izáku, celý den si tam od rána do večera podávají dveře cizí lidé, a tak by nebylo vlastně nic snadnějšího ani pravděpodobnějšího, než aby se některý takový cizí člověk schoval pod postel té hodné dámy nebo se zavřel do skříně. V podezření by bylo hrozně moc lidí a nepochybně by se nepřišlo na nikoho. A já bych mu pak dal revanš až do posledního troníku, co by přinesl, ať by to už byla suma bůhvíjak velká.“

„Ale mohl bys?“ naléhal Izák List. „Máš na to dost silný bank?“

„Dost silný?“ odpověděl druhý s líčeným pohrdáním. „Hej, ty tam! Podej mi tu skříňku, co je pod slámou!“

Ta slova platila cikánovi, který ihned vlezl po čtyřech do nízkého stanu a po chvilce šťárání a šustění se vrátil s příruční pokladničkou; muž, který mu to přikázal, ji potom odemkl klíčkem, který nosil u sebe.

„Vidíš?“ ptal se, když nahrábl peníze do hrsti a pak je pomalu propouštěl mezi prsty zase zpátky do skříňky, jako by to byla voda. „Slyšíš to? Znáš, jak zvoní zlato? Tumáš, dej to zase zpátky - a ty, Izáku, mi už vícekrát nemluv o žádném banku, dokud se nevzmůžeš na nějaký svůj vlastní!“

368$

Izák List s dobře hranou velkou pokorou ujišťoval, že nikdy nepochyboval o věrohodnosti gentlemana tak pověstného svým čestným jednáním, jako je pan Jowl, a že naznačil přání tu skříňku vidět nikoli proto, aby upokojil svoje pochyby, protože žádné přece nemůže mít, nýbrž pouze s úmyslem, aby se pokochal pohledem na takové velké bohatství, které - ač by to někdo snad mohl pokládat za potěšení nepochopitelné a jalové - je pro člověka v jeho poměrech zdrojem tak velikánské radosti, že by ji mohlo překonat jedině bezpečné uložení takového bohatsví v jeho vlastních kapsách. Ačkoli pan List a pan Jowl celou dobu hovořili jeden na druhého, zajímavé bylo, že oba přitom bedlivě sledovali starce, který zde seděl s očima upřenýma do ohně v hlubokém zamyšlení, ale přesto lačně hltal každičké jejich slovo - jak se aspoň dalo soudit podle jistých bezděčných pohybů hlavy nebo občasného škubnutí ve tváři.

„Moje rada,“ řekl Jowl a s lhostejným výrazem se opět natáhl na zem, „je jasná - ve skutečnosti jsem ji už dal. Jednám jako přítel. Proč bych taky měl nějakému člověku pomáhat k prostředkům, kterými mě nakonec třeba obehraje o všechno, co mám, kdybych ho nepokládal za svého přítele? Musím přiznat, že to je bláznovství myslet tolik na blaho jiných lidí, ale takovou už mám jednou náturu a nemůžu se předělat. Tak mi tedy nic nevyčítej, Izáku.“

„Já a něco ti vyčítat?“ opáčil oslovený. „Ani za celý svět ne, pane Jowl! Co bych za to dal, kdybych si i já mohl dovolit být tak velkomyslný jako ty, ostatně pak to může klidně splatit, jestli vyhraje, jak jsi správně řekl - a jestli prohraje

„To nesmíš brát vůbec v úvahu,“ navázal Jowl. „Ale dejme tomu, že by i prohrál (třebaže nic není míň pravděpodobné, znám přece zvraty štěstěny), ale pořád je přece lepší prohrát peníze jiných lidí než svoje, nemyslíš?“

„Ó,“ zvolal Izák List nadšeně, „ta radost z výhry! Ta rozkoš shrabovat peníze - ty lesklé, třpytivé zlaťáčky a nasypat si je do vlastní kapsy! To blaho, že se člověk konečně dočkal triumfu, a to zadostučinění, že nepřestal

369$

v polovici a nevzdal to, ale měl odvahu jít svému štěstí v ústrety! To - ale snad už neodcházíte, starý pane?“

„Udělám to,“ řekl stařec, který zatím vstal a chvatně o dva tři kroky poodešel, ale nyní se právě tak rychle vrátil. „Dostanu je, do posledního měďáčku.“

„No, to je skvělé!“ zvolal Izák, vyskočil a popleskal starce po rameně: „A vážím si vás pro to, že v sobě máte ještě tolik mladistvého elánu. Ha, ha, ha! Joe Jowl teď už nejspíš lituje, že vám poradil. Můžeme se mu teď vysmát. Ha, ha, ha!“

„Ať nezapomene, že mi slíbil revanš,“ řekl stařec a horlivě na něj ukazoval vrásčitou rukou, „ať nezapomene, že sází peníz proti penízi, až do posledního v té jeho skříňce, ať už jich tam má moc nebo málo. Vabank, ať nezapomene!“

„Já jsem svědek,“ odpověděl Izák. „Dohlédnu, aby šlo všechno spravedlivě.“

„Dal jsem svoje slovo,“ prohlásil Jowl s předstíranou nechutí, „a taky ho dodržím. Tak kdy si to rozdáme? Nejraději bych to měl už za sebou. - Dneska večer?“

„Napřed musím ty peníze mít,“ namítl stařec, „a to bude zítra -“

„A proč ne dneska?“ naléhal Jowl.

„Je už pozdě a já bych byl popletený a rozčilený,“ odpověděl stařec. „To se musí udělat v úplném klidu. Ne, až zítra večer.“

„Budiž, teda zítra večer,“ řekl Jowl. „Dej sem nějakou kapku na posilněnou! Na štěstí tomu nejlepšímu! Nalej!“

Cikán přinesl tři cínové kalíšky a naplnil je až po okraj pálenkou. Stařec se otočil stranou a něco si pro sebe brumlal, dřív než se napil. Posluchačce dolehlo k uchu její vlastní jméno spolu s nějakým přáním tak vroucím, že znělo skoro jako prosba vydechnutá ve smrtelných mukách.

„Bůh nám buď milostivý,“ zvolalo děvčátko v duchu, „a pomoz nám v této hodině zkoušky! Co jen mám udělat, abych ho zachránila?“

Zbytek rozhovoru vedli pak už tlumenějším hlasem a celkem stručně a věcně; týkal se pouze provedení plánu

370$

a různých opatření, jak nejlépe odvrátit podezření. Stařec si potom se svými svůdci potřásl rukou a odešel.

Dívali se za jeho nachýlenou a shrbenou postavou, jak se pomalu vzdaloval, a kdykoli otočil hlavu, aby se po nich ohlédl - což udělal vícekrát vždycky mu zamávali rukou nebo za ním zavolali nějaké povzbudivé slovo. Teprve když viděli, že se pomaličku zmenšil až na pouhou skvrnku na vzdálené cestě, obrátili se oba zase k sobě a odvážili se hlasitě zasmát.

„Tak jsme to konečně dokázali,“ řekl Jowl, zatímco si nad ohněm nahříval ruce. „Potřeboval víc přemlouvání, než jsem čekal. Jsou to dneska už tři týdny, co jsme mu to prvně nasadili do hlavy. Co myslíš, že přinese?“

„Ať přinese kolik chce, tak se šábnem napolovic, „odpověděl Izák List.

Druhý muž přisvědčil. „Musíme to ale skoulet rychle,“ řekl, „a potom s ním přerušit styky, nebo by na nás ještě mohlo padnout podezření. Kvaltem, to je naše heslo.“

List a cikán přisvědčili. Když se všichni tři ještě chvíli bavili na účet posedlosti své oběti, zanechali tohoto námětu jakožto předmětu již dostatečně prohovořeného a začali spolu mluvit žargonem, kterému děvčátko nerozumělo. Ale protože se jejich hovor zjevně týkal věcí, které je zcela zaujaly, pokládala Nell tuto chvíli za nejvhodnější k tomu, aby se nepozorovaně ztratila. Plížila se tedy pomalými a opatrnými krůčky pryč, držela se stínu křovin nebo se jimi prodírala nebo si hledala cestu vyschlými strouhami, až se jí konečně podařilo vyjít na silničku v místě, kam už nemohli dohlédnout. Potom utíkala domů, jak rychle jí nohy stačily, na těle podrápaná a do krve poraněná od trní a hloží, ale ještě víc rozdrásaná na duši, a hluboce nešťastná se vrhla na lůžko.

První myšlenka, která jí bleskla hlavou, byl útěk, okamžitý útěk - násilím ho odtamtud odvléci a raději umřít hlady na silnici než ho ještě někdy vystavit takovým strašidelným svodům. Potom si vzpomněla, že zločin se má spáchat až příští večer, a že tedy zbývá ještě dost času všechno si promyslet a rozhodnout se, co by měla udělat.

371$

Pak ji ale zase zachvátil hrozný strach, že ten čin třeba páše právě v téhle chvíli – a hrůza, že najednou uslyší jek a křik, prořezávající ticho noci, a děsivé představy, jaké by na něj mohlo přijít pokušení a k čemu všemu by se mohl dát strhnout, kdyby ho paní přistihla při činu a on by s ní třeba měl zápasit! Taková muka se nedala snést. Přikradla se proto k místnosti, kde byly uloženy peníze, otevřela dveře a nahlédla dovnitř. Chvála bohu! Nikdo tam nebyl a paní pokojně spala.

Vrátila se do svého pokojíka a začala se připravovat k spánku. Kdo by ale mohl spát - kdo? Kdo by mohl trpně ležet, sužován takovými hrůzami? Dotíraly na ni znovu a stále silněji a neodbytněji. Zpola odstrojená a s rozpuštěnými vlasy divoce vlajícími se rozběhla k starcovu lůžku, popadla dědečka za zápěstí a vyburcovala ho ze spánku.

„Co je?“ zvolal, vztyčil se na posteli a upřel oči na její strašidelný obličej.

„Měla jsem děsný sen,“ vyhrklo děvčátko s tak prudkou přesvědčivostí, jakou ji mohlo prodchnout jen něco opravdu otřesného. „Děsný, příšerný sen. Zdálo se mi to už jednou předtím. Je to sen o starých šedovlasých mužích, jako jsi ty, kteří se vkrádají v noci do tmavých místností a olupují tam spáče o jejich zlato. Vstávej, vstávej!“

Stařec se chvěl na celém těle a sepjal ruce jako k modlitbě.

„Ne ke mně,“ řeklo děvčátko, „ne ke mně - ale k nebi se modli, aby nás ochránilo před takovými skutky! Tenhle sen je příliš živý. Nemůžu spát, nemůžu tady zůstat, nemůžu tě nechat samotného pod střechou, kde na mě přicházejí takové sny. Vstávej! Musíme pryč!“

Díval se na ni, jako by byla zjevení - a věru jím mohla být přes všechny pozemské rysy, které měla - a třásl se čím dál víc.

„Nesmíme ztrácet čas, nechci už ztratit ani minutu,“ řeklo děvčátko. „Vstaň! A pojď se mnou odsud!“

„Teď v noci?“ vydechl stařec.

„Ano, teď hned,“ odpověděla. „Zítra večer by už bylo

372$

pozdě. Ten sen by se určitě opakoval. Nemůže nás zachránit nic než útěk. Vstaň!“

Stařec se zvedl z postele, čelo orosené studeným potem strachu, a když se před dívenkou sklonil, jako by byla andělským poslem, který si ho přišel odvést, kam uzná za vhodné, rychle se uchystal na cestu. Vzala ho za ruku a vedla ho. Když míjeli dveře místnosti, kterou hodlal vyloupit, zachvěla se a pohlédla mu do tváře. Jak bílá to byla tvář a jakým pohledem se to střetl s jejíma očima!

Zavedla ho do svého pokojíka, a držíc ho neustále ustrašeně za ruku, jako by ho ani na okamžik nechtěla ztratit z očí, posbírala dohromady všechen svůj skrovný majetek a navlékla si košík na ruku. Starci podala jeho mošnu, aby si ji pověsil za řemen přes rameno - nezapomněla ani na jeho hůl - a už ho odváděla pryč.

Rovnými ulicemi města i úzkými křivolakými uličkami předměstí proběhly jejich roztřesené nohy celkem rychle. I do strmého kopce, korunovaného starým šerým hradem, šplhali poměrně kvapným krokem a ani jedinkrát se přitom neohlédli.

Ale když se dostali k pobořeným zdem a když právě vyšel v celé své něžné nádheře měsíc, tu se teprve Nell od této věkovité zříceniny, ověnčené břečťanem, mechem a vlnící se trávou, ohlédla dolů na spící město, stopené hluboko ve stínu údolí, i na vzdálenou řeku, vinoucí se jako pentle třpytivého světla mezi kopce na obzoru. A jak se tak dívala, svírala již ruku, kterou držela, méně křečovitě, a nakonec propukla v pláč a padla dědečkovi kolem krku.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ»

Jakmile její chvilková slabost přešla, sebrala dívka opět všechnu svou rozhodnost, která jí až dosud dodávala sílu, a snažíc se mít neustále před očima jako hlavní pohnutku

373$

to, že jejich útěk je útěkem před hanbou a zločinem a že záchrana dědečka závisí neodvratně jen a jen na její pevnosti, v níž ji nikdo nepodepře slůvkem rady ani pomocnou rukou, pobídla starce k další chůzi a víckrát se už neohlédla.

Zatímco on, pokořený a zahanbený, se před ní skoro krčil, bázlivě chvěl a choulil, jako kdyby v ní spatřoval nějakou nadpřirozenou bytost, sama dívka si byla vědoma nového pocitu ve svém nitru, který zoceloval jejího ducha a plnil ji energií a důvěrou, jakou dosud nikdy nepoznala. Teď už nebylo žádné rozdělené odpovědnosti - celé břemeno obou jejich životů spočinulo nyní pouze na ní a od této chvíle bude muset myslet i jednat za oba. „Zachránila jsem ho,“ pomyslila si. „A ve všech nebezpečích i strastech si to vždycky musím uvědomit. „

V každé jiné době by ji byla myšlenka na to, že bez jediného slova ospravedlnění opustila dobroditelku, která jim prokázala tolik nenáročné laskavosti, a že se vlastně provinili hanebnou zradou a nevděčností, jak to opravdu na pohled vypadalo, naplnila smutkem a lítostí - stejně jako to, že se odloučila od oněch dvou sestřiček. Ale před novou nejistotou a obavami z vývoje jejich dalšího neuspořádaného a toulavého života ustoupily všechny ostatní ohledy do pozadí; a právě zoufalost jejich postavení ji povzbuzovala a dodávala jí sil.

Bledé měsíční světlo propůjčovalo svou vlastní sinavost jemné tváři, v níž se k jímavému půvabu a líbeznosti mládí již přidávaly rysy vážné odpovědnosti; a ty nezdravě lesklé oči, oduševnělá tvář, rty stisknuté s tak silnou a ze srdce prýštící odhodlaností a odvahou, ta útlá postava tak pevná v držení, a přece tak velice křehká, to vše mluvilo samo za sebe. Ale celou tu němou historii slyšel pouze vánek, který ševelil kolem a vzal toto břemeno na své perutě a zanesl je možná někam na podušku nějaké matky v podobě mlhavého snu o dětství, které uvadá v rozpuku kvetu a odpočine si až ve spánku, z něhož není probuzení.

Noc se vlekla svým krokem, měsíc zapadl, hvězdy pobledly a zkalněly a pomalu se blížilo jitro, studené jako

374$

ony. Potom za vzdáleným kopcem vyšlo vznešené slunce a hnalo před sebou mlhy mátožných obrysů a očisťovalo zemi od jejich strašidelných forem, dokud se opět nesnese tma. Když postoupilo na obloze trochu výš a jeho veselé paprsky začaly příjemně hřát, oba se uložili ke spánku na břehu řeky, těsně u vody.

Ale Nell ani tehdy nepustila starcovu paži, a ještě dlouho potom, kdy už tvrdě spal, ho neúnavnýma očima hlídala. Nakonec ji však přece jen přemohla únava; stisk její ruky povolil, zase se vzpamatoval - a povolil znovu; a tak spali bok po boku dál.

Náhle se jí však vmísil do snů zmatený zvuk hlasů a probudil ji. Nad nimi stál jakýsi muž neotesaného a velmi hrubého vzezření a dva jeho společníci přihlíželi z dlouhého těžkého člunu, který přirazil téměř ke břehu, zatímco ještě spali, člun neměl ani vesla, ani plachty, ale táhl ho pár koní, kteří teď odpočívali na pobřežní stezce, a lano, ke kterému byli zapřažení, se povoleně pronášelo a máčelo ve vodě.

„Hej!“ zvolal muž drsně. „Co je to tady?“

„Jenom jsme spali, pane,“ odpověděla Nell. „Putovali jsme celou noc.“

„Trochu divnej párek cestovatelů na to, aby putoval celou noc,“ usoudil muž, který je předtím oslovil. „Jeden z vás je na takovou štrapác krapet moc starej, a druhej zase krapet moc mladej. Kam máte namířeno?“

Nell se zarazila a ukázala nazdařbůh k západu, načež se muž zeptal, myslí-li město, které se jmenuje tak a tak. Aby se vyhnula dalším otázkám, Nell odpověděla: „Ano, tam jdeme.“

„A odkud?“ zněla však ještě další otázka, a poněvadž na tu byla odpověď snazší, jmenovala Nell pohotově vesnici, v níž žil jejich přítel učitel, v předpokladu, že ji tito lidé budou asi sotva znát a nebudou mít důvod k dalšímu vyptávání.

„Myslel jsem, jestli vás třeba někdo neoloupil nebo vám neudělal něco jiného,“ řekl muž, „to je všechno. Tak sbohem.“

375$

Nell mu oplatila pozdrav a velmi se jí ulevilo, když ho sledovala, jak nasedá na jednoho z koní a člun pokračuje v cestě. Odplul však sotva malý kousek, když se opět zastavil a Nell viděla, že na ni muži z něho kývají.

„Volali jste na mě?“ ptala se, když k nim doběhla.

„Můžete jet s námi, jestli chcete,“ odpověděl jeden z těch, kteří byli v člunu. „Jedeme do toho města taky.“

Dívenka chvilku váhala. Ale když si připomněla, o čem s velkým rozechvěním do této chvíle už tolikrát uvažovala, že totiž muži, které viděla večer pohromadě s dědečkem, by je mohli ve své lačnosti po kořisti sledovat a obnovením svého vlivu na něj všechno její úsilí zase zmařit, a když pomyslila, že pojedou-li s těmihle lidmi, všechny stopy po nich se od tohoto místa bezpečně ztratí, rozhodla se jejich nabídku přijmout, člun přirazil opět těsně ke břehu, a dříve než měla čas o všem hlouběji uvažovat, už seděla s dědečkem na palubě a pluli po hladké řece.

Slunce svítilo příjemně na lesklou hladinu vody, která byla občas zastíněna stromy, ale jindy zase otvírala široký výhled do kraje, protkaného bystrými říčkami a bohatého na zalesněné kopce, obdělanou půdu a ohrazené usedlosti. Tu a tam vykoukla mezi stromy nějaká vesnice se svou skromnou vížkou, doškovými střechami a lomenicemi, a nejednou se v dálce zjevilo i nějaké město s velkými kostelními věžemi prosvítajícími clonou kouře a s vysokými továrnami nebo dílnami, tyčícími se nad masou domů, a dlouhý čas, po který setrvával jeho zamžený obraz v dálce, jim ukazoval, jak pomalu plují. Vodní cesta je vedla většinou nížinami a otevřenými planinami; ale kromě těchto vzdálených obcí a nějaké té skupinky lidí pracujících na polích nebo postávajících na mostech, pod kterými proplouvali, a sledujících, jak pomalu se s člunem vlečou, nic nerušilo jednotvárnost a odloučenost jejich cesty.

Nell byla trochu sklíčená, když pozdě odpoledne zastavili u jakéhosi přístaviště a od jednoho z mužů se dověděla, že cíle své cesty dosáhnou až příští den, a že nemá-li s sebou dost jídla, aby si raději vše potřebné koupili zde. Zbývalo jí už jen pár pencí, s kterými stejně

376$

počítala na nějaký ten chléb, ale i s těmi musela velmi hospodařit, protože mířili do místa naprosto cizího a byli bez jakýchkoli dalších prostředků. Proto malý bochníček a kousek sýra bylo všechno, co si mohla dovolit, a s tou zásobou tedy zaujala zase své místo na člunu a po půlhodinové přestávce, kterou muži strávili popíjením v hospodě, pokračovali opět v cestě.

Muži si přinesli nějaké pivo a kořalku i s sebou do člunu, a protože už předtím si štědře dopřávali a teď si přihýbali stejně vydatně, byli brzy na nejlepší cestě k hádavosti a opilostí. Proto se Nell vyhýbala malé kajutě, která byla velmi tmavá a špinavá a do které ji i jejího dědečka už několikrát zvali, a seděla se starcem po boku raději venku na čerstvém vzduchu, s tlukoucím srdcem poslouchala hlučení svých náhodných hostitelů a skoro si přála být raději v bezpečí na břehu, i kdyby musela šlapat třeba celou noc pěšky.

Byli to chlapi opravdu drsní a hřmotní, a vzájemně na sebe i hodně suroví, ale ke svým dvěma spolucestujícím se chovali celkem zdvořile. A tak, když vznikla hádka mezi mužem, který kormidloval, a jeho přítelem v kajutě kvůli tomu, koho z nich prvního napadlo, že by bylo vhodné nabídnout trochu piva malé Nell, a když hádka vyústila ve rvačku, při níž se k jejímu nevýslovnému zděšení strašlivě ztloukli, žádný z nich neobracel svou zlost proti ní, nýbrž oba se spokojili tím, že si ji vylévali na svém protivníkovi a kromě ranami ho častovali i nejrozmanitějšími poklonami, které - na štěstí pro dívku - byly složeny z výrazů pro ni zcela nesrozumitelných. Spor nakonec vyřešil muž, který vyšel z kajuty, vrazil druhého hlavou napřed zpátky do ní a vzal kormidlo do vlastních rukou, přičemž nejen že sám neprojevil sebemenší známku vzrušení, ale nevzbudil ani žádný neklid u svého přítele, který při své vskutku křtaltovné postavě a zřejmě dokonalé imunitě proti podobným maličkostem usnul v poloze, jak dopadl, to jest s patami trčícími proti nebi, a za pár minut už docela spokojeně chrápal.

Zatím se už zase snesla noc, a třebaže dívence bylo

377$

zima, protože byla jen lehce oblečena, byly její úzkostlivé myšlenky velmi vzdáleny od vlastního trápení a nepokoje a usilovně se zabývaly snahou vymyslet nějaký plán, jak oběma zařídit další živobytí. Dědeček ležel vedle ní a bezstarostně spal, a zločin, ke kterému ho svádělo jeho poblouznění, nebyl spáchán. To jí bylo útěchou.

Jak se jí všechny jednotlivosti jejího krátkého, dramatického života hrnuly na mysl, když tak pomalu pluli tmou! Nepatrné příhody, o kterých nikdy nepřemýšlela ani si na ně dřív nevzpomněla; tváře, které třeba jen jednou spatřila a hned v té chvíli na ně úplně zapomněla; slova, jimž kdysi nevěnovala téměř žádnou pozornost; výjevy rok staré i ty včerejší, navzájem se proplétající a na sebe navazující; známá místa, formující se ve tmě z předmětů, z nichž se po přiblížení vyklubaly tvary docela cizí a jim na hony vzdálené; občas zvláštní myšlenkový zmatek vyvolaný podivem nad situací, proč je vlastně na tom člunu a pluje do města, které nezná, a s lidmi, kteří ji obklopují; obrazotvornost našeptávající různé poznámky a otázky, které jí zněly v uších tak jasně, že se až vytrhovala, otáčela a div že na ně nahlas neodpovídala - prostě všechny úzkostné představy a duševní rozháranost, obvykle provázející dlouhé bdění a vzrušený stav mysli při neustálé změně místa, doléhaly tísnivě na ubohé dítě.

Zatímco se jí honily takové a podobné myšlenky hlavou, střetl se její pohled náhodou s očima jednoho muže na palubě, u něhož se hřmotné stadium opilosti právě změnilo v měkkou rozcitlivělost, a ten vyndal z úst čibuk, pevně omotaný provázkem, aby déle vydržel, a zeptal se jí, jestli by mu nechtěla zazpívat.

„Máte moc pěkný hlásek a moc milá kukadla a moc dobrou paměť,“ pravil tento gentleman. „Na ten hlásek a na ty kukadla mám svědky, a ta paměť, to je můj vlastní soud. A já se nikdy nemýlím. Tak mi honem něco hezkého zazpívejte.“

„Já myslím ani žádnou písničku neznám, pane,“ odpověděla Nell.

„Znáte jich sedumaštyrycet,“ prohlásil muž s vážností,

378$

která nepřipouštěla žádný odlišný názor v té věci. „Sedumaštyrycet je vaše číslo. Tak mi jednu z těch písniček zazpívejte - tu nejlepší. Honem, rychleji zazpívejte!“

Protože ubohá Nell nevěděla, jaké by to mohlo mít následky, kdyby svého společníka pohněvala, a třásla se strachem, aby se nerozzlobil, zazpívala mu jednu kratičkou písničku, kterou se naučila v šťastnějších dobách svého života a která lahodila jeho uším tak, že po jejím skončení požádal týmž kategorickým způsobem, aby ho poctila ještě další písničkou, a při té byl pak tak laskavý, že k ní začal vyřvávat refrén, docela beze slov a navíc docela odlišnou melodií, ale zato s takovou úžasnou energií, že bohatě vynahradila nedostatky jeho zpěvu po všech ostatních stránkách. Hluk této vokální produkce probudil druhého muže natolik, že se vypotácel na palubu, začal si se svým dřívějším protivníkem potřásat rukou a dušoval se, že zpěv je jeho pýcha a potěšení a největší rozkoš a že si nemůže přát lepší zábavu. Třetímu vyzvání, ještě kategoričtějšímu, než byla obě předešlá, nemohla Nell prostě nevyhovět, ale tentokrát neopakovali sborový refrén pouze oba muži na člunu, nýbrž spolu s nimi i třetí muž, jedoucí na koni, který byl svým postavením vyřazen z bližší účasti na této bujné noční zábavě, a proto když hulákali jeho kumpáni, hulákal aspoň s nimi, až se vzduch kolem třásl. Takovým způsobem, zpívajíc s malými přestávkami stále stejné písničky pořád dokola, udržovalo je unavené a vyčerpané děvčátko v dobré náladě po celou noc; a mnohý vesničan, vyburcovaný z nejtvrdšího spánku disharmonickým sborovým refrénem, který se k němu po větru donesl, schoval hlavu pod peřinu a třásl se při jeho zvuku.

Konečně začalo svítat. Ale sotva se rozednilo, spustil se hustý déšť. Protože Nell nemohla snést zatuchlý vzduch v kajutě, dostala oplátkou za své výkony několik kusů plachtoviny a dílec dehtované celtoviny, kterými se přikryla, a tak se stačila jakžtakž udržet v suchu a ochránit i dědečka. Jak dne přibývalo, déšť stále sílil. V poledne lilo ještě beznadějněji a prudčeji než dosud a nezdálo se, že by byla vyhlídka na nějaké zmírnění.

379$

Mezitím se blížili pomalu, ale jistě k městu, do kterého směřovali. Voda byla najednou hustší a kalnější; často potkávali jiné bárky, vracející se z města; cesty sypané uhelným popelem a baráky z křiklavých cihel poukazovaly na blízkost velkého továrenského města, zatímco roztroušené domy a kusé ulice a kouř ze vzdálených pecí prozrazovaly, že proplouvají již jeho předměstím. A pak už tu byly shluky střech a obrovské budovy, chvějící se činností strojů a temně rezonující jejich skřípotem a dusotem; vysoké komíny chrlící černý dým, který visel v hustém ohavném mraku nad střechami domů a kalil vzduch skličujícím šerem; řinkot kladiv bušících do železa, vřava rušných ulic a hučících davů, stále sílící, až všechny ty rozličné zvuky splynuly vjedno a žádný z nich nebylo možno rozeznat samostatně - to vše nasvědčovalo, že jejich plavba je u konce.

člun veplul do přístaviště, do kterého patřil. Muži odešli ihned za svou prací. Když Nell s dědečkem marně čekali, aby jim mohli poděkovat nebo se jich zeptat na radu, kam by měli jít, prošli špinavou uličkou na nějakou rušnou třídu plnou lidí a v prudkém lijáku stanuli uprostřed její vřavy a shonu tak cizí, rozpačití a zmatení, jako by byli žili před tisíci roky a nyní vstali z mrtvých a zázrakem byli přeneseni na toto místo.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ»

Zástupy lidí spěchaly kolem nich ve dvou opačných proudech bez sebemenšího náznaku, že by snad někdy ustaly nebo se vyčerpaly, plně zaujaté jen vlastními záležitostmi a nijak nerušené ve svých každodenních starostech ani hřmocením kár a povozů naložených drnčícím zbožím, ani třeskem koňských kopyt klouzajících na mokré a mastné dlažbě, ani bubnováním deště do oken a roztažených deštníků, ani neomaleným strkáním méně ukázně-

380$

ných chodců, ani vším ostatním hlukem a shonem přeplněné ulice v čase, kdy její ruch dosahuje vrcholu, zatímco ti dva ubozí cizinci, zaskočení a popletení chvatem, který je obklopoval, ale na kterém neměli účast, jen smutně přihlíželi a uprostřed všeho toho davu cítili takovou osamocenost, jakou lze srovnat jen s žízní ztroskotaného námořníka, zmítaného vzdutými vlnami širého oceánu, který s červenýma očima bolavýma od věčného pohledu na vodu, všude kolem ho obklopující, nemá jedinou kapku, jíž by zchladil svůj vyprahlý jazyk.

Uchýlili se pod nějaké nízké klenutí, aby se ochránili před deštěm, a pozorovali tváře kolemjdoucích, nenajdou-li aspoň v jedné z nich jiskřičku povzbuzení nebo naděje pro sebe. Někteří chodci se mračili, jiní se usmívali, někteří si něco pro sebe brumlali, jiní rozhazovali lehce rukama, jako by se už předem připravovali na rozhovor, který je nejspíš zakrátko čeká, někteří měli prohnaný výraz handlířů a intrikánů, jiní vypadali soustředěně a bystře, jiní líně a netečně; některé obličeje měly v sobě vepsaný zisk, jiné ztrátu. Stát tam tak stranou a dívat se do tváří lidem, jak se míhali kolem, bylo jako nahlížet jim všem do duše. Na rušných místech, kde každý člověk sleduje svůj vlastní záměr a je přesvědčený, že i všichni ostatní lidé si hledí svého, má každý svůj charakter i cíl jasně napsaný na čele. Na městských korzech a veřejných zábavných místech se promenují lidé proto, aby viděli a byli viděni, a tam se pak opakuje s malými obměnami jeden a týž výraz třeba stokrát. V pracovní dny se však tváře přibližují víc pravdě a také ji jasněji prozrazují.

Dívenka, propadlá onomu druhu odosobnění, jaký probouzí taková osamocenost, pozorovala dál proudící dav se zvědavým zájmem, rovnajícím se téměř chvilkovému zapomenutí na své vlastní postavení. Ale chlad, mokro, hlad, potřeba odpočinku a nedostatek nějakého místečka, kde by složila svou rozbolenou hlavu, přivedly její myšlenky brzo zpátky k bodu, od kterého se zatoulaly. Neobjevil se žádný kolemjdoucí, na kterém by bylo vidět, že si jich všiml, nebo kterého by se odvážila oslovit. Po kratší

381$

chvíli opustili své útočiště před nečasem a vmísili se do proudu chodců.

Schylovalo se k večeru. Zástupy kolem nich již prořídly, ale oni dosud bloumali městem sem a tam, a to se stále stejným pocitem osamělosti v srdci, a setkávali se se stále stejnou lhostejností všech kolemjdoucích. Světla na ulicích a v krámech ještě zesilovala jejich pocit opuštěnosti, neboť přispívala ke zdání, že se již kvapem blíží noc a tma. Děvčátko, třesoucí se chladem a celé promočené, choré na těle a smrtelně raněné na duši, potřebovalo sebrat veškerou svou vůli a rozhodnost, aby bylo vůbec schopno vléci se dál.

Proč jen se pouštěli do tohoto hlučného města, když je tolik poklidných míst na venkově, kde by mohli, když už nic víc, aspoň hladovět a žíznit s menším utrpením než v tomhle špinavém hemžení? Tady byli pouhé zrníčko v obrovité hromadě bídy, na kterou stačilo jen pohlédnout, aby svou beznaděj a neštěstí cítili ještě palčivěji.

Dívenka musela nejen vydržet všechny nahromaděné útrapy jejich bědného postavení, ale snášet i výčitky dědečka, který začal reptat, že ho odvedla z jejich dřívějšího bydliště, a naléhat, aby se tam zase vrátili. Protože teď už neměli ani troník a neukazovala se žádná vyhlídka na nějakou pomoc zvenčí, zamířili opuštěnými ulicemi zpátky a vrátili se k přístavišti v naději, že najdou člun, v němž připluli, a budou se smět ještě tu noc vyspat na palubě. Ale i tam je čekalo rozčarování, protože vrata byla zavřená a několik psů, kteří je přivítali zuřivým štěkotem, jakmile se přiblížili, je donutilo odejít.

„Musíme se dneska vyspat pod širým nebem, drahý dědečku,“ řeklo děvčátko slabým hlasem, když se po tomto posledním zklamání obrátili na ústup, „a zítra se prožebráme někam do pokojnější končiny a na venkově si zkusíme vydělávat na živobytí nějakou jednoduchou a lehkou prací.“

„Proč jsi mě sem vodila?“ opáčil vzdorovitě stařec. „Já tyhle úzké nekonečné ulice nesnesu. Přišli jsme z klidného kraje. Proč jsi mě donutila z něho odejít?“

382$

„Protože se mi už nikdy nesmí zdát ten sen, o kterém jsem ti povídala,“ odpovědělo děvčátko s poslední zverbovanou pevností, která se hned nato rozplynula v slzách, „a musíme žít mezi chudými lidmi, nebo jinak se zase vrátí. Drahý dědečku, jsi starý a slabý, já vím - ale podívej se na mě. Nikdy si nebudu stěžovat, jestli si nebudeš stěžovat ty, ale i já mám dost trápení, to mi věř.“

„Ach, ubohé dítě, bez matky, bez domova, na toulkách světem!“ zvolal stařec, sepjal ruce a díval se na ni, jako by viděl teď poprvé její utýranou tvář, dlouhým putováním ušpiněné šaty a odřené a oteklé nohy. „Tak to tě všechna ta moje zoufalá starostlivost nakonec dovedla až k tomuhle? Jaký jsem to já byl kdysi šťastný člověk, a ztratil jsem všechno štěstí i majetek pro tohle?“

„Kdybychom teď byli na venkově,“ řekla dívenka s předstíranou veselostí, zatímco šlapali dál a rozhlíželi se po nějakém přístřeší, „tak bychom si našli nějaký pěkný starý strom, který by měl svou zelenou náruč roztaženou, jako by na nás s láskou čekal, a kolébal by se a ševelil, jako by nás chtěl uspat, aby se nám o něm zdálo, zatímco nás bude hlídat. Když pánbůh dá, budeme tam brzo - snad zítra nebo nejpozději pozítří - a zatím si mysleme, drahý dědečku, že jsme udělali dobře, když jsme šli právě sem protože tady mezi těmi davy lidí a ve všem tom shonu města se úplně ztrácíme, a kdyby nás třeba chtěli nějací lidé pronásledovat, tak tady by naši stopu ztratili. To nás může utěšovat. Ale podívej - tady je nějaký starý průjezd - hluboký a hodně tmavý, ale docela suchý, a taky teplý, protože sem nefouká - ale co je to?“

Zajíkavě vykřikla a uskočila před černou postavou, která se nenadále vynořila z temného kouta, do něhož se právě chtěli uchýlit, a teď stála nehybně nad nimi a dívala se na ně.

„Mluv dál,“ řekla postava, „neznám snad tvůj hlas?“

„Jistě ne,“ odpovědělo děvčátko bázlivě, „nejsme odsud, a protože nemáme peníze na nocleh, chtěli jsme přespat tady.“

V nevelké vzdálenosti hořela blikavá lucerna, jediná

383$

v celém tom místě, ale její světlo stačilo zjevit, že se ocitli na jakémsi čtvercovém dvoře - a to pořádně chudém a zpustlém. A právě k té lucerně jim postava kynula rukou a zároveň sama vstoupila do okruhu jejích paprsků, jako by chtěla ukázat, že nemá v úmyslu se skrývat ani využít své výhody nad nimi.

Z postavy se vyklubal muž bídně oblečený a celý ukoptěný, takže - snad v kontrastu k přirozené barvě jeho pleti - se zdál bledší, než byl ve skutečnosti. Ale že byl již od přírody vzezření značně nezdravého a pobledlého, to dostatečně dosvědčovaly jeho vpadlé tváře, ostré tahy a zapadlé oči právě tak jako příznačný pohled trpělivé odevzdanosti. Do vínku dostal hlas drsný, ale ne hrubý; a třebaže jeho obličej - kromě toho, že měl výše zmíněné rysy - byl zastíněný houštinou tmavých vlasů, neměl výraz ani divoký, ani zlý.

„Jak vás něco takového napadlo, chtít tady spát?” zeptal se. „Nebo jak to vůbec přijde,” dodal, když se pozorněji zadíval na děvčátko, „že teprve takhle pozdě v noci hledáte místo, kam se uložit?”

„To je to naše neštěstí,” vysvětlil dědeček, „to to zavinilo.”

„Což nevidíte,” pokračoval muž a zahleděl se na Nell ještě pozorněji, „jak je promoklá a že ty sychravé ulice nejsou pro ni vhodné místo?”

„To vím až moc dobře, pánbůh je mi svědkem,” odpověděl stařec. „Ale co můžu dělat!”

Muž pohlédl znovu na Nell a lehce si sáhl na její šaty, z nichž v pramíncích crčela voda.

„Můžu vám poskytnout teplo,” řekl po chvilce, „ale nic jiného. Mám sice jakés takés bydlení, je to v tamhletom domě,” a ukázal na výklenek, z něhož předtím vystoupil, „ale tam, kde myslím, jí bude líp a bezpečněji než tady. Oheň je sice v hrubém prostředí, ale můžete u něj strávit noc v bezpečí, jestli se mi svěříte. Vidíte to červené světlo tamhle?”

Zvedli oči a spatřili slabou záři, visící na temné obloze - matný odraz nějakého vzdáleného ohně.

384$

„Není to daleko,“ pokračoval muž. „Mám vás tam dovést? Chtěli jste spát na studených cihlách; já vám můžu nabídnout lůžko na teplém popelu - nic lepšího.“

Aniž čekal na jakoukoli další odpověď, než jakou viděl vepsanou ve výrazu její tváře, popadl Nell do náruče a vyzval starce, aby ho následoval.

Nesl ji tak jemně a lehce, jako by byla dítě v peřince, a osvědčuje se jako chodec nejen rychlého, ale i jistého kroku, vedl je částí města, která byla zřejmě jeho nejchudší a nejbídnější čtvrtí; a odmítaje se vyhýbat přetékajícím strouhám a chrlícím okapovým rourám, udržoval stále svůj směr bez ohledu na podobné překážky a pokračoval v cestě přímo skrz ně. Tak se ubírali kupředu mlčky asi čtvrt hodiny; v temných a úzkých uličkách, kudy je vedla cesta, ztratili z dohledu záři, kterou jim předtím ukázal, ale znenadání před nimi opět vysvitla, sršíc vzhůru z vysokého komína budovy, u níž se právě ocitli.

„Tady to je, jsme na místě,“ řekl, když se zastavil u nějakých vrat, postavil Nell na zem a vzal ji za ruku. „Nebojte se, tady vám nikdo neublíží,“ pobídl je.

Bylo zapotřebí silné důvěry v toto jeho ubezpečení, aby se odhodlali vstoupit, a aby to, co spatřili uvnitř, nezvětšilo jejich zmatek a úzkost. Ve veliké a vysoké haluzně se střechou spočívající na železných sloupech a s velkými černými otvory v horní částí zdí, kterými proudil dovnitř venkovní vzduch, se až ke stropu rozléhalo bušení kladiv a hučení pecí, promísené sykotem dočervena rozžhaveného kovu ponořovaného do vody a stem dalších děsivých pekelných zvuků, jaké dosud nikde jinde neslyšeli; a v této chmurné prostoře se hemžilo množství lidí, kteří se mezi plameny a kouřem míhali jako démoni, jež je možno zahlédnout jen nejasně a letmo, když je ozáří a ožehne planoucí oheň, a kteří pracovali jako učinění obři, máchajíce velkými zbraněmi tak těžkými, že jediný chybný úder kteréhokoli z nich by byl s určitostí roztříštil lebku sousedovi. Jiní, ležící na hromadách uhlí nebo popela s tváří odvrácenou k černé klenbě nad sebou, spali nebo si po své lopotě odpočívali. A jiní zase otvírali doběla rozpálená

385$

dvířka pecí a házeli uhlí do plamenů, které mu s hukotem vyrážely vstříc a olizovaly a polykaly ho jako lahůdku. A ještě jiní vláčeli po zemi s dunivým řinkotem velké pláty žhavé oceli, sálající nesnesitelným žárem a vyzařující matně rudé světlo podobné tomu, jaké se červená v očích šelem.

Mezi těmito ohromujícími výjevy a ohlušujícími zvuky se s nimi jejich průvodce propletl až k místu, kde v temnější částí budovy hořela jedna pec ve dne v noci - tolik aspoň vyrozuměli z pohybu jeho rtů, neboť prozatím ho mohli pouze vidět mluvit, ale nemohli ho slyšet. Muž, který až dosud o tento oheň pečoval a jehož úkol tou chvílí skončil, milerád odešel a zanechal je tu o samotě s jejich přítelem, který nejdříve rozprostřel Nellinu pelerinku na hromadu popela, ukázal dívence, kam si může pověsit vrchní šaty, aby jí uschly, a potom pokynul jí i starci, aby se uložili a spali. Sám zaujal místo na roztřepané rohoži před dvířky pece, zabořil bradu do dlaní a díval se, jak plamen probleskuje štěrbinami železné mříže a jak bílý popel propadává dolů do svého zářivého horoucího hrobu.

Teplo lůžka, byť tvrdého a ubohého, se spolu s těžkou únavou po tak velkém přepětí sil brzo přičinilo o to, že hřmot v budově začal do unavených uší dítěte doléhat tóny stále mírnějšími, a zakrátko ji přímo ukolébalo do spánku. Ležela s rukou ovinutou kolem šíje dědečka, který spal natažený vedle ní, a nechala se unášet svými sny.

Byla ještě noc, když se probudila, a nedovedla odhadnout, spala-li dlouho nebo jen krátce, ale uvědomila si, že ji jak před chladným vzduchem, který by si mohl najít cestu dovnitř do budovy, tak i před sálavým žárem ohně chrání jakési hrubé pracovní šatstvo; když pohlédla na jejich přítele, viděla, že sedí stále ve stejné póze, vážně a se strnulou pozorností zírá ještě pořád do ohně a je vůbec tak tichý, že to vypadá, jako by ani nedýchal. Ležela v jakémsi stavu mezi spaním a bděním a dívala se na jeho nehybnou postavu tak dlouho, až ji nakonec jala obava, jestli tam tak vsedě neumřel. A proto tiše vstala, přistoupila těsně k němu a odvážila se ho šeptem oslovit.

Hnul sebou, podíval se nejdřív na ni a pak na místo, kde

386$

předtím ležela, jako by se chtěl ujistit, že vedle něho stoji opravdu to dítě, a potom se jí zahleděl tázavě do tváře.

„Bála jsem se, jestli nejste nemocný,” řekla. „Všichni ostatní muži pořád pobíhají, a vy jste tak úžasně tichý.” „Nechávají mě na pokoji,” odpověděl. „Znají už mou povahu. Smějí se mi, ale já si z toho nic nedělám. Podívej se semhle - to je můj přítel.”

„Oheň?” zeptala se dívenka.

„Žije tak dlouho jako já,” zněla mužova odpověď. „Povídáme si spolu a přemýšlíme spolu celou noc.”

Děvčátko na něj s údivem rychle pohlédlo, ale on zatím stočil zrak dřívějším směrem a opět se zadumal.

„Je pro mě jako kniha,” pokračoval, „jediná kniha, ve které jsem se kdy naučil číst. A vypráví mi hodně starých příběhů. Je pro mě zároveň hudbou, protože bych ho poznal po hlase mezi tisíci, a v jeho hukotu slyším ještě taky jiné zvuky. A má i své obrázky. To si ani neumíš představit, kolik podivných tváří a všelijakých výjevů objevím v jeho žížnivém uhlí. Je to moje paměť, ten oheň, a ukazuje mi můj celý život.”

Dívence, která se sklonila, aby slyšela jeho slova, nemohlo ujít, jak velice mu při těch jeho hlasitých úvahách září oči.

„Ano,” řekl se slabounkým úsměvem, „byl stejný, ještě když jsem byl docela maličký a batolil se kolem něho často tak dlouho, až jsem usnul. Tenkrát o něj pečoval táta.” „Maminku jste neměl?” zeptalo se dítě.

„Ne, ta už byla mrtvá. V těchhle končinách mají ženy moc těžký život. Prý se udřela na smrt, říkali mi, a jak to povídali tenkrát, tak mi to od té doby pořád stejně povídá i můj oheň. Myslím, že to bylo pravda. Vždycky jsem tomu věřil.”

„Tak vy jste vyrůstal tady?” ptalo se dál děvčátko. „Jak byl rok dlouhý,” odpověděl. „Napřed tajně, ale když na to přišli, tak tátovi dovolili, aby si mě tady nechával. A tak mě vychovával oheň - pořád ten samý oheň. Nikdy nevyhasl.”

„Máte ho rád?” řeklo dítě.

„Samozřejmě že ho mám rád. Táta mi před ním umřel.

387$

Viděl jsem ho, jak padl - zrovna tamhle, kde teď sálá ten popel - a pamatuju se, jak jsem se divil, proč mu oheň nepomohl.“

„A od té doby jste tady pořád?“ ptalo se dítě.

„Pořád od chvíle, co jsem ho sem přišel opatrovat, ale mezitím byla přestávka, a byla to přestávka moc studená a smutná. Oheň ale hořel bez ustání a hučel a tančil, když jsem se vrátil, jako hučíval a tančíval, když jsme si spolu ještě hrávali. Nejspíš uhádneš, když se na mě podíváš, jaké jsem to asi byl dítě, ale přes všechen rozdíl mezi námi jsem přece jen dítě byl, a když jsem tě večer uviděl na ulici, připomněla jsi mi, jaký jsem býval já, když mi táta umřel, a proto jsem tě taky chtěl přivést k tomu ohni. Přemýšlel jsem zase o těch starých časech, když jsem tě u něj viděl ležet. Ale teď už bys měla spát. Lehni si ještě, chuděro malá, lehni si ještě!“

S těmi slovy ji dovedl k jejímu ubohému lůžku, přikryl ji znovu šatstvem, do kterého byla už prve zabalená, jak to při probuzení zjistila, a vrátil se na své místo, odkud se pak už víckrát nevzdálil, leda aby přiložil do pece, ale jinak zůstával sedět nehybně jako socha. Dívenka ho ještě chvíli pozorovala, ale brzo podlehla ospalosti, která na ni padla, a v tom podivném temném koutě a na hromadě popela spala stejně pokojně, jako kdyby tahle haluzna byla palácová komnata a její lůžko prachová postel.

Když se znovu probudila, prozařoval už hořejšími otvory ve zdech bílý den, a jak pronikal šikmými svazky paprsků pouze do poloviny výšky, zdál se vnitřek budovy tmavší, než byl v noci. Hlomoz a shon trvaly však stále dál a nelítostné ohně divoce planuly stejně jako předtím - neboť střídání dne a noci tam přinášelo zřídkakdy oddych nebo klid.

Její přítel se o snídani - skromnou porci kávy a skývu hrubozrnného chleba - rozdělil s ní i s jejím dědečkem a pak se jich zeptal, kam jdou. Nell mu řekla, že by chtěli najít nějakou zapadlou venkovskou končinu, hodně daleko od měst, ba i od ostatních vesnic, a zadrhujícím hlasem se tázala, na kterou stranu by se měli pustit.

388$

„já znám venkov moc málo,“ odpověděl muž a potřásal hlavou, „protože takoví jako já tráví svůj život před dvířkama své pece a ven na čerstvý vzduch se dostanou jen málokdy. Ale někde se taková končina najít musí.“

„A je to daleko odsud?“ vyzvídala Nell.

„To víš, že daleko. Jak by mohla být někde tady blízko, a být přitom zelená a svěží? I ta silnice se táhne na míle daleko, a celá je ozářená ohni, jako jsou naše - divná černá silnice, na které byste se v noci báli.“

„Jsme už ale jednou tady a tak to musíme nějak překonat,“ prohlásilo děvčátko rozhodně, protože vidělo, že dědeček poslouchá tento popis s úzkostí.

„Hrubí lidé - cesty tak nevhodné pro malé nožky, jako jsou tvoje - smutná, beznadějná cesta - copak se nemůžete vrátit, odkud jste přišli, holčičko?“

„Nesmíme,“ zvolala Nell, trvajíc na odchodu. „Jestli nám můžete ukázat cestu, tak nám ji prosím ukažte. Ale jestli ne, tak nás aspoň neodrazujte od našeho úmyslu. Vím, že nemáte ani ponětí, jakého nebezpečí se chceme vyvarovat, ani jak jednáme správně a čestně, že před ním utíkáme, protože jinak byste se nás nepokoušel odradit, o tom jsem přesvědčená, a nezdržoval byste nás.“

„Bůh uchovej, jestli je to takhle!“ zvolal jejich nevzhledný ochránce, když sklouzl pohledem z nedočkavé dívky na starce a ten svěsil hlavu a sklopil oči k zemi. „Půjdeme k vratům a odtud vám ukážu cestu, jak nejlíp dovedu. Škoda že pro vás nemůžu udělat nic víc.“

Vylíčil jim potom, kterou silnicí musejí vyjít z města, a vysvětloval, jakým směrem se mají držet, až se na ni dostanou. Ale podával své rady a pokyny tak rozvláčně a zdlouhavě, že se dívka od něho nakonec s vřelým rozžehnáním odtrhla a na další výklady už nečekala.

Než však došli na roh uličky, přiběhl muž za nimi, stiskl jí ruku a něco v ní zanechal - dvě staré, podrápané, učouzené mince, dva měděné penny. Kdoví, jestli nerozžehly v očích andělů stejný lesk jako zlaté štědré nadace, na věčnou paměť zaznamenávané na náhrobcích bohatých?

389$

A tak se rozešli - dítě, aby svého bohulibého svěřence odvádělo stále dál od viny a hanby, a dělník, aby věnoval čerstvý zájem místu, kde spali jeho hosté, a aby v ohni své pece četl nové historie.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ»

Za celou dobu svého putování ještě nikdy tak vroucně netoužili a tolik neprahli a nebažili po volnosti a čistém vzduchu otevřeného kraje jako nyní. Věru ani onoho památného rána, kdy opustili svůj starý domov, vydali se na milost a nemilost cizímu světu a zřekli se všech němých a neživých společníků, které znali a měli rádi - ne, ani tenkrát tolik nedychtili po osvěžujícím klidu lesů, stráni a polí jako nyní, kdy je hřmot a špína a výpary toho velkého továrenského města, páchnoucího hladovou bídou a žalostnou zchátralostí, obklopovaly ze všech stran, jako by chtěly udusit každou naději a zabránit komukoli z něho uniknout.

„Dva dny a dvě noci!“ pomyslelo si děvčátko. „Řekl, že budeme muset vydržet ještě dva dny a dvě noci v takovém prostředí, jako je tohle. Ach, jestli se toho dožijeme, abychom ještě jednou došli na venkov, jestli se vůbec někdy dostaneme z těchhle hrozných míst, i kdyby to pak znamenalo jen se položit a umřít, s jak vděčným srdcem bych děkovala nebi za takovou milost!“

Podobnými myšlenkami a zároveň jakýmsi neujasněným plánem putovat hodně daleko proti vodám a pak do kopců, až tam, kde žijí jen velmi chudí a prostí lidé a kde by se mohli uživit nějakou skromnou obyčejnou prací u rolníků, vzdáleni všech takových ošklivostí, před jakými právě prchají, bičovala Nell své síly k této poslední pouti a statečně sledovala svůj cíl bez jakýchkoli jiných prostředků než s darem od toho chudého člověka a bez jakéhokoli jiného povzbuzení než toho, které prýštilo z jejího vlastního srdce a z vědomí, že to, co dělá, je spravedlivé a správné.

390$

„Dneska nám to půjde asi pomalu, drahý dědečku,“ řekla, když se namáhavě vlekli ulicemi, „mám odřené nohy a po tom včerejším promoknutí mě všecko bolí. Viděla jsem, jak se na nás díval a všiml si toho, když říkal, jak dlouho budeme muset jít.“

„Poradil nám neveselou cestu,“ postěžoval si dědeček zkormouceně. „Copak není žádná jiná? Nedovolíš mi jít nějakým jiným směrem než tímhle?“

„Venku za tímhle městem začínají kraje,“ řeklo dítě pevně, „kde budeme moct žít v klidu a kde nás nebude nic svádět k něčemu zlému. Půjdeme cestou, která nám bude slibovat ten cíl, a neuchýlíme se od ní, i kdyby byla stokrát horší, než se snad ve své fantazii obáváme. Nesejdeme z ní, drahý dědečku, viď, že ne?“

„Ne,“ odpověděl stařec hlasem právě tak rozechvělým, jako byl sám rozechvělý po celém těle. „Ne. A pojďme už. Jsem připravený. Jsem na všechno úplně připravený, Nell.“

Dívenka kráčela s většími obtížemi, než mohl její druh předpokládat, neboť bolestí, které mučily její klouby, byly neobyčejné silné a každá námaha je zvětšovala. Ale přesto si nepostěžovala ani slůvkem a ani jedinkrát nestáhla utrpením tvář, a třebaže oba poutníci kráčeli velmi pomalu, přece jen postupovali stále kupředu. A když se konečně vymotali z města, začali mít pocit, že už jsou skutečně na pravé cestě.

Pak přešli dlouhé předměstí s červenými cihlovými domy, u kterých byly sem tam dokonce kousky zahrádek, na nichž však uhelný prach a tovární dým potahovaly temným závojem smutně svěšené lístky i roztahující se plevel, a kde rostlinstvo chřadlo a hynulo v nerovném zápase s horkým dechem cihelen a pecí, které se v jeho přítomnosti jevily ještě zhoubnější a ničivější než předtím ve vnitřním městě - a když měli toto dlouhé, nízké, roztahané předměstí za sebou, dostávali se pomalu do bezútěšné krajiny, kde nebylo vidět ze země růst jediné stéblo trávy, kde ani na jaře zřejmě nevypučí jediné slibné poupě, kde nemohlo žít nic zeleného kromě potahu na stojatých loužích, které se tu a tam lenivě vypařovaly po stranách špinavé silnice.

391$

Jak se tak nořili hloub a hloub do ponurosti tohoto kraje, doléhal jeho temný skličující vliv na jejich ducha a vyvolával v nich smutnou a chmurnou náladu. Na všech stranách, kam jen mohlo oko do té kalné dálky dohlédnout, tam všude vysoké komíny - hustě nahloučené k sobě a představující ono nekonečné opakování stále týchž bezduchých, ošklivých tvarů, které nás strašívají ve snech - chrlily svůj kouřový mor, zatemňovaly světlo a otravovaly zasmušilé ovzduší. Na hromadách popela podél cesty podivné stroje, chráněné jen několika hrubými prkny nebo shnilými přístřešky, se točily a svíjely jako týraná zvířata; řinčely svými železnými řetězy, občas v rychlém víření vyvřískly jako v nesnesitelných mukách a ve své smrtelné křeči roztřásaly kolem sebe zem. Tu a tam se objevovaly zchátralé domy, zčásti zhroucené a sesuté, ale dosud podpírané zbytky jiných, které se zřítily už dřív - domy bez střechy, bez oken, učazené a zpustlé, ale dosud obývané. Muži, ženy i děti, všichni popelavých tváří a v rozedraných šatech, obsluhovali stroje, přikládali na jejich pomocné ohně, pokoušeli se vyžebrat si něco na silnici nebo jen postávali, téměř polonazí, v domech bez dveří a civěli ven. Potom se objevili jiní vzteklí netvoři, kterým se další obludy svou zběsilostí a nezkrotností opravdu velmi podobaly, a ti zase skřípěli a donekonečna se točili a vířili; a přitom pořád, vpředu i vzadu, vpravo i vlevo, byla táž nekonečná panoráma cihlových věží, které ani na okamžik nepřestávaly chrlit svůj černý mor pustošící všechno živé i neživé, zastírající tvář bílého dne a zahalující všechny tyto hrůzy hustým temným mrakem.

A což teprve noc v této strašlivé končině! Noc, kdy se dým měnil v oheň, kdy z každého komínu tryskal plamen a místa, která byla ve dne tmavými kobkami, nyní zářila rudým žárem, kolem jejichž žhoucí tlamy se sem a tam míhaly postavy, navzájem na sebe pokřikující chraplavými hlasy - noc, kdy hlomoz všech těch podivných strojů temnota jen ještě zvyšovala, kdy lidé kolem nich vypadali ještě hrůzostrašněji, kdy tlupy nezaměstnaných dělníků táhly po cestách nebo se při světle pochodní shlukovaly

392$

okolo svých vůdců, kteří jim tvrdou řečí vykládali o křivdách na nich páchaných a podněcovali je k nenávistným výkřikům a hrozbám; kdy rozlícení muži, ozbrojení meči a paličskými fakulemi, pohrdavě odmítali slzy a prosby žen, které je chtěly zadržet, a vyráželi za rozséváním hrůzy a zkázy nevědouce, že spíš než na koho jiného přivolají zkázu sami na sebe - noc, kdy kolem nich drkotaly káry vysoko naložené hrubými rakvemi (neboť nakažlivé nemoci a smrt měly bohaté lidské žně); kdy osiřelé děti plakaly a pološílené ženy, které je následovaly, žalostně bědovaly - noc, kdy někteří volali po chlebě a jiní po pití, aby v něm utopili svoje starosti, a kdy se někteří se slzami, jiní vrávoravým krokem a ještě jiní s očima podlitýma krví vraceli zadumaně domů - noc, která na rozdíl od noci seslané na zem s nebe s sebou nepřinášela žádný mír, žádný klid, ani náznak úlevy z požehnaného spánku! Kdo změří dopad hrůzy takové noci na mladé putující stvoření?

A přesto si Nell lehla, ačkoli mezi sebou a širou oblohou neměla zhola nic, a beze strachu o sebe, protože ten už teď neznala, se modlila za ubohého starce. Cítila se tak slabá a vyčerpaná, tak klidná a odevzdaná, že neměla ani pomyšlení na vlastní potřeby, ale pouze se modlila, aby jim nebe poslalo do cesty nějakého přítele kvůli dědečkovi. Zkoušela si v paměti vybavit cestu, kudy přišli, a podívat se směrem, kde hoří oheň, u kterého spali minulou noc. Zapomněla se totiž onoho chudého člověka, jejich přítele, zeptat na jméno, a když ho teď vzpomněla ve své modlitbě, připadalo jí nevděčné, nepopatřit aspoň jediným pohledem k místu, kde nyní bdí a hlídá oheň.

Krejcarový dalamánek zajeden penny bylo jediné jídlo, které ten den měli. Bylo to velmi málo, ale ona zapomněla i na hlad v tom divném poklidu, který začal zastírat její smysly. Pomalounku se položila a s usmířeným úsměvem na tváři upadla do dřímoty. Nepodobalo se to spánku, ale přece zase to spánek být musel, protože kde by se jinak byly vzaly ty sladké sny o malém školáčkovi, které ji provázely po celou noc?

Nadešlo ráno. Cítila se mnohem hůř než včera, dokonce

393$

jí i zrak a sluch nějak méně sloužily, ale přesto si slůvkem nepostěžovala - a snad by si nebyla dívenka postěžovala ani tehdy, kdyby živý důvod k jejímu mlčení nebyl kráčel po jejím boku. Propadala sice beznaději, že se jim kdy podaří vyváznout společně z té hrozné pustiny - propadala beznaději z nejasného tušení, že je těžce nemocná, že snad umírá, ale žádnému strachu ani úzkostem.

Odpor k jídlu, který si uvědomila, teprve když utratili svůj poslední penny na zakoupení dalšího krejcarového dalamánku, ji vyloučil z účasti i na této skrovné snídani. Dědeček však jedl s chutí a to ji těšilo.

Jejich cesta je vedla stále stejnou scenérií jako včera, nikde žádná změna ani stopa zlepšení. Byl tu stále týž dusný vzduch, těžký k dýchání; všude táž zpustošená půda, týž beznadějný výhled, táž bída s nouzí. Předměty jí připadaly mlhavější, lomoz slabší, ale cesta horší a kostrbatější, protože občas klopýtla, a teprv úsilí, aby se udržela a neupadla, ji vždycky poněkud přivedlo k sobě. Ubohé dítě! Příčinou byly její vratké nohy!

Po poledni si dědeček začal trpce stěžovat, že má hlad. Přešla k jednomu z oněch bídných brlohů, kterých bylo tolik podél cesty, a zabušila pěstičkou na dveře.

„Co tady chceš?“ zeptal se vyzáblý muž, který ji přišel otevřít.

„Milodar. Kousek chleba.“

„Vidíš to?“ opáčil muž chraplavě a ukázal na nějaký ranec na zemi. „To je mrtvé dítě. Mne a pět set dalších vyhodili před čtvrt rokem z práce. To je moje třetí mrtvé dítě, a poslední. Myslíš si, že já můžu rozdávat milodary nebo mít nazbyt kus chleba?“

Dívenka ucouvla od dveří a ty se před ní zavřely. Hnána naléhavou nutností zaklepala na jiné - hned v sousedství, a když povolily slabému tlaku její ruky, samy se otevřely.

Vypadalo to, že v tomto brlohu žijí chudé rodiny dvě, neboť dvě ženy, každá uprostřed klubka svých vlastních dětí, zaujímaly každá jednu část místnosti. Uprostřed stál vážný pán v černém, který podle všeho právě vstoupil, a držel za ruku chlapce.

394$

„Tady, matko,“ řekl, „máte svého hluchoněmého syna. Můžete mi poděkovat, že vám ho přivádím zpátky. Předvedli mi ho dnes ráno jako obviněného z krádeže, a s každým jiným chlapcem by to bylo dopadlo moc špatně, to vás ujišťuju. Ale protože jsem měl s jeho vadou soucit a pomyslel jsem si, že se asi nemohl naučit nic lepšího, tak se mi podařilo přivést vám ho zpátky. Pro příště si na něj dávejte lepší pozor.“

„A kdy mi vrátíte mého syna?“ vyjela druhá žena, která rychle vstala a postavila se proti němu. „Mého syna, pane, kterého odvedli za stejné provinění?“

„Byl taky hluchoněmý, matko?“ zeptal se pán přísně.

„Že nebyl, pane?“

„Víte dobře, že nebyl.“

„Byl!“ zvolala žena. „Byl hluchý, němý a slepý ke všemu, co je dobré a správné, už hned od kolíbky. Že se její chlapec nemohl naučit nic lepšího! A kde se co lepšího naučil můj? Kde se něco lepšího naučit mohl? Kdo ho měl naučit něco lepšího, nebo kde se to měl naučit?“

„Klid, matko,“ odpověděl jí pán, „váš chlapec má všechny smysly zdravé.“

„To má,“ křičela matka, „a proto se taky lehčeji mohl dostat na špatnou cestu, že je má zdravé. Když zachraňujete tohohle chlapce, protože asi nerozeznává dobro od špatnosti, proč jste nezachránil mého, kterého nikdy nenaučili ten rozdíl vidět? Vy, páni, máte zrovna tak malé právo trestat chlapce, kterého v neznalosti zvuku a slova udržuje pánbůh, jak malé máte právo trestat mého, kterého jste v neznalosti udržovali sami. Kolik je děvčat a chlapců - ach, i kolik dospělých mužů a žen -, které před vás předvádějí a vy s nimi nemáte slitování, přestože jsou ve své duši hluší a němí, a v tom stavu jdou po špatné cestě a v tom stavu jsou trestaní na těle i na duši, zatímco se vy, páni, mezi sebou dohadujete, jestli by se měli naučit to nebo ono? Buďte spravedlivý, pane, a vraťte mi mého syna.“

„Jste zoufalá,“ řekl pán a vytáhl z kapsy tabatěrku, „a je mi vás líto.“

395$

„Ano, jsem zoufalá,“ odvětila žena, „ale k zoufalství jste mě dohnal vy! Vraťte mi mého syna, aby mohl pracovat na tyhle bezmocné děti. Buďte spravedlivý, pane, a jako jste měl smilování s tímhle chlapcem, mějte ho i s mým synem a vraťte mi ho!“

Dívenka viděla i slyšela dost, aby poznala, že tohle není pravé místo, kde by bylo vhodné prosit o almužnu. Odvedla proto starce tiše od dveří a pokračovali ve své pouti.

Se stále menší nadějí i silou, zatímco se tak ubírali dál, ale s nezmenšeným odhodláním žádným slůvkem ani posunkem neprozradit svou stále rostoucí vyčerpanost, dokud bude vůbec schopna udržet se na nohou, nutila se dívenka po celý zbytek toho těžkého dne pokračovat v cestě, ba nezastavovala se ani k odpočinku tak často jako obvykle, aby tím aspoň trochu vynahradila zpoždění zaviněné pomalým krokem, jímž byla nucena jít.

Schylovalo se již k večeru, ale tma se ještě nesnesla, když - dosud putujíce stále stejně truchlivou krajinou došli do rušného městečka.

Při jejich únavě a přecitlivělosti jim připadaly jeho živé ulice už přímo nesnesitelné. Když navíc u několika dveří nesměle poprosili o milodar a byli odmítnuti, rozhodli se dostat se zase co nejrychleji ven a zkusit, nenajdou-li víc soucitu se svým zuboženým stavem u obyvatelů nějakého osamělého domu za městem.

Vlekli se již poslední ulicí a malá Nell cítila, že není daleko chvíle, kdy ji její umdlévající síly už nadobro opustí. V tomto kritickém okamžiku se jim vpředu zjevil chodec s tlumokem na zádech, který šel stejným směrem jako oni, při chůzi se opíral o silnou hůl a četl přitom knížku, kterou držel v druhé ruce.

Nebylo nic lehkého dohonit ho a úpěnlivě poprosit o pomoc, protože kráčel poměrně rychle a měl před nimi již určitý náskok. Nakonec se ale naštěstí sám zastavil, aby mohl pozorněji prostudovat nějaké místo v knize. Oživena paprskem naděje, vyrazila Nell před dědečkem, a když dostihla cizince krůčky tak tichými, že ho ani nevyrušila ze čtení, začala ho slabým hlasem prosit o pomoc.

396$

Otočil k ní hlavu. Dívka sepjala ruce, divoce vykřikla a v bezvědomí se mu skácela k nohám.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ»

Byl to jejich známý chudý učitel. Nikdo jiný než ten nebohý učitel. Byl sotva méně dojatý a překvapený, když spatřil dívenku, než byla ona, když poznala jeho, a zůstal chvíli stát tímto neočekávaným zjevením tak ohromený, že v sobě nenašel ani tolik duchapřítomnosti, aby ji hned zvedl ze země.

Rychle se však ze svého překvapení vzpamatoval, odhodil hůl i knihu, poklekl na jedno koleno k Nell a snažil se ji jednoduchými prostředky, jaké mu právě napadly, opět vzkřísit k vědomí, zatímco její dědeček stál bezradně nad nimi, lomil rukama a mnohými něžnými a mazlivými výrazy naléhal, aby promluvila, byť jen jedno jediné slovíčko.

„Je úplně vyčerpaná,“ řekl učitel a vzhlédl mu nahoru do tváře. „Příliš jste přepínal její síly, příteli.“

„Je umořená nouzí,“ odpověděl stařec. „Ale neměl jsem tušení, že je tak slabá a nemocná, až teď to vidím.“

Učitel se na něj podíval pohledem zpola vyčítavým a zpola soucitným, vzal Nell do náruče, a když ještě vyzval starce, aby zvedl její malý košíček a hned ho následoval, už dívku odnášel, jak nejrychleji mohl.

V dohledu byl malý hostinec, do kterého zřejmě jeho kroky směřovaly, když ho tak neočekávaně dohonili. Tam také teď se svým bezvědomým břemenem přispěchal, a když vrazil do kuchyně a křikl na společnost tam shromážděnou, aby proboha udělali místo, složil svůj náklad na židli před ohněm.

Společnost, která se při učitelově příchodu ve zmatku rozestoupila, si počínala, jak si lidé za takových okolností obyčejně počínají. Kdekdo volal po nějakém osvědčeném léku, který však nikdo nepřinášel; každý doporučoval víc

397$

vzduchu, ale zároveň tím, že se tísnil kolem předmětu své starostlivosti, dokonale zabraňoval jeho přístupu, pokud někde vůbec nějaký čerstvý vzduch ještě byl; a všichni se divili, proč někdo jiný nedělá to, co žádnému z nich zřejmě vůbec nenapadlo, že by to mohl udělat sám.

Jen hostinská, která byla duchapřítomnější a činorodější než všichni ostatní a která mimoto rychleji pochopila celou situaci, brzo přiběhla s trochou horkého grogu a v patách za ní služka s octem, čpavou solí, vonnou solí a podobnými křísícími prostředky, po jejichž náležitém použití se Nell zotavila natolik, že jim mohla slabým hlasem poděkovat a podat ruku nebohému učiteli, který stál s úzkostlivou tváří nad ní. Ženy jí už pak nedovolily pronést jediné slovo ani pohnout a hned ji odnesly rovnou do postele; a když jí teple omyly studené nohy, zabalily je do flanelu a přikryly ji, poslaly pro lékaře.

Lékař, pán s červeným nosem a s velkým svazkem pečetítek, houpajících se mu pod vestou z černého hedvábného rypsu, si s příchodem kupodivu pospíšil, a když se posadil u lůžka ubohé Nell, vytáhl hodinky a hledal její tep. Potom se jí podíval na jazyk, potom znovu hmatal tep, a mezitímco ho počítal, hleděl na zpola vypitou vinnou sklenici v jakémsi hlubokém zadumání.

„Dal bych jí,“ řekl lékař nakonec, „vždycky tak za chvíli čajovou lžičku horkého grogu.“

„Vždyť přesně to jsme právě udělaly, pane!“ zaradovala se potěšeně hostinská.

„Taky bych,“ pravil lékař, který na schodech předtím přešel kolem škopíčku na nohy, „taky bych,“ pokračoval lékař hlasem orákula, „jí dal horkou lázeň na nohy a zabalil je do flanelu. A dal bych jí rovněž,“ pronesl lékař ještě slavnostněji, „něco lehkého k večeři - třebas kousek pečeného kuřete…“

„Jejda, božínku, vždyť právě tuhle chvíli se už peče v kuchyni, pane!“ zvolala hostinská. A vskutku tomu tak i bylo, protože učitel si poručil, aby upekli kuře, a to se také peklo tak pěkně, že lékař mohl jeho vůni cítit až sem, kdyby byl trochu začichal; ale možná že ji i cítil.

398$

„Potom jí můžete dát,“ dodal lékař, zatímco se důstojné zvedal, „sklenici svařeného portského se skořicí, jestli má ráda víno…“

„A topinku, pane?“ nadhodila hostinská.

„Ano,“ potvrdil lékař tónem člověka, který dělá blahosklonný ústupek. „Topinku taky - ale z bílého chleba. Na to dejte laskavě dobrý pozor, madam, abyste ji udělali z bílého chleba.“

S tímto důtklivým připomenutím na rozloučenou, pomalu a důrazně vysloveným, lékař odešel a zanechal celý dům v obdivu nad svou moudrostí, která se kupodivu tak přesně shodovala s moudrostí jejich. Každý říkal, že to je opravdu moc zkušený lékař a vyzná se dokonale v povaze lidí; a zdá se, že jisté oprávnění k tomuto předpokladu se tu i vskutku ukázalo.

Zatímco chystali večeři, usnula Nell osvěžujícím spánkem, z něhož ji potom museli vzbudit, když bylo jídlo hotové. Protože projevila neobyčejné znepokojení, když se dověděla, že její dědeček je dole, a poněvadž ji silně rozrušovalo pomyšlení, že nejsou pohromadě, musel večeřet s ní. A když viděli, že je v tomto směru ještě stále velmi zneklidněná, zchystali mu lůžko v přilehlém kabinetu, kam se potom také brzy odebral. Klíč od tohoto kabinetu byl šťastnou náhodou z té strany dveří, která byla obrácena do Nellina pokoje, a když hostinská odešla, dívka otočila klíčem v zámku a s velkým ulehčením vklouzla zase do postele.

Učitel seděl ještě dlouho u kuchyňského ohně, pobafával z dýmky a s velmi blaženým výrazem ve tváři uvažoval o šťastné náhodě, která ho tak příležitostně svedla s tím dítětem právě ve chvíli, kdy potřebovalo pomoc, a přitom odrážel, nakolik to při svém prostém založení uměl, palbu všetečného křížového výslechu hostinské, která měla velký zájem na tom, aby se dověděla o všech podrobnostech Nellina života a vůbec celou její historii. Nebohý učitel byl tak upřímný a tak málo zběhlý i v těch nejobyčejnějších úskocích a fintách, že by se nebyla mohla minout úspěchem snad hned v prvních pěti minutách, nebýt toho,

399$

že sám nebyl obeznámen s tím, co tolik toužila vědět a otevřeně jí také řekl, že nic neví. Hostinská, naprosto neuspokojená tímto sdělením, které pokládala za obratné uhýbání, na to odpověděla, že pán má jistě své důvody. Bůh uchovej, že by se snad chtěla starat o soukromé záležitosti svých hostí, do kterých jí věru nic není, protože má sama svých vlastních starostí až nad hlavu! Jenom se zdvořile zeptala, nic víc, a samozřejmě věděla, že na svou otázku dostane zdvořilou odpověď. Je úplně uspokojená - úplně. Bylo by jí ovšem milejší, kdyby byl řekl rovnou, že se nerad svěřuje a nechce o tom mluvit, protože to by bylo jasné a srozumitelné. Ale samozřejmě nemá právo cítit se uražená. Nejlíp může věc posoudit pán, a má taky plné právo říct, co uzná za vhodné - o tom nemůže nikdo pochybovat ani okamžik. Božínku, kdepak!

„Ujišťuju vás, milá paní,“ pravil vlídný učitel, „že jsem vám řekl čistou pravdu. Na spásu mé duše, řekl jsem vám pravdu. „

„Pak vám tedy věřím, že to myslíte vážně,“ opáčila hostinská, hned zase v dobrém rozmaru, „a je mi moc líto, že jsem na vás měla trochu pusu. Ale zvědavost, to znáte, je už kletba našeho pohlaví, a v tom to vězí.“

Hostinský se poškrábal na hlavě, jako by si myslel, že tato kletba někdy postihuje i druhé pohlaví, ale v jakékoli poznámce v tom smyslu, pokud ji vůbec měl v úmyslu prohodit, mu zabránila učitelova odpověď.

„Mohla byste se mě vyptávat třeba celý den bez přestání, jak byste si přála, a já bych vám ochotně a rád odpovídal za vaši dobrotu srdce, kterou jste dnes večer prokázala, jen kdybych sám něco věděl,“ řekl. „Ale takhle vás prosím, abyste se o ni ráno postarala a dala mi brzo vědět, jak se jí vede - a abyste vzala na vědomí, že účet za nás tři jde na mne.“

A když se s nimi pak co nejpřátelštěji rozloučil (přičemž jeho poslední pokyn zřejmě neubral nic na srdečnosti jejich vztahu), odebral se učitel na lože a stejně tak šli spát i hostinský s hostinskou.

Ranní zpráva zněla, že se dívence vede lépe, ale že je

400$

nesmírně slabá a bude potřebovat přinejmenším jeden den odpočinku a pečlivé opatrování, než bude schopna pokračovat v další cestě. Učitel přijal toto sdělení s velikou radostí a poznamenal, že má ještě den čas – a kdyby na to přišlo, třeba i dva - může si docela klidně dovolit počkat. Protože pacientka si měla kvečeru už zkusit sednout do křesla, vyžádal si, aby ji mohl v určitou hodinu v jejím pokoji navštívit, a když si potom vyšel se svou knihou na procházku, toulal se venku zúmyslně tak dlouho, dokud ona hodina nenadešla.

Nell se nemohla udržet, aby se nerozplakala, když spolu osaměli, přičemž – vida její bledou tvář a vyhublou postavu - také sám dobrosrdečný učitel uronil nějakou tu slzu, ale zároveň ji velmi energicky přesvědčoval, že je pošetilé plakat, a jak velice snadno se tomu může člověk vyhnout, jen když si to umíní.

„I uprostřed vší téhle laskavosti, která mě obklopuje,“ řeklo děvčátko, „mě trápí pomyšlení, že jsme vám takovým břemenem. Jak jen se vám kdy budu moct odvděčit? Kdybych vás tady nebyla potkala, tak daleko od vašeho domova, byla bych určitě umřela a on by byl zůstal sám.“

„O umírání nebudeme mluvit,“ pravil učitel, „a co se týče nějakého břemene, tak já jsem od té doby, co jste byli u mne v chalupě, udělal štěstí.“

„Jistě?“ zvolalo děvčátko radostně.

„Ano,“ potvrdil jí přítel. „Byl jsem jmenován kantorem a školmistrem v jedné vsi, je to ještě daleko odsud - ale daleko i od té naší staré vísky, jak ses asi domyslela - za pět-a-třicet liber ročně. Pět-a-třicet liber!“

„To jsem moc ráda,“ řeklo děvčátko, „hrozně, hrozně ráda.“

„A teď tam právě cestuju,“ pokračoval učitel. „Přiznali mi i cestu dostavníkem - venkovní sedadlo na dostavníku na celou cestu až tam. V ničem mě nechtějí poškodit, chválabohu. Ale protože mi lhůta, kdy mě tam očekávají, ponechává bohatě volného času, rozhodl jsem se, že místo toho půjdu raději pěšky. Jak jsem teď šťastný při pomyšlení, že jsem to opravdu udělal!“

401$

„A jak šťastní máme být teprve my!“

„Tak, tak, „ souhlasil učitel a neklidně přitom poposedl na židli, „jistě, svatá pravda. Ale vy - kam vlastně jdete, a odkud, a co jste dělali potom, když jste ode mě odešli, a co jste dělali předtím? Tak konečně vypravuj – všechno mi, prosím tě, vypravuj. Znám život dost málo a vy mě možná můžete poučit o běhu tohohle světa líp, než bych dovedl poučit já vás; mluvím docela upřímně - vždyť mám důvod (jistě jsi na něj nezapomněla!) mít tě rád. Celou dobu od té příhody cítím, jako by se moje láska k tomu, který mi umřel, byla přenesla na tebe, která jsi stála u jeho lůžka. Jestli se takhle projevuje,“ dodal a pohlédl vzhůru, „ten, který v nové kráse povstává z popela, budiž mi jeho přízeň z nebe nakloněna, jako že mám s tímhle dítětem ty nejsoucitnější a nejčistší úmysly.“

Neokázalá, upřímná laskavost poctivého učitele, láskou prodchnutá opravdovost jeho řeči a chování i pečeť pravdivosti vtištěná každému jeho slovu a pohledu vzbudily v dívce takovou důvěru, jakou by v jejím srdci nikdy nedokázalo vzbudit ani nejvyšší umění klamu a přetvářky. Pověděla mu všechno - že nemají jediného přítele ani příbuzného - že utekla s dědečkem, aby ho zachránila před blázincem i všemi bědami, kterých se tolik bál - že teď utíká, aby ho zachránila před ním samým - a že hledá útočiště v nějaké odlehlé a velmi prosté venkovské končině, kam nikdy nepronikne pokušení, jemuž podléhal, a kde nebude místa pro starosti a útrapy, které právě nedávno prožila.

Učitel ji poslouchal s úžasem. „Tohle dítě!“ nevycházel v duchu z údivu. „Že tohle dítě tak hrdinně vytrvalo přes všechny pochybnosti i nebezpečí a muselo přitom zápasit s chudobou a utrpením, posilováno a udržováno nad hladinou jedině silou své lásky a vědomím správnosti své cesty! A takových hrdinství je možná plný svět! Je mi souzeno teprve teď poznat, že nejtěžší a nejlépe snášené zkoušky jsou ty, které se nezaznamenávají do žádné pozemské kroniky a které musejí lidé trpět tiše den co den? A měl bych být vůbec překvapený, když poslouchám příběh tohohle dítěte?“

402$

Co jiného si ještě myslel nebo říkal, na tom nesejde. Všechno vyplynulo v jediný závěr, že zkrátka Nell a její dědeček ho budou provázet do vesnice, do které má namířeno, a tam že se jim pokusí najít nějaké skromné zaměstnání, které by je uživilo. „Jsem přesvědčený, že to dobře dopadne,“ řekl učitel s vřelým zanícením. „Jde o věc tak dobrou, že by nebylo spravedlivé, aby se nepodařila.

Dohodli se, že se na další cestu vydají příští večer, protože nákladní dostavník, jehož trať vedla určitý kus cesty po téže silnici, kterou museli jít, zastaví u hostince, aby vyměnil koně, a kočí za malou odměnu jistě najde pro Nell nějaké místečko pod plachtou. Když povoz přijel, snadno a rychle věc s vozkou vyřídili a po obvyklém zdržení dostavník zase odrachotil - tentokrát s Nell pohodlně usazenou mezi měkčími balíky, zatímco dědeček a učitel vykročili pěšky podél vozu a hostinská i všichni ti dobráci z hostince za nimi volali přání šťastné cesty a dobrého pořízení.

Jak pohodlné, ba přímo přepychové, a také uspávající to bylo cestování, ležet takhle uvnitř toho pomalu se šinoucího obra, poslouchat cinkání koňských rolniček, občasné prásknutí formanova biče, klidný šum točících se velkých a širokých kol, chřestot postrojů, veselé pozdravy na dobrou noc volané jinými cestujícími, jedoucími okolo drobným klusem na malých konících s krátkým krokem a to všechno příjemně ztlumené tlustou vozovou plachtou, která se zdála stvořená právě jen k tomu, aby se pod ní lenivě poslouchalo, dokud člověk nakonec neusne! Už jen samo to usínání, stále ještě s nejasným vědomím, že se člověk pohybuje kupředu beze vší námahy i únavy, zatímco se mu hlava dosud měkce převaluje a poskakuje na podušce a slyší přitom všechny tyto zvuky jako neskutečnou hudbu ze sna, ukolébávající jeho smysly - a pak to pomalé probuzení, kdy se člověk přistihne, že skrze porozhrnutou větrací záclonku v přední části vozu zírá ven, vysoko nahoru do chladné jasné oblohy s nespočetnými hvězdami, anebo zas dolů na vozkovu lucernu, tančící jako bludička na blatech a mokřadlech, a stranou na temné

403$

chmurné stromy a dopředu na dlouhou prázdnou silnici, stoupající stále výš a výš a výš, až na vysokém ostrém hřebenu náhle končí, jako by dál už žádná cesta nevedla a všechno za ní bylo než samá obloha – a ta zastávka u hostince pro nakrmení a občerstvení, kdy jí pomohli vystoupit a ona vešla do místnosti, kde hořel oheň a planuly svíčky tak jasně, až musela silně mhouřit oči, a to příjemné vědomí, že noc je chladná, a ta snaha, čistě pro zvýšení toho příjemného pocitu, představovat si ji ještě chladnější, než je! - Jaké slastné cestování byla tahle jízda pod plachtou formanského fasuňku!

A zase znovu dál - zpočátku tak svěží a brzy nato opět tak ospalá! To vytržení z tvrdého zdřímnutí, když jako silniční kometa proletěla kolem pošta se zářícími lucernami a dusotem kopyt, a jako sen se mihla silueta poštovského vzadu, jak stojí, aby ho nezábly nohy, a pána v kožešinové čapce, jak otvírá oči a vyjeveně a zmateně kouká kolem to zastavení u mýta, kde nebyl mýtný, protože odešel spát, a to bouchání na dveře, než odpověděl zdušeným výkřikem zpod peřin v malé podkrovní světničce, osvětlené slabě hořícím světýlkem, a zakrátko přišel v noční čepici a celý roztřesený dolů, aby otevřel závoru, a hudroval, že na silnici patří jenom ty povozy, co jezdí ve dne. Ta ostře studená chvíle mezi nocí a ránem - ten vzdálený pruh světla, který se šířil a rozpínal a přecházel z šedi do běli a z běli do žluti a ze žluti do ohnivé červeni - příchod dne se vší radostností a životem - muži a koně u pluhu - ptáci ve stromech a křovinách a chlapci na odlehlých polích, plašící je řehtačkami. Ten příjezd do městečka - hemžení lidí na trzích; dvůr zájezdní krčmy plný lehkých vozíků a bryček; kramáři postávající před svými dveřmi; muži prohánějící po ulici sem a tam koně na prodej; prasata, někde v dálce se válející ve špíně a chrochtající, která se náhle utrhla a s dlouhým provazem na noze vběhla přímo do čisťoučké lékárny, odkud je učedníci museli vyhánět košťaty; noční dostavník přepřahající koně - cestující zachmuření, prochladlí, škaredí a rozmrzelí, za jedinou noc zarostlí jako za tři týdny – svěží kočí ale jako ze škatulky

404$

a ve srovnání s nimi nedostižně krásný. Tolik ruchu, tolik věcí kolem v pohybu, tolik rozmanitých příhod - byla někdy něčí cesta spojena s tolika rozkošemi jako tahle jízda těžkým formanským povozem?

Občas šla Nell míli nebo dvě pěšky, zatímco se pod plachtou vezl dědeček, a někdy dokonce přemluvila i učitele, aby si šel lehnout na její místo a odpočinul si, a tak putovali šťastně dál, až přijeli do velkého města, kde povoz zarazil, aby tam přenocovali. Projeli kolem velkého kostela a dostali se do ulic, kde bylo množství starých domů postavených z jakési hlíny či sádrové malty, různě křížem krážem prokládané černými trámy, což jim dodávalo zajímavý a velmi starobylý vzhled. Vchody byly klenuté a nízké, některé s dubovými portály a podivnými lavičkami, na nichž zřejmě za letních večerů sedávali jejich někdejší obyvatelé. Zamřížovaná okna byla zasklena malými kosočtvercovými tabulkami, které dělaly dojem, že na chodce mrkají a mžourají, jako by byly krátkozraké.

Už dávno za sebou nechali všechen kouř a neviděli žádnou pec, kromě několika ojedinělých případů, kde míjeli nějakou továrnu postavenou v polích a pustošící prostor kolem sebe jako soptící hora. Když prošli tímto městem, dostali se opět do otevřené krajiny a začali se blížit k cíli své pouti.

Ten však stále nebyl tak blízko, aby na cestě nestrávili ještě jednu další noc; ne že by toto přenocování bývalo naprosto nezbytné, ale učitel, když se ocitl několik málo mil od své vesnice, zneklidněl náhle vědomím své hodnosti co nového kantora a nechtěl se tam objevit v zaprášených střevících a v oděvu pomačkaném dlouhou cestou. Bylo pěkné, jasné podzimní ráno, když došli do místa jeho povýšení, a zastavili se, aby se pokochali jeho půvaby.

„Podívejte - tady je kostel!“ zvolal rozradostněný učitel tlumeným hlasem. „A ta stará budova hned vedle je jistě škola, na to bych mohl přísahat. Pětatřicet liber ročně v takovémhle krásném místě!“

Obdivovali všechno - stářím zešedlý portál, okna s kamenným žebrovím, úctyhodné náhrobky rozseté po zeleném

405$

hřbitově, starobylou věž, ba i větrnou korouhvičku; hnědavé doškové střechy chalup, stodol a usedlostí, vykukující mezi stromy; říčku šumící u vzdáleného mlýna; i modré velšské hory daleko na obzoru. Právě po takovém místě Nell toužila v oněch dusných, tmavých, ubohých doupatech lidské práce. Na onom loži z popela i uprostřed všech špinavých hrůz, kterými se museli tak zoufale prodírat, se jí hlavou vždycky honily vidiny takových krajin opravdu krásných, ale ne krásnějších, než byla tato líbezná skutečnost. Později se jí však začínaly rozplývat v jakési nejasné a mlhavé dálce – to jak slábla vyhlídka, že je vůbec ještě někdy uvidí; ale čím častěji jí mizely, tím víc je milovala a tím víc po nich toužila.

„Teď vás musím na pár minut opustit,“ pravil učitel a přerušil tak nakonec mlčení, do kterého všichni ve svém radostném překvapení upadli. „Musím doručit nějaký list, víte, a na ledaco se ještě zeptat. Kam vás mám zavést? Do toho malého hostince tamhle?“

„Nechte nás čekat tady,“ odpověděla Nell. „Brána je otevřená, a tak se posadíme v předsíni kostela, než se vrátíte.“

„Taky dobré místo,“ přisvědčil učitel, zamířil ke kostelu, a když se vymotal z řemení svého tlumoku, odložil ho na kamennou lavici. „Spolehněte se, že se vrátím s dobrými zprávami a nebudu dlouho pryč.“

Pak si šťastný učitel navlékl zbrusu nové rukavice, které nosil v malém balíčku po celou cestu v kapse, a pln horlivosti a rozrušení odkvapil.

Nell ho sledovala očima od kostelních dveří, dokud se jejímu zraku neztratil mezi stromy, a potom lehce vykročila na starý hřbitov – tak velebný a pokojný, že každé zašelestění jejích šatů o spadalé listí, jímž byla pěšina poseta a které činilo její kroky neslyšnými, se zdálo znesvěcením jeho ticha. Bylo to prastaré, skoro strašidelné místo; kostel byl postaven před mnoha staletími a kdysi při něm býval zřejmě nějaký ženský nebo mužský klášter, jak se dalo soudit podle polozřícených oblouků, zbytků arkýřových oken a rozvalin zčernalých zdí, které dosud stály, kdežto

406$

ostatní části staré stavby, které se rozpadly a sesuly, se už mísily s prstí hřbitova a byly zarostlé trávou, jako by se i ony dožadovaly svého pohřebiště a snažily se smísit svůj popel s prachem lidským. Hned vedle těchto svědků dávno zašlých věků stály dva domky - zřejmě kdysi přilehlá část oněch zřícenin, kterou se v novější době někdo pokoušel s jistou námahou učinit obyvatelnou - domky prázdné a pusté, s hluboko vsazenými okny a dubovými dveřmi, které už také jevily známky blížící se zkázy.

Zájem dívenky se soustředil výhradně na tyto domky. Sama nevěděla proč. Kostel, zřícenina i starobylé hroby měly přinejmenším stejný nárok na to, aby se nad nimi cizí návštěvník zamyslil, ale od okamžiku, co jí zrak spočinul na těchto dvou domcích, nemohla od nich odtrhnout oči. Ba i když obešla celou hřbitovní zeď dokola, až se zase vrátila k portálu kostela a v zamyšlení usedla, aby počkala na starého přítele, zaujala takové místo, aby na ně dobře viděla, a měla pocit, jako by ji k tomu místu přitahovalo nějaké zvláštní kouzlo.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ»

Kitova matka a svobodný pán - k sledování jejichž stopy je třeba se vrátit spěšným krokem, aby se tomuto vyprávění nemohla vytknout polovičatost ani mu klást za vinu, že opouští své postavy v nejistých a ožehavých situacích - tedy Kitova matka a svobodný pán po odjezdu od notářových dveří, jehož jsme již byli svědkem, spěli v poštovním kočáře se čtyřspřežím rychle kupředu, takže zakrátko nechali město za zády a uháněli po široké silnici ostošest, až kopyta koní z jejích oblázků vykřesávala jiskry.

Dobrá žena, která propadla nemalým rozpakům pro nezvyklost celé situace – a také jistým mateřským obavám, jestli snad v tuhle chvíli Jakoubek nebo maličký nebo oba nespadli do ohně nebo se neskutáleli ze schodů nebo jestli

407$

je někdo nepřiskřípl mezi dveřmi nebo jestli si neopařili jícen při pokusu uhasit žízeň z hubičky čajníku - zachovávala napjaté mlčení; a když se z okénka střetávala s pohledy mýtných, dostavníkových kočí a jiných lidí, cítila se ve svém novém důstojném postavení jako účastník pohřbu, který nad odchodem zesnulého nijak zvlášť netruchlí, ale před svými každodenními známými, které vidí oknem smutečního kočáru, je nucen zachovávat slavnostní vážnost a zdání povznesenosti nad marnost vnějšího světa.

Zachovat však ve společnosti svobodného pána stoický klid by bylo znamenalo mít ocelové nervy. Nikdy ještě žádný kočár nevezl ani žádní koně netáhli pána tak neklidného, jako byl on. Nevydržel posedět ve stejné póze nepřetržitě ani pouhé dvě minuty, ale věčně kolem sebe rozhazoval rukama a nohama, vytahoval okénka a zase je prudce spouštěl, nebo vystrkoval hlavu z jednoho okna, ale vzápětí ji zase zatáhl dovnitř a vystrčil ji z druhého. Nosil také v kapse zvláštní rozžehadlo, záhadného a neznámého sestrojení; a jakože Kitova matka ustavičně upadala do dřímoty, právě tak často se ozývalo šust, cvak, prsk - a už se svobodný pán při světle plamínku díval na hodinky a nechával jiskry padat dolů do slámy, jako by neexistovala žádná možnost, že se tady s Kitovou matkou upeče zaživa dřív, než se postiliónům podaří zarazit koně. Kdykoli zastavili, aby vyměnili koně, už byl venku z kočáru, aniž si vůbec spustil schůdky, rejdil po dvoře hostince jako ohnivý blesk, u každé lampy vytahoval hodinky a zapomínal se na ně podívat, dříve než je zase zastrčil, a prováděl zkrátka tolik výstředností, že se ho Kitova matka chvílemi skoro bála. A sotvaže byli koně zapřažení, už vletěl zase dovnitř jako blázen, a než ujeli míli, už zase vytáhl hodinky i rozžehadlo zároveň, a Kitova matka byla znovu vzhůru s očima dokořán a bez špetky naděje, že si do příští štace aspoň trošku zchrupne.

„Cítíte se dobře?“ ptával se svobodný pán vždycky po nějakém takovém kousku a prudce se k ní otočil.

„Úplně dobře, pane, děkuju vám.“

„Jistě? Není vám zima?“

408$

„No trošku chladno je, pane,“ přiznávala Kitova matka.

„Jestli jsem si to nemyslel!“ volal svobodný pán a spustil jedno z předních okének. „Potřebujete trošku grogu! To je přece pochopitelné. Jak jsem na to mohl zapomenout? Haló, kočí! Zastavte u nejbližšího hostince a poručte přinést sklenici horkého grogu!“

Marně protestovala Kitova matka, že nic takového nepotřebuje. Svobodný pán byl neúprosný; a kdykoli vyčerpal všechny ostatní způsoby a varianty svého nepokoje, bez výjimky ho vždycky napadlo, že Kitova matka potřebuje grog.

Takhle cestovali skoro až do půlnoci, kdy zastavili na večeři, k níž svobodný pán objednal všechno jedlé, co dům poskytoval; a protože Kitova matka si nebrala ze všech jídel najednou, ani nesnědla všechno, vzal si do hlavy, že musí být churavá.

„Vám není dobře,“ řekl svobodný pán, který sám nedělal nic jiného, než že se procházel po místnosti. „Vidím to na vás, madam. Vám není dobře.“

„Děkuju vám, pane, ale opravdu mi nic není.“

„Vím, že vám něco je. Jsem si tím jistý. Vytáhnu tuhle ubohou ženu úplně bez ptaní z lůna její rodiny, a ona mi tady potom rovnou před očima chřadne. Jsem já to ale patron! Kolik máte dětí, madam?“

„Dvě, pane, kromě Kita.“

„Chlapce, madam?“

„Ano, pane.“

„Jsou pokřtění?“

„Teprv jen tak napolo, pane.“

„Budu oběma kmotrem. Vezměte to, prosím, na vědomí, madam. A teď by bylo dobře, kdybyste si vypila trošku svařeného vína.“

„Nedostala bych už do sebe opravdu ani kapku, pane.“

„Musíte,“ rozhodl svobodný pán. „Vidím na vás, že to potřebujete. Měl jsem na to pomyslet dřív.“

A vzápětí se svobodný pán rozběhl ke zvonku a objednal svařené víno tak bouřlivě a naléhavě, jako by ho bylo zapotřebí k okamžitému kříšení nějaké osoby, která se zdá

409$

přinejmenším utopena; a když donutil Kitovu matku, aby do sebe vlila vrchovatý pohár svařeného vína tak horkého, že se jí až po tváři rozkutálely slzy, hned potom ji hnal zase do kočáru, kde - není vyloučeno, že účinkem tohoto příjemného uklidňujícího prostředku - se brzo stala necitelnou k jeho ustavičnému neklidu a tvrdě usnula. A příznivý účinek tohoto léku také nebyl jen přechodný, neboť ačkoli vzdálenost byla větší a cesta trvala déle, než svobodný pán předpokládal, probudila se teprve, až už byl bílý den a kočár rachotil po dláždění nějakého města.

„To je to město!“ zvolal její společník, když spustil všechna okénka. „A teď jeďte k tomu panoptiku!“

Postilión na zadním koni si cvrnkl do klobouku, nasadil koni ostruhy, aby vjeli do města opravdu slavně, a celé čtyřspřeží přešlo do ostrého klusu a uhánělo ulicemi s takovým rachotem, že přilákal počestné lidičky, celé udivené, do dveří a oken a zcela udusil jemný hlas městských hodin, které právě odbíjely půl deváté. Dojeli k jakýmsi dveřím, kolem nichž se tlačil zástup lidí, a tam zarazili.

„Co se děje?“ ptal se svobodný pán, když vystrčil hlavu. „Stalo se tady něco?“

„Svatba, pane, svatba!“ zvolalo několik hlasů. „Hurá!“

Svobodný pán, trochu zmatený tím, že se ocitl uprostřed tohoto hlučného davu, s přispěním jednoho z postiliónů vystoupil a podal ruku Kitově matce, aby pomohl vystoupit i jí. Když to zástup uviděl, začal volat: „Tady je další svatba!“ a řval a skákal radostí.

„Svět se nejspíš zbláznil,“ řekl svobodný pán, zatímco se se svou domnělou nevěstou prodíral tlačenicí. „Ustupte laskavě kousek, ano, ať můžu zaklepat!“

Všechno, co dělá hluk, je davu příjemné. Okamžitě se zvedly desítky špinavých rukou, ochotných zaklepat za něj, a zřídkakdy bylo klepadlo stejné síly donuceno vydávat rány více ohlušující než v dané situaci právě tento nástroj. Když zástup prokázal tuto dobrovolnou službu, skromně se rozestoupil, aby si následky toho bouření raději odnesl svobodný pán sám.

410$

„Nuže, pane, co si přejete?“ zeptal se muž s velkou bílou stuhou v knoflíkové dírce, který otevřel dveře a stanul proti němu s velmi stoickým výrazem ve tváři.

„Kdo se to tady oženil, příteli?“ zeptal se svobodný pán.

„Já“

„Vy! A s kým, u ďasa?“

„Jaké máte právo se ptát?“ opáčil ženich a měřil si ho přitom od hlavy k patě.

„Jaké právo!“ zvolal svobodný pán a přitáhl si ruku Kitovy matky pevněji pod rameno, neboť tato dobrá žena měla zjevně v úmyslu se ztratit. „Právo, o jakém nemáte ani tušení. Pamatujte si, dobří lidé, jestli se tenhle člověk oženil s nezletilou - ne, ne, to snad není možné. Kde je to dítě, co tady máte, milý příteli? Říkáte jí Nell. Kde ji máte?“

Když vyslovil tuto otázku, kterou Kitova matka vydechla po něm, ozval se z nedaleké místnosti silný výkřik a ke dveřím přiběhla statná dáma v bílých šatech a opřela se o novomanželovo rameno.

„Kde je?“ zvolala přitom dáma. „Nesete mi nějakou zprávu? Co se s ní stalo?“

Svobodný pán zaraženě ucouvl a zíral do tváře bývalé paní Jarley (toho rána k velkému hněvu a zoufalství pana básníka Sluma provdané za filozofického George) s výrazem, v němž spolu zápasily zklamání a nedůvěra. Nakonec vy drmolil:

„Na to se ptám já vás, kde je. Jak to tedy myslíte?“

„Ach, pane!“ zvolala nevěsta. „Jestli za ní přijíždíte s nějakým dobrým úmyslem, proč jste se tady jen neukázal už před týdnem?“

„Snad - snad není mrtvá?“ vysoukal ze sebe oslovený a silně zbledl.

„Ne, tak zlé to není.“

„Díky bohu!“ zvolal svobodný pán slabým hlasem. „Dovolíte, abych vešel?“

Ustoupili, aby mu udělali místo, a když vešel dovnitř, zavřeli dveře.

„Před sebou vidíte člověka, dobří lidé,“ pravil svobodný

411$

pán, obraceje se k novomanželům, „kterému vlastní život není dražší než ti dva, které hledám. Nepoznali by mě moje tvář je jim cizí. Ale jestli jsou tady, ať už oba nebo jen jeden z nich, doveďte prosím tuhle úctyhodnou paní k nim, aby ji viděli dřív, protože tu oba znají. Jestli je snad z nějakého falešného ohledu nebo strachu o ně zapíráte, suďte moje úmysly podle toho, jak přijmou tuto paní, která je jejich starou oddanou přítelkyní.“

„Jestli jsem to vždycky neříkala!“ zvolala nevěsta. „Věděla jsem, že to není obyčejné dítě! Běda, pane! Není v naší moci, abychom vám pomohli; my jsme už zkusili všechno, co bylo v našich silách, ale úplně marně.“

Potom mu bez překrucování i zatajování vyprávěli všechno, co věděli o Nell i starci od jejich prvního setkání až po okamžik jejich náhlého zmizení; dodali (zcela po pravdě), že podnikli všechno možné, aby jim přišli na stopu, ale že se všechna jejich snaha setkala s nezdarem; že je hledali už nejen proto, že hned od začátku měli velké obavy o jejich bezpečnost, ale i kvůli podezření, které by na ně mohlo jednoho dne padnout pro jejich náhlé zmizení. Rozhovořili se o starcově duševní nemohoucnosti, o znepokojení, které dívenka vždycky jevila, když byl někde pryč, o společnosti, se kterou se podle všeho stýkal, a o sklíčenosti, které stále víc podléhala a která nechávala stopy na jejím duchu a po stránce zdravotní i na těle. Jestli možná tehdy v noci zpozorovala starcovu nepřítomnost, a protože věděla nebo se domýšlela, kde asi je, pustila se za ním, nebo jestli odešli z domu spolu, to nemohli žádným způsobem zjistit. Zajisté ale považovali, že zbývá jen malá vyhlídka, že o nich ještě někdy uslyší - a ať už podnět k útěku vyšel od starce nebo od dítěte, není zřejmě naděje, že by se vrátili.

To všechno poslouchal svobodný pán s tváří člověka zdrceného žalem a zklamáním. Tekly mu slzy, když mluvili o dědečkovi, a vypadal hluboce nešťastný.

Abychom tuto část vyprávění neprotahovali a s dlouhou historií udělali krátký proces, poznamenejme tu jen stručně, že ještě dřív, než popsaný rozhovor dospěl ke konci, uznal

412$

svobodný pán všechno, co zde vyslechl, za pravdu dostatečně věrohodnou a že se pokoušel nevěstě a ženichovi vnutit v uznání za jejich laskavost k opuštěnému dítěti nějakou pozornost, ale ti ji rozhodně odmítli přijmout. Nakonec šťastný párek odkodrcal ve své maringotce, aby strávil líbánky na svatební cestě po venkově; a svobodný pán s Kitovou matkou zůstali zklamaně stát u dvířek poštovního kočáru.

„Kam vás odvezeme teď, pane?“ zeptal se postilión.

„Jeďte třeba,“ řekl svobodný pán, „třeba do horou Chtěl říci něco jiného, ale s ohledem na Kitovu matku to opravil na „do hostince“. A do hostince tedy jeli.

Mezitím se už rozletěla pověst, že ta dívenka, která prováděla ve voskovém panoptiku, je dítě vznešených rodičů, že jim byla ukradena v útlém mládí a že právě byla nalezena její stopa. Mínění se rozcházelo jen v tom, je-li to dcera prince, vévody, hraběte, vikomta nebo barona, ale všichni se shodovali na tom hlavním, že svobodný pán je její otec, a všichni se natahovali, aby z něho něco zahlédli, i kdyby to měla být jen špička jeho urozeného nosu, když pln zoufalství odjížděl ve svém kočáře se čtyřspřežím.

Co by za to byl dal, aby se dověděl, a kolik smutku by bylo bývalo ušetřeno, kdyby byl věděl, že v té chvíli děvčátko i dědeček sedí spolu v portálu toho starého kostela a trpělivě čekají, až se vrátí jejich přítel učitel!

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ»

Pověsti o svobodném pánovi a účelu jeho návštěvy, nesoucí se od úst k ústům a stále se rozvíjející a přibírající na senzačnosti, čím víc byly přemílány a obraceny - neboť pověsti mezi lidmi na rozdíl od kamenů v bystřině, které omíláním ubývají a slábnou, znamenitě nabývají na objemu - způsobily, že se na jeho vysednutí u hostince

413$

pohlíželo jako na vzrušující a přitažlivé divadlo, zasluhující svrchovaný obdiv; a přilákalo také velký sběh okouněčů, kteří byli uzavřením voskového panoptika a skončením svatebních obřadů zbaveni své životní náplně, a proto pokládali jeho příjezd téměř za dar Prozřetelnosti a vítali ho projevy živé radosti.

Bez nejmenšího zájmu i účasti na všeobecném vzrušení, ale se stísněným a unaveným výrazem člověka, který touží přemítat o svém zklamání v tichu a o samotě, vystoupil svobodný pán z kočáru a se zasmušilou zdvořilostí, která udělala na okolní zevlouny hluboký dojem, pomohl vystoupit Kitově matce. Jakmile se tak stalo, nabídl jí rámě a provázel ji do domu, zatímco několik hbitých číšníků běželo napřed jako harcovnická hlídka, aby uvolnili cestu a ukázali pokoj, který je připraven pro vzácné hosty.

„Budu spokojený s jakýmkoli pokojem,“ řekl svobodný pán, „jen aby to nebylo daleko, víc nechci nic.“

„Zajisté, pane, račte se obtěžovat tímhle směrem.“

„A nelíbil by se pánovi tenhle pokoj?“ ozval se jakýsi hlas, když se prudce rozletěly malé postranní dveře u paty točitého schodiště a v nich se objevila čísi hlava. „Jen ať si pán poslouží, je vítán. Stejně vítán jako květiny v máji nebo uhlí o vánocích. Líbil by se vám ten pokoj, pane? Prokažte mi tu čest a vejděte. Udělejte mi tu laskavost, prosím.“

„Dobrotivé nebe!“ zvolala Kitova matka a přemírou překvapení až uskočila. „Kdo by čekal tohle!“

Její údiv nebyl docela bezdůvodný, protože osoba, která vyslovila toto přelaskavé pozvání, nebyl nikdo jiný než Daniel Quilp. Malé dveře, ze kterých vystrčil hlavu, sousedily s hostinskou spíží; a v nich teď stál a ukláněl se s groteskní zdvořilostí právě tak nenuceně, jako by to byly dveře jeho vlastního domu, a zamořoval všechny ty skopové kýty a studenou pečenou drůbež svou tělesnou blízkostí; vypadal jako nějaký zlý duch sklepů, který vystoupil z podzemí, aby provedl něco nekalého.

„Prokážete mi tu čest?“ zeptal se Quilp.

„Jsem raději sám,“ odpověděl svobodný pán.

414$

„Ó !“ řekl Quilp a s tím zvoláním vletěl jediným skokem zase dovnitř a zaklapl za sebou ty malé dveře docela jako figurka na švarcvaldkách, když odbije hodina.

„Ale vždyť jsem ho ještě včera večer viděla u nás v Malém Bethelu, pane,“ šeptala Kitova matka, „byl tam, když jsem odcházela.”

„I hleďme!“ řekl její spolucestující. „Kdy sem ten člověk přišel, číšníku?“

„Přijel nočním dostavníkem, pane, dnes ráno.“

„Hm! A kdy odjíždí?“

„To bohužel nevím, pane, opravdu. Když se ho pokojská právě před chvílí ptala, jestli se zdrží přes noc, nejdřív se prý na ni tak divně šklebil a potom chtěl hubičku.“

„Požádejte ho, aby sem přišel,“ pravil svobodný pán. „Řekněte mu, že bych si s ním rád promluvil pár slov. Ale požádejte ho, aby přišel ihned, slyšíte?“

číšník vyvalil oči nad tímto příkazem, neboť svobodný pán nejenže projevil při spatření zakrslíka právě tolik překvapení jako Kitova matka, ale zřejmě se ho vůbec nebál, a proto se ani nenamáhal skrývat svou nechuť i ošklivost. Ale odešel, aby příkaz vyřídil, a vzápětí se vrátil, přiváděje žádanou osobu.

„Váš služebník, pane,“ řekl zakrslík, „potkal jsem vašeho posla v půli cesty. Myslel jsem si, že mi dovolíte, abych vám složil poklonu. Doufám, že se cítíte dobře. Doufám, že se cítíte velmi dobře.“

Nastala krátká přestávka, za níž zakrslík se sklopenýma očima a s našpulenou tváří stál a čekal na odpověď. Když žádnou nedostával, obrátil se ke své bližší známosti.

„Kryštofova matka!“ zvolal. „Taková milá dáma, taková vzácná žena, tak požehnaná ve svém počestném synu! Jak se daří Kryštofově matce? Prospěla jí změna vzduchu a místa? A co dětičky, a taky Kryštof? Daří se jim? Kvetou? Vyrůstají v počestné občany, hm?“

Poněvadž s každou další otázkou popolezl s hlasem vždycky o jeden tón stupnice výš, skončil pan Quilp vřískavým zakvičením a hned nato nechal rozplynout rysy obličeje v jakési zadýchané uvolnění, které u něho bylo

415$

obvyklé - ať už bylo strojené nebo přirozené - mělo vždycky týž účinek, že totiž z jeho tváře vymazalo veškerý výraz a ponechalo ji, pokud vůbec poskytovala jakékoli vodítko k jeho náladě nebo mínění, naprosto prázdnou.

„Pane Quilpe,“ začal svobodný pán.

Skrček si přiložil ruku k velkému odstávajícímu uchu a předstíral nejnapjatější pozornost.

„My dva jsme se už setkali

„Jistěže,“ zvolal Quilp a pokyvoval hlavou. „Jistěže, pane, ano. Taková čest a potěšení - pro mne je to obojí, slyšíte, Kryštofova matko, obojí - se hned tak nezapomene. Rozhodně ne!“

„Snad se tedy pamatujete, že mě toho dne, kdy jsem přijel do Londýna a našel dům, ke kterému jsem se dal zavézt, prázdný a opuštěný, někdo ze sousedů odkázal na vás a že jsem vás hned navštívil, aniž jsem si popřál chvíli oddechu nebo občerstvení.“

„Jak to bylo překotné, a přesto jaký to byl cílevědomý a energický postup!“ řekl Quilp po vzoru svého přítele pana Sampsona Brasse polohlasem, jako by mluvil sám k sobě.

„Shledal jsem,“ pokračoval svobodný pán, „že jste zcela nevysvětlitelně majitelem všeho, co ještě nedávno patřilo jinému člověku, a že tento člověk, považovaný za zámožného až do té doby, než jste se zmocnil jeho majetku, se náhle ocitl na žebrácké holi a byl vyhnán od svého krbu.“

„Měli jsme plnou moc ke všemu, co jsme udělali, milý pane,“ namítl Quilp, „měli jsme svou plnou moc. A taky nemluvte o vyhnání. Odešel o vlastní újmě - prostě jednou v noci zmizel, pane.“

„To je jedno,“ řekl svobodný pán hněvivě, „ale byl pryč.“

„Ano, byl pryč,“ opakoval Quilp stále s týmž dráždivým klidem. „Není pochyby, že byl pryč. Jedinou otázkou bylo, kde je. A ta otázka tu zůstává vlastně pořád.“

„A co si mám tedy myslet o vás,“ pravil svobodný pán a přísně se na něj zahleděl, „který jste tenkrát očividně byl neochotný poskytnout mi jakékoli informace – ba

416$

přímo jste je zadržoval a kryl se všemožnými chytristikami, úskoky a vytáčkami – a teď sledujete moje kroky?“

„Já a sledovat vaše kroky?“ zvolal Quilp.

„A ne snad?“ namítl jeho zpovědník, na nejvyšší míru popuzený. „Nebyl jste snad ještě před pár hodinami šedesát mil odsud, a zrovna v modlitebně, kam chodívá tahle dobrá žena?“

„Mám to chápat, že tam byla taky?“ pravil Quilp, stále ještě dokonale klidný. „Kdybych chtěl být nezdvořilý, mohl bych se zeptat, jak mám vědět, jestli vy nesledujete kroky moje? Ano, byl jsem v tom sboru. A proč ne? Dočetl jsem se v knihách, že se poutníci chodívali napřed pomodlit, než se vydali na cestu, aby si vyprosili šťastný návrat. Moudří lidé! Cestování je velice nebezpečné obzvlášť na venkovním sedadle. Odletí kolo, splaší se koně, kočí to žene moc rychle, vůz se převrhne. Já sejdu vždycky pomodlit, než se vydám na cestu. To je opravdu poslední příprava, kterou v takových případech dělám.“

Nevyžadovalo obzvláštní bystrost prohlédnout, že Quilp v této věci lže, jako když tiskne, ačkoli podle toho mála, co dovolil prozradit svému obličeji, hlasu a chování, se snažil naopak působit dojmem člověka, který lpí na pravdě s houževnatostí mučedníka.

„Ve jménu všeho, co může člověka dohnat k šílenství,“ řekl nešťastný svobodný pán, „se vás ptám, člověče, jestli jste z nějakého vlastního důvodu na sebe nevzal moje poslání! Copak nevíte, za jakým cílem jsem sem přijel, a jestli to víte, nemůžete na něj vrhnout nějaké světlo?“

„Myslíte si, pane, že jsem kouzelník?“ odpověděl Quilp a pokrčil rameny. „Kdybych jím byl, předpověděl bych si svoje vlastní štěstí - a popadl bych ho.“

„Ach! Vidím, že jsme si už řekli všechno, co se dalo říct,“ odvětil druhý a hodil sebou netrpělivě na pohovku. „Prosím, opusťte nás laskavě.“

„Milerád,“ řekl na to Quilp. „Svrchovaně rád. Kryštofova matko, vy dobrá duše, buďte sbohem. A vám, pane, příjemnou cestu - tu zpáteční! Hm!“

S těmito slovy na rozloučenou a s obličejem zrůzněným

417$

grimasou, která byla naprosto nepopsatelná, ale zdála se složená ze všech potvorných šklebů, jakých jsou schopni lidé i opice dohromady, se zakrslík pomalu vzdálil a zavřel za sebou dveře.

„Oho,“ řekl si, když se ocitl opět ve svém pokoji a s rukama v bok se usadil na židli. „Oho! Tak takhle to s vámi vypadá, příteli! Věru, věru!“

Pan Quilp se rozchechtal pod fousy, jako by se radostí neznal, a odškodňoval se za zdrželivost, kterou předtím ukládal svému obličeji, jeho pitvořením do všech myslitelných variací ohyzdnosti, přičemž se zároveň na židli kolébal kupředu a dozadu, hladil si levou nohu a současně se nořil do jistých úvah, jejichž podstatu zde asi bude nutno uvést.

Nejdříve probral po řadě okolnosti, které ho vedly k tomu, že se rozjel do tohoto města, a ty byly asi takové: Když se předešlého večera zastavil v kanceláři pana Sampsona Brasse, zastihl tam v nepřítomnosti tohoto pána a jeho učené sestry pana Swivellera, který náhodou právě v té chvíli splachoval sklenicí horkého grogu z džinu pachuť prachu zákonů a dost štědře tak svlažoval hliněnou nádobu svého těla. Ale stejně jako pravá hlína, je-li zvlhčena přespříliš, vykazuje špatnou a nespolehlivou soudržnost, dělí se na nepředvídaných místech, neudrží, co do ní bylo vtisknuto, slábne a ztrácí svůj pravý charakter, právě tak i hlína páně Swivellerovy tělesné nádoby, která se napojila značným množstvím vláhy, byla ve velmi uvolněném a kluzkém stavu, takže rozličné myšlenky do ní vtisknuté přicházely rychle o svůj jasný charakter a splývaly jedna s druhou. U lidské hlíny v tomto stavu není nic zvláštního, že cení sebe samu nad všechno na světě - pro svou velkou moudrost a bystrost; a tak pan Swiveller, přikládající si rovněž obzvláštní cenu právě pro tyto vlastnosti, našel příležitost k poznámce, že udělal zajímavé objevy ve spojení s tím svobodným pánem, co bydlí nahoře, ale že se je rozhodl podržet ve své hrudi a žádné mučení ani lichocení že ho jakživo nepřiměje k tomu, aby je prozradil. Pan Quilp vyslovil s tímto rozhodnutím velmi

418$

pochvalný souhlas, ale když ještě týmž dechem začal pana Swivellera pohádat k dalším narážkám, brzo vyrozuměl, že pan Swiveller viděl svobodného pána hovořit s Kitem, a to že je to tajemství, které nehodlal nikdy prozradit.

Ihned po získání této informace pan Quilp usoudil, že svobodný pán z prvního patra je nejspíš tentýž muž, který ho navštívil, a když se dalším vyptáváním ujistil, že jeho předpoklad je správný, nebylo mu zatěžko dojít k závěru, že úmyslem a účelem jeho setkání s Kitem je najít Quilpova starého zákazníka a děvče. Zapálený zvědavostí zjistit, co se vlastně děje a chystá, rozhodl se uhodit na Kitovu matku jakožto na osobu nejméně schopnou prokouknout jeho finty, prostě na osobu, ze které bude proto také možno nejsnadněji vytáhnout taková odhalení, po jakých pátrá; rozloučil se tedy urychleně s panem Swivellerem a spěchal do jejího domu. Protože však tu dobrou ženu nenašel doma, vyptával se na ni sousedky, stejně jako se za chvíli nato vyptával Kit, a když ho sousedka poslala do Malého Bethelu, odebral se tam s úmyslem, že ji zaskočí a přepadne, až bude konec pobožnosti.

Neseděl v modlitebně ještě ani čtvrt hodiny a s očima zbožně upřenýma na strop se v duchu bavil povedeným žertem, jakým byla jeho přítomnost na tomto místě, když se objevil sám Kit. Zakrslík, ostražitý jako rys, na první pohled poznal, že Kit přichází s nějakým záměrem. Zdánlivě plně ponořený do svých myšlenek, jak jsme viděli, a předstíraje naprostou netečnost, bedlivě pozoroval každičký jeho pohyb i hnutí, a když Kit s rodinou odešel, vyrazil za nimi. Zkrátka, sledoval je až k notářovu domu, kde od jednoho z postiliónů vyzvěděl cíl, kam má kočár namířeno. A protože věděl, že z jedné sousední ulice odjíždí do téhož města rychlý noční dostavník právě v nejbližší celou hodinu, která měla užuž odbít, bez dalších okolků se rozběhl na dostavníkovou stanici a koupil si místo na střeše vozu. Na silnici potom během noci několikrát kočár předjeli a častokrát zase kočár předjel je podle toho, který vůz udělal zastávku delší a který kratší nebo jak se lišila rychlost jejich jízdy - ale nakonec dojely

419$

oba vozy do města skoro současně. Quilp nespustil kočár z očí, zamíchal se do zástupu, vyzvěděl, co tam svobodný pán vlastně pohledává i jak špatně pořídil, a když si takto zjistil to hlavní, co potřeboval vědět, spěchal, aby dorazil do hostince dříve než on, což se mu také podařilo; pak měl se svobodným pánem rozhovor, který jsme právě podrobně popsali, a nakonec se zavřel ve svém malém kumbále, kde pak spěšně probíral všechny tyto události.

„Tak takhle to s vámi vypadá, příteli!” opakoval a chtivě si přitom okusoval nehty. „Mne podezříváš a odkopáváš, ale s Kitem se spřahuješ a děláš si z něho prostředníka, že jo? Obávám se, že se ho budu muset zbavit. Kdybychom je byli dnes ráno načapali,“ pokračoval po přemítavém odmlčení, „byl jsem od minuty hotov prokázat hezky oprávněný nárok. Mohlo z toho něco slušného kápnout. Nebýt těchhle svatouškovských pokrytců, toho klacka a jeho mámy, mohl bych si toho horkokrevného omotat kolem prstu právě tak hladce jako našeho starého přítele vlastně společného přítele, ha, ha, ha - i boubelatou růžovou Nell. V nejhorším případě je to aspoň jedinečná příležitost, která se nesmí propást. Nejdřív je musíme vypátrat, a já už potom najdu způsob, jak vám ulehčit od trošky vašeho přebytečného zlata, vážený, dokud máme vězeňské mříže, závory a zámky, aby byl váš přítel či příbuzný bezpečně schovaný. Tyhle výlupky ctnosti přímo nenávidím!“ zakončil skrček, hodil do sebe sklenku pálenky a zamlaskal. „Ach, jak já je nenávidím všechny dohromady a každého zvlášť!“

To nebylo pouhé plané chvástání, nýbrž chladnokrevné přiznání jeho skutečných pocitů, neboť pan Quilp, který neměl rád nikoho, došel ponenáhlu k tomu, že nenáviděl každého, kdo byl ať už v blízkém nebo vzdálenějším vztahu k jeho zruinovanému zákazníkovi - samého starce proto, že se mu podařilo Quilpa klamat a unikat jeho bdělosti dívku, protože byla předmětem soucitu paní Quilpové a jejích stálých výčitek svědomí - svobodného pána pro jeho nezastíraný odpor k němu - a Kita a jeho matku nejsmrtelněji z příčin již vysvětlených. Nádavkem a pří-

420$

davkem k onomu celkovému, všeobecnému nepřátelství vůči nim, které bylo asi neodlučitelné od vlčí chtivosti využít těchto změněných okolností ke svému obohacení, je Daniel nenáviděl ještě každého jedno divě.

V tomto roztomilém rozpoložení oživoval pan Quilp sebe i svou nenávist dalšími dávkami pálenky; potom však změnil útočiště a uchýlil se do jedné zapadlé krčmy, kde pak pod záštitou jejího ústraní zahájil všemi možnými způsoby pátrání po něčem, co by mohlo vést k nalezení starce a jeho vnučky. Všechno bylo ale marné. Nepodařilo se mu získat ani sebemenší stopu nebo vodítko. Opustili město v noci; nikdo je neviděl odcházet; nikdo je nepotkal na silnici; kočí žádného povozu, osobního či nákladního, malého či velkého, nezahlédl pocestné, kteří by odpovídali udanému popisu; nikdo se s nimi nesetkal ani o nich neslyšel. Když se nakonec přesvědčil, že všechny pokusy tohoto druhu jsou prozatím beznadějné, vybral si několik zvědů a slíbil jim vysokou odměnu, jestliže mu dodají nějakou zprávu, a druhý den se vrátil dostavníkem do Londýna.

Pro pana Quilpa bylo jistým zadostučiněním, když při zaujímání místa na střeše zjistil, že uvnitř vozu sedí Kitova matka sama; tato okolnost mu během jízdy připravovala náramnou rozkoš a zábavu, poněvadž mu její osamocenost umožňovala, aby ji děsil a dráždil různými podivnými kousky, jako třeba tím, že se životu nebezpečně nakláněl přes bok dostavníku, až visel hlavou dolů a brejlil dovnitř svýma velkýma vypoulenýma očima, které jí připadaly tím hroznější, že měl obličej vzhůru nohama, a nutil ji takovým způsobem stěhovat se pořád od jednoho okna k druhému; nebo zase mrštně seskakoval, kdykoli se měnili koně, a s ohyzdným mžouráním strkal hlavu až do okna, kteréžto promyšlené týrání mělo na paní Nubblesovou ten účinek, že se po celý čas nemohla ubránit dojmu, že pan Quilp ve své osobě představuje a ztělesňuje onu zlou moc tak plamenně napadanou v Malém Bethelu, která nad jejími hříchy, spočívajícími v návštěvě Astleyho divadla a ústřicových hodech, teď jásá a vítězoslavně křepčí.

421$

Kit, dopisem zpravený o zamýšleném matčině návratu, na ni čekal na dostavníkové stanici a byl velmi překvapený, když spatřil, jak se nad ramenem kočího ušklebuje dobře známý obličej Quilpův jako nějaký domácí ďáblík, neviditelný pro všechny oči kromě pro oči jeho.

„Jak se vede, Kryštofe?“ zaskřehotal zakrslík ze střechy dostavníku. „Všechno je v pořádku, Kryštofe. Matka je uvnitř.“

„Kde ten se tady bere, máti?“ zašeptal Kit.

„Nevím, synáčku, jak sem přišel ani proč,“ odpověděla paní Nubblesová, zatímco se synovou pomocí vystupovala, „ale celý boží den mě děsil, div mě nepřipravil o rozum.“

„Jistě?“ zvolal Kit.

„Ani by to člověk nevěřil, viď, ani bys to nevěřil,“ pokračovala matka, „ale neříkej mu ani slovo, protože já opravdu nevěřím, že to je lidský tvor. Pst. Neotáčej se. Ať neví, že mluvím o něm, on po mně zrovna pokukuje, v tom světle vozové lucerny to je vidět - něco opravdu hrozného!“

Přes matčino napomenutí se Kit prudce otočil, aby ho přistihl. Pan Quilp se však klidně díval na hvězdy, zcela tímto pozorováním nebeské báně zaujatý.

„Ach, je to nejprohnanější tvor pod sluncem!“ zvolala paní Nubblesová. „Ale pojď pryč. Za nic na světě s ním nemluv.“

„Ba ne, já mu řeknu své, máti. Takové nesmysly! Povídám, pane -“

Pan Quilp sebou strojeně škubl a s úsměvem se ohlédl.

„Nechte mou matku na pokoji, ano?“ řekl Kit. „Jak se opovažujete trápit takovou ubohou osamělou ženu, jako je ona, a dělat ji nešťastnou a smutnou, jako by už beztak neměla dost starostí a žalosti i bez vás? Copak se vůbec nestydíte, vy stvůro prťavá?“

„Stvůra prťavá!“ opakoval si Quilp v duchu vítězoslavně. „Nejošklivější trpajzlík, jaké na každé pouti ukazujou za penny - a teď stvůra prťavá – dobře!“

„Ještě jednou si k ní dovolte nějakou nestoudnost,“ pokračoval Kit a hodil si matčinu škatuli na rameno,

422$

„a povídám vám, pane Quilp, víc už k vám ohledy mít nebudu. Nemáte právo jí tohle dělat; my jsme vám přece nikdy nepřeložili křížem ani stéblo. Není to dneska poprvé, a jestli ji ještě jednou budete obtěžovat nebo strašit, tak mě donutíte (i když bych to při vašich rozměrech udělal moc nerad), abych vám pořádně napráskal.“

Quilp neodpověděl jediným slovem, ale přistoupil ke Kitovi tak blízko, že měl oči sotva na půl pídě od jeho tváře, strnule se na něj zahleděl, kousek ustoupil, aniž svůj upřený pohled odvrátil, znovu se přiblížil, znovu ustoupil, a tak to opakoval pětkrát nebo šestkrát, jako by to bylo v nějaké fantasmagorii. Kit stál pevně rozkročený jakoby v očekávání bezprostředního útoku, ale když poznal, že z těch pohybů nic nevzejde, luskl prsty a otočil se k odchodu; však i matka ho už odtamtud táhla pryč, jak nejrychleji mohla, a dokonce i přitom, když jí vypravoval novinky o Jakoubkovi a maličkém, se přes rameno úzkostlivě ohlížela, nejdeli Quilp za nimi.

«KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ»

Kitova matka si mohla ušetřit námahu s tak častým ohlížením, protože nic nebylo myšlenkám pana Quilpa vzdálenější než jakýkoli úmysl ji a jejího syna sledovat nebo obnovit nevůli, v níž se rozešli. Zakrslík šel svou cestou, chvílemi si hvízdal úryvek nějaké melodie a s tváří zcela klidnou a vyrovnanou se spokojeně škobrtal domů, přičemž se zabavoval tím, že si představoval obavy a hrůzu paní Quilpové, která od něho nedostala žádnou zprávu po celé tři dny a dvě noci, ba ani nevěděla, že by měl v úmyslu někam jet, takže je touhle dobou nepochybně na pokraji šílenství, trne úzkostí a co chvíli nejspíš žalem omdlévá.

Hra s těmito žertovnými představami tak vyhovovala zakrslíkově letoře a byla pro něj takovým zdrojem legrace,

423$

že se při chůzi smál, až mu po tvářích tekly slzy; a několikrát, když se ocitl v nějaké postranní ulici, dal navíc své radosti průchod ječivým zavřísknutím, a protože tím vždycky k smrti vyděsil každého osamělého chodce, který náhodou kráčel před ním a nevnímal to malé cosi za sebou, jen se tím ještě víc rozveselil a dostával se do nálady čím dál tím bujnější a bezstarostnější.

V tomto šťastném rozpoložení došel pan Quilp na Tower Hill, ale když pozvedl zrak k oknu svého obývacího pokoje, připadalo mu, že v něm vidí víc světla, než bývá obvyklé v domě, kde se truchlí. A když popošel blíž a hodně napjal uši, podařilo se mu zaslechnout několik hlasů ve vážném rozhovoru, mezi nimiž rozeznával nejen hlas své ženy a tchýně, ale i hlasy mužské.

„Ha!“ zvolal žárlivý skrček.

„Co je to? Zvou si sem snad hosty, když jsem pryč?“

V odpověď se mu shora ozvalo zdušené zakašlání. Šmátral v kapsách po klíči od domu, ale zřejmě si ho zapomněl vzít. Nezbývalo jiné východisko než zaklepat na dveře. „Na chodbě se svítí!“ řekl si Quilp, když nahlédl klíčovou dírkou. „Lehoučké zaťukání, a s tvým dovolením, drahá choti, asi že tě překvapím, tos nečekala … no počkej!“

Na velmi tiché a jemné klepnutí však nedostal zevnitř žádnou odpověď. Teprve po druhém dopadu klepadla, o nic hlasitějším než předtím, se dveře tiše otevřely a v nich stál hoch z loděnice; Quilp mu okamžitě jednou rukou zacpal ústa a druhou ho vytáhl na ulici.

„Vždyť mě udusíte, pane,“ sípal hoch. „Pusťte mě, jo?“

„Kdo je to nahoře, ty pse?“ zasyčel Quilp pořád velmi tlumeně. „Povídej. Ale mluv nejtišeji, jak dovedeš, nebo ti doopravdy zakroutím krk!“

Hoch mohl jen ukázat na okno a odpovědět přiškrceným chichotem vyjadřujícím takové bezmezné veselí, že ho Quilp popadl za hrdlo a byl by možná svou hrozbu proměnil ve skutek, nebo by mu alespoň bylo k jejímu uskutečnění mnoho nezbývalo, kdyby se hoch nebyl mrštně ze sevření jeho rukou vykroutil a nevyužil jako barikády nejbližšího sloupu, za který skočil a u kterého pak byl jeho

424$

pán - po několika marných pokusech chytit ho za vlasy nucen přistoupit na vyjednávání.

„Tak řekneš mi to nebo ne?“ vyjel Quilp. „Co se to děje tam nahoře?“

„Vždyť nenecháte člověka mluvit,“ odpověděl hoch. „Oni - ha, ha, ha! - oni myslejí - že jste po smrti. Ha, ha, ha!“

„Po smrti!“ zvolal Quilp a sám si ulevil zlověstným smíchem. „Ne. Vážně? Doopravdy si to myslejí, pse?“

„Myslejí si - že jste se utopil,“ odpověděl hoch, který měl ve své povaze hodně ze zlomyslnosti svého pána. „Naposledy vás lidi viděli v loděnici na samém krajíčku nad vodou, a tak myslejí, že jste do ní spadl. Ha, ha!“

Vyhlídka, že by si za takových skvostných okolností mohl zahrát na špeha a zasadit pak všem ohromující ránu tím, že se mezi nimi najednou objeví živ a zdráv, poskytovala Quilpovi větší potěšení, než jaké by mu mohlo způsobit sebevětší životní štěstí, které by ho nečekaně potkalo. Neokouzlovala ho o nic méně než jeho nadějného pomocníka, a tak oba chviličku stáli, chechtali se tak, až ztráceli dech, a kývali na sebe hlavou, každý z jedné strany sloupu, jako nevyrovnatelný párek čínských bůžků.

„Ale teď už ani muk,“ řekl pan Quilp a zamířil po špičkách ke dveřím. „Nesmíš ani šustnout, ani prknem vrznout, ani brnknout o pavučinu! Utopil se, paní Quilpová, co? Utopil!“

S těmi slovy sfoukl svíčku, skopl s nohou střevíce a potom se šoural, tápaje rukama, potmě po schodech nahoru a jeho nadšený mladý přítel, kterého zanechal na chodníku, začal ve svém vytržení metat kozelce.

Protože nahoře našel dveře ze schodiště do ložnice nezamčené, vklouzl pan Quilp dovnitř a stoupl si za dveře spojující ložnici s obývacím pokojem, které byly pootevřené, aby mezi oběma místnostmi mohl proudit vzduch, a měly navíc velice příhodnou škvíru (kterou již dříve častokrát využil k informativním účelům, ba dokonce ji i svým kapesním nožem trochu rozšířil), což mu umožňovalo nejen slyšet, ale i jasně vidět, co se vedle děje.

425$

Když přiložil oko k tomuto výbornému místečku, spatřil pana Brasse, jak sedí s perem a inkoustem nad papírem u stolu, pohodlně po ruce butelu rumu – jeho vlastní butelu s jeho vlastním speciálním jamajským rumem! a také s horkou vodou, voňavými citróny, bílými kostkami cukru a všemi přináležejícími přísadami, z kterýchžto vybraných materiálů pan Sampson, rozhodně nikoli nevnímavý k jejich nárokům na jeho pozornost, vyrobil mohutnou sklenici kouřícího punče a právě v této chvíli ho čajovou lžičkou míchá a pozoruje pohledem, v němž špatně hraná soustrastná lítost jen taktak že nepodlehne v chabém zápase s lichotivým a uznalým potěšením. U téhož stolu, s oběma lokty o něj opřenými, seděla paní Jiniwinová a neusrkávala už z punče jiných lidí po kradmých čajových lžičkách, nýbrž hluboce si ho přihýbala z vlastního velkého poháru, zatímco její dcera – ne zrovna s popelem na hlavě ani s pytlovinou na zádech, ale přesto zachovávající velmi slušné a patřičné zdání smutku odpočívala pohodlně v lenošce a mírnila svůj žal menší dávkou téže lahodné tekutiny. Mimoto byli v místnosti ještě dva muži od řeky, kteří s sebou měli náčiní zvané vyběrací háky; i těm se dostalo po sklenici zvlášť řízného nápoje, a poněvadž pili s velkým požitkem a byli to pochopitelně praví rudonosí a poďobaní bratři z mokré čtvrti, jejich družná přítomnost zde spíš zvětšovala než zmenšovala nesporný obraz dobré pohody, který byl hlavní charakteristickou známkou této společnosti.

„Moct tak té drahé jemnostbábě její rum otrávit,“ zatoužil Quilp „tak budu odcházet na věčnost s radostí!“

„Ano, ano,“ prolomil pan Brass mlčení a s povzdechem pozvedl oči ke stropu, „kdoví, jestli na nás třeba zrovna neshlíží? Kdoví, jestli nás třeba zrovna teď nepozoruje z - no to je jedno odkud - a nedívá se na nás bdělým okem? Ach bože!“

Tu se pan Brass odmlčel, vypil půl své sklenice a potom pokračoval, přičemž se při řeči díval se ztrápeným úsměvem na zbylou polovinu.

„Mně dokonce připadá,“ řekl právník a potřásl hlavou,

426$

„že vidím, jak se na samém dně mého punče leskne jeho oko. Kdy zase uvidíme jeho tvář? Už nikdy, nikdy! Jednu chvíli jsme tady tu si zvedl sklenici před oči a druhou tam tu shltl její obsah a důrazně si pleskl o něco níž než na prsa v tichém hrobě. Kdo by si byl pomyslel, že budu pít jeho vlastní rum! Připadá mi to jako sen.“

Nepochybně s úmyslem přesvědčit se o skutečnosti svého postavení přisunul pan Brass mezi řečí svou sklenici k paní Jiniwinové, aby mu ji znovu naplnila, a otočil se k přítomným mořeplavcům.

„Hledání tedy nemělo vůbec žádný výsledek?“

„Vůbec žádný, pane. Ale řekl bych, jestli se vůbec ještě ukáže, tak že ho voda vyplaví na břeh někde kolem Greenwiche zítra po odlivu, že mám pravdu, kamaráde?“

Druhý gentleman přisvědčil a dodal, že mrtvolu čekají někde u nemocnice a že několik pacientů bude připravených, aby ji vytáhli, jen co se objeví.

„Tak nám tedy nezbývá nic než odevzdaně čekat,“ rozhodl pan Brass, „nic než odevzdaně čekat a doufat. Byla by to úleva, mít jeho tělo; i když zarmucující úleva.“

„Ó, beze vší pochyby,“ přisvědčila spěšně paní Jiniwinová, „mít ho, tak máme úplnou jistotu.“

„Ale abychom se vrátili k popisu jeho osoby na vyhlášku,“ pravil Sampson Brass a chopil se pera. „Je to smutné potěšení vzpomínat si na jeho rysy. Tak jak je to tedy s nohama –?“

„Rozhodně křivé,“ řekla paní Jiniwinová.

„Myslíte, že je měl křivé?“ opáčil Brass vemlouvavým tónem. „Já je přímo vidím, jak kráčejí po ulici tak zeširoka, daleko od sebe, v nankinových pantalónech trošku sražených a bez podpínek. Ach, v jakém slzavém údolí to žijeme! Tak napíšeme křivé?“

„Myslím, že byly trošku takové,“ přiznala paní Quilpová a vzlykla přitom.

„Nohy křivé,“ řekl Brass a zároveň svá slova psal. „Velká hlava, krátký trup, nohy křivé

„Velmi křivé,“ napověděla paní Jiniwinová.

„Velmi křivé, to snad není třeba, madam,“ namítl

427$

Brass zbožně. „Nechtějme příliš tvrdě zdůrazňovat nedostatky zesnulého. Odešel tam, madam, kde na jeho nohou nebude už nikdy záležet. - Spokojíme se s křivými, paní Jiniwinová.“

„Myslela jsem, že chcete pravdu,“ zahudrovala stará dáma. „O nic jiného mi nešlo.“

„Propáníčka, jak já tě miluju,“ brblal si Quilp na její adresu. „A už zase natahuje pracky. Nic než punč!“

„Tohleto moje zaměstnání,“ pokračoval právník, když odložil pero a vyprázdnil další sklenici, „mi ho přímo oživuje před očima, jako ducha Hamletova otce, znovu ho vidím oblečeného tak, jak chodíval ve všední dny. Ten jeho kabát, vesta, jeho střevíce a punčochy, kalhoty, klobouk, jeho vtip a humor, jeho patos a jeho deštník, to všechno přede mnou defiluje jako obrazy z mého mládí. A ty jeho košile!“ řekl pan Brass a něžně se usmál na stěnu. „Jeho košile, které měly vždycky nějakou zvláštní barvu, protože takový už byl jeho rozmar a vkus - bože, jak jasně vidím před sebou jeho košile!“

„Měl byste raději pokračovat, pane,“ ozvala se netrpělivě paní Jiniwinová.

„Jistěže, madam, jistěže,“ souhlasil pan Brass. „Nesmíme dopustit, aby žal ochromil naše síly. Smím vás obtěžovat ještě o trochu tady toho, madam? A teď přichází na řadu otázka, týkající se nosu.“

„Rozpláclý,“ řekla paní Jiniwinová.

„Orlí!“ zařval Quilp, který vstrčil hlavu dovnitř a udeřil se pěstí do této části obličeje. „Orlí, vy čarodějnice. Vidíte ho? To je u vás rozpláclý? Joó? Coó?“

„Och, velkolepé, velkolepé!“ vykřikl Brass čirou silou zvyku. „Znamenité! To je přece pašák, ohromný pašák! Opravdu pozoruhodný člověk, pozoruhodný - a tak nesmírně špásovný. Taková úžasná schopnost dělat překvapení!“

Quilp nevěnoval ani sebemenší zájem těmto poklonám, ani rozpačitému a ustrašenému vzezření, do jakého právník ponenáhlu upadal, ani výkřikům své ženy a tchýně, ani tchýninu útěku z pokoje, ani tomu, že jeho žena omdlela.

428$

Se zrakem zavěšeným na Sampsonovi Brassovi došel ke stolu, a počínaje jeho sklenicí, vypil postupně obsah všech, obcházeje stůl klidně kolem dokola, a když je vyprázdnil, popadl butelu, strčil si ji pod paždí a se svrchovaně podivným úšklebkem si ho dál úkosem prohlížel.

„Ještě ne, Sampsone,“ řekl Quilp. „Zatím ještě ne!“

„Och, opravdu výtečně!“ horoval Brass, který se mezitím trochu vzpamatoval. „Ha, ha, ha! Och, mimořádně povedené. Není druhého člověka pod sluncem, který by se z toho tak brilantně dostal. Dostat se z takovéhle situace je nejvýš nesnadné. Ale on má takovou zásobu dobré nálady, přímo úžasnou zásobu!“

„Dobrou noc,“ řekl zakrslík a významně pokývl hlavou.

„Dobrou noc, pane, dobrou noc,“ volal právník, zatímco pozpátku ustupoval ke dveřím. „Tohle je opravdu radostná událost, nesmírně radostná. Ha, ha, ha! A velmi špásovná, velmi špásovná, opravdu neobyčejně špásovná!“

Quilp počkal, až výkřiky pana Brasse dozněly v dálce (neboť je ze sebe chrlil vytrvale i celou cestu ze schodů dolů), a potom přistoupil k oběma mužům, kteří dosud postávali v pokoji v jakémsi tupém úžasu.

„To jste prohledávali řeku celý den, pánové?“ zeptal se zakrslík a s náramnou zdvořilostí jim přidržoval dveře otevřené.

„Dneska i včera, pane.“

„Jemine, to jste s tím asi měli spoustu práce. Považujte prosím za svůj majetek všechno, co najdete u té mrtvoly. Ale teď dobrou noc!“

Muži se na sebe podívali, ale očividně neměli chuť rozebírat tuto otázku právě v této chvíli, a vyšourali se z pokoje. Když Quilp takto krátkou cestou pokoj vyklidil, zamkl dveře a s butelou ještě stále přitisknutou pod paždím a s rameny zvednutými a rukama založenýma se postavil nad svou omdlelou ženu a díval se na ni jako ztělesněný děs.

429$

«KAPITOLA PADESÁTÁ»

Manželské neshody si zúčastněné strany obyčejně vyřizují formou dialogu, k němuž dáma přispívá přinejmenším plným polovičním podílem. Spory manželů Quilpových však byly výjimkou ze všeobecného pravidla, neboť veškerý slovní projev jimi vyvolaný se omezoval pouze na dlouhou samomluvu ze strany pánovy, nanejvýš snad tu a tam přerušenou úpěnlivými vsuvkami ze strany dámy, rozsahem nepřesahujícími roztřesené slůvko, pronesené v dlouhých intervalech a velmi kajícným a poníženým tónem. V dnešním případě se paní Quilpová dlouhou dobu neodvážila ani k této mírné obraně, nýbrž seděla poté, kdy se probrala z mdlob, v uslzeném mlčení a pokorně poslouchala výtky svého pána a velitele.

Ty ze sebe pan Quilp chrlil s živostí a rychlostí přímo bravurní a navíc s tolikerým kroucením údů i tváře, že dokonce i jeho žena, ač již víc než dostatečně zvyklá na jeho zdatnost po této stránce, byla zděšením skoro bez sebe. Ale jamajský rum a radost z toho, že všem připravil takové kruté zklamání, postupně zaplašily páně Quilpův hněv, který z divošského běsnění pomalu klesl do polohy posměchu a špičkování a na tom stupni pak už setrval.

„Tak ty sis myslela, že jsem mrtvý, jo? Že je po mně?“ řekl Quilp. „Už sis myslela, že jseš vdova, co? Ha, ha, ha, ty mrcho!“

„Opravdu, Quilpe,“ odpověděla mu žena, „moc mě to mrzí

„Pochybuje o tom snad někdo?“ zvolal zakrslík. „Moc tě to mrzí! Bodejť taky ne! Kdo by mohl pochybovat, že tě to mrzí hrozně moc?“

„Nemyslím tím, že mě mrzí, že ses vrátil zase domů živý a zdravý,“ odpověděla mu žena, „ale mrzí mě, že jsem se nechala svést a uvěřila tomu. Jsem ráda, že tě zase vidím, Quilpe, opravdu ráda.“

Vskutku se zdálo, že paní Quilpová vidí svého pána o hodně raději, než by se dalo očekávat, že projevuje, když

430$

se všechno uváží, až skoro nevysvětlitelně silný zájem o jeho bezpečí. Quilp, na kterého neudělala tato skutečnost žádný zvláštní dojem, reagoval jen tím, že s výrazem smíšeným z vítězoslávy a pohrdavého úšklebku zaluskal své ženě před očima prsty.

„Jak jsi jen mohl odejít na tak dlouho, a neříct mi ani slovo, ani nedat o sobě vědět nebo vůbec podat nějakou zprávu?“ ptala se ubohá drobná žena a vzlykala. „Jak jsi mohl být takový krutý, Quilpe?“

„Jak jsem mohl být takový krutý?“ zvolal zakrslík. „Protože se mi chtělo. A chce se mi i teď. Budu krutý, kdy budu chtít. A zas půjdu.“

„Zase? To snad ne!“

„Ano, zase. A hned teď. Jsem pryč cobydup. Chci si zkrátka odejít a žít si, kde se mi zlíbí – možná v loděnici – možná v pisárně – prostě vesele si mládencovat. Ty ses už viděla celá šťastná jako vdova. Ať se propadnu,“ zaječel zakrslík, „jestli si já nebudu mládencovat opravdu!“

„To nemůžeš myslet vážně, Quilpe,“ vzlykala jeho žena.

„Povídám ti,“ řekl zakrslík, nadšený svým plánem, „že si teď začnu žít jako mládenec, bohapustě bezstarostný mládenec. A své mládenecké doupě budu mít v pisárně, a jen se tam opovaž přiblížit, když v něm budu! A dej si taky pozor, abych na tebe zase v nějakou nepředvídanou chvíli neskočil, protože té budu špehovat a přicházet a odcházet jako krtek nebo lasička. Tom Scott - kde je Tom Scott?“

„Tady jsem, pane,“ ozval se hlasitě hoch, když Quilp zprudka otevřel okno.

„Čekej dole, pse,“ odpověděl trpaslík, „poneseš mládenecký tlumok. Sbal mi ho, paní Quilpová, a vyburcuj naši drahou starou dámu, aby ti s tím pomohla - no, jen ji vyburcuj. Haló, vy tam! Haló, haló!“

S těmi výkřiky popadl pan Quilp pohrabáč, rozběhl se ke dveřím kabinetu, kde ta dobrá dáma spala, a mlátil jím do nich, až se s nevýslovným zděšením vzbudila v domnění, že její roztomilý zeť má přinejmenším v úmyslu ji zavraždit jako zadostučinění za ty nohy, které mu tak pohanila

431$

Pod dojmem této představy spustila zoufalý křik, sotva se jakžtakž probrala k vědomí, a byla by se nejspíš střemhlav vrhla z okna a proletěla až do sousedního světlíku, kdyby k ní nebyla přispěchala dcera, aby ji vyvedla z omylu a úpěnlivě požádala o pomoc. Poněkud uklidněna vysvětlením, jaká služba se od ní žádá, paní Jiniwinová, oděna ve flanelovém županu, vyšla z kabinetu a hned nato se obě, matka i dcera, třesouce se strachem i zimou neboť noc již značně pokročila - pustily za pokorného mlčení do plnění příkazů pana Quilpa. Aby jim práci udělal zajímavější, protahoval tento výstřední gentleman své přípravy, jak jen mohl, osobně dohlížel na balení své garderoby, a když k ní vlastníma rukama přidal ještě talíř, jídelní příbor, lžíci, čajový šálek s talířkem a jiné drobné domácí potřeby podobného druhu, tlumok zašněroval, hodil si ho na ramena a skutečně odešel bez jediného dalšího slova, ale s butelou (kterou celou dobu ani na okamžik neodložil) stále pevně přitisknutou pod paždím. Jakmile se octl na ulici, odevzdal své těžší břemeno do opatrování Tomu Scottovi, a když si pro vlastní povzbuzení přihnul z láhve a potom s ní klepl hocha do hlavy, aby jí trochu okusil i on, vykročil Quilp velmi rozvážně směrem k loděnici a mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní do ní také dorazil.

„Útulné!“ řekl Quilp, když dotápal k prkenné pisárně a odemkl si dveře klíčem, který nosil stále při sobě. „Nádherně útulné! V osm mě vzbuď, pse.“

Bez jakéhokoli dalšího slušnějšího rozloučení nebo vysvětlení popadl tlumok, přibouchl svému průvodci dveře před nosem, vylezl na stůl, stočil se ve starém lodnickém plášti do klubka jako ježek a ihned tvrdě usnul.

Když ho Tom Scott ráno v ustanovenou hodinu vzbudil - a vzbudit ho po vší jeho námaze ze včerejšího dne nebylo nic snadného -, Quilp hochovi přikázal, aby z posbíraných zbytků starého dříví udělal venku oheň a uvařil trochu kávy k snídani; a pro vylepšení a obohacení tohoto jídla obětoval určitou sumu drobných peněz, aby za ně hoch koupil čerstvé rohlíky, máslo, cukr, yarmouthské uzenáče a jiné pochutiny, takže za krátkou chvíli se na stole kouřilo

432$

z přímo lákavé snídaně. Tohoto vydatného posílení si zakrslík dopřával, co srdce i hrdlo ráčilo, a protože ho volný a cikánský způsob života (o němž již dříve nejednou uvažoval jako o možnosti, která by mu poskytla - když by se mu zachtělo po ní sáhnout - příjemné uvolnění z manželských pout a znamenitý prostředek, jak udržet paní Quilpovou a její matku ve stavu trvalého rozčilení a napětí) nanejvýš uspokojoval, pustil se do zvelebování svého zátiší, aby si pobyt v něm udělal co nejpohodlnější a nejpříjemnější.

Z toho důvodu se vypravil do nejbližšího krámu, kde se prodávaly potřeby pro námořníky, koupil si starší visutou rohož a zavěsil ji po námořnickém způsobu od stropu pisárny. Dále si v této plesnivé boudě dal postavit stará lodní kamna s rezavými rourami, kterými jako komínkem měl vycházet kouř střechou. A když tyto úpravy dokončil, s nevýslovnou rozkoší si je prohlížel.

„Mám teď sídlo v přírodě jako Robinson Crusoe,“ řekl zakrslík, zatímco zálibně okukoval zařízení svého obydlí, „osamělé, tajné místečko, něco jako opuštěný ostrov, kde mě nebude nikdo rušit, když začnu pracovat na nějakém kšeftu a kde budu dobře schovaný před všemi špehy a slídily. Nikde kolem živá duše, leda krysy, a to jsou roztomilé, tiché, mlčelivé společnice. Mezi takovým panstvem budu šťastný jako blecha. Ještě se porozhlédnu po nějaké, která se podobá Kryštofovi, a tu pak otrávím ha, ha, ha! Ale obchod, obchod! Ani uprostřed radosti nesmíme zapomínat na obchod, a dnes ráno ten čas letí, jen co je pravda!“

Když. Tomu Scottovi uložil, aby na něj počkal, dokud se nevrátí, a pod trestem zdlouhavého mučení mu zakázal, aby se mezitím stavěl na hlavu, dělal kotrmelce, nebo snad dokonce chodil po rukou, vrhl se zakrslík do člunu, dal se přepravit na druhou stranu řeky a potom spěchal dál pěšky, až dorazil do hostince v Bevis Marksu, kde se pan Swiveller obvykle stravoval, a to právě ve chvíli, kdy se tento pán, zcela sám, usazoval v jeho šerém lokále k obědu.

433$

„Dicku,“ řekl zakrslík, když strčil hlavu do dveří, „milánku, hošánku, zřítelnice mého oka, hej, hej!“

„Á, to jste vy, opravdu vy?“ odvětil pan Swiveller. „Jakpak se daří?“

„A jak se vede Dickovi?“ opáčil Quilp. „Jak se vede smetánce písařského stavu, co?“

„Hm, je už trošku zkyslá, pane,“ odpověděl pan Swiveller. „Abych řekl pravdu, začíná už skoro sýrovatět.“ „Stalo se něco?“ ptal se zakrslík a zamířil k němu. „Upadl jste snad v nemilost u Sally? „Ó, jak je měnivé to srdce ženy viďte Dicku?“

„To teda je,“ odpověděl pan Swiveller, zatímco velmi vážně pojídal svůj oběd, „ale její ani moc ne. V soukromém životě to je hotová sfinga, taková je Sally B.“

„Jste nějak špatně naložený,“ řekl Quilp a přitáhl si židli. „Stalo se něco?“

„Právničina se mi zajídá,“ odpověděl Dick. „Je při ní moc sucho v krku a člověk je skoro pořád zavřený. Už dlouho uvažuju o tom, že uteču.“

„Pchá!“ frkl zakrslík. „Kam byste chtěl utíkat, Dicku?“ „Nevím,“ odpověděl pan Swiveller. „Asi nejspíš směrem k Highgate. Třeba zvony zahrajou jednou i mně ,Obrať se, Swivellere, londýnský primátore’. Whittington se jmenoval taky Dick. Jen kdyby bylo míň koček.“

Quilp se díval na svého společníka očima zkroucenýma do směšného výrazu zvědavosti a trpělivě čekal na další vysvětlení, se kterým však pan Swiveller, jak se zdálo, nijak nespěchal, protože jedl celý dlouhý oběd v hlubokém mlčení, nakonec odstrčil talíř, zvrátil se zády na lenoch židle, založil ruce a truchlivě se zahleděl do ohně, kde o vlastní újmě dýmalo několik doutníkových nedopalků a vysílalo libovonný odér.

„Třeba byste měl chuť na kousek dortu -“ řekl Dick, když se konečně otočil k zakrslíkovi. „Můžete si docela klidně posloužit. Proč taky ne, když je to vaše dílo.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Quilp.

Místo odpovědi vytáhl pan Swiveller z kapsy malý a silně umaštěný balíček, pomalu ho otevřel a ukázal

434$

nevelký řez hrozinkového dortu nanejvýš nezáživného vzhledu, který měl na dva prsty tlustý okraj z bílé cukrové hmoty.

„Co byste řekl, že to je?“ tázal se pan Swiveller.

„Vypadá to jako svatební dort,“ odpověděl zakrslík a ušklíbl se.

„A čí byste řekl, že je?“ dotíral dál pan Swiveller, zatímco si se strašlivým klidem omazával ten sladký výrobek o nos. „čí byste řekl?“

„Snad ne

„Ano,“ řekl Dick, „právě té. Nemusíte vyslovovat její jméno. Teď už takové jméno vlastně ani neexistuje. Její jméno je teď Cheggsová - Žofie Cheggsová. Miloval jsem ji přec láskou, kterou nikdy nepozná, kdo z kamene srdce má. Moje srdce puká láskou – na svědomí tohle má jen Žofie Cheggsová. „

S touto improvizovanou obměnou populární písničky, přizpůsobenou smutným okolnostem svého vlastního případu, pan Swiveller balíček opět uzavřel, splácl ho mezi dlaněmi co nejvíc naplocho, vecpal si ho do náprsní kapsy, zapnul přes něj kabát a nad tím vším si založil ruce.

„Teď jste doufám spokojený, pane,“ řekl Dick, „a doufám, že je spokojený i Fred. Spojili jste k provedení téhle lumpárny své síly, a doufám, že máte z výsledku radost. Tohle je teda to vítězství, kterého jsem se měl dočkat, ano? Je to jako ten starý venkovský tanec stejného jména, kde jsou dva páni na jednu dámu, ale má ji jen jeden a ten druhý, co ji nemá, jen za nimi kulhá, aby doplnil figuru. Ale to je už úděl, a ten můj se jmenuje zkáza!“

Daniel Quilp, skrývaje tajnou radost z porážky pana Swivellera, použil nejspolehlivějšího prostředku, jak ho ukonejšit – zazvonil a poručil přinést zásobu růžového vína (to jest jeho obvyklou náhradu) a velmi čile z něho potom naléval a neustále vyzýval pana Swivellera, aby si s ním ťukl a připil na různé věci - některé přípitky tupily Cheggse, jiné vychvalovaly radosti mládeneckého života. Jejich vliv spolu s úvahou, že nemá cenu vzpírat se svému osudu, působily na pana Swivellera tak silně, že mu

435$

nálada ve velmi krátkém čase pozoruhodně stoupla a přivedla ho k tomu, že zakrslíkovi vylíčil, jak k dortu přišel; ukázalo se, že ho do Bevis Marksu přinesly dvě zbývající slečny Wacklesovy a s velkým chichotáním a veselím mu ho ve dveřích kanceláře odevzdaly.

„Ha!“ zvolal Quilp. „Brzo přijde s tím chichotáním řada na nás. A to mi připomíná - mluvil jste o mladém Trentovi - kdepak teď vlastně je?“

Pan Swiveller vysvětlil, že jeho ctihodný přítel přijal nedávno odpovědné místo v pojízdné herně a je toho času nepřítomný, neboť právě absolvuje profesionální turné po střediscích dobrodružných duchů Velké Británie.

„To je velká škoda,” řekl zakrslík, „protože já jsem vlastně přišel, abych se vás na něj zeptal. Něco mě totiž napadlo, Dicku - ten váš kamarád tamhle naproti „Jaký kamarád?”

„Ten v prvním patře.“

„A co je s ním?”

„Váš kamarád z prvního pato o něm možná ví, Dicku.” „Kdepak, neví,” řekl pan Swiveller a zavrtěl hlavou. „Tak tedy ne, ale asi jen proto, že ho nikdy neviděl,” opáčil Quilp. „Kdybychom je ale svedli dohromady, kdoví, Dicku, jestli by Fred - kdybychom ho patřičně uvedli věci neposloužil skoro právě tak dobře jako malá Nell nebo její děda - kdoví, jestli by to pro toho mladíka neznamenalo životní štěstí, a skrze něj i pro vás, hm?”

„Ale to se už přece stalo,” řekl pan Swiveller, „ti dva už byli svedeni dohromady.”

„Že byli?” zvolal zakrslík a zadíval se podezíravě na svého společníka. „A kdo to zařídil?”

„Já,” odpověděl Dick poněkud v rozpacích. „Copak jsem se vám o tom nezmínil, když jste se posledně u mě stavoval tamhle naproti?”

„Víte dobře, že ne,” opáčil zakrslík.

„Vlastně máte pravdu,” přiznal Dick. „Ne, nezmínil jsem se o tom, vzpomínám si. Ano, ano, dal jsem je dohromady právě ten den. Byl to Fredův nápad.”

„A jak to dopadlo?”

436$

„No, místo aby mému příteli vyhrkly slzy, když se dověděl, kdo je Fred, a místo aby ho láskyplně objal a řekl mu, že je třeba jeho dědeček nebo přestrojená babička (co jsme najisto očekávali), strašně se rozvzteklil, zahrnul ho všemožnými nadávkami a vyčítal mu, že to je do velké míry vůbec jeho vina, že malá Nell a starý pán byli nakonec přivedeni na mizinu; ani slůvko o nějakém napití na shledání - no zkrátka spíš než co jiného nás skoro vyhodil z pokoje.“

„To je divné,“ prohodil zakrslík v zamyšlení.

„To jsme si tenkrát říkali taky,“ přiznal chladně Dick, „ale už je to tak.“

Quilpa tato novina očividně ohromila, neboť nad ní hezkou chvíli dumal v zasmušilém mlčení, přičemž co chvíli zvedal oči k páně Swivellerově tváři a pronikavě zkoumal její výraz. Protože z ní však nemohl vyčíst žádnou další informaci ani nic, z čeho by mohl soudit, že jeho společník nemluvil pravdu, a poněvadž pan Swiveller, ponechaný svým vlastním úvahám, hluboce vzdychal a zjevně začal zásluhou paní Cheggsové propadat sentimentálnímu bolestínství, zakrslík brzo sedánek ukončil tím, že se rozloučil a ponechal truchlícího milovníka jeho melancholickým meditacím.

„Tak ti dva se už sešli, hm?“ povídal si zakrslík, když kráčel sám ulicemi. „Přítelíček mi chtěl vypálit rybník. Nic tím nezískal, a proto na tom dohromady ani moc nezáleží, ale je tu ten jeho úmysl mě zaskočit. Těší mě, že aspoň přišel o svou milovanou. Ha, ha! Ten hlupák nesmí teď té právničiny nechat. Takhle aspoň bezpečně vím, kde je, kdykoli ho k něčemu potřebuju, a kromě toho mi nevědomky docela dobře špehuje Brasse, a když se napije, tak vyžvaní všechno, co kde viděl a slyšel. Jsi mi užitečný, Dicku, a nestojíš mě nic než tu a tam malé počastování. Nejsem si jistý, jestli by se třeba nevyplatilo, kdybych dlouho nečekal a získal si důvěru toho cizince tím, můj milej, že mu prozradím tvoje úmysly s tím dítětem. Ale prozatím zůstaneme nejlepšími přáteli na světě - s tvým laskavým dovolením.“

437$

Zatímco vedl tuto samomluvu a při chůzi svým charakteristickým způsobem supěl, dostal se pan Quilp znovu k Temži, dal se převézt a zavřel se ve svém mládeneckém hnízdě, v němž zásluhou skutečnosti, že nově postavený komín srážel všechen kouř dovnitř do místnosti a žádný nevyváděl ven, nebylo tak docela příjemné ovzduší, jak by si snad někdo náročnější byl přál. Ale místo aby taková závada zakrslíkovi jeho nové obydlí znechutila, spíš jeho vkusu lahodila. A tak si - když bohatě pohodoval na obědu přineseném z hostince – klidně zapálil dýmku a začal hulit stejně silně jako komín, takže hustou mlhou, která plnila vzduch, z něho nebylo za chvíli vidět nic než pár červených a silně zanícených očí a občas nejasný obraz hlavy a tváře, když v prudkém záchvatu kašle rozhýbal trochu kouř a rozehnal těžké závoje, kterými byl zahalen. Obklopen touto atmosférou, která by každého jiného člověka byla bezesporu spolehlivě zadusila, strávil pan Quilp večer ve velmi povznesené náladě; celou dobu se utěšoval dýmkou a butelou a občas se zabavoval i melodickým vytím, které bylo myšleno jako zpěv, ale nemělo ani sebevzdálenější podobnost s žádným úryvkem žádné hudební skladby, ať vokální nebo instrumentální, jakou kdy stvořila lidská bytost. Tak se bavil téměř až do půlnoci, kdy se potom s vrcholným uspokojením odebral na své visuté lůžko.

První zvuk, který mu ráno dolehl k uším – když pootevřel oči a uviděl, že je nějak nezvykle blízko stropu, a ve své rozespalosti z toho usoudil, že byl nejspíš během noci proměněn v mušku nebo masařku - byl tlumený vzlykot a pláč v místnosti. Vyhlédl opatrně přes okraj visuté rohože, a když spatřil paní Quilpovou, chvíli ji ještě mlčky pozoroval, ale potom na ni znenadání divoce zaječel, až sebou leknutím prudce škubla:

„Holahéj!“

„Ach, Quilpe!“ zvolala ubohá drobná žena a zvedla k němu nahoru oči. „Jak jsi mě polekal!“

„To jsem taky chtěl, mrcho!“ odpověděl na to zakrslík. „Co sem lezeš? Jsem přece po smrti, nebo ne?“

438$

„Ach, prosím tě, pojď domů - pojď přece domů,“ vzlykala paní Quilpová. „Už nikdy to neuděláme, Quilpe, a koneckonců to vzniklo jenom z nedorozumění, že jsme o tebe měly starost.“

„Prosím tě, jakou starost?“ zazubil se zakrslík. „Vaše starost byla jen ta, jestli už je po mně - to znám. Přijdu domů, až se mi zlíbí, říkám to přece jasně. Budu si chodit domů, kdy se mi zlíbí, a odcházet, kdy se mi zlíbí. Jako taková bludička, která je hned tady, hned tam - a budu kolem tebe pořád kroužit a zjevovat se ti, když mě budeš nejmíň očekávat, a udržovat tě v ustavičném stavu strachu a nejistoty. Tak vypadneš už?“

Paní Quilpová se odvážila pouze mlčelivého prosebného gesta.

„Povídám ti ne!“ rozkřikl se zakrslík. „Ne a ne! A jestli se sem opovážíš ještě jednou přijít, když pro tebe nepošlu, tak si pořídím do ohrady hlídací psy, pořádně ostré rozestavím pytlácké pasti, důmyslně předělané na neomylné lapání ženských - pořídím si samostříly, které spustí, když šlápneš na tajný drátek, a roztrhají tě na cimprcampr. Tak vypadneš už?“

„Odpusť mi přece. Vrať se, prosím tě,“ žadonila nebohá žena vroucně.

„Ne-é-é-é-é!“ zařval Quilp. „Ne, dokud to nebude vyhovovat mně, a potom se zase budu vracet tak často, jak se mi zlíbí, a nikomu se nebudu zpovídat z toho, kam jdu ani odkud přicházím. Tamhle jsou dveře. Koukej táhnout!“

Pan Quilp pronesl tento rozkaz hlasem tak tvrdým a energickým a nadto ho doprovodil tak prudkým posunkem, naznačujícím jeho úmysl vyskočit z visuté rohože a i přes tu noční čepici na hlavě hnát svou ženu po veřejných ulicích zpátky domů, že vyletěla ze dveří jako šipka. Její vzácný pán natahoval krk a napínal zrak, dokud se neujistil, že vyběhla z ohrady, a potom - nijak rozmrzelý tím, že se mu naskytla tato příležitost prosadit svou a uhájit posvátnost svého hradu - povolil záchvatu až nezřízeného smíchu a znovu se uložil, aby si ještě schrupnul.

439$

«KAPITOLA PADESÁTÁ PRVÁ»

Vlídný a dobrosrdečný majitel mládeneckého hnízda spal dál – za odpovídajícího doprovodu deště, bláta, špíny, vlhka, mlhy a krys - až dlouho do bílého dne, a když si potom zavolal svého poskoka Toma Scotta, aby mu pomohl vstát a zchystal snídani, vylezl z lůžka a zabýval se svou toaletou. Jakmile byl s oblékáním hotov a skončil i se snídaní, odebral se opět do Bevis Marksu.

Tentokrát neplatila jeho návštěva panu Swivellerovi, nýbrž jeho příznivci a zaměstnavateli panu Sampsonu Brassovi. Oba pánové však byli mimo dům, ba ani duše a světlo řemesla právnického, slečna Sally, nebyla na svém obvyklém místě. Skutečnost tohoto hromadného opuštění kanceláře oznamoval všem případným návštěvníkům kousek papíru, přivázaný na rukojeti od zvonku, kteréžto oznámení, psané rukou pana Swivellera, sice nepodávalo čtenáři sebemenší údaj o čase, kdy bylo vyvěšeno, ale poskytovalo mu přece jen informaci, i když značně neurčitou a neuspokojivou, že se onen pán „vrátí za hodinu“.

„Doufám, že tu je nějaký služebný duch,“ řekl si zakrslík a zaklepal na domovní dveře. „Ten by mi stačil.“

Po dostatečně dlouhé přestávce se dveře otevřely a vzápětí ho oslovil slabý hlásek: „Ó, smím vás prosit, abyste tu laskavě nechal kartičku nebo vzkaz?“

„E?“ vyhrkl zakrslík, když pohlédl dolů (což pro něj bylo něco nezvyklého) na malou služtičku.

Děvče, vedoucí rozhovor stejným způsobem jako v případě, kdy prvně rozmlouvalo s panem Swivellerem, na to odpovědělo opět svým: „Ó, smím vás prosit, abyste tu laskavě nechal kartičku nebo vzkaz?“

„Napíšu lístek,“ řekl zakrslík a protáhl se přitom kolem ní do kanceláře, „a koukej, aby ho tvůj pán dostal hned, jak se vrátí.“

S těmi slovy se pan Quilp vyšplhal na sedátko vysoké stoličky, aby napsal lístek, a malá služtička, pro takové zvláštní případy pečlivě vycepovaná, přihlížela s očima

440$

široce rozevřenýma a připravenýma, kdyby uzmul i jen oplatkovou zálepku, vyběhnout na ulici a zalarmovat policii.

Když pan Quilp skládal lístek (který napsal velmi brzy, protože jeho obsah byl celkem krátký), střetl se očima s upřeným pohledem malé služtičky. Se zájmem si ji chvíli prohlížel.

„Jak si žiješ?“ zeptal se zakrslík a se strašidelným šklebením naslinil oplatkovou zálepku.

Služtička, snad vyděšená jeho vzezřením, na to nedala žádnou slyšitelnou odpověď; ale podle pohybu jejích rtů se zdálo, že si v duchu stále opakuje touž sdělovací formuli, týkající se kartičky nebo vzkazu.

„Nejsou tady na tebe zlí? Nesekýruje tě paní?“ zeptal se Quilp a uchichtl se.

V odpověď na tuto poslední otázku sešpulila služtička s nečekaně lišáckým pohledem, ve kterém ale bylo i trochu strachu, velmi pevně ústa a prudce přikývla.

Bylo-li něco v té zvláštní lstivosti jejího počínání, co okouzlilo pana Quilpa, nebo něco ve výrazu její tváře v té chvíli, co z nějakého jiného důvodu upoutalo jeho pozornost, nebo napadlo-li ho to pouze jako okamžitý vrtoch, uvést tu služtičku upřeným pohledem do rozpaků, jisté je, že se opřel lokty zeširoka a pevně o stůl a přímo ji probodával očima.

„Odkud jsi?“ zeptal se Quilp po dlouhé přestávce a hladil si bradu.

„Nevím. „

„Jak se jmenuješ?“

„Nijak.“

„Nesmysl!“ opáčil Daniel Quilp. „Jak ti říká tvoje paní, když tě volá?“

„Neřáde,“ řeklo děvče.

A jako by se bálo dalšího vyptávání, ještě týmž dechem rychle dodalo: „Ale necháte tu laskavě kartičku nebo vzkaz, prosím?“

Neobvyklé odpovědi děvčete přímo provokovaly k dalšímu vyptávání. Quilp však neřekl už jediné další slovo,

441$

odvrátil od malé služtičky oči, pomnul si bradu ještě zamyšleněji než předtím a potom se sklonil nad lístkem, jako by chtěl přesnému napsání adresy věnovat zvlášť svědomitou péči, přičemž ji zpod střapatého obočí sice pokradmu, ale stále velmi upřeně pozoroval. Výsledek tohoto tajného zkoumání byl, že si schoval tvář do dlaní a rozřehtal se pod kůží vychytralým, ale tak zdušeným smíchem, že mu naběhly všechny žíly až skoro k prasknutí. Nakonec si stáhl klobouk do čela, aby skryl své veselí i jeho účinky, hodil složený lístek služtičce a rychle se vzdálil.

Jakmile se ocitl na ulici, znovu se z nějakého tajného popudu prudce rozesmál, až se za boky popadal, a pak zas a zas, a zároveň se snažil prokouknout zaprášenou mříží nad suterénem, jako by chtěl služtičku ještě jednou zahlédnout, až byl ze všeho celý zchvácený. Nakonec se pustil zpátky a zamířil do Divočiny, která byla sotva na dostřel pušky od jeho mládeneckého doupěte, a objednal na odpoledne do dřevěného altánu nad řekou svačinu pro tři osoby; účelem jeho návštěvy i lístku bylo totiž pozvat slečnu Sally Brassovou a jejího bratra, aby byli jeho hosty při svačině v tom podniku.

Nebylo sice zrovna takové počasí, v jakém se obyčejně svačívá venku v altánech, a tím méně v altánech v pokročilém stavu rozpadu a trčících při nízké vodě po odlivu nad bahnitý břeh velké řeky. Nicméně do tohoto vybraného séparé poručil pan Quilp nachystat k čaji něco studeného na zub, a bylo to pod jeho chatrnou a děravou střechou, kde ve stanovenou hodinu opravdu přivítal pana Sampsona a jeho sestru Sally.

„Vy přece milujete krásy přírody,“ řekl Quilp s křivým úsměvem. „Není to tady okouzlující, Brassi? Není to tak zvláštní, původní, nevyumělkované?“

„Je to vskutku rozkošné, pane,“ odpověděl právník.

„Chladno?“ zeptal se Quilp.

„N-nijak zvlášť, myslím, pane,“ odvětil Sampson Brass a zuby mu přitom jektaly.

„Snad jen trošku vlhko a sychravo, že?“ pokračoval Quilp.

442$

„Právě jen tolik vlhko, aby bylo člověku veselo,“ odpověděl Brass. „O nic víc, pane, o nic víc.“

„A co Sally?“ zeptal se rozradostněný zakrslík. „Jak se tady líbí jí?“

„Bude se jí tady líbit víc,“ opáčila ta rezolutní dáma, „až před sebou bude mít čaj. Tak nám ho dejte přinést a nestarejte se.“

„Sladká Sally!“ zvolal Quilp a rozpřáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout. „Líbezná, okouzlující, úchvatná Sally!“ „Je to opravdu nesmírně interesantní člověk!“ spustil pan Brass svou obvyklou samomluvu. „Hotový trubadúr, opravdu - hotový trubadúr.“

Tyto lichotivé výrazy však pronášel tónem poněkud řemeslným a roztržitým, neboť nešťastný právník kromě toho, že už beztak měl těžkou rýmu, navíc ještě cestou silně promokl a byl by ochotně přinesl nějakou peněžní oběť, kdyby tím mohl své nynější syrové přístřeší zaměnit za teplou místnost a usušit se u jejího ohně. Ale Quilp, který – kromě toho, že uspokojoval své ďábelské rozmary - si potřeboval se Sampsonem vyřídit i jeden dluh jako odplatu za úlohu, jakou právník hrál při té smuteční scéně, jíž byl Quilp skrytým svědkem, pozoroval tyto příznaky s rozkoší vymykající se všemu popisu a nacházel v nich tolik tajného potěšení, že by mu ho víc nebyla mohla poskytnout ani sebenákladnější hostina.

Jen pro ilustraci jednoho povahového rysu slečny Brassové stojí za to poznamenat, že ačkoli pro svou osobu by byla měla k nepohodlí Divočiny značné výhrady, ba byla by se pravděpodobně zvedla ještě dříve, než se objevil čaj, přesto sotva zpozorovala skrytý neklid a utrpení svého bratra, byla zachvácena krutou škodolibostí a začala se bavit podle svého. Třebaže déšť prosakoval střechou a voda jim kapala na hlavu, slečna Brassová si slůvkem nepostěžovala, nýbrž předsedala celému čajovému dýchánku s neochvějným klidem. Zatímco se pan Quilp ve své hřmotné pohostinnosti usadil na velkém prázdném sudu od piva, velebil to místo jako nejkrásnější a nejpohodlnější ve všech třech královstvích, zdvíhal sklenici a připíjel na příští

443$

radostné setkání v tomto zábavném koutku - zatímco pan Brass, kterému déšť cákal do čajového šálku, dělal žalostné pokusy vzmužit se a vypadat docela spokojený, a Tom Scott, který se v úloze sluhy krčil u dveří pod starým deštníkem, se královsky bavil jeho útrapami a div nepraskl smíchy - zatímco se toto všechno dělo, seděla slečna Sally Brassová, bez ohledu na déšť, který skrápěl její vlastni něžnou osobu a krásný šat, pokojně za stolem s čajovým příborem, vzpřímená a šedá pozorovala s vyrovnanou myslí bědný stav svého bratra a ve svém nádherném sebezapření byla ochotná prosedět tam třeba celou noc a dívat se na muka, která ho jeho lakotná a podlízavá povaha nutila snášet a proti kterým mu bránila se ohradit. A to všechno – dlužno ještě dodat, neboť jinak by tato ilustrace nebyla úplná - přesto, že v obchodních záležitostech byla s panem Sampsonem vždycky naprosto zajedno a byla by se nad všechno pomyšlení rozhořčila, kdyby se byl po jakékoli stránce některému jejich klientovi příčil.

Když dosáhlo páně Quilpovo bouřlivé veselení vrcholu, zakrslík nečekaně poslal svého služebného tatrmana pod nějakou záminkou na chvíli pryč, okamžitě se vrátil ke svému obvyklému chování, slezl ze sudu a položil ruku právníkovi na rukáv.

„Slovíčko,“ řekl zakrslík, „dřív než budem pokračovat. Sally, můžete minutku poslouchat?“

Slečna Sally se přisunula blíž, jak byla zvyklá z obchodních porad s jejich hostitelem, které bývaly tím lepší, čím byly tajnější.

„Jde o jedno,“ řekl zakrslík a podíval se přitom z bratra na sestru. „Ale je to mimořádně důvěrná záležitost. Dejte hlavy dohromady, až budete sami.“

„Jistěže, pane,“ opáčil Brass a vytáhl svůj zápisník a tužku. „Poznamenám si hlavní body, jestli dovolíte, pane. Pozoruhodné dokumenty,“ dodal právník a zvedl oči ke stropu, „nejvýš pozoruhodné dokumenty. Uvádí vždycky své body tak jasně, že je přímo požitek si je zapisovat! Neznám žádný parlamentní zákon, který by se mu vyrovnal, pokud jde o jasnou srozumitelnost.“

444$

„Tak tenhle požitek vám nedopřeju,“ řekl Quilp. „Schovejte ten svůj notes. Nechceme žádné dokumenty. Tak! Tedy je tu jistý hoch jménem Kit

Slečna Sally přikývnutím naznačila, že ho zná.

„Kit?“ opakoval pan Sampson. - „Kit! Ha! Už jsem to jméno někde slyšel, ale nemůžu se přesně upamatovat nemůžu si docela přesně

„Jste pomalý jako želva a tupohlavější než nosorožec,“ konstatoval jeho zdvořilý klient s netrpělivým gestem.

„Je úžasně špásovný!“ zvolal servilně Sampson. „I jeho znalost přírodopisu je překvapující. Učiněný bufo, opravdu!“ Není pochyby, že pan Brass tím zamýšlel takovou či onakou poklonu, a později vyšlo najevo, že chtěl docela logicky říci Buffon, &

[& Buffon = francouzský přírodovědec (1707-1788); bufo – komik, šašek (pozn. překl.)]

ale zapomněl na koncovou souhlásku. Leč buď jak buď, Quilp mu nedopřál čas k opravě, ale hned mu chybu důrazně připomněl tím, že ho rukojetí deštníku mírně řečeno klepl po hlavě.

„Nebudeme se přece hádat o slovíčka,“ řekla slečna Sally a zadržela mu ruku. „Vždyť jsem vám dala najevo, že ho znám, a to stačí.“

„Nedostižná jako vždycky!“ řekl zakrslík, přičemž ji popleskal po zádech a pohrdlivě se podíval na Sampsona. „Mně Kit nesedí, Sally.“

„Ani mně,“ přiznala Sally.

„Ani mně,“ papouškoval Sampson.

„Tak to je skvělé!“ zvolal Quilp. „Polovinu práce máme tedy za sebou. Tenhle Kit je totiž jeden z těch vašich počestných lidí, jeden z těch vašich ryzích charakterů potměšilý slídivý ohař; pokrytec; zbabělý, obojaký čmuchálek a špeh; lísavé psisko k těm, co ho živí a hladí, a kousavý a rozštěkaný hafan na všechny ostatní.“

„Ukrutně výmluvný!“ zvolal Brass a kýchl. „Až to ohromuje!“

„Přistupte k věci,“ řekla slečna Sally, „a nenatahujte to tak.“

445$

„Zase správně!“ zvolal Quilp s dalším pohrdavým pohledem na Sampsona, „nedostižná jako vždycky! Povídám, Sally, že je to rozštěkaný hafan, drzý ke všem vůbec, a ze všech nejvíc ke mně. Zkrátka, leží mi v žaludku.“

„To stačí, pane,“ řekl Sampson.

„Ne, pane, to nestačí,“ odfrkl posměšně Quilp, „ale necháte mě domluvit? Kromě toho, že mi leží v žaludku kvůli téhle věci, hází mi v tuhle chvíli klacky pod nohy a staví se i mezi mě a cíl, ze kterého by se jinak mohl vyklubat slušný zlatý důl pro nás všechny. I bez ohledu na to ale opakuju, že mi leze krkem a že ho nenávidím. Teď tedy víte, o koho jde, a ostatní můžete uhádnout. Vymyslete sami nějaký plán, jak ho odstranit z cesty, a proveďte ho. Uděláte to?“

„Uděláme, pane,“ slíbil Sampson.

„Tak mi na to dejte ruku,“ opáčil Quilp. „Sally, děvče zlaté, i vy. Spoléhám na vás právě tak, nebo vlastně ještě víc než na něj. Tom Scott se vrací. Lucernu, dýmky, další grog - a uděláme si veselý večer!“

Nepromluvili už ani jediné další slovo, nevyměnili si už ani jediný další pohled, který by byl v sebemenším vztahu k této věci, k pravému důvodu jejich schůzky. Trojlístek byl už dávno dobře sehraný a jeho členy k sobě navzájem pojilo pouto společenského zájmu na zisku, a nic víc nebylo zapotřebí. Quilp se opět vrátil ke svému hřmotně bujarému veselí se stejnou lehkostí, s jakou v něm před chvílí ustal, a v okamžiku se proměnil v téhož bouřlivého, ztřeštěného divocha, jakým byl před několika minutami. Bylo už deset hodin, když roztomilá Sally cestou z Divočiny podpírala svého milovaného a milujícího bratra, který v té chvíli potřeboval maximální podporu, jakou mu její křehká postava mohla poskytnout, neboť jeho chůze byla z jakési neznámé příčiny všechno jiné, jen ne pevná, a nohy se mu neustále podlamovaly, a to právě na místech nejméně očekávaných.

Zakrslík, přes všechen nedávný mnohahodinový spánek přemožen únavou posledních několika dní, neztrácel už ani minutku, bez meškání zalezl do svého rozkošného

446$

domečku a brzy ležel ve visuté rohoži pohroužen do snění. Ponecháme ho jeho snům, na jejichž ději snad nebyly zcela bez podílu ani dvě tiché osoby, které jsme opustili v portále starého kostela, a budiž naším úkolem přidružit se k nim opět ve chvíli, kdy tam sedí a čekají.

«KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ»

Po dlouhé době se konečně v brance hřbitova objevil učitel, rozběhl se k nim, a jak chvátal, zvonil v ruce svazkem rezavých klíčů. Radostí a spěchem nemohl ani popadnout dech, když dorazil k portálu, a vzmohl se jen na to, že ukázal směrem k starým budovám, právě k těm, které děvčátko v té chvíli s takovou vážností pozorovalo.

„Vidíte ty dva staré domy?“ zeptal se nakonec.

„Jistě, samozřejmě,“ odpověděla Nell. „Prohlížela jsem si je skoro celou dobu, co jste byl pryč.“

„A byla by sis je prohlížela ještě s větším zájmem, kdybys mohla tušit, co ti přijdu povědět,“ řekl její přítel. „Jeden z těch domů je můj.“

Bez jakéhokoli dalšího slova, a aniž dopřál dívce čas k odpovědi, ji vzal učitel za ruku a se svou poctivou tváří přímo rozzářenou radostí ji odváděl k stavení, o němž mluvil.

Zastavili se před jeho nízkým klenutým vchodem. Po marném zkoušení několika klíčů našel učitel konečně jeden, který se hodil do obrovského zámku, a když jím se skřípotem odemkl dveře, mohli vstoupit do domu.

Místnost, v níž se ocitli, byla klenutá komnata kdysi ušlechtile vyzdobená citlivými staviteli a dosud si ve svém krásném žebrovaném stropu i bohatém kamenném kružboví uchovávající jedinečné zbytky své dávné nádhery. A zůstávalo tu i listoví, vytesané v kameni a závodící s mistrovskou rukou přírody, jako by chtělo připomenout, kolikrát již listy venku vypučely a opět opadaly, zatímco zde žijí beze

447$

změny dál. Ačkoli potlučené postavy, nesoucí tíhu krbové římsy, byly zmrzačené, přesto se dosud dalo rozeznat, co představují - na rozdíl od těch, které se v prach rozpadly venku a stály smutně vedle prázdného krbu jako tvorové, kteří přežili svůj celý rod a teď tu truchlí nad vlastní příliš pomalou zkázou.

Kdysi za dávných časů - neboť i každá novota zavedená v tomto věkovitém prostředí už byla záležitostí dávnou přepažili část komnaty vysokou dřevěnou stěnou, čímž na jednom konci vznikla ložnice, osvětlovaná v tehdejší době hrubým oknem, nebo spíše výklenkem prolomeným v masívní zdi. Tato stěna spolu s dvěma sedadly v širokém rámu krbu patřívala zřejmě v nějaké dávno zapomenuté době k zařízení kostela nebo kláštera, neboť dubová přepážka, narychlo přizpůsobená nynějšímu účelu, byla jen málo změněná proti své původní podobě a skýtala oku pohled na množství bohatě vyřezávaných pozůstatků někdejších mnišských křesel.

Otevřené dveře, vedoucí do jakési malé komory či cely, velmi šeré, protože světlo se do ní muselo prodírat záclonou břečťanového listí, doplňovaly vnitřek tohoto křídla zřícenin. Ale ani tato část nebyla docela bez nábytku. Několik podivných židlí, jejichž opěradla a nohy vypadaly, jako by se byly stářím scvrkly; stůl, pravé strašidlo svého plemene; velká stará truhla, která kdysi obsahovala kostelní archív, a všelijaké domácí potřeby prapodivných tvarů spolu se zásobou dřeva na zimu byly porůznu roztroušeny po místnosti a podávaly jasný důkaz, že se domu používalo k bydlení ještě i v době nepříliš vzdálené.

Dívka se rozhlížela kolem sebe s oním slavnostním pocitem, s jakým se díváme na díla zašlých věků, které se staly pouhými kapkami vody v nezměrném oceánu věčnosti. Stařec vešel za nimi dovnitř, ale všichni tři upadli na chvíli v hluboké mlčení a zatajovali dokonce i dech, jako by se báli to ticho porušit byť i jen zvukem tak nepatrným.

„Je to překrásný dům!“ šeptlo děvčátko zdušeným hlasem.

„Měl jsem trochu obavu, že si budeš myslet něco jiného,“

448$

odvětil učitel. „Otřásla ses, když jsme sem vešli, jako by ti to tu připadalo studené nebo pochmurné.“

„To nebylo proto,“ odpověděla Nell a s opětovným lehkým zachvěním se rozhlédla kolem. „Opravdu vám neumím říct, co to bylo, ale tentýž pocit se mě zmocnil, už když jsem prve od dveří kostela spatřila ten dům zvenku. Je to možná proto, že je takový starý a šerý.“

„Ale k bydlení milý a klidný, nemyslíš?“ zeptal se její přítel.

„To jistě,“ souhlasilo děvčátko a sepjalo vážně ruce. „Tiché, šťastné místo, místo, kde se dá žít i zvyknout si na smrt!“ Byla by řekla víc, ale prudký rej jejích myšlenek způsobil, že jí hlas zadrhl a ke konci jí splýval ze rtů jen rozechvělým šeptem.

„Místo, kde se dá žít i zvyknout si na život, a ozdravět na duchu i na těle,“ pravil učitel, „protože ten starý dům je váš.“

„Náš?“ zvolala dívka.

„Ano,“ odpověděl vesele učitel, „a doufám, že v něm strávíte ještě mnoho radostných let. Vedle budu bydlet já jako váš nejbližší soused - ale tenhle dům je váš.“

Když se takto zbavil břemene svého velkého překvapení, učitel se teď posadil, přitáhl si Nell vedle sebe a vyprávěl jí, jak se dověděl, že tento starobylý dům velmi dlouho obýval jistý starý člověk, který se dožil téměř sta let a který opatroval klíče od kostela, otvíral ho před bohoslužbami a po nich ho zase zavíral a prováděl po něm návštěvníky; jak před několika týdny zemřel a doposud se nenašel nikdo, kdo by chtěl tu službu vykonávat, jak se to všechno dověděl z rozhovoru s hrobníkem, kterého revmatismus poutá na lůžko, jak se odvážil zmínit se mu o svých spolucestujících, což ta vlivná autorita přijala tak příznivě, že si potom podle její rady troufal předložit celou věc duchovnímu. Zkrátka, výsledek jeho úsilí je, že má Nell a jejího dědečka nazítří představit posledně jmenovanému pánovi a že, s výhradou jeho formálního schválení jejich vystupování a vzhledu, jsou prakticky již nyní ustanoveni na toto uprázdněné místo.

„Je s tím spojena i malá peněžitá odměna,“ uzavřel

449$

učitel. „Není toho mnoho, ale tady v tom odlehlém koutě to přesto na živobytí stačí. Když složíme naše prostředky dohromady, tak vyjdeme výborně - o to nemám strach.“

„Kéž vám nebe požehná a všechno oplatí!“ vzlykalo děvčátko.

„Amen, drahé dítě,“ dodal přítel vesele. „Kéž nám požehná a přeje všem, jak nám jistě bude přát a už vlastně přálo, když vás vším tím smutkem a starostmi provedlo do tohoto pokojného života. Ale teď se musíme podívat také na můj dům. Pojďte!“

Odebrali se k druhému obydlí, zkoušeli rezavé klíče jako předtím, konečně našli ten pravý a otevřeli červotočivé dveře. Vedly do místnosti klenuté a staré jako ta, ze které právě přišli; nebyla však tak prostorná a přiléhala k ní pouze jedna další malá světnice. Nebylo těžké uhádnout, že učiteli vlastně po právu náleží první dům, ale že si při své starostlivosti a z ohledů k nim vybral pro sebe ten méně pohodlný. Stejně jako v sousedním obydlí i zde byly jen takové staré kusy nábytku, kterých je k životu zapotřebí, a právě tak i vyrovnaná hromada dříví na topení.

Jejich radostnou starostí teď bylo udělat oba příbytky tak obyvatelnými a pohodlnými, jak se jen dalo. Zakrátko opravdu v každém z nich vzplanul v krbu vesele praskající oheň a zaléval bledé staré zdi svěží a zdravou červení. Nell se pilně oháněla jehlou, spravovala prořídlé chatrné záclony na oknech a stahovala trhliny, které čas nadělal ve zbytcích prošlapaných koberců, a sešívala ty pospravené cáry ve větší kusy celkem slušného vzhledu. Učitel urovnal a zametl zem přede dveřmi, posekal vzrostlou trávu, rozváděl a uvazoval břečťan a jiné popínavé rostliny, které v smutné zanedbanosti věšely své padající hlavičky, a dodával vůbec vnějším zdem přívětivý vzhled domova. Stařec - chvílemi po jeho boku a chvílemi zas k ruce děvčátku - pomáhal oběma, chodil sem a tam, konal trpělivě různé drobné služby a byl šťastný. I sousedé, když při návratu z práce šli okolo, nabízeli pomocnou ruku a po dětech jim posílali darem nebo půjčovali různé drobnosti, které novým obyvatelům chyběly nejvíc. Byl to rušný

450$

den, plný práce; a když se začalo šeřit a překvapil je večer, divili se, kolik toho zbývá ještě udělat, a že jim čas tak rychle uběhl.

Večeřeli společně v domě, který můžeme od této chvíle nazývat Nelliným, a když večeři dojedli, sesedli se kolem ohně a téměř šeptem - jejich srdce tonula v tak velikém míru a štěstí, že se nemohli vyjadřovat hlasitě - hovořili o svých plánech do budoucna. Než se rozešli, přečetl učitel nahlas několik modliteb, a potom se, plni vděčnosti a pokoje, pro dnešek rozloučili.

V té tiché hodině, když dědeček už pokojně spal na svém lůžku a všechno kolem zmlklo, seděla dívenka ještě stále zamyšlena před pohasínajícími oharky a všechno, co v minulosti prodělala, jí připadalo jako pouhý sen, ze kterého se teprve nyní probouzí. Ta záře skomírajících plamenů, odrážející se na dubové stěně přepážky, jejíž vyřezávané vrcholky se téměř ztrácely v šeru pod temným stropem - ty věkovité zdi, na nichž se s každým kmitnutím ohně mihotaly podivné stíny - uvnitř velebná přítomnost onoho zániku, který postihuje neživé věci, byť byly podstaty sebetrvalejší, a venku kolem dokola na všech stranách velebná přítomnost smrti - to všechno ji plnilo hlubokým pocitem úcty a vážnosti, ale nikoli pocitem strachu nebo znepokojení. V čase její osamělosti a zármutku se s ní udála pomalu a nepozorovaně velká změna. S ubývajícími tělesnými silami a s přibývající silou vůle se v ní probudil očištěný, ušlechtilý duch; v srdci jí vyklíčily myšlenky a naděje, které jsou údělem jen málokterých lidí kromě slabých a klesajících. Nebylo svědka, který by viděl tu křehkou, útlou postavičku, když teď lehounkým krokem přešla od ohně k otevřenému oknu a tam se zamyšleně opřela; jediným svědkem byly hvězdy, které se jí dívaly do zdvižené tváře a četly historii jejího života. Staré kostelní hodiny odbily hlasem tak truchlivým, jako by byly častým stykem s mrtvými a po tolika nepovšimnutých výstrahách živým hluboce zesmutněly; spadalé listí šustilo; tráva na hrobech se vlnila; všechno ostatní však bylo tiché a spalo.

451$

Někteří z těch věčných spáčů leželi přímo ve stínu kostela - těsně u zdi, jako by se k ní tiskli pro útěchu a ochranu. Jiní si zvolili místo k odpočinku pod stromem, kde se střídalo světlo a stín; jiní u cestičky, aby kroky kolemjdoucích přecházely blízko nich; jiní mezi hroby malých dětí. Někteří si přáli odpočívat právě pod tou zemí, po které šlapávali na svých každodenních cestách; někteří tam, kde by na jejich lůžko svítilo zapadající slunce; někteří naopak tam, kde by na ně jeho světlo padlo, až bude vycházet. Snad žádná z těch osvobozených duší nebyla zaživa v myšlenkách schopna se docela odpoutat od svého pozemského druha. A pokud to některá dokázala, přesto k němu vždy ještě cítila příchylnost, jako ji cítili vězni k žalářní kobce, v níž byli dlouho uvězněni a na jejíchž těsných rozměrech láskyplně lpěli i po rozloučení.

Trvalo dlouho, než se Nell odebrala na lůžko. Opět se jí na okamžik vrátilo něco z onoho pocitu, jaký měla předtím - bezděčné zamrazení - chvilkový pocit podobný strachu - který však ihned zmizel a nezanechal po sobě žádný nepříjemný dojem. A pak přišel známý sen o malém školáčkovi; a také o tom, jak se otevírá střecha a v ní se objevuje sloup jasných tváří, sahající až vysoko do oblak, jak to jednou viděla na nějakém starém biblickém obrázku, a všechny se dívaly na ni, jak spí. Byl to sladký a blažený sen. Pokojný hřbitov venku se zdál stále stejný, beze změny, až na to, že se vzduchem nesla tichá hudba a šum andělských křídel. Po chvíli tam přišly i její dvě známé sestry, ruku v ruce, a zastavily se mezi hroby, ale potom se začaly vidiny rozplývat, až zmizely úplně.

S veselým jasem nového rána se přihlásily včerejší nedodělané úkoly, s nimi se vrátily i včerejší příjemné starosti a vzkřísil se včerejší pracovní elán, plný radostných nadějí. Pracovali chutě na rozšiřování a úpravě svých nových domovů až do oběda a potom se šli představit duchovnímu.

Byl to dobrosrdečný starý pán plachého, pokorného ducha, zvyklý na osamělost a velmi málo znalý světa, před kterým před mnoha lety prchl, aby se usadil v tomto ústraní. Žena mu zemřela v domě, ve kterém dosud bydlil,

452$

a dávno ho opustil už i zájem o veškeré pozemské radosti i strasti; jen jeho domov ho ještě těšil.

Přijal je velmi přívětivě a ihned projevil zájem o Nell; vyptával se jí na jméno, na věk, na místo, kde se narodila, na okolnosti, které ji sem přivedly, a na mnoho dalších věcí. Učitel mu už předtím vypravoval její životní historii. Řekl mu také, že nemají žádné jiné přátele, ani žádný domov, a že s ním přišli sdílet jeho osudy. A že má to děvčátko rád, jako by bylo jeho vlastní.

„Dobře, dobře,“ pravil duchovní. „Budiž, jak si přejete. Je ovšem ještě velmi mladá.“

„Ale co do prožitých protivenství a zkoušek velmi stará, pane,“ opáčil učitel.

„Bůh jí pomáhej. Ať důvěřuje a zapomene na to, co bylo,“ řekl starý pán. „Ale starý kostel je trochu nudné a smutné místo pro takové mladé stvoření, jako jsi ty, milé dítě.“

„Ani ne, pane,“ odpověděla Nell. „Mně takový vůbec nepřipadá, opravdu ne.“

„Raději bych ji viděl po večerech tancovat na humnu,“ řekl starý pán a se smutným úsměvem ji pohladil po hlavě, „než aby sedala ve stínu chátrajících zdí. Musíte na tohle dbát a postarat se, aby jí mezi těmi velebnými zříceninami neztěžklo srdce. Vaší žádosti se vyhovuje, příteli.“

Padlo ještě mnoho dalších laskavých slov, než se rozloučili a odebrali se do Nellina domu, kde si o svém šťastném osudu znovu povídali; a pak se mezi nimi objevila ještě další přátelská duše.

Byl to malý starší pán, který žil na faře a bydlel tam (jak se dověděli později) nepřetržitě ode dne, kdy duchovnímu umřela žena, což se stalo před patnácti lety. Byl to jeho spolužák z vyšších studií a od té doby rovněž důvěrný přítel; přišel k němu ve chvílích prvního otřesu jeho žalu, aby ho utěšoval a posilňoval, a od té chvíle se už nikdy neodloučili. Malý starší pán byl vůdčí duch celé vsi - urovnával kdejakou neshodu, podporoval všechny zábavy a povyražení, byl vykonavatel přítelovy štědrosti (a kromě toho i nemalé dobročinnosti vlastní), prostředník

453$

všeho a pro všechny, utěšovatel a přítel všech. Žádného z těch prostých vesničanů nenapadlo, aby se ho zeptal, jak se jmenuje, nebo pokud to zvěděl, aby si to uložil v paměti. Nazývali ho bakalářem - snad proto, že se po jeho příchodu rozšířila nejasná šeptaná pověst, že na studiích dosáhl této hodnosti, nebo snad proto, že to byl pán neženatý a bez závazků. &

[&anglické bachelor znamená i bakaláře i mládence (pozn. překl.)]

Buď že se mu samotnému to jméno líbilo, nebo že mu vyhovovalo stejně dobře jako každé jiné, zůstal zkrátka od té doby už trvale bakalářem. A byl to také bakalář, třeba dodat, kdo vlastníma rukama nanosil zásobu paliva, kterou našli naši poutníci ve svém novém obydlí.

Tedy bakalář – abychom ho nazývali jeho obvyklým jménem - stiskl kliku, ukázal ve dveřích na chvilku svou malou, kulatou, velmi přívětivou tvář a vešel do místnosti jako člověk, který zde není poprvé.

„Vy jste pan Marton, náš nový učitel?“ obrátil se s pozdravem na Nellina laskavého přítele.

„Ano, pane.“

„Přicházíte s dobrým doporučením a těší mě, že se s vámi setkávám. Byl bych vám už včera přišel naproti a čekal vás na cestě, ale musel jsem sebrat koně a jet daleko přes pole se vzkazem od jedné nemocné ženy její dceři, která slouží několik mil odtud, a vrátil jsem se až teď. A tohle je naše mladá kustodka kostela, že? Víte, příteli, nejste tu o nic méně vítaný proto, že jste sem přivedl i ji a toho starce, a jistě nejste také horším učitelem proto, že jste se naučil lidskosti.“

„Byla nemocná, pane, před několika dny,“ řekl učitel v odpověď na pohled, kterým se návštěvník zadíval na Nell, když ji předtím políbil na tvář.

„Ano, ano. Vím, že stonala,“ odpověděl. „Bylo to utrpení a bolest srdce.“

„To věru, pane.“

Malý starší pán se podíval na dědečka a z něho zase zpátky na dívenku, jejíž ruky se teď něžně chopil a podržel ji ve své.

454$

„Budeš tady šťastnější,“ řekl. „Aspoň se o to pokusíme. Už to tady pěkně prokouklo. Je to práce tvých rukou?“

„Ano, pane.“

„Uděláme možná ještě jiné úpravy - ne lepší samy o sobě, ale snad s lepšími prostředky,“ řekl bakalář. „Tak se půjdeme podívat, podíváme se.“

Nell ho provázela do sousedních menších místností a také do druhého domu a všude objevil, že chybí mnoho různých drobností, nezbytných k slušnému bydlení; slíbil, že jim všechno dodá z jisté sbírky nepoužívaných věcí, kterou má doma a která musela být velmi různorodá a obsáhlá, když se v ní měly najít nejrozličnější předměty nejodlišnějšího druhu, jaké si je možno představit. A všechny také opravdu přišly, a to bez zbytečného prodlení, neboť malý starší pán zmizel sotva na nějakých pět či deset minut, a už byl zase zpátky, obtížen starými policemi, koberečky, přikrývkami a spoustou dalších domácích potřeb, a v patách za ním šel chlapec nesoucí podobný náklad. Všechno shodili bez ladu a skladu na jednu přepestrou hromadu na podlahu a dalo pak pořádnou práci, než se věci roztřídily, uspořádaly, rozestavily a uložily na patřičné místo; dohled nad touto činností zřejmě působil staršímu pánovi nesmírné potěšení a hodnou chvíli zaměstnával jeho velkou mrštnost a činorodost. Když už bylo všechno hotovo, uložil chlapci, aby doběhl pro své spolužáky, neboť je chtěl sešikovat a předvést novému učiteli ke slavnostní přehlídce.

„Je to docela dobrá cháska, Martone, lepší byste si ani nemohl přát,“ řekl, když se obrátil k učiteli, jakmile chlapec odběhl, „ale já jim nedávám najevo, že si to myslím. To by rozhodně nebylo dobré.“

Posel se brzo vrátil v čele dlouhé řady uličníků, velkých i malých, kteří upadali do rozličných záchvatů křečovité zdvořilosti, když ve dveřích domu spatřili bakaláře; strhávali si klobouky a čepice, mačkali je do nejmenších možných rozměrů a všemožně nemožně se ukláněli a šoupali nohama, což malý starší pán pozoroval s nesmírným uspokojením a svou pochvalu vyjadřoval četným pokyvováním a mnoha úsměvy. Ve skutečnosti však svou spokojenost

455$

s chlapci neskrýval zřejmě tak úzkostlivě, jak před chvílí učiteli namlouval; prozrazovalo se to mimo jiné různými uznalými poznámkami, šeptanými tak hlasitě, že to mohl dokonale slyšet každý z nich.

„Tenhle první hoch, pane učiteli,“ řekl bakalář, „je John Owen, velmi bystrá hlava a upřímná, poctivá povaha, ale je příliš roztržitý, příliš hravý a přespříliš lehkomyslný. Ten chlapec, milý pane, by si s radostí zlomil vaz a připravil své rodiče o jejich hlavní potěšení - ale mezi námi, až ho uvidíte při hře na zajíce a psy, jak skáče přes plot a příkop u rozcestníku a sjíždí po stěně toho malého lomu, tak na to jakživ nezapomenete. V tom je jedinečný!“

Když takto pokáral Johna Owena, který dokonale pochytil i největší „důvěrnosti“ pronesené stranou, vybral bakalář jiného chlapce.

„A teď se, pane, podívejte na tohohle hocha,“ řekl bakalář. „Vidíte toho mládenečka? Jeho jméno je Richard Evans, pane. Je to chlapec úžasně učenlivý, má hřivnu výtečné paměti a rychlé chápavosti, a nadto i pěkný hlas pro zpěv žalmů, po kteréžto stránce nemá mezi námi konkurenta. Ale přesto, pane, ten chlapec neskončí dobře; zaručeně neumře v posteli; při kázání v kostele totiž vždycky usne - a abych vám řekl pravdu, pane Martone, v jeho letech jsem byl právě takový, a dnes už docela dobře vím, že to bylo při mé konstituci docela přirozené a že jsem za to nemohl.“

Když tohoto nadějného žáka poučil svrchu uvedenou výtkou, obrátil se bakalář k dalšímu.

„Ale když si všímáme příkladů odstrašujících,“ řekl, „když přicházíme k chlapcům, kteří by měli být výstrahou a varováním pro ostatní spolužáky, pak tohle je jeden z nich a doufám, že ho nebudete šetřit. Tady ho máme, pane - tenhle chlapec s modrýma očima a světlými vlasy. Je to plavec, pane, tenhle hoch - a co horšího, potápěč! Tohohle chlapce, pane, napadlo skočit v šatech do vody tři sáhy hluboké, aby vytáhl slepcova psa, který se topil pod tíhou svého řetězu a obojku, zatímco jeho pán stál na břehu, lomil rukama a bědoval nad ztrátou svého

456$

vůdce a přítele. Poslal jsem tomu chlapci anonymně dva zlaťáky, pane,“ dodal bakalář svým svérázným šepotem, „hned jak jsem se to dověděl, ale za žádnou cenu se o tom před ním nezmiňujte, protože on nemá ani tušení, že to bylo ode mne.“

Když vyřídil tohoto provinilce, obrátil se bakalář k jinému a od toho k dalšímu, a tak popořadě probral celý šik, přičemž - aby je v zájmu jejich spásy udržel v patřičných mezích - kladl zvlášť pronikavý důraz na ty jejich sklony, které byly i jeho srdci blízké a které mohl dobře zvládnout svou vlastní zkušeností a aplikovat na ně osobní příklad. Nakonec pevně přesvědčený, že je svou přísností dokonale zkrotil, je propustil, každého s malým dárkem a s napomenutím, aby se rozešli klidně a aby cestou domů neskákali, neprali se ani netoulali, načež stejným slyšitelným šepotem jako předtím učiteli svěřil, že by takových příkazů sám nebyl dokázal poslechnout, dokud byl ještě chlapec, ani kdyby na tom byl závisel jeho život.

Učitel vítal všechny tyto malé ukázky bakalářova založení a postoje jako potvrzení, že i jeho vlastní metoda se tu bude od nynějška setkávat s příznivým ohlasem, a proto se se starým pánem rozloučil s pokojným srdcem a radostnou myslí a považoval se za jednoho z nejšťastnějších lidí pod sluncem. Ten večer zazářila okna obou starých domů opět červeným odleskem veselých ohňů, které planuly uvnitř; a bakalář i jeho přítel se zastavili a zadívali se na ně, když se vraceli z večerní procházky, a tiše spolu hovořili o krásném děvčátku a s povzdechem se přitom ohlíželi ke hřbitovu.

«KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ»

Nell si ráno přivstala, a když časně vyřídila své domácí práce a dala všechno do pořádku i u dobrého učitele (třebaže proti tomu silně protestoval, neboť by jí byl rád

457$

tu námahu ušetřil), vzala si z hřebíku vedle krbu malý svazek klíčů, které jí předešlého dne bakalář obřadně odevzdal, a vydala se na první samostatnou prohlídku kostela.

Obloha byla jasná a bez mráčku, vzduch čistý, provoněný svěží vůní čerstvě spadalého listí a příjemný všem smyslům. Nedaleký potok se leskl a ubíhal s jemným melodickým zurčením; na zelených rovech se třpytila rosa jako slzy, dobrými duchy prolévané nad mrtvými.

Mezi hroby pobíhalo několik menších dětí a s rozesmátými tvářemi si hrály na schovávanou. Měly s sebou spící nemluvně a to položily na dětský hrobeček do postýlky z listí. Byl to čerstvý hrob - asi místo odpočinku nějakého človíčka, který mezi nimi možná donedávna sedal, ztichlý a trpělivý ve své nemoci, a díval se na ně, a proto ho měly i teď v paměti docela nezměněného.

Nell přistoupila blíž a jednoho z dětí se zeptala, čije to hrob. Chlapec odpověděl, že se to nejmenuje hrob, že to je zahrádka jeho bratříčka. Je zelenější, řekl, než všechny jiné zahrádky a ptáčkové ji mají raději, protože on je vždycky krmíval. Když domluvil, s úsměvem se na ni podíval a potom si klekl, přitulil na okamžik tvářičku k drnu na hrobě a zase vesele odhopkal.

Kráčela dál kolem kostela, s očima s obdivem zdviženýma k jeho staré věži, prošla brankou a ocitla se ve vesnici. Starý hrobník, opírající se o berli, užíval čerstvého vzduchu u dveří své chalupy a popřál jí dobré ráno.

„Je vám už líp?“ zeptalo se děvčátko a zastavilo se, aby si s ním popovídalo.

„Baže, jistě,“ přisvědčil staroch. „Jsem povděčný, že už to vypadá aspoň takhle.“

„Brzo budete zase jako rybička.“

„Když nebe dá a s trochou trpělivosti. Ale pojďte dovnitř, jen pojďte dovnitř!“

Staroch se belhal napřed, upozornil ji na schod dolů, který sám překonal jen s nemalou obtíží, a zavedl ji do své chaloupky.

„Je to jenom jedna světnice, jak vidíte. Nahoře mám

458$

ještě druhou, jenže poslední roky se ml nějak hůř chodilo do schodů, a tak jsem prozatím tady. Ale počítám, že příští léto se tam zase nastěhuju.“

Nell se podivila, jak člověk se šedinami jako on - a ke všemu ještě s takovým zaměstnáním - může o čase mluvit tak lehce. Všiml si, jak jí oči zabloudily na nářadí, které měl rozvěšeno po stěnách, a usmál se.

„Od minuty bych se vsadil,“ řekl, „že si myslíte, že to všechno používám ke kopání hrobů.“

„Opravdu jsem se divila, že je toho potřeba tolik.“

„Jak byste se taky nedivila. Ale já jsem hlavně zahradník. Reju půdu a sázím to, co má žít a růst. Ne všechno moje dílo zetlí a shnije v zemi. Vidíte ten rýč tamhle uprostřed?“

„Tamten starý - tak vykousaný a odřený? Ano.“

„To je hrobnický rýč, a je hodně opotřebovaný, jak vidíte. My jsme tady zdraví lidé, ale i tak nadělal spoustu práce. Kdyby jen mohl promluvit, ten rýč, tak by vám vyprávěl o mnohém neočekávaném díle, co jsme spolu udělali, on a já. Jenže já to rychle zapomínám, anžto mám chabou paměť. - Ale není to nic nového,“ dodal spěšně, „takovou jsem ji měl odjakživa.“

„Ale jsou tu přece květiny a keře, co mluví o tom vašem druhém díle,“ řekla dívka.

„Baže, jistě. A vysoké stromy. Protože ty souvisejí s hrobnickou prací víc, než si myslíte.“

„Neříkejte!“

„Ne že bych je nosil v hlavě nebo si je všechny pamatoval - pakli si vůbec něco pamatuju,“ pravil staroch. „Ale věru, že právě té mé paměti často pomáhají, protože řekněme, že jsem někde zasadil takový a takový strom tomu a tomu člověkovi. A strom tam stojí dodnes a vždycky mi připomene, že ten člověk už umřel. Když se podívám na jeho široký stín a rozpomenu se, jaký býval za jeho života, můžu si skoro přesně vypočítat i čas mé druhé práce a říct vám, kdy jsem pro něj kopal hrob.“

„Ale může vám přece připomínat i někoho, kdo ještě žije,“ namítla dívenka.

„To mi pak ve spojení s tím jedním, co žije, připomene

459$

desítky těch, co jsou už po smrti,“ opáčil staroch, „jeho ženu, manžela, rodiče, bratry, sestry, děcka, přátele třeba dobrých dvacet lidí. No a tím se stává, že se hrobnický rýč tak otluče a ošoupe. Na příští léto si už budu muset opatřit nový.“

Dívenka se na něj rychle podívala v domnění, že při svém stáří a churavosti snad říká tyhle věci jen žertem; ale nic netušící hrobník vypadal naprosto vážně.

„A jé!“ promluvil po krátkém mlčení. „Lidé se jakživo nic nenaučí. Jakživo se nic nenaučí. To jenom my, co převracíme zem, kde nic neroste a všechno tlí, myslíme na takovéhle věci - jen my o nich přemýšlíme patřičným způsobem, chci říct. Byla jste už v našem kostele?“

„Právě tam jdu,“ odpověděla dívka.

„Je tam stará studna,“ pokračoval hrobník, „zrovna pod zvonicí. Hluboká, temná, dunivá studna. Před čtyřiceti lety vám stačilo spustit vědro jen tolik, co se z rumpálu odvinul první uzel na laně, a už jste ho slyšela žblunknout do té studené černé vody. Pak ale začala voda pomaloučku opadat, takže o deset let později bylo třeba udělat druhý uzel a musela jste odvinout o ten kus lana víc, nebo jinak se okov houpal na konci volný a prázdný. Za dalších deset let voda klesla ještě víc, a tak se udělal třetí uzel. A teď za těchhle posledních deset let už vyschla studna nadobro. A když dneska spustíte okov, až odvinete skoro celý provaz a ruce už necítíte, uslyšíte ho najednou žuchnout a zařinčet dole o dno; a ta rána zní tak dunivě a přichází z tak ukrutné hloubky, že se vám leknutím až zastaví srdce a vy uskočíte, jako byste tam měla spadnout sama.“

„To musí být strašné, přijít tam tak za tmy!“ zvolala dívenka, která sledovala starcovu mimiku i jeho vyprávění tak vnímavě, že měla pocit, jako by na pokraji té studny stála i ona.

„A je to snad něco jiného než hrob?“ řekl hrobník. „Nebo není? Kdo z našich starých lidí, co to všechno znají, si při vysýchání toho pramene pomyslel, že i jeho vlastní síly opadávají a život se mu krátí? Ani jeden!“

460$

„Jste i vy už hodně starý?“ vyhrklo z dívenky bezděčně.

„Bude mi devětasedumdesát - příští léto.“

„A pořád ještě pracujete, když nejste zrovna nemocný?“

„Jestli pracuju? Bodejť, to se rozumí. Však uvidíte moje zahrádky tady kolem. Podívejte se z toho okna tamhle. Ten kus země jsem obdělal a celý ho udržuju vlastníma rukama. Příští rok touhle dobou už nejspíš ani neuvidím na oblohu, jakou houšť zatím ty větve udělají. Mimoto mám taky svou práci pro zimní večery.“

Mezi řečí otevřel menší almárku, postavenou na dosah od místa, kde seděl, a vyndal z ní několik malinkých krabiček, zhotovených ze starého dřeva a neuměle vyřezávaných.

„Mezi panstvem se najdou milovníci starých zašlých časů a všeho, co s nimi souvisí,“ pokračoval, „a ti si tohle rádi kupují jako památku z našeho kostela a zřícenin. Někdy je dělám z kousků dubového dřeva, které se tu a tam najdou, někdy ze zbytků rakví, které se v hrobkách dobře uchovaly. Podívejte se, třeba tuhleta skřínečka, ta je ze staré rakve, na rozích jsem ji pobil kousky mosazných štítků, na kterých bylo kdysi něco vyryté, dneska už by se to dalo sotva ještě přečíst. V tuhle roční dobu jich nemám doma moc, ale do příštího léta jich budou tyhle fášky zase plné.“

Dívenka si jeho práci s uznáním prohlédla, pochválila mu ji a krátce potom odešla a cestou přemýšlela, jak je to zvláštní, že toho starocha, který ze svého zaměstnání a všeho kolem sebe čerpá takovou životní moudrost a tolik hlubokých naučení, nikdy nenapadlo vztahovat je na sebe, a třebaže tolik zdůrazňuje nejistotu lidského života, přesto slovem i skutkem považuje sebe zřejmě za nesmrtelného. Ale nezůstala jen u tohoto zjištění, neboť byla natolik moudrá, aby pochopila, že nějakým dobrým a milosrdným řízením je prostě takový postoj už asi součástí lidské přirozenosti a že ten starý hrobník, se svými plány na příští léto, je vlastně zosobněním celého člověčenstva.

S hlavou plnou těchto úvah došla ke kostelu. Nebylo těžké najít klíč patřící k hlavním dveřím, protože všechny byly opatřeny štítkem z proužku zažloutlého pergamenu.

461$

Už samo otočení klíče v zámku zarachotilo hlubokým tónem, a když váhavými krůčky vstoupila a zavírala za sebou, až se vylekala ozvěnami, které tím vyvolala.

Jestliže už jen prostý klid této jednoduché vesnice udělal na dívenku o to silnější dojem, že tolik kontrastoval s pohnutými a těžkými cestami, které právě prodělala a po kterých ji nesly její slábnoucí nohy, jak teprve na ni musel zapůsobit okamžik, kdy se ocitla samotinká v té velebné budově, kde se i samo světlo, pronikající tam hlubokými okny, zdálo starodávné a šedé a kde se vzduch zavánějící zeminou a plísní zdál prosycený rozkladem, a jako by samým časem očištěn od všech svých hrubších částic, lehounce se vznášel pod klenbami, v lodích i mezi sloupovím, připomínaje dech dávno zašlých věků! Hle, tady rozpraskaná dlažba, ošlapaná zbožnýma nohama už tak dávno, že Čas, kradoucí se za kroky poutníků, stačil vyhladit všechny jejich stopy a zanechal jen drolící se kameny. Tu zas trouchnivý trám, zborcený oblouk, podmáčená a plesnivějící zeď, nízký val hlíny a vedle důstojná hrobka, na které však nezůstal už ani nápis – všechno mramor, kámen, železo, dřevo i prach co jeden společný pomník pomíjejícnosti. Nejlepší dílo i nejhorší, nejprostší i nejnákladnější, nejhonosnější i nejskromnější - ať už výplod nebes nebo člověka - všechno se tu scházelo na jedné společné úrovni a vyprávělo jednu společnou historii.

Jedna část budovy bývala baronskou kaplí a tam ležely postavy válečníků, natažené na svém kamenném loži se založenýma rukama - kdo bojovali v křižáckých válkách, i se zkříženýma nohama - a opásané mečem a oděné pancířem jako za života. Někteří z těchto rytířů měli své skutečné osobní zbraně a rovněž přílbice a drátěné košile pověšené blízko na zdi, kde se pohupovaly na rezavých skobách. Navzdory tomu, že byly hodně poškozené, ba div ne rozpadlé, podržovaly si dosud svůj tvar i něco ze svého starobylého vzhledu. Tak násilné skutky přežívají na zemi lidi a stopy válek a krveprolévání přetrvávají v truchlivých podobách ještě dlouho potom, kdy se ti, kdo tuto zkázu páchali, sami již změnili v pouhé částečky prachu.

462$

Dívenka se posadila v tomto odlehlém tichém koutku mezi strnulými postavami na tumbách - které vnášely do tohoto místa víc míru, aspoň jí to tak připadalo, než kolik ho bylo jinde - rozhlížela se kolem s pocitem uctivé bázně, mírněným vnitřní radostí, a plně si v té chvíli vychutnávala pocit štěstí a bezpečí. Vzala si z poličky bibli a chvíli si v ní četla; potom ji odložila a myslela na letní dny a veselý jarní čas, který zas přijde, na sluneční paprsky, které budou zešikma dopadat na ty spící postavy - na listí, které se bude třepetat před oknem a pohrávat s blýskavými zrcátky na dlažbě - na ptačí zpěv a pučení poupat a rozvíjení květů venku - na vonný vzduch, který se bude vkrádat dovnitř a jemně povívat těmi potrhanými praporci nad její hlavou. Co na tom, že to místo vnuká člověku myšlenky na smrt! Ať umře kdo chce, všechno tady zůstane pořád stejné, všechny ty kulisy a zvuky budou pořád dál oblažovat stejně jako dřív. Nebylo by to nic bolestného spát mezi nimi.

Potom se zvedla k odchodu; šla velmi pomalu a často se otáčela, jako by se nemohla pohledu do kaple nasytit a když došla k nízkým dveřím, které zřejmě vedly na věž, otevřela je a ve tmě se pustila po točitých schodech; zastavovala se pouze u úzkých okýnek, podobných střílnám, kterými viděla dolů na místo, odkud před chvílí odešla, a tam, kde zachytila nejasně prosvítající obrys uprášených zvonů. Posléze došla až na konec schodiště a stanula na vrcholku věže.

Och, jaká se jí to zjevila nádhera v té náhlé záplavě světla! Ta svěžest polí a lesů, táhnoucích se na všech stranách do dálky a setkávajících se na obzoru s čistou modrou oblohou; stáda pasoucí se na pastvinách; kouř, který stoupal mezi stromy a vypadal, jako by vycházel přímo ze zelené země; děti, dosud tam hluboko dole dovádějící a skotačící - všechno, všecičko tak půvabné a šťastné. Bylo to jako návrat od prahu smrti do života; bylo to přiblížení k nebi.

Děti už byly pryč, když po chvíli vyšla do hlubokého portálu a zamykala za sebou dveře. Když procházela

463$

kolem školy, slyšela čilý šum hlasů. Její přítel se toho dne prvně ujal své práce. Potom hluk zesílil, a když se ohlédla, viděla, jak se chlapci hrnou ven a s veselými výkřiky a škádlením se rozbíhají. „Je to dobrá věc,“ pomyslila si Nell, „jsem moc ráda, že jejich cesta vede kolem kostela.” A potom se zastavila a představovala si, jak by asi ten hluk zněl uvnitř a jak by asi lahodilo sluchu jeho zanikání v dálce.

A znovu toho dne, ano, dokonce ještě dvakrát, se kradmo do staré kaple vrátila a na stejném sedadle jako ráno si četla z téže knihy nebo se oddávala témuž klidnému přemítání. Ba i když se už zešeřilo a místo nabývalo ve stínech snášejícího se večera na truchlivé velebnosti, dívenka zůstávala sedět dál, jako by byla s tím koutkem přímo srostla, a necítila strach a neměla ani chuť se odtamtud hnout.

Nakonec ji tam našli a odvedli domů. Byla bledá, ale vypadala velice šťastná, avšak pouze do chvíle, než se rozešli na noc; a když se k ní potom při loučení ubohý učitel sklonil, aby ji políbil na tvář, zdálo se mu, že na jejím líčku ucítil slzu.

«KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ»

Mimo mnohá nejrůznější zaměstnání, kterými se obíral, nacházel bakalář stálý zdroj zájmu a zábavy i ve starém kostele. Naplněn pýchou, jakou lidé často vzplanou k znamenitostem svého vlastního malého světa, pustil se do studia jeho historie; a tak nejeden letní den ve zdech kostela a nejeden zimní večer u krbu na faře zastihl bakaláře ještě stále při tom, jak hloubá nad svým obsáhlým pokladem pověstí a legend a dál ho obohacuje.

Poněvadž nepatřil k oněm přízemním duchům, kteří z krásné Pravdy pečlivě strhávají každičké i sebetenčí mlhavé roucho, do jakého ji čas a plodná fantazie s oblibou odívají - a z nichž jí některá docela roztomile sluší, neboť,

464$

podobně jako voda z jejího pramene, pomáhají dodávat nové, zvláštní kouzlo jejím půvabům, jež zpola zahaluje a zpola zvýrazňuje, a budí tím spíš zájem a zvědavost než netečnost a lhostejnost - poněvadž tedy nepatřil k této přísné a suchopárné sortě lidí a na rozdíl od ní rád viděl tuto bohyni ověnčenou oněmi girlandami a věncovím z divokého kvítí, které jí jako vznešený šat uvíjí tradice a které bývají často nejsvěžejší právě ve své nejjednodušší formě, kráčel lehkým krokem po prachu staletí a dotýkal se ho citlivou rukou, neboť nechtěl zbořit žádný ze vzdušných svatostánků na něm zbudovaných, pokud v jejich relikviáři objevil skrytý nějaký dobrý cit nebo vroucnost lidského srdce.

Tak tomu bylo i v případě jedné stařičké rakve z hrubého kamene, o níž se po celé generace věřilo, že obsahuje kosti jistého barona, který se v cizích zemích doboha naplenil a napustošil ohněm i mečem, ale kajícně a s lítostivým srdcem se vrátil domů umřít; jenže právě nedávno nějací učení badatelé ve starožitnostech dokázali, že tomu tak nemůže být, neboť dotyčný baron (jak tvrdili) zemřel v tuhé bitevní řeži, skřípaje zuby a kleje do posledního dechu - kdežto bakalář stál neústupně na svém, že pravdivá je jedině stará verze – že se totiž baron ze svých nepravostí kál, vykonal mnoho dobrodiní a v pokoře vypustil ducha, a jestliže se baroni vůbec někdy dostávají do nebe, tak tenhle baron tam už jistě je a těší se věčnému míru. Právě tak když svrchu zmínění historikové objevili a dokazovali, že jistá tajná kobka není hrobkou jedné šedovlasé dámy, kterou proslulá královna Alžběta Tudorovna dala pověsit, vykuchat a rozčtvrtit za to, že poskytla pomoc nešťastnému knězi, který z hladu a žízně omdlel před jejími dveřmi, bakalář slavnostně vyhlašoval všem návštěvníkům do očí, že kostel je posvěcen popelem té ubohé dámy, že její pozůstatky byly za noci posbírány od čtyř městských bran a tajně přineseny sem a zde uloženy; a dále bakalář (neboť v takových chvílích býval nanejvýš rozrušený) popíral slávu královny Alžběty a tvrdil, že i ta nejsprostnější žena v jejím království, které v ňadrech tlouklo milosrdné

465$

a soucitné srdce, ji nekonečně převyšovala. Ale pokud šlo o tvrzení, že plochý kámen blízko dveří není hrobem lakomce, který vydědil své jediné dítě a zanechal sumu peněz kostelu na pořízení zvonkohry, to bakalář ochotně připouštěl právě tak, jako že se v místě žádný takový člověk vůbec nikdy nenarodil. Slovem, byl by si přál, aby každý kámen a každá mosazná tabulka byly pomníkem jen takových skutků, které by měly žít v paměti lidí dál. Všechny ostatní byl hotov nebrat na vědomí. Třeba byly pochovány v posvěcené půdě, on by je byl rád viděl pohřbeny někde mnohem hloub, aby se už nikdy nemohly dostat znovu na světlo.

Takový tedy byl preceptor, z jehož úst se dívenka učila svému celkem snadnému úkolu průvodce. Protože na ni mohutná tichá budova i konejšivá krása místa, na kterém se tyčila, už beztak zapůsobily nevýslovným dojmem - ta majestátní věkovitost, obklopená věčným mládím - zdálo se jí, když všechno to slyšela, že je přímo zasvěcená dobrotě a ctnosti. Byl to jiný svět, v němž hřích a žal nikdy neměly místa - pokojný ostrov odpočinku, kam nemá přístup žádné zlo.

Když jí bakalář podal téměř o každém náhrobku a plochém náhrobním kamenu svou verzi jeho historie, zavedl ji dolů do staré krypty, teď vlastně už jen temného klenutého sklepení, a ukazoval jí, jak v době mnichů byla osvětlována a jak mezi lucernami zavěšenými od stropu a mezi houpajícími se kaditelnicemi vydechujícími libovonné páry, mezi rouchy třpytícími se zlatem a stříbrem, mezi obrazy, vzácnými látkami a všemi těmi drahocennostmi, které se pod nízkými klenbami skvěly a zářily, bylo za dávných časů mnohokrát o půlnoci slyšet zpěv starých hlasů, zatímco kolem klečely a modlily se postavy v kápích a přebíraly v prstech růženec. Potom ji vyvedl zase nahoru a ukazoval jí vysoko ve starých zdech zavěšené úzké galerie, po kterých tichounce proklouzávaly jeptišky - ve svých tmavých hábitech na tu dálku jen nejasně viditelné – nebo kde postávaly jako strnulé stíny a naslouchaly modlitbám. Také jí vysvětlil, jakým způsobem

466$

válečníci, jejichž postavy odpočívaly na tumbách, nosívali tu zbroj, jejíž prorezivělé zbytky visely nad nimi - že tohle bývala přílba, to štít a tamto zas kovová rukavice - a jak máchali velkými dvouručními meči a ubíjeli lidi tady tím železným palcátem. Všechno, co jí vyprávěl, vštěpovala si dívenka pečlivě do paměti; a někdy, když se v noci probudila ze sna o těch dávných časech a vstala z postele a zadívala se ven na temný kostel, skoro doufala, že uvidí okna osvětlená a do šumění větru uslyší mísit se zvučný hlahol varhan a lidské hlasy.

Starý hrobník se brzy pozdravil natolik, že zase vycházel.

I od něho se Nell naučila mnoho věcí, ač jiného druhu. Nebyl ještě schopný práce, když jednoho dne bylo třeba připravit hrob, a on přišel dohlédnout na člověka, který ho kopal. Byl v hovorné náladě a dívka, která stála zpočátku vedle něho a potom si sedla do trávy u jeho nohou, pozvedla k němu zamyšlenou tvář a začala si s ním povídat.

Muž, který vykonával hrobníkovy povinnosti, byl maličko starší než on, ale tělesně mnohem čilejší. Byl však hluchý, a když si s ním hrobník (který by v případě krajní nutnosti byl s velkými potížemi šel jednu míli dobrých pět šest hodin) vyměňoval pár slov týkajících se jeho práce, nemohla si dívka nevšimnout, že mluví s jakýmsi netrpělivým soucitem s jeho neduhem, jako by sám byl nejsilnější a nejzdravější člověk pod sluncem.

„Je mi vždycky líto, když vidím tohle dělat,“ řekla dívenka a nahnula se. „Ale neslyšela jsem, že by byl někdo umřel.“

„Byla odjinud, milá zlatá,“ odpověděl hrobník. „Z jedné vesnice tři míle odsud.“

„Byla mladá?“

„Hm - ano,“ řekl hrobník. „Myslím, že jí nebylo víc než čtyřiašedesát. Davide, bylo jí víc než čtyřiašedesát?“

David, který pilně kopal, otázku vůbec neslyšel. Protože hrobník na něj nemohl dosáhnout berlí, aby ho na sebe upozornil, a sám byl také příliš slabý, než aby se mohl bez pomoci zvednout, upoutal jeho pozornost tím, že se mu hrudkou hlíny trefil do jeho červené noční čepice.

„Co je zas?“ řekl David a podíval se nahoru.

467$

„Jak stará byla Becky Morganová?“ zeptal se hrobník.

„Becky Morganová?“ opakoval David.

„Ano,“ křičel hrobník a dodal zpola soucitným, zpola popudlivým tónem, který děda nemohl slyšet: „Strašně hluchneš, Davy, namoutě, strašně moc hluchneš!“

Děda ustal v práci, začal si rýč čistit kusem břidlice, kterou si k tomu účelu vzal s sebou – a tím si objasnil bytí bůhvíkolika dalších Becky Morganových – a pustil se do uvažování o tomto předmětu.

„Počkejme,” řekl, „včera večer jsem viděl, co napsali na rakev - bylo to devětasedumdesát?“

„To snad ne,“ odmítal to hrobník.

„Ale baže, to bylo ono,“ odpověděl děda s povzdechem, „anžto si vzpomínám, že jsem si řek, že byla skoro stejně stará jako my. Baže, devětasedumdesát to bylo.“

„Víš určitě, že ses v některé číslici nesplet, Davy?“ ptal se hrobník, stěží zadržuje rozčilení.

„Coó?“ řekl děda. „Řekni to ještě jednou.“

„Je strašně hluchý. Je opravdu strašně hluchý,“ zvolal hrobník nedůtklivě. „Víš určitě, žes ty číslice přečet správně?“

„No bodejť,“ odpověděl děda. „Proč by ne?“

„Je nemožně hluchý,“ brumlal si hrobník pro sebe. „Myslím, že mu to už v hlavě začíná haprovat.“

Dívence bylo dost divné, co ho přivedlo na tuto myšlenku, protože děda se jí zdál, po pravdě řečeno, právě tak bystrý jako on, a byl nepoměrně statnější. Ale protože hrobník k tomu už nic víc nedodal, pustila to prozatím z mysli a znovu se dala do řeči.

„Vypravoval jste mi o svém zahradničení,“ začala. „Sázíte někdy něco i tady?“

„Na hřbitově?“ podivil se hrobník. „Já nikdy.“

„Viděla jsem tady na některých místech všelijaké květiny a keříčky,“ odpovědělo děvčátko, „zrovna támhle jich je pár, vidíte? Myslela jsem, že jste je pěstoval vy, třebaže tak živoří.“

„Rostou, jak nebe dá,“ řekl staroch, „a to laskavě nakazuje, aby se jim tady nikdy pořádně nedařilo.“

468$

„já vám nerozumím.“

„No, to máte tak,“ vysvětloval hrobník, „Označují hroby těch, co měli moc truchlící a moc milující přátele.“

„To jsem si právě myslela!“ zvolala dívenka. „A není to krásné, že je měli?“

„Ba, ba,“ řekl staroch, „ale neukvapujte se. Podívejte se líp. Vidíte, jak věší hlavičky, jak se sklánějí a vadnou? Uhádnete, proč asi?“

„To nevím,“ odpovědělo děvčátko.

„Protože smutek po těch, co leží dole, moc brzo přejde. Ze začátku ošetřují přátelé ty květiny ráno, v poledne a večer; ale brzo začnou přicházet míň často - jednou za den až jednou za týden, potom jednou za týden až jednou za měsíc, potom vždycky po nějaké ukrutně dlouhé době, a nakonec přestanou chodit vůbec. Takové známky náklonnosti zřídkakdy vydrží dlouho. Zažil jsem i to, jak je přežily i ty letničky, co mají nejkratší život.“

„Je smutné to slyšet,“ řeklo děvčátko.

„Ach, právě tak mluví i lepší panstvo, co se k nám přichází někdy podívat,“ odpověděl staroch a potřásl hlavou, „ale já říkám něco jiného. ,Je to pěkný zvyk, co máte v tomhle kraji,’ povídají mi někdy, ,že sázíte kytičky na hroby, ale je smutné vidět, jak to všechno vadne a hyne.‘ Vyprošuju si prominutí a říkávám jim, že podle mého to je právě naopak dobré svědectví o štěstí těch živých. A to taky je. Taková už je lidská přirozenost.“

„Možná že si pozůstalí zvykají spíš vzhlížet ve dne k modré obloze a v noci ke hvězdám a myslet si, že jejich zemřelí jsou tam, a ne v hrobech,“ řeklo děvčátko vážným hlasem.

„No - možná, „odpověděl staroch pochybovačně. „Třeba to tak je.“

„Ať už to je tak, jak si myslím, nebo není,“ uvažovala Nell v srdci, „já si z tohohle místa upravím svou zahradu. Přinejmenším to nikomu neuškodí, když tady udělám každý den kousek práce, a mě to určitě přivede na nějaké hezké myšlenky.“

Její rozpálená líčka a zavlhlé oči ušly pozornosti hrobníka, který se otočil opět ke starému Davidovi a zavolal

469$

ha něj jménem. Bylo zřejmé, že mu v hlavě ještě stále leží otázka věku Becky Morganové - ale proč, to nemohlo děvčátko dobře pochopit.

Teprve druhé nebo třetí opakování jeho jména upoutalo Davidovu pozornost. Děda ustal v práci, opřel se o rýč a přiložil si dlaň k hluchému uchu.

„Volals mě?“ zeptal se.

„Přemýšlel jsem o tom, Davy,“ křičel hrobník, „že tahle,“ ukázal přitom do hrobu, „musela být o hodně starší než ty nebo já.“

„Devětasedumdesát,“ odpověděl děda a pokýval hlavou. „Vždyť ti povídám, že jsem to viděl.“

„Že viděl?“ namítl hrobník tázavě. „Budiž, Davy, jenže ženské neříkají vždycky pravdu, když jde o jejich léta.“ „To je svatá pravda,“ souhlasil David a náhle mu v očích zajiskřilo. „Mohla být i starší.“

„Jsem si jistej, že byla. Vzpomeň si přeci, jak vypadala staře. Ty a já jsme proti ní vypadali jako kluci.“

„Vypadala opravdu staře,“ připustil David. „Máš pravdu. Vypadala opravdu staře.“

„A vzpomeň si, že tak staře vypadala už moc dlouhý léta, a tak řekni, jestli jí teda mohlo být jen devětasedumdesát - jenom tolik, co nám,“ křičel hrobník. „Přinejmenším o pět roků víc!“ zvolal David.

„O pět?“ namítl hrobník. „O deset. Dobrých devětaosumdesát jí bylo. Vzpomínám si, kdy umřela její dcera. Becky bylo přinejmenším devětaosumdesát, jestli ne víc, a teď se před námi zkouší dělat o deset let mladší. Tahle lidská marnivost!“

Starý David také nezůstával pozadu s různými etickými úvahami na toto vděčné téma a oba snesli hromadu důkazů tak závažných, že nakonec bylo pochybné nikoli to, zesnula-li Becky ve věku, jak naposledy nadhozeno, nýbrž nedožila-li bezmála oné patriarchální hranice sta let. Když tuto otázku k obapolné spokojenosti rozřešili, hrobník se s pomocí svého přítele zvedl k odchodu.

„Na sezení je už chladno, a já musím být opatrný - až do léta,“ řekl, zatímco se chystal odbelhat domů.

470$

„Co?“ zeptal se starý David.

„Je moc hluchý, chudák!“ zvolal hrobník. „Sbohem!“

„Ach,“ vzdychl starý David, když se za ním díval. „Valem to s ním jde dolů. Stárne den ze dne.“

A tak se rozešli, každý z nich přesvědčený, že ten druhý má v sobě míň života než on sám, a oba velmi potěšení a uklidnění malicherným výmyslem, na němž se shodli v otázce Becky Morganové, jejíž smrt tím přestala být nepříjemně varovným precedentem, takže ji mohli na příštích deset let klidně pustit z hlavy.

Dívenka se ještě chvíli zdržela a přihlížela, jak hluchý děda lopatou vyhazuje hlínu, přičemž v práci co chvíli ustává, aby si odkašlal a nabral dech, a stále si s jakýmsi tichým pokuckáváním zamyšleně brumlá, že s hrobníkem to jde válem dolů. Nakonec se otočila k odchodu, a když bezmyšlenkovitě zamířila přes hřbitov, narazila nečekaně na učitele, který seděl na sluníčku na jednom zeleném hrobě a četl si.

„Ty jsi tady, Nell?“ zaradoval se a zavřel knihu. „To jsem rád, že tě vidím na vzduchu a na slunci. Bál jsem se, že jsi už zase v kostele, když tam teď tak často chodíš.“

„Bál jste se!“ odvětilo děvčátko a posadilo se vedle něho. „Copak to není dobré místo?“

„Ale ano, ano,“ přisvědčil učitel, „jenže někdy musíš být taky veselá - ne, nevrť hlavou a neusmívej se tak smutně.“

„Neříkal byste ,smutně’, kdybyste mi viděl do srdce. Nedívejte se na mě, jako byste myslel, že mě něco trápí. Není šťastnějšího tvora na zemi, než jsem teď já.“

Plna něžné vděčnosti chopila se dívenka jeho ruky a sevřela ji ve svých dlaních. „Je to vůle boží,“ řekla po chvilce, po kterou oba mlčeli.

„Co myslíš?“

„Všechno tohle,“ odpověděla. „Všechno tohle kolem nás. Ale kdo z nás je teď smutný? Vidíte, že já se usmívám.“

„Ale já taky,“ řekl učitel. „Usmívám se při pomyšlení, jak často budeme ještě veselí právě na tomhle místě. Nepovídala sis tamhle s někým?“

„Ano,“ přiznalo dítě.

471$

„O něčem, co tě zarmoutilo?“

Nastala dlouhá pauza.

„Co to bylo?“ naléhal učitel jemně. „No tak. Pověz mi, co to bylo.“

„Mě skoro bolí – opravdu skoro bolí,“ řeklo děvčátko a rozplakalo se, „když pomyslím, že se tak brzo zapomíná na ty, co kolem nás umírají.“

„A ty snad myslíš,“ namítl učitel, když si všiml pohledu, kterým přelétla své okolí, „že opuštěný hrob, neošetřovaný strom nebo pár zvadlých květin znamenají zapomenutí nebo lhostejnost a nedbalost? Nemyslíš, že se daleko odsud třeba konají skutky, kterými se památka těchhle mrtvých možná uctívá nejlíp? Ach, ty moje malá Nell, vždyť snad zrovna v tuhle chvíli se někde ve světě pilně činí lidé, pro jejichž dobré činy a dobré myšlenky jsou hlavní vzpruhou právě tyhle hroby, jakkoli jsou v našich očích zanedbané!“

„Už mi nic neříkejte,“ vyhrklo děvčátko, „prosím vás, už mi nic neříkejte. Vždyť já to cítím taky, já to vím. Jak bych na to mohla zapomenout právě já - a právě vedle vás?“

„Není nic,“ zvolal její přítel, „ne, opravdu neexistuje nic nevinného nebo dobrého na tomto světě, co by umřelo a upadlo v zapomenutí. Držme se téhle víry, nebo žádné. Děcko, broukající mrně, které umřelo ještě v kolébce, znovu ožije v čistých myšlenkách těch, kdo ho milovali, a sehraje skrze ně svou úlohu v blahodárných činech tohoto světa, i kdyby jeho tělíčko shořelo na popel nebo se potopilo v nejhlubším moři. Není jediného anděla nově přijatého do nebeských kůrů, který by nekonal své požehnané dílo na zemi skrze ty, kteří ho zde milovali. Žádné zapomenutí! Ach, kdyby se dobré skutky lidských bytostí daly sledovat až k jejich prameni, jak krásná by se zdála dokonce i smrt, protože by se ukázalo, kolik dobrotivosti, soucítění s druhými a očištěné lásky má své kořeny právě v prachu hrobů!“

„Ano,“ přisvědčilo děvčátko, „tohle je pravda. Vím, že je to pravda. Kdo by měl cítit její naplnění víc než já, ve které vám ožil váš malý školáček! Drahý, drahý, předobrý příteli, kdybyste jen věděl, jak jste mě utěšil a posílil!“

472$

Ubohý učitel jí na to neodpověděl, ale jen se nad ní mlčky sklonil – jako by své překypující srdce ani nemohl unést.

Seděli ještě stále na témž místě, když za nimi přišel dědeček. Promluvili však sotva několik slov, a přítel učitel se musel vzdálit, protože na kostele odbila hodina, kdy začínalo vyučování.

„Hodný člověk,“ řekl dědeček a podíval se za ním, „moc laskavý člověk. Ten nám určitě nikdy neublíží, Nell. Tady jsme konečně v bezpečí, že? Odsud už nikdy neodejdeme, viď?“

Dítě zavrtělo hlavou a usmálo se.

„Holčička si potřebuje odpočinout,“ řekl stařec a pohladil ji po tvářičce. „Moc bledá – moc bledá. Už není jako dřív.“

„Kdy dřív?“ zeptalo se dítě.

„Vida!“ zvolal stařec. „Máš pravdu, kdy to vlastně bylo. Kolikpak je to už týdnů? Spočítal bych je na prstech obou rukou? Ale raději je nevytahujme na světlo; líp že jsou už za námi.“

„O moc líp, drahý dědečku,“ odpovědělo děvčátko. „Zapomenem na ně, nebo jestli si je přece ještě někdy připomeneme, pak jenom jako ošklivý těžký sen, který se dávno rozplynul.“

„Pst!“ pohrozil jí stařec rychlým zatřepáním ukazováčku a ohlédl se přes rameno. „Už žádné řeči o tom snu, ani o všech bědách, co nám přinesl! Tady žádné sny nejsou. Je to klidné místo a tomu se vyhýbají. Už nikdy na ně nesmíme myslet, aby se na nás nakonec znovu nevrhly. Zapadlé oči a vyhublé tváře - déšť, zima a hlad – a před tím vším plno ještě strašnějších věcí - musíme na všechny ty hrůzy zapomenout, jestli tady máme mít opravdu pokoj.“

„Buď nebi dík,“ zvolalo děvčátko v duchu, „za tuhle přešťastnou změnu!“

„Já budu trpělivý,“ pokračoval stařec, „pokorný, moc vděčný a poslušný, jestli si mě budeš chtít tady nechat. Jen se přede mnou neschovávej, neodkrádej se ode mě sama, dovol mi být pořád s tebou. Budu k tobě opravdu poctivý a věrný, Nell, věř mi.“

473$

„Já a odkrádat se od tebe?“ namítlo děvčátko se strojenou veselostí. „To by přece byl doopravdy povedený žert! Ale víš co, drahý dědečku, my si uděláme tady z toho kusu země svou zahradu – chceš? Je to moc pěkné místo – a začneme hned zítra a budeme pracovat spolu, jeden vedle druhého.“

„To je výborná myšlenka!“ zvolal dědeček. „Tak tedy nezapomeň, milunko - zítra začínáme!“

Byl někdy někdo nadšenější než stařec, když se příští den pustili do své nové práce? A zároveň tak netušící jako on, pokud šlo o všechny asociace vížící se k tomu místu? Nejprve čistili hroby, vytahovali kopřivy a jiný plevel, prořezávali husté keře a přerostlé kořeny, urovnávali pažit a zbavovali ho listí a různého smetí. Byli ještě v plném zápalu práce, když děvčátko zvedlo hlavu od země, nad kterou se sklánělo, a spatřilo, že kousek od nich na schůdku u plotu sedí bakalář a mlčky je pozoruje.

„Laskavá služba,“ řekl ten malý starší pán a pokynul Nell, když ho pozdravila dívčí poklonkou. „To všechno jste udělali od dnešního rána?“

„Je to moc málo, pane,“ odpovědělo dítě se sklopenýma očima, „proti tomu, co všechno se chystáme udělat.“

„Dobré dílo, dobré dílo,“ pochvaloval bakalář, „ale to upravujete jenom hroby dětí a mladých lidí?“

„Brzo se dostaneme taky k ostatním, pane,“ odpověděla Nell tichým hlasem a s hlavou odvrácenou stranou.

Byla to nepatrná příhoda a mohl v tom být úmysl nebo jen náhoda, nebo i pouhá dívčina podvědomá sympatie k mládí. Ale zjevně to zapůsobilo na jejího dědečka, ačkoli předtím si toho nevšiml. Rozhlédl se spěšně po hrobech, potom se úzkostlivě podíval na dívenku, přivinul si ji k sobě a prosil ji, aby už přestala a chvilku si odpočinula. Zdálo se, že se mu v mysli objevilo něco, na co už skoro zapomněl. Nepřešlo ho to, jak ho předtím přešly i mnohem závažnější věci, ale znovu se to vynořovalo na povrch, a opět a opět, a ještě mnohokrát toho dne, a i často později. Jednou, když byli ještě v práci a dívenka viděla, že se co chvíli otáčí a neklidně po ní pokukuje, jako by se snažil

474$

rozřešit nějaké bolestné pochybností nebo sebrat rozptýlené myšlenky, naléhala na něj, aby jí řekl, proč se tak dívá. Odpověděl jí však, že to nic není - opravdu nic - a přitulil si její hlavu k rameni, hladil ji po líbezném líčku a šeptal, že se hezky spravuje a roste a že z ní brzo bude mladá dáma.

«KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ»

Od té doby vzplanula v starcově nitru úzkostlivá starostlivost o děvčátko, která ho ani na chvíli neopouštěla ani neztrácela na intenzitě. Jsou zřejmě v lidském srdci struny – podivné a nevyzpytatelné -, které se rozezvučí jen náhodou, které k výzvám sebevášnivějším a sebevážnějším zůstávají němé a necitelné, ale nakonec se rozezní docela slabým náhodným dotekem. V myslích obzvlášť málo vnímavých nebo dětinských se ubírají myšlenky svými vlastními cestami a lze je těžko sledovat nebo násilně je chtít urovnávat, ale kupodivu se někdy projeví, jako se to obyčejně děje s velkými pravdami, náhodou, a když má jejich nositel před očima nějaký docela jednoduchý cíl. Od té doby stařec nikdy, ani na okamžik, nepouštěl ze zřetele dívčinu slabost a obětavost; od oné nepatrné příhody si on, který ji viděl trmácet se po svém boku tolikerým protivenstvím a utrpením a sotva na ni pomyslil jinak než jako na společnici v té zlé nouzi, kterou cítil doléhat na vlastní tělo a žehral na ni přinejmenším stejnou měrou kvůli sobě jako kvůli ní, až teprve nyní si uvědomil, za co jí vlastně vděčí a co z ní všechno prožité strádání udělalo. Nikdy, skutečně ani jednou jedinkrát, v žádném nestřeženém okamžiku od té chvíle až po samý konec ho starost o vlastní osobu ani myšlenka na vlastní pohodlí, ani jiný sobecký zřetel nebo ohled v myšlenkách neodvedly od šlechetného předmětu jeho lásky.

Sledoval ji, kam se hnula, a čekal, až si unavená přijde opřít hlavu o jeho rameno - sedával proti ní v koutku

475$

ti krbu celý šťastný, že nad ní může bdít a dívat se na ní, až zvedne hlavu a usměje se na něj jako za starých časů potají za ni vykonával takové domácí práce, které příliš přetěžovaly její síly - za chladných temných nocí vstával a chodil poslouchat, jak Nell ve spánku dýchá, a někdy se celé hodiny krčil u jejího lůžka, jen aby se mohl dotknout její ruky. Pouze ten, který ví všechno, může jediný vědět, jaké naděje, obavy a myšlenky hluboké lásky se honily v onom zastřeném mozku a jaká změna se udála s nebohým starcem.

Občas - mezitím však uplynuly týdny - měla dívenka dny, kdy ji vyčerpala i celkem nepatrná námaha, a tehdy trávila večery v lenošce u krbu. V takových dobách přinášel učitel různé knihy a hlasitě jí z nich předčítal; a zřídkakdy minul večer, aby nepřišel také bakalář a nevystřídal ho ve čtení. I dědeček seděl a poslouchal - s malým porozuměním pro slova, ale s očima upřenýma na vnučku – a když se Nell při nějaké povídce usmívala nebo se jí jen rozjasnila tvář, už prohlašoval, že to je moc pěkný příběh, a vždycky potom chválil právě tu knihu, ze které byl.

Když jí při jejich večerních besedách bakalář vypravoval nějakou historku, která se jí líbila (a jí se vlastně jeho historky líbily vždycky), stařec se usilovně snažil si ji zapamatovat; ba dokonce, když bakalář odešel, někdy za ním vyklouzl a venku ho pak ostýchavě prosil o zopakování některé části vyprávění, aby se pak pokusil vyloudit na Nellině tváři úsměv i on.

To však byly naštěstí jen řídké případy, protože děvčátko trávilo čas nejraději venku, hlavně ve své velebné zahradě. Přicházely také skupinky zájemců o prohlídku kostela; ti pak, když odešli, vyprávěli doma o zvláštním dítěti jiným a posílali sem další, takže i v této roční době měli návštěvníky téměř denně. Stařec je v malé vzdálenosti sledoval celou budovou a poslouchal hlásek, který tak velice miloval; a když cizinci odcházeli a loučili se s Nell, vmísil se mezi ně, aby pochytil úryvky jejich hovoru, nebo ze stejného důvodu postával s šedivou hlavou nepokrytou u branky, kterou vycházeli.

476$

Všichni vždycky děvčátko chválili, jeho rozumnost i krásný zjev, a on byl hrdý, když je slyšel. Ale co to bylo, co tak často dodávali a co mu drásalo srdce a zahánělo ho do nějakého temného koutku, kde si mohl o samotě ponaříkat i si zaplakat? Běda! vždyť i lhostejní návštěvníci takoví, kteří pro ni neměli jiný cit než chvilkový zájem -, kteří odcházeli, aby už zítra zapomněli, že nějaké takové stvoření vůbec žije – i oni to viděli - i oni ji litovali - i oni mu při loučení dali najevo soucit a mluvili šeptem, když kolem něho procházeli.

I lidé z vesnice, mezi nimiž nebyl ani jediný člověk, který by si nebyl nešťastnou Nell oblíbil, i ti k ní chovali vesměs stejné city - něžnost a účastný ohled, den ze dne se prohlubující. Dokonce i školáci, přes všechnu svou lehkomyslnost a roztěkanost, i ti ji měli rádi. I největší buřič mezi nimi cítil nějakou prázdnotu, když ji cestou do školy nezahlédl na obvyklém místě, a nejednou odběhl z pěšiny stranou k mřížovému okénku, aby se na ni poptal. Seděla-li v kostele, někdy třeba i nakukovali otevřenými dveřmi tiše dovnitř, ale nikdy na ni nepromluvili, ledaže vstala a šla si s nimi pohovořit sama. Ve vsi vládla jakási nevyslovená nálada, která vyzdvihovala děvčátko nad ně nad všechny.

A stejně to dopadalo, když přišla neděle. Všichni v kostele byli jen sami chudí vesničané, protože zámek, ve kterém kdysi sídlil starý panský rod, byl dnes pustá, zřícenina a na sedm mil dokola žil všude pouze prostý, nuzný lid.

I tam, stejně jako všude jinde, budila Nell velkou pozornost. Shlukovali se kolem ní v hlubokém portálu kostela, před bohoslužbou i po ní; malé děti se jí věšely na sukně; a dědečkové a babičky zanechávali svého brebentění, aby ji mohli přívětivě pozdravit. Nikomu z nich, mladému ani starému, to nedalo, aby kolem ní přešel bez přátelského slova. Mnozí z těch, kteří přicházeli z dálky až tří nebo čtyř mil, jí přinášeli drobné dárky; ti nejušlápnutější a nejsprostnější pro ni měli aspoň přání všeho dobra.

Seznámila se blíže s dětmi, které viděla první den hrát si na hřbitově. Jedno z nich - chlapeček, který mluvil

477$

o svém bratříčkovi - se stal jejím miláčkem a malým přítelem ; sedával pak v kostele často vedle ní nebo s ní vylézal nahoru na věž. Dělalo mu radost jí pomáhat - nebo aspoň domnění, že jí pomáhá - a brzo se upřímně skamarádili.

Tak se stalo, když jednoho dne seděla sama na svém obvyklém místě a četla si, že k ní ten chlapeček přiběhl, oči zalité slzami, chviličku si ji před pátravým zrakem podržel od sebe a potom ji náruživě objal ručkama kolem krku.

„Ale copak?“ ptala se Nell konejšivě. „Stalo se ti něco?“

„Vždyť ještě není!“ zvolal chlapec a objal ji ještě pevněji. „Ne, ne. Ještě není.“

Podívala se na něj překvapeně, odhrnula mu vlasy z tváře, políbila ho a zeptala se, co to říká.

„Nesmíš se jím stát, Nellinko,“ zvolal chlapec. „Oni nejsou vidět. Nechodějí si s námi hrát ani neumějí nic povídat. Buď, co jsi. Takováhle jsi lepší.“

„Ale já ti nerozumím,“ divila se dívenka. „Řekni mi přece, co tím myslíš.“

„No, oni povídají,“ začal vysvětlovat chlapec a zvedl k ní hlavu, „že z tebe bude andělíček, dřív než začnou ptáci zase zpívat. Ale ty od nás nepůjdeš, Nell, i když je v nebíčku tak krásně! Viď, že nepůjdeš!“

Nell sklopila hlavu a zakryla si tvář rukama.

„Nechce to ani slyšet!“ zajásal chlapec mezi slzami. „Ty neodejdeš. Ty víš, že by nám bylo smutno. Řekni, Nellinko, že zůstaneš u nás! Ach, prosím tě, moc tě prosím, řekni mi, že tady zůstaneš!“

Malý tvoreček sepjal ručičky a klekl si u jejích nohou na zem.

„Tak už se na mě podívej, Nell,“ naléhal chlapeček, „a řekni, že tu zůstaneš, a potom budu vědět, že lžou, a nebudu už plakat. Tak proč neřekneš ano, Nell?“

Stále ta sklopená hlava a zakrytá tvář a dívenka úplně němá - až na tiché štkaní.

„Ale nakonec,“ pokračoval chlapeček a snažil se jí odtáhnout ruku z tváře, „se ti hodní andílkové nebudou zlobit, že nejsi mezi nimi a že jsi zůstala tady u nás, uvidíš.

478$

Náš Willy odešel bydlet k nim; ale kdyby byl věděl, jak mi bude v noci v naší postýlce bez něho smutno, tak by ode mne určitě neodešel,“

Ještě stále mu dívenka nebyla schopna odpovědět a usedavě vzlykala, jako kdyby jí pukalo srdce.

„Proč bys odcházela, Nellinko? Stejně by ses trápila, kdybys slyšela, že my tady kvůli tobě pláčeme, protože jsme tě ztratili. Náš Willy je prý teď v nebíčku a tam je prý pořád léto, ale já přece jistojistě vím, že mu je líto, když se položím na jeho zahradní postýlku a on se nemůže obrátit, aby mi dal pusu. Ale kdybys přece odešla, Nell,“ řekl chlapeček, pohladil ji a přitiskl se tvářičkou k její tváři, „tak ho měj ráda kvůli mně. Vyřiď mu, jak ho mám pořád rád a jak moc jsem měl rád tebe. A když si vzpomenu, že vy dva jste spolu a hezky si hrajete, tak se nebudu trápit a plakat, a nikdy ti neudělám zármutek tím, že bych zlobil - opravdu nikdy!“

Dívenka ho nechala, aby jí odtáhl ruce, a objala ho kolem krku. Nastalo slzavé mlčení, ale netrvalo dlouho a Nell na něj pohlédla už zase s úsměvem a slíbila mu neobyčejně měkkým, tichým hlasem, že zůstanou kamarádi pořád dál, jak dlouho jí to jen nebíčko dovolí. Chlapeček zatleskal radostně rukama a s dětskou upřímností jí děkoval; a když mu nakázala, že nesmí nikomu prozradit, co si tady dnes povídali, velmi vážně jí slíbil, že to nikdy nikomu nepoví.

A také to nikomu neřekl, aspoň nakolik se o tom Nell mohla přesvědčit, a zůstával dál jejím tichým společníkem při všech procházkách i ve chvílích zadumání a nikdy se už nevrátil k předmětu, který, jak cítil, jí působil bolest, i když nechápal proč. Trochu nedůvěry v něm ale přece ještě zbylo, protože občas se najednou objevil za dveřmi, třeba už za tmy, a bázlivým hláskem zavolal, jen aby se ujistil, že je Nell v bezpečí doma; a když uslyšel její odpověď a pozvání, aby šel dovnitř, zaujal místo na nízké stoličce u jejích nohou a seděl tam pak jak přišitý, dokud si pro něj z domova nepřišli a neodvedli si ho. A jen co se ukázalo ráno, určitě se už zas potuloval někde kolem

479$

domu, aby se mohl znovu poptat, jak se jí vede; a ať se ráno, v poledne nebo večer hnula kam chtěla, ochotně se vzdával ostatních dětí i her s nimi a chodil jen s ní.

„Je to opravdu takový věrný přítelíček,“ řekl jí jednou starý hrobník. „Když umřel jeho starší bratříček - je to divné, říkat starší, když mu bylo teprva sedum - tak si pamatuju, že si to tenhle malý bral moc k srdci.“

Děvčátko si vzpomnělo, co jí řekl učitel, a cítilo, že se pravdivost jeho slov obráží i v případě tohoto děcka.

„Myslím, že ho to dost zarazilo a že je teď o hodně vážnější než dřív,“ pokračoval staroch, „třebaže to je občas jaksepatří veselý divoch. Víte, že bych se vsadil, že jste spolu byli poslouchat i dole u staré studny?“

„To jsme opravdu nebyli,“ odpověděla dívenka. „Bála jsem se k ní vůbec přiblížit, protože tam dolů do té části kostela nepřijdu tak často a nevyznám se tam.“

„Půjdeme tam tedy spolu,“ navrhl jí staroch, „znám to tam už od klukovských let.“

Sestoupili po úzkých schodech, které vedly do šeré krypty, a v ponurém přítmí pod temnými klenbami zůstali stát.

„Tady to je,“ řekl staroch. „Podejte mi jednu ruku, abyste náhodou neztratila rovnováhu a nespadla dolů, až budete zvedat poklop. Já jsem moc starý - chci říct, moc mě bere to regma - těžko se sám shýbám.“

„Příšerná černá hloubka!“ zvolalo děvčátko.

„Podívejte se tam,“ vyzval ji staroch a ukazoval prstem dolů.

Děvčátko poslechlo a naklonilo se nad jámu.

„Učiněný hrob, co?“ prohodil staroch.

„To opravdu,“ souhlasilo děvčátko.

„často mi připadalo,“ pokračoval hrobník, „že tuhle studnu snad kopali jen proto, aby tady z toho sklepení šlo ještě víc strachu a aby ti staří mniši byli pobožnější. Má se zasypat a zazdít.“

Děvčátko dosud stálo nad studnou a dívalo se jako ve snách do té zvláštní kruhové hrobky.

„No, uvidíme,“ řekl hrobník, „nad kterými veselými

480$

hlavami se zavře jiná země, až udělají konec tomuhle světlu. Bůhví! Zasypou to na jaře.“

„Na jaře začnou taky znovu zpívat ptáčkové,“ pomyslilo si děvčátko, když se opřelo o parapet svého okna a dívalo se na zapadající slunce. „Jaro! Krásný a šťastný čas!“

«KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ»

Několik dní po Quilpově čajovém večírku v Divočině vešel pan Swiveller v obvyklou hodinu do kanceláře Sampsona Brasse, a jelikož byl v tomto chrámu solidnosti sám, položil svou pokrývku hlavy na stůl, vytáhl z kapsy malý balíček s černým flórem a věnoval se jeho aranžování a špendlení na cylindr po způsobu kloboukové stuhy. Když dokončil úpravu tohoto doplňku, s velmi libým uspokojením si své dílo prohlížel a potom si znovu nasadil klobouk na hlavu hluboko do čela a hodně ke straně, aby tím zvýšil dojem vnitřního bolu. Když se takto ke své naprosté spokojenosti vyparádil, strčil si ruce do kapes a odměřeným krokem se začal procházet po kanceláři sem a tam.

„Takhle to se mnou dopadá odjakživa,“ povídal si pro sebe pan Swiveller, „odjakživa pořád stejně. Tak to bylo vždycky už od dětství mého - že jsem viděl svoje sny, naděje mříti - nesměl jsem vzít ani květ do srdce svého brzy moh jsem zánik, uvadání zříti - Gazelu jsem nikdy nepohladil krásnou - černým okem by má rozsvítila rána - jen se zlákat dala, zraky její hasnou - se zahradníkem je u oltáře sdána!“

Pan Swiveller, přemožen těmito úvahami, se zastavil u klientského křesla a hodil sebou do jeho otevřené náruče.

„A tohle,“ pravil pan Swiveller s jakousi posměváčkovskou vyrovnaností, „je prý život. Ale ovšem - proč ne? Jsem docela spokojený. Ode dneška začnu nosit,“ Richard sundal zase klobouk a zadíval se na něj upřeně,

481$

jako by ho pouze finanční zřetele zdržovaly, aby jím nepovrhl a nepodupal ho, „začnu nosit tenhle symbol ženské proradnosti na památku té, se kterou si už nikdy nebudu razit cestu džunglí života; které už nikdy nepřipiju pohárem růžového; která mi po krátký zbytek mého života bude kalit každou radost. Ha, ha, ha!“

Aby snad někdo v závěru této samomluvy nespatřoval nějakou nesrovnalost, je třeba poznamenat, že ji pan Swiveller nezakončil radostným, rozjařeným smíchem, který by byl nesporně býval v rozporu s jeho těžkomyslnými úvahami, ale poněvadž byl v teatrálním rozpoložení, předvedl pouze onen výkon, který se v melodramatech označuje jako „ďábelsky se zasměje“ - neboť se zdá, že divadelní ďáblové se vždycky smějí po slabikách, a to výhradně po třech slabikách, nikdy víc ani míň, což je zvláštním povahovým rysem tohoto panstva, rysem hodným zapamatování.

Zmíněná příšerná citoslovce sotva dozněla a pan Swiveller ještě seděl v silně rozervané náladě v křesle pro klienty, když zazněl zvonek (nebo máme-li ten zvuk přizpůsobit jeho tehdejší náladě, tedy umíráček) ke kanceláři. Co nejrychleji spěchal otevřít, a když ve dveřích spatřil výraznou tvář pana Chuckstera, došlo mezi nimi k vzájemné výměně bratrských pozdravů.

„Jste nějak po čertech časně v téhle staré, svinstvem prolezlé morně,“ prohodil onen gentleman, zatímco přenesl váhu těla na jednu nohu a druhou nenuceně vrtěl ve vzduchu.

„Ani ne,“ utrousil Dick.

„Že ne?“ opáčil pan Chuckster s oním výrazem graciézní laškovnosti, který mu tolik slušel. „Teda já to tak hodnotím! Víte vy vůbec, přítelíčku drahý, kolik je hodin? Že je teprve půl desáté ráno?“

„Nepůjdete dovnitř?“ zeptal se Dick. „Jsem tady sám. Swiveller solus. ,Teď je ta černá –

,,,- hodina noci

kdy hroby pukají –“

„,- a vydávají mrtvé své.‘„

Po skončení tohoto citátu, oddeklamovaného v dialogu,

482$

zaujali oba páni vzletnou pózu, ale v mžiku se zas vrátili na zem a k próze a vešli do kanceláře. Takové drobty entuziasmu jsou u Skvělých Apollónů běžné a jsou to vlastně články řetězu, které je spojují a společně povznášejí nad suchou, šedou zemi.

„Tak jak se pořád vede, kamaráde?“ začal opět pan Chuckster, když se vyšvihl na stoličku. „Musel jsem kvůli nějakým privátním věcičkám zajít do centra a nedalo mi, když jsem šel kolem rohu téhle ulice, abych sem nezaskočil, ale na mou duši jsem nečekal, že vás tady najdu. Je tak nekřesťansky brzo!“

Pan Swiveller vyjádřil svou povděčnost, a když z průběhu dalšího hovoru vyšlo najevo, že se těší plnému zdraví a že taktéž pan Chuckster se nachází ve stejném záviděníhodném stavu, oba pánové v souhlasu se slavnostním obyčejem starého bratrstva, k němuž přináleželi, společně zanotovali úryvek populárního dueta „Všechno je zdrávo“ s krásnou kudrlinkou na konci.

„A co je nového?“ začal potom Richard.

„Londýn je tak nudný, drahý přítelíčku,“ odpověděl pan Chuckster, „tak nezábavný - jako malá násobilka. Nového není nic. Mimochodem, ten váš podnájemník je prapodivný tvor. Úplně se vymyká chápání i nejbystřejšího mozku, věříte? Takového podivousa jsem ještě neviděl!“

„Copak zas prováděl?“ zeptal se Dick.

„Na mou pravdu, pane,“ odpověděl pan Chuckster a vytáhl podlouhlou tabatěrku, která měla víčko ozdobené originální liščí hlavou z mosazi, „ten člověk je nevyzpytatelný. Ten člověk, pane, se nejnověji spřátelil s naším mladým panem kandidátem. Pan Ábel sice není nejhorší, ale je to taková úžasná bábovka a nemluva! Přece když si už chci najít nějakého přítele, tak si vyberu takového, který se trochu vyzná, dovede promluvit a může se blýsknout i nějakým uměním konverzovat, ne? Mám své chyby, pane -“ řekl pan Chuckster.

„Vy ne,“ přerušil ho pan Swiveller.

„Ó ano, mám, pane, mám své chyby, nikdo nezná své chyby líp, než já znám svoje. Ale,“ zdůraznil pan Chuckster,

483$

„bačkora nejsem. Ani moji nejhorší nepřátelé - a kdo z nás nemá nepřátele, pane? I já mám svoje! - ani ti mě jakživo neobvinili, že bych byl bačkora. A něco vám povím, pane, kdybych neměl víc těch vlastností, pro které obyčejně nachází člověk v člověku zalíbení, než jich má náš mladý pan kandidát, tak bych někde ukradl kolo cheshirského sýra, uvázal si ho kolem krku a skočil bych do vody. Umřel bych tak chámsky, jak jsem žil. Ano, to bych udělal, na mou čest.“

Pan Chuckster se odmlčel, klepl kotníkem ukazováčku lišce přesně na čenich, vzal si šňupeček a zadíval se pevně na pana Swivellera, jako by mu chtěl říci, jestli si myslí, že teď kýchne, tak je na velkém omylu.

„Jemu ale nestačilo, pane,“ řečnil pan Chuckster dál, „že se spřátelil s Ábelem, on se seznámil i s jeho rodiči a pěstuje tu známost dál. Co se vrátil z té marné honičky, byl u nich - no je tam vlastně pořád. Mimoto drží ruku nad tím mladým fouňou - vypadá to, pane, že u nich úplně ošoupe kliky - a přitom moc pochybuju, jestli kromě nějakých těch obyčejných zdvořilostních žvástů vyměnil za celou tu dobu víc než pět šest slov se mnou. A na mou duši, víte,“ řekl pan Chuckster vážně a potřásl hlavou způsobem, jakým to dělávají lidé, kteří se domnívají, že věci zacházejí už příliš daleko, „tohle všechno je dohromady taková špinavá záležitost, že kdybych neměl ohled na svého principála a nevěděl, že beze mě by byl úplně vedle, tak bych byl nucený přerušit sním veškerý styk. Jinou volbu bych neměl.“

Pan Swiveller, který seděl na druhé stoličce naproti svému příteli, z přemíry sympatie prohrabával oheň, ale neřekl ani slovo.

„A pokud jde o toho mladého fouňu,“ pokračoval pan Chuckster s prorockým pohledem, „tak dejte na moje slova, že to s ním nedopadne dobře. V našem povolání se člověk naučí vyznat se v lidské povaze, a bojím se, že se dočkáme toho, pane, že ten výrostek, co se tenkrát vrátil, aby si jako odpracoval svůj šilink, se jednoho krásného dne ukáže v pravých barvách. Vybarví se z něho sprostý zloděj, pane. Nic jiného nemůže být!“

484$

Rozohněný pan Chuckster by byl pravděpodobně tento námět rozváděl ještě dál, a výrazy ještě pádnějšími, kdyby se nebylo ozvalo zaklepání na dveře, které dělalo dojem, že sem přichází někdo v obchodní věci, a které pana Ghuckstera přimělo, aby nasadil výraz krotší a smířlivější, než odpovídalo jeho právě skončenému prohlášení. Když onen zvuk zaslechl pan Swiveller, otočil se na jedné noze své stoličky bleskově k psacímu stolu, a protože v tom náhlém myšlenkovém zmatku zapomněl odložit pohrabáč, vrazil ho do stolu zároveň s výkřikem: „Vstupte!“

A kdo jiný se zjevil jejich očím než Kit - právě ten Kit, který byl před vteřinkou předmětem páně Chucksterova hněvu! Ještě nikdy se nikdo tak rychle nevzpamatoval a nenasadil tak vzteklý výraz jako pan Chuckster, když spatřil, že to je Kit. Pan Swiveller na něj nejdřív vyvalil oči, ale potom seskočil se stoličky, vytáhl pohrabáč z jeho úkrytu a v jakémsi šíleném křepčení s ním začal šavlovat, jako by nacvičoval kompletní sérii všech seků a střehů.

„Je pán doma?“ zeptal se Kit, tímto nezvyklým přijetím dost udivený.

Dříve než pan Swiveller stačil cokoli odpovědět, využil pan Chuckster příležitosti, aby vyslovil svůj rozhořčený protest proti takto formulované otázce, kterou považoval za neuctivě a fouňovsky tendenční, neboť tazatel, když viděl dva pány přítomné tu na místě, měl mluvit o „tom“ pánovi; nebo spíš (poněvadž nebylo vyloučeno, že by člověk jím hledaný mohla být osoba níže postavená) měl uvést jeho jméno a ponechat svým posluchačům posouzení jeho stavu, jak uznají sami za vhodné. Pan Chuckster taktéž poznamenal, že má jistý důvod se domnívat, že tato forma oslovení se měla dotknout jeho osobně a že není člověk, se kterým si je možno zahrávat - o čemž by se někteří fouňové (které však neuvedl jménem ani blíže nepopsal) ještě mohli ke své škodě přesvědčit.

„Myslím toho pána nahoře,“ řekl Kit a obrátil se k Richardu Swivellerovi. „Je doma?“

„A proč?“ opáčil Dick.

„Protože jestli je, tak pro něj mám dopis.“

485$

„Od koho?“ zeptal se Dick.

„Od pana Garlanda.“

„Ó!“ zvolal Dick s krajní zdvořilostí. „V tom případě ho můžete odevzdat mně, pane. A jestli máte počkat na odpověď pane, můžete počkat na chodbě, pane, což je místo velmi příjemné a dobře větrané, pane.“

„Děkuju vám,“ odpověděl Kit, „ale mám ho prosím odevzdat jemu osobně, jestli dovolíte.“

Nesmírná opovážlivost této námitky tak ohromila pana Chuckstera a tak se dotkla jeho úzkostlivé starosti o přítelovu čest, že prohlásil, kdyby ho nezdržovaly úřední zřetele, že by rozhodně Kita na místě roztrhl jako hada - na místě zaškrtil - na místě zkrátka sprovodil ze světa – kterážto odveta za urážku by se podle jeho názoru, s přihlédnutím k mimořádně přitěžujícím okolnostem ji provázejícím, nezbytně musela setkat s patřičným pochopením a souhlasem každé anglické poroty, takže by bezesporu rozhodla, že jde o zabití ospravedlnitelné, a zprošťující výrok by doprovodila pochvalným uznáním mstitelově vysoké morálce a jeho charakteru. Pan Swiveller, kterého věc tolik nerozčilila, se za přítelovo vzplanutí trochu styděl a byl v nemalých rozpacích, jak se zachovat (neboť Kit zůstával úplně klidný a v dobré náladě), když vtom uslyšeli hlas svobodného pána, bouřlivě volajícího shora se schodů.

„Zdálo se mi to nebo ne, že ke mně někdo jde?“ křičel podnájemník.

„Ano, pane,“ přiznal Dick. „Jistěže, pane.“

„Tak kde je?“ zahřímal svobodný pán.

„Je tady, pane,“ odpověděl pan Swiveller. „No, mladý muži, neslyšíte, že máte jít nahoru? Jste hluchý?“

Jak se zdálo, Kitovi nestálo vůbec za námahu pouštět se do nějaké výměny názorů, neboť prostě odběhl a zanechal dole oba Slavné Apollóny, vzájemně na sebe civící s otevřenými ústy.

„Nepovídal jsem vám to?“ zeptal se pan Chuckster. „Co na to řeknete teď?“

Pan Swiveller, který byl v podstatě dobromyslný člověk a neviděl v Kitově chování nic tak nehorázně ničemného,

486$

dohromady nevěděl, co na to má odpovědět. Z rozpaků mu však nečekaně pomohl příchod pana Sampsona a jeho sestry Sally, neboť jakmile je pan Chuckster spatřil, chvatně se vzdálil.

Zdálo se, že pan Brass a jeho roztomilá společnice probírali při své střídmé snídani nějakou velmi zajímavou a závažnou záležitost. V případě podobných konferencí se zpravidla objevovali v kanceláři asi o půl hodiny později než obyčejně, a to s velmi přívětivou tváří, jako by ty právě zosnované pletichy a plány byly příjemně uklidnily jejich mysl a zjasnily jejich krušnou cestu životem. V nynějším případě se zdáli obzvlášť veselí; slečna Sally se tvářila mimořádně úlisně a pan Brass si mnul ruce neobyčejně čtverácky a rozjařené.

„No, pane Richard,“ promluvil Brass, „jak se máme dnes ráno? Jsme pěkně svěží a veselí - co, pane Richard?“

„Ještě to ujde, pane,“ odpověděl Dick.

„Tak se mi to líbí,“ řekl Brass. „Ha, ha! Měli bychom si zpívat jako skřivánci, pane Richard - proč ne? Je to přece příjemný svět, na kterém žijeme, pane, velmi příjemný svět. Jsou v něm i špatní lidé, pane Richard, ale kdyby nebylo špatných lidí, nebylo by ani dobrých advokátů. Ha, ha! Přišla ráno nějaká pošta, pane Richard?“

Pan Swiveller odpověděl záporně.

„Ha!“ zvolal Brass. „Nic nevadí. Jestli je málo práce dnes, o to víc jí bude zítra. Spokojená mysl, pane Richard, je půvab života. Byl tady někdo, pane?“

„Jen můj přítel,“ odpověděl Dick. „,Kéž nám nikdy nechybí – ‚“

„‘ – přítel,“ zanotoval pohotově Brass, ,,,ani láhev k připití!‘ Ha, ha! Tak nějak je ta písnička, že? Moc hezká píseň, pane Richard, moc pěkná. Líbí se mi její procítěná slova. Ha, ha! Váš přítel je ten mladý muž z Witherdenovy kanceláře, jestli se nemýlím - že ano ,Kéž nám nikdy nechybí –‘ Jinak tu nebyl nikdo jiný, pane Richard?“

„Jenom někdo nahoru k podnájemníkovi,“ odpověděl pan Swiveller. „Ó, hleďme!“ zvolal Brass. „Někdo

487$

k podnájemníkovi, jistě? Ha, ha! ,Kéž nám nikdy nechybí přítel ani Někdo nahoru k podnájemníkovi, co, pane Richard?” „Ano,” přisvědčil Dick, trochu zmatený příliš rozvernou náladou, jakou jeho zaměstnavatel projevoval. „Teď tam zrovna je.”

„Teď tam zrovna je?“ zvolal Brass. „Ha, ha! No, ať se mají, kopa veselá, tralalá! No ne, pane Richard? Ha, ha!“ „Jistěže,“ odpověděl Dick.

„A kdo,“ řekl Brass, prohrabávaje se ve svých papírech, „kdo to vlastně přišel navštívit našeho podnájemníka snad ne nějaká dáma, doufám – co, pane Richard? To víte, pane, mravnost Bevis Marksu – ,když v hříchu klesne krásná žena atakdále – co, pane Richard?”

„Takový mladík, on je taky z Witherdenovy kanceláře, nebo když ne docela, tedy aspoň napůl,” odpověděl pan Swiveller. „Říkají mu Kit.”

„Ale? Kit?” divil se Brass. „Zvláštní jméno - tak se říká tancmajstrovským skřipkám, viďte, pane Richard? Ha, ha! Tak Kit je tam, co? Ó!”

Dick se podíval na slečnu Sally s podivem, že nebrzdí tuto neobvyklou bujnost pana Sampsona; ale protože se o to nejen nepokoušela, nýbrž očividně spíš ještě jevila mlčelivý souhlas s jeho chováním, usoudil z toho, že se jim asi právě podařilo někoho doběhnout a shrábnout slušné peníze.

„Byl byste tak hodný, pane Richard,” řekl Brass a vzal ze stolu nějaký dopis, „a zaskočil s tímhle do Peckhamu? Odpověď není třeba, ale je to dost důležité a je lepší doručit to osobně. Na zpáteční cestu si vezměte drožku a jízdné zaúčtujte kanceláři. Nešetřete kancelář, vytlučte z ní, co nejvíc můžete - takové je přece heslo písařů - co, pane Richard? Ha, ha!”

Pan Swiveller obřadně odložil svůj námořnický kacafírek, oblékl si kabát, vzal si z věšáku klobouk, strčil dopis do kapsy a odešel. Jakmile za ním zapadly dveře, už byla na nohou i slečna Sally Brassová, sladce se usmála na bratra (který jí v odpověď přikývl a poklepal si na nos) a vzdálila se také.

488$

Sotvaže Sampson Brass osaměl, otevřel dveře u kanceláře dokořán, posadil se za svůj stůl přímo proti nim, takže jeho zraku nemohl uniknout nikdo, kdo by sestoupil ze schodů a vycházel domovními dveřmi, a v nanejvýš skvostné náladě se horlivě pustil do psaní, přičemž si pozpěvoval hlasem, který byl všechno jiné jen ne muzikální, jisté vokální úryvky, které asi měly vztah k jednotě církve a státu, jak se zdálo, poněvadž se v nich snoubil večerní hymnus s hymnou Spojeného království.

Tak tu seděl advokát z Bevis Marksu a psal a pozpěvoval si dlouhou dobu kromě krátkých přerušení, během nichž s velmi vychytralým výrazem v tváři naslouchal a po nichž, když nic nezaslechl, si pozpěvoval ještě hlasitěji a psal pomaleji než předtím. Nakonec v jedné takové přestávce zaslechl, jak se dveře u pokoje jeho podnájemníka otevřely a hned zase zavřely a jak po schodech sestupují něčí kroky. Tu pan Brass zanechal psaní nadobro a pozpěvoval si, stále s perem v ruce, jak nejhlasitěji uměl, a přitom pohupoval hlavou ze strany na stranu jako člověk, který se celou duší stápí v hudbě, a usmíval se přímo andělsky.

A k tomuto jímavému divadlu přivedly schody a líbezné zvuky mladého Kita; jakmile však došel před dveře kanceláře, pan Brass přestal se svým zpěvem, nikoli však s usmíváním, přívětivě na hocha kývl a zároveň mu pokynul perem, aby k němu vešel.

„Kite,“ řekl pan Brass nejvlídnějším způsobem, jaký si je možno představit, „jak se máš?“

Kit dal svému nenadálému příteli obvyklou odpověď, zachovávaje nedůvěřivou zdvořilost, a měl již ruku na klice domovních dveří, když vtom ho pan Brass tiše zavolal zpátky.

„Ještě nesmíš odejít, Kite, prosím,“ řekl advokát tajemným, ale přesto profesionálním tónem. „Pojď sem ke mně na moment, prosím. Božínku, božínku! Když se tak na tebe dívám, „ pokračoval právník, svezl se ze stoličky a postavil se ke krbu zády k ohni, „vybaví se mi ta nejlíbeznější tvářička, jakou jsem kdy v životě viděl. Vzpomínám si, že jsi tam párkrát přišel i ty, když jsme se tenkrát ujímali držby. Ach, Kite, hochu milý, lidé mé profese musejí

489$

někdy plnit takové bolestné povinnosti, že nám nemusíš závidět - opravdu nemusíš!“

„Nezávidím vám, pane,“ odpověděl Kit, „i když se pro takového jako já nesluší takové věci soudit.“

„Naší jedinou útěchou, Kite,“ pokračoval právník a díval se na něj přitom s jakousi roztržitou zamyšleností, „je to, že ačkoli nemůžeme vichřici odvrátit, můžeme ji aspoň zmírnit; že můžeme, smím-li se tak vyjádřit, ostříhaným jehňatům ulehčit.“

„To bych řekl, že ostříhaným!“ pomyslil si Kit. „Skoro oholeným!“ Ale nahlas to neřekl.

„Při té příležitosti,“ hovořil pan Brass dál, „při příležitosti, na kterou jsem právě narážel, jsem svedl těžký boj s panem Quilpem (protože pan Quilp je člověk velmi tvrdý), abych pro ně dosáhl poshovění, jaké jim nakonec povolil. Mohlo mě to stát klienta. Ale pohled na tu trpící ctnost mi dodával odvahy a já to prosadil.“

„Vždyť on vlastně není tak zlý,“ pomyslil si poctivý Kit, když advokát ohrnul rty a tvářil se jako člověk, který bojuje se svými lepšími city.

„Tebe si vážím, Kite,“ prohlásil Brass dojatě. „Poznal jsem tenkrát z tvého chování dost, abych si tě vážil, třebaže máš nízké postavení a majetek skrovný. Nesoudím lidi podle vesty - ale podle srdce. Ach, kolik takových ptáčků bez ustání pelichá a klove zobáčkem mezi dráty a chtělo by vyburcovat celé lidstvo!“

Tato básnická figura, kterou Kit pokládal za přímou narážku na svou kostkovanou vestu, si ho úplně podmanila; k jejímu účinku nemálo přispělo chování i hlas pana Brasse, v němž se chvěla všechna odříkává vlídnost poustevníka; chyběl mu snad už jen provaz kolem pasu jeho ošuntělého dlouhého kabátu a lebka na krbové římse, aby byl kompletně vybaven pro etablování v onom povolání!

„Tak, tak,“ řekl Sampson s útrpným úsměvem, jakým se dobří lidé usmívají slabosti vlastní nebo slabosti svých bližních, „ale to jsme příliš odběhli od jádra věci. Musíš si prosím vzít tohle.“ Při těch slovech ukázal na dvě půlkoruny, ležící na stole.

490$

Kit se podíval na mince, potom na Sampsona, a váhal.

„No - jsou pro tebe,“ povzbuzoval ho Brass.

”Od –“

„Na tom nezáleží, od koho pocházejí,“ odpověděl právník. „Řekněme třeba ode mě, jestli chceš. Máme nad hlavou podivínské přátele, Kite, a nesmíme se moc ptát ani moc mluvit - chápeš? Musíš si je prostě vzít, to je všecko; a mezi námi - nemyslím, že to je poslední, co ti z tohohle mraku napršelo. Doufám, že ne. A teď sbohem, Kite. Sbohem!“

S hojnými díky a s ještě hojnějšími sebevýčitkami, že z tak neopodstatněných důvodů podezíral někoho, z koho se hned při prvním rozhovoru vyklubal docela jiný člověk, než za jakého ho pokládal, vzal si Kit peníze a pospíchal co nejrychleji domů. Pan Brass zůstal stát u ohně, ohříval se při něm a znovu se oddal svému vokálnímu cvičení i andělskému usmívání.

„Už můžu?“ nakoukla slečna Sally do dveří.

„Jistě, jistě,“ přisvědčil jí bratr.

„Hm-hm?“ odkašlala si slečna Brassová tázavě.

„Ano, ano,“ odpověděl Sampson, „řekl bych, že je to prakticky vyřízeno.“

«KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ»

Páně Chucksterovy rozhořčené obavy nebyly nepodložené. Přátelskému vztahu mezi svobodným pánem a panem Garlandem nebylo rozhodně souzeno, aby uvadal, ale naopak rychle sílil a bujně se rozvíjel. Všichni si brzy zvykli být ustavičně ve styku, ať osobním nebo písemném, a poněvadž svobodného pána právě v té době postihla lehčí churavost a necítil se dobře – nejspíše následek jeho nedávného duševního vypětí s následným zklamáním -, zavdalo to důvod k udržování ještě častějšího písemného styku, takže někdo z obyvatel Abel Cottage ve Finchley

491$

mířil odtamtud do Bevis Marksu a zase zpátky téměř každý den.

Protože Chlupáč zatím už nadobro odhodil všechnu přetvářku a bez jakéhokoli zastírání a okolkování prostě tvrdošíjně odmítal nechat se řídit kýmkoli jiným než Kitem, vesměs se stávalo, že ať už do města jel pan Garland nebo pan Ábel, byl Kit vždycky s nimi. Kit byl také, díky svému služebnímu postavení, osobním doručovatelem všech vzkazů a dotazů, a tak se stalo, že dokud se svobodný pán ze svého churavění nezotavil, objevoval se Kit v Bevis Marksu každé ráno skoro stejně pravidelně jako listonoš.

Pan Sampson Brass, který měl nepochybně své důvody k tomu, aby se měl bystře na pozoru, se brzo naučil rozeznávat poníkův klus a drkotání lehkého kočárku při zahýbání kolem rohu do ulice. Kdykoli dolehl ten povědomý zvuk k jeho sluchu, pokaždé okamžitě odložil pero, začal si mnout ruce a jevil zvýšené potěšení.

„Ha, ha!“ vykřikoval. „Už je tu ten koníček zas! Úžasně pozoruhodný koníček, mimořádně učenlivý, co, pane Richard - hm, pane?“

Dick na to odpovídal nějakou běžnou zdvořilostní frází a pan Brass, který si zatím stoupl na spodní příčku stoličky, aby měl přes horní okraj záclony v okně lepší výhled na ulici, se věnoval pozorování návštěvníků.

„Zase ten starý pán!“ volával. „Velmi sympatický starý pán, pane Richard - šaramantní tvář, pane - nesmírně vyrovnaná - laskavost v každém rysu, pane. Přesně tak jsem si vždycky představoval krále Leara, jak vypadal, dokud ještě měl své království, pane Richard - právě taková dobromyslnost, právě takové bílé vlasy s pěknou lysinou, právě taková tvář zralá nechat se oklamat. Ach, rozkošný předmět k pozorování, pane, velmi rozkošný!“

Když potom pan Garland vystoupil a odešel nahoru, Sampson obyčejně přes sklo pokýval na Kita a s úsměvem ho vzápětí vyšel na ulici pozdravit, načež se pokaždé rozvinul asi nějaký podobný rozhovor, jak následuje:

„Obdivuhodně vy hřebelcovaný, Kite –“ to pan Brass popleskává poníka - „dělá ti velkou čest - jedinečně se

492$

leskne, na mou věru. Opravdu vypadá, jako by byl nalakovaný. „

Kit si zavadí o klobouk, usměje se, sám popleská poníka taky a vysloví přesvědčení, že „moc jemu podobných pan Brass doopravdy asi nenajde“.

„Krásné zvíře, opravdu!“ zvolá Brass. „A taky rozumné?“

„Jejda!“ odpoví Kit. „Rozumí vám, co mu říkáte, stejně dobře jako každý křesťan.“

„Jistě?“ zvolá s podivem Brass, který slyšel totéž na témž místě z týchž úst a formulováno do týchž slov už aspoň desetkrát, ale přesto je úžasem celý pryč. „Proboha, opravdu?“

„Když jsem ho viděl poprvé, pane,“ řekne Kit, potěšený advokátovým živým zájmem o jeho miláčka, „tak mě teda vůbec nenapadlo, že bych se s ním mohl někdy tak spřátelit, jak dobře si spolu rozumíme teď.“

„Ó!“ opáčí pan Brass, doslova překypující mravní čistotou a láskou ke ctnostem. „Rozkošný předmět pro tvůj zájem, opravdu rozkošný. A předmět, na který můžeš být oprávněně hrdý a k němu si blahopřát, Kryštofe. Poctivý přístup k věci je ta nejlepší politika. - Vždycky se o tom sám přesvědčuju. Zrovna dnes ráno jsem přišel o čtyřicet sedm liber a deset šilinků proto, že jsem starý poctivec. Ale přese všechno je to zisk, jen zisk.“

Pan Brass se nenápadně šimrá perem na nose a dívá se na Kita zavlhlýma očima. A Kit si v duchu říká, že jestli vůbec existuje nějaký dobrý člověk, u kterého vnější výraz nesouhlasí s jeho srdcem, pak jím je určitě pan Sampson Brass.

„Člověk,“ povídá Sampson, „který zajedno ráno přijde kvůli své poctivosti o čtyřicet sedm liber a deset šilinků, je člověk hodný závidění. Kdyby to bývalo osmdesát liber, rozkoš z toho pocitu by byla ještě větší. Každou ztracenou libru by byl vyvážil cent získaného štěstí. Ten tichý, slabý hlásek, Kryštofe,“ volá Brass se slastným úsměvem a poklepává si přitom na prsa, „si prozpěvuje tady uvnitř veselé aleluja a všechno jásá štěstím a radostí!“

493$

Kit je rozhovorem tak povznesený a shledává, že se vyslechnuté názory tak dokonale shodují s jeho vlastním cítěním, že uvažuje, jak nejlíp odpovědět, když vtom se objevuje pan Garland. Pan Sampson Brass pomáhá s velkou úslužností malému starému pánovi nasednout do kočárku a poník - když několikrát pohodil hlavou a zůstal se všema čtyřma nohama pevně napjatýma a rozkročenýma několik minut nehybně stát, jako by si byl umínil tam žít a nadosmrti se už z toho místa nehnout – náhle bez sebemenšího upozornění vyrazí a žene se rychlostí dvanácti anglických mil za hodinu. Potom si pan Brass a jeho sestra (která se k němu u dveří přidala) spolu vymění jakýsi podivný úsměv - svým významem rozhodně nijak příjemný - a vrátí se do společnosti pana Richarda Swivellera, který se za jejich nepřítomnosti zabavoval rozličnými pantomimickými kousky, kterého však zastihují už zase sehnutého na svém místě nad stolem, jak se silně zčervenalý a rozpálený snaží skoro celou čepelí perořízku vyškrabat neexistující kaňku.

Kdykoli přišel Kit sám a bez kočárku, vždy se stávalo, že se Sampson Brass rozpomněl na nějakou posílku, odvolávající pana Swivellera, ne-li opět do Peckhamu, tedy rozhodně do nějakého hezky vzdáleného místa, odkud nebylo možno očekávat jeho návrat dříve než za dvě za tři hodiny nebo se vší pravděpodobností ještě mnohem později, neboť tento pán, po pravdě řečeno, nebyl proslulý tím, že by se v takových případech spěchem zrovna přetrhl, nýbrž spíše tím, že čas své nepřítomnosti prodlužoval a natahoval až po nejzazší možnou mez. Jakmile zmizel pan Swiveller z očí, okamžitě se vzdálila i slečna Sally. Potom otevřel pan Brass dveře u kanceláře dokořán, s náramným veselím v srdci si notoval své zvláštní zpěvánky a andělsky se přitom usmíval - jako vždycky předtím. Když sešel Kit ze schodů, zavolal ho pan Brass dovnitř, počastoval ho nějakým poučným a příjemným rozhovorem, někdy ho i požádal, aby na okamžik ohlídal kancelář, zatímco si on, Sampson, odskočí naproti přes ulici, a potom ho podle okolností podaroval jednou nebo dvěma půlkorunami.

494$

A protože se to opakovalo hodně často, Kit vůbec nepochyboval, že peníze pocházejí od svobodného pána (který už předtím velmi štědře odměnil jeho matku a jehož velkodušnosti se nemohl hoch ani dost naobdivovat), a nakupoval tolik levných dárků pro matku i pro Jakoubka a maličkého, a kromě toho i pro Barborku, že jeden nebo druhý z nich dostával nějakou maličkost prakticky skoro každý den.

Zatímco se v kanceláři pana Brasse i mimo ni dály tyto i podobné příhody a události, začal pan Richard Swiveller, zanechávaný tam často o samotě, těžce pociťovat tíhu nudy. Proto, aby si snáze udržel svůj dobrý rozmar a uchránil se před vypadnutím z formy, pořídil si kribidžové prkýnko a balíček karet a navykl si hrát kribidž s pomyslným partnerem o dvacet tisíc, třicet tisíc nebo někdy dokonce až o padesát tisíc liber z každé strany, kromě mnoha rozličných hazardních sázek o další závratné sumy.

Poněvadž tyto partie probíhaly zcela bez hluku, přestože při nich šlo o tak obrovské sumy, začalo se za těch dlouhých podvečerů, kdy pan Brass a slečna Sally byli mimo dům (a odcházeli teď velmi často), panu Swivellerovi zdát, že odněkud ode dveří k němu zaléhá něco jako funění nebo těžké oddychování; a po troše uvažování ho napadlo, že ten zvuk musí se vší pravděpodobností pocházet od malé služtičky, která je ze stálého pobytu ve vlhku trvale nastuzená. Když se jednou večer zadíval tím směrem pozorněji, jasně rozeznal, jak se v klíčové dírce leskne a třpytí nějaké oko, a protože už neměl pochyby, že jeho podezření je správné, přikradl se tiše ke dveřím a dopadl ji, dříve než postřehla, že se k ní blíží.

„Ach, nemyslela jsem tím nic zlého, věřte mi to, opravdu,” volala malá služtička a bránila se skoro jako dospělá. „Dole je tak hrozně smutno. Prosím vás, nežalujte to na mě, moc vás prosím, neříkejte to!“

„Co bych na tebe žaloval?” podivil se Dick. „A to chceš jako říct, že ses tou klíčovou dírkou dívala, protože jsi chtěla mít společnost?”

„Ano, na mou pravdu, proto,” odpověděla služtička.

4-95$

„A jak dlouho si sem chodíš takhle strkat oko do průvanu?“ ptal se Dick.

„Ach, celou dobu, co hrajete ty karty, a už i dlouho předtím.“

Neurčité vzpomínky na rozličné fantastické cviky, kterými se osvěžoval po únavné kancelářské práci a které malá služtička nepochybně všechny viděla, pana Swivellera trochu znepokojily, ale protože nebyl po této stránce příliš citlivý, rychle se vzpamatoval.

„No dobře - pojď dovnitř,“ řekl po krátkém uvažování. „Tak - tady si sedni a já tě naučím hrát kribidž.“

„Ach, to si netroufám,“ opáčila malá služtička. „Slečna Sally by mě zabila, kdyby se dověděla, že jsem byla tady nahoře.“

„Topíš si dole?“ zeptal se Dick.

„Jenom trošičku,“ odpověděla malá služtička.

„Mě by slečna Sally zabít nemohla, kdyby se dověděla, že jsem byl tam dole, tak půjdu já s tebou,“ prohlásil Dick a strčil si karty do kapsy. „Jemine, jsi ty ale hubená! Jak je to možné?“

„Já za to nemůžu.“

„Nechtěla bys kousek masa s chlebem?“ ptal se Dick dál a vzal si z věšáku klobouk. „Ano? No vida! Myslel jsem si to. A ochutnala jsi už někdy pivo?“

„Jednou jsem si lízla,“ přiznala služtička.

„To mi je pořádek!“ zvolal pan Swiveller a obrátil oči ke stropu. „Nikdy ho neochutnala - z jednoho líznutí se přece nic nepozná! Prosím tě, jak jsi vlastně stará?“

„Nevím.“

Pan Swiveller otevřel oči velmi zeširoka a zdál se okamžik zamyšlený; potom děvčeti nakázal, aby ohlídalo dveře, dokud se nevrátí, a v mžiku byl pryč.

Po chvilce se zase objevil v patách s hochem z hostince, který nesl v jedné ruce porci hovězího s chlebem a ve druhé velký džbán naplněný nějakou velmi vonnou směsí, z níž se libě kouřilo a jež nebyla nic jiného než speciální horké kořeněné pivo, připravené podle zvláštního receptu pana Swivellera, který pan Swiveller prozradil hostinskému

496$

v době, kdy u něho byl těžce zadlužený a chtěl si v každém případě získat jeho přízeň. Když na prahu hochovi ulehčil od jeho břemene a nakázal své malé společnici, aby dveře zamkla a tím vyloučila jakékoli překvapení, následoval ji pan Swiveller dolů do kuchyně.

„Tumáš!“ řekl Richard a postavil talíř před ni. „Ze všeho nejdřív spořádej tohle, a až s tím budeš hotová, pak uvidíme, co bude dál.“

Malou služtičku nebylo zapotřebí pobízet dvakrát a talíř byl brzo jako vymetený.

„A teď,“ poručil Dick a podal jí kořeněné pivo, „si přihni z tohohle; ale kroť svou vášeň, rozumíš, protože nejsi zvyklá pít. Tak co, chutná?“

„Ó! A jak!“ odpověděla služtička.

Pan Swiveller se zdál touto odpovědí nevýslovně potěšený a sám si přihnul důkladným douškem, ale přitom neustále pozoroval svou společnici. Po skončení těchto úvodních příprav se pustil do práce, aby ji naučil kribidž, a protože to byla osůbka bystrá a mazaná, brzo zvládla hru celkem obstojně.

„A tohle tady,“ pravil pan Swiveller, položil na talířek dvě šestipence a očistil knot bídné svíčky, když byly karty sejmuty a rozdány, „to jsou sázky. Jestli vyhraješ, dostaneš obě. Když vyhraju já, budou moje. A aby to vypadalo opravdověji a líp, budu ti říkat markýzo, slyšíš?“

Malá služtička přikývla.

„Tak, markýzo,“ řekl pan Swiveller, „vynášíte!“

Markýza, držící své karty velmi pevně oběma rukama, uvažovala, kterou má vyhodit, a pan Swiveller, tvářící se vesele a světaznale, jak taková společnost vyžadovala, si dopřál další doušek ze džbánku a čekal, čím děvče začne.

497$

«KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ»

Pan Swiveller sehrál se svou společnicí několik partií se střídavým úspěchem, až nakonec prohra tří šestipenci, pozvolné klesání hladiny piva a hlas hodin, které odbily desátou, tomuto pánovi připamatovaly, jak čas letí, i že je radno raději zmizet, dříve než se pan Sampson a slečna Sally Brassová vrátí.

„S kterýmžto cílem na zřeteli, markýzo,“ pravil pan Swiveller vážně, „požádám Vaši Milost o dovolení, abych směl počitadlo schovat do kapsy a vzdálit se z vaší společnosti, až vyprázdním tento džbán, přičemž pouze poznamenávám, že ač život jak řeka plyne, já nedbám, jak rychle letí - madam – když nám chmelovina kyne a čísi oči ten běh zlatí. Na vaše zdraví, markýzo! Jistě prominete, že mám klobouk na hlavě, ale palác je vlhký a mramorová dlažba je - smím-li takového výrazu použít - pobryndaná.“

Na ochranu proti posledně jmenované závadě seděl pan Swiveller už hezkou chvíli s nohama na patce krbu, a v té póze také nyní pronášel tyto omluvné pasáže a pomalu srkal poslední lahodné kapky nektaru.

„Baron Sampsono Brasso a jeho krásná sestra jsou (jak pravíte) v divadle?“ tázal se pan Swiveller, přičemž se opřel levým loktem těžce o stůl a zdvihl hlas i pravou nohu po způsobu divadelních banditů.

Markýza přikývla.

„Ha!“ vyhrkl pan Swiveller se zlověstným zamračením. „Je dobře, markýzo! - ale nevadí. Sem víno! Ha!“ Tyto melodramatické úryvky ilustroval tím, že si s velkou ponížeností sám podal džbán, povýšeně ho přijal, lačně se z něho napil a nakonec strašlivě zamlaskal rty.

Služtičku, která nebyla tak dobře obeznámena s běžnými divadelními konvencemi jako pan Swiveller (neboť po pravdě nikdy neviděla žádnou hru, ani neslyšela o žádné mluvit, leda snad náhodně škvírou ve dveřích nebo na jiných zakázaných místech), nemálo poplašily tyto projevy pro ni svou podstatou tak nové, a její nepokoj se zračil

498$

v jejím výrazu tak jasně, že pan Swiveller uznal za nezbytné zanechat svých loupežnických způsobů a nahradit je chováním pro soukromí vhodnějším; i zeptal se proto obyčejným hlasem;

„A chodí tam za tou nádherou vaši často? Nechávají vás tady často samotnou?“

„Ó ano, to si pište, že chodí často,“ odpověděla služtička. „Slečna Sally je na takové věci hotový prevít.“

„Cože je?“ podivil se Dick.

„Hotový prevít,“ opakovala markýza.

Po chvilkové úvaze se pan Swiveller rozhodl, že se zřekne zodpovědné povinnosti ji pokárat a nechá ji mluvit dál, neboť bylo očividné, že pivo jí rozvázalo jazyk, a protože děvče nemá těch příležitostí k hovoru zrovna nadbytek, nemělo by takové jedno napomenutí stejně žádný podstatnější význam.

„Někdy chodívají navštívit i pana Quilpa,“ řekla služtička s poťouchlým pohledem, „jejda, ti toho zlítají!“

„A pan Brass je na to taky prevít?“ zeptal se Dick.

„Ani z poloviny tak jako slečna Sally, kdepak,“ odpověděla služtička a vrtěla přitom hlavou. „Jejda, ten by nikdy neudělal nic bez ní.“

„Ale vida! Že ne, opravdu ne?“ divil se Dick.

„Slečna Sally ho drží pěkně u huby,“ vykládala služtička, „on se s ní i vždycky o všem radí, vždycky. A někdy to zchytá. Jejda, to byste vůbec nevěřil, jak často to od ní zchytá!“

„To si dovedu představit,“ pokračoval Dick, „že se spolu často radí, často jistě taky dlouho, a přitom si nejspíš povídají o spoustě lidí – někdy třeba taky o mně, co, markýzo?“

Markýza začala silně přikyvovat.

„Lichotivě?“ zeptal se pan Swiveller.

Markýza zarazila pohyb hlavy, která se jí dosud nepřestala kývat, a rázem ho změnila ve vrtění ze strany na stranu a dělala to s takovou prudkostí, že si horlivostí div nevykroutila krk.

„Hmhm!“ zabručel Dick. „Bylo by to zrazení důvěry,

499$

markýzo, kdybyste mi prozradila, co říkají o nepatrném individuu, které má teď tu čest být

„Slečna Sally říká, že jste legrační panák,“ odpověděla jeho společnice.

„To ale, markýzo,“ namítl pan Swiveller, „není zrovna nelichotivé. Veselost, markýzo, není přece špatná ani degradující vlastnost. Sám legendární král Cole byl veselá stará kopa, pokud můžeme věřit stránkám kronik a dějin.“

„Ale ona říká,“ pokračovala jeho malá společnice, „že na vás není spoleh.“

„Věříte, markýzo,“ soukal ze sebe zamyšleně pan Swiveller, „že se opravdu našlo pár dam a pánů - nebyli to zrovna lidé študovaní, ale živnostníci, madam, živnostníci to byli - co utrousili tu samou poznámku? Ten tupý šosák, co má támhle přes ulici ten kvelb, se taky k tomu názoru silně klonil, když jsem dnes večer u něho objednával věci na naši hostinu. Je to nějaký zakořeněný předsudek, markýzo, a já opravdu pořád vlastně nevím proč, vždyť kdysi se mi celkem všeobecně důvěřovalo, a já můžu s čistým svědomím říct, že jsem nikdy tu důvěru nezklamal, dokud mě nezklamala ona sama - nikdy ne. Pan Brass je nejspíš stejného názoru, viďte?“

Jeho nová přítelkyně znovu přikývla, a to s poťouchlým pohledem, který jako by naznačoval, že pan Brass je v této věci ještě rezolutnějšího mínění než jeho sestra; ale protože se zřejmě najednou vzpamatovala, prosebně dodala: „Ale nikdy to na mě nesmíte říct, protože by mě zabili.“

„Markýzo,“ řekl pan Swiveller a vstal, „slovo gentlemana platí právě tak jako jeho směnka - ba někdy víc, jako třeba v dnešním případě, kde by se jeho směnka mohla ukázat jen pochybnou formou záruky. Jsem vaším přítelem a doufám, že spolu sehrajeme ještě mnoho dalších karetních partií zde v tomto salónu. Ale, markýzo,“ dodal Richard, když se cestou ke dveřím zastavil a pomalu se otočil k služtičce, která šla se svíčkou za ním, „tak mě napadá, že vy asi musíte mít ve zvyku nějak moc často strkat oko do průvanu u klíčových dírek, když toho tolik víte.“

500$

„Chtěla jsem jenom vyzvědět,“ odpověděla markýza a celá se třásla, „kde je schovaný klíč od spížky – tím to bylo. A nebyla bych si vzala moc, kdybych ho byla našla – jenom tolik, abych trošku zahnala hlad.“

„A našla jste ho?“ opáčil Dick. „No ovšemže asi ne, jinak byste byla tlustší. Dobrou noc, markýzo! Sbohem buď, ach sbohem tedy, navždy možná sbohem buď! – a dejte si dveře na řetěz, markýzo, aby z toho nebyl nějaký malér.“

S tímto napomenutím na rozloučenou vyšel pan Swiveller z domu, a protože cítil, že teď už toho vypil právě tolik, kolik bez úhony asi ještě snese jeho konstituce (neboť kořeněné pivo je nápoj značně silný a stoupá do hlavy), moudře se rozhodl odebrat se do svého bytu a zalézt rovnou do postele. Zamířil tedy domů, a poněvadž jeho pokoje (neboť ještě stále udržoval fikci množného čísla) nebyly tuze vzdáleny od kanceláře, brzo seděl ve své ložnici, kde se - když si stáhl jednu botu a na druhou zapomněl – ihned pohroužil do hlubokého přemítání.

„Tahle markýza,“ řekl si pan Swiveller a založil si ruce na prsou, „je prazvláštní osůbka - obklopená samými záhadami; neví, jakou chuť má pivo, nezná vlastní jméno (což je konečně hodné menšího podivu) a její styk se společností se omezuje na pozorování klíčovými dírkami – může tohle všechno být nějak předurčeno, nebo tady začala nějaká neznámá síla zasahovat do řízení jejího osudu? To je záhada všech záhad, naprosto nevyzpytatelná!“

Když ve svých úvahách dospěl k tomuto uspokojivému závěru, všiml si boty, dosud zbývající na druhé noze, a s nezmenšenou obřadností si ji začal stahovat, přičemž s nesmírnou starostlivostí ustavičně potřásal hlavou a hluboce vzdychal.

„Tyhle karetní partie,“ pokračoval pan Swiveller a nasadil si noční čepici přesně stejným stylem, jakým nosíval klobouk, „mi připomínají manželský krb. Paní Cheggsová hraje kribidž, a taky cviká. Teď zpívá pořád starou písničku. Ze hry do hry ji teď honí, by zmírnili její trápení, sotva rty jí úsměv zvlní, už v tom vidí zapomnění - jenže

501$

ona nezapomněla. Touhle dobou, hádám,“ dodal Richard, když natočil levou tvář do profilu a samolibě pozoroval v zrcadle obraz slaboulinkého proužku licousů, „touhle dobou, hádám, jí už ocel proklála srdce. Dobře jí tak!“

Když pan Swiveller z tohoto přísného a vzdorného rozpoložení zjihl do nálady smířlivější a sentimentální, slabě zasténal a pak začal divoce přecházet sem a tam, a dokonce se i okázale rozmáchl, jako by si chtěl vyrvat vlasy, ale rozmyslil si to a místo toho jen uškubl střapec od noční čepice. Nakonec se ale přece jen s chmurnou rozhodností svlékl a vlezl do postele.

Někteří jiní zničení lidé by se na jeho místě byli dali na pití; ale protože tomu se pan Swiveller oddal již dříve, rozhodl se pouze - když se dověděl, že Žofie Wacklesová je pro něj ztracená navždycky že se pustí do hraní na flétnu, neboť po zralé úvaze usoudil, že to je dobré, zdraví neškodné, vhodně vážné zaneprázdnění, které je nejen v souladu s jeho neveselými myšlenkami, ale také způsobilé vzbudit patřičné sympatie v ňadrech sousedů. S tímto rozhodnutím na paměti si teď k posteli přitáhl malý stolek, upravil na něm co nejvýhodněji svíčku a malý podlouhlý notový sešit, vyndal z pouzdra flétnu a začal vyluzovat svrchovaně srdceryvnou melodii.

Byla to píseň „Ó, pryč chmury z duše mé“, kterážto skladba, jestliže se hraje na flétnu velmi pomalu, a v posteli, a za té další nepříznivé okolnosti, že ji vyluzuje pán ovládající nástroj jen velmi chabě, takže musí mnohokrát opakovat každou notu, než se mu podaří najít správný tón, nemá zrovna rozveselující účinek. Ale přesto polovinu noci nebo snad ještě déle hrál pan Swiveller - chvílemi vleže na zádech s očima upřenýma na strop a chvílemi napůl vykloněný z postele, to když nahlížel do not, aby se opravil - tuto nešťastnou melodii v jednom kuse znovu a znovu; vůbec nepřestával, leda občas na minutku na dvě, aby nabral dech a pronesl krátký monolog o markýze, ale potom vždycky hned zase začal s čerstvými silami nanovo. Teprve když úplně vyčerpal všechny nejrůznější předměty svého přemítání a do flétny vdechl celý citový

502$

obsah kořeněného piva včetně poslední kapky ze dna a dohnal téměř k šílenství obyvatele domu i obou domů sousedních a rovněž těch naproti přes ulici - teprve tehdy zavřel notový sešit, sfoukl svíčku a s pocitem značné úlevy a ulehčení v duši se otočil ke zdi a usnul.

Ráno se probudil velmi osvěžený, a když strávil malou půlhodinku cvičením na flétnu a milostivě přijal výpověď od své bytné, která na něj za tím účelem čekala na schodech už od svítání, odebral se do Bevis Marksu, kde krásná Sally byla již na svém místě a měla tvář ozářenou stejně sladkým jasem, jaký vyzařuje z panenské luny.

Pan Swiveller vzdal hold její tváři pokývnutím hlavy a zaměnil kabát za svůj námořnický kacafírek, jehož oblékání obyčejně trvalo delší chvíli, neboť vinou příliš úzkých rukávů se do něho mohl nasoukat pouze po tuhém zápasení. Jakmile tuto obtíž překonal, zaujal své místo u stolu i on.

„Povídám,“ děla slečna Brassová, přerušujíc znenadání mlčení, „neviděl jste dnes ráno stříbrné držátko na tužku?“

„Moc jsem jich na ulici nepotkal,“ odpověděl pan Swiveller. „Jedno jsem sice viděl - tlusté držátko úctyhodného vzezření - ale protože bylo ve společnosti obstarožního perořízku a mladého párátka, se kterými mělo nějaký důležitý rozhovor, tak jsem se ho z jemnocitu ostýchal oslovit.“

„No dobře, ale viděl jste ho nebo ne?“ opáčila slečna Brassová. „Teď vážně, víte?“

„Musíte vy ale být hlava zabedněná, jestli se mě na tohle ptáte vážně!“ řekl pan Swiveller. „Copak jsem nepřišel akorát v tuhle chvíli?“

„Hm, já vím jen to,“ odpověděla slečna Sally, „že ho nemůžu nikde najít a že muselo zmizet některý den v tomhle týdnu, když jsem ho nechala na stole.“

„Hoho!“ pomyslil si Richard. „Doufám, že tady nezapracovala markýza.“

„Byl tady taky nůž,“ řekla slečna Sally, „stejného vzoru. Obojí jsem dostala před lety od otce, a obojí je pryč. Vy jste nepohřešil nic, co?“

503$

Pan Swiveller si bezděky oběma rukama poplácal po kazajce, aby se hmatatelně přesvědčil, že to je opravdu kazajka a ne frakový kabát, a když se tak přesvědčil, že tento jediný kus jeho movitého majetku v Bevis Marksu je v bezpečí, odpověděl záporně.

„Je to velice nepříjemná věc, Dicku,“ pokračovala slečna Brassová, vytáhla svou plechovou krabičku a osvěžila se šňupečkem; „ale mezi námi – mezi přáteli, víte, protože kdyby se to dověděl Sammy, měla bych to věčně na talíři - stejně záhadně zmizely i nějaké kancelářské peníze, které zůstaly ležet venku. Konkrétně jsem ve třech různých případech pohřešila tři půlkoruny.”

„To snad nemyslíte doopravdy?” zvolal Dick. „Dávejte si pozor, co říkáte, kamaráde, protože tohle je vážná věc. Jste si tím vším úplně jistá? Nemůže třeba jít o nějaký omyl?“

„Je to tak a o omylu nemůže být vůbec řeč,” opáčila slečna Brassová důrazně.

„Proboha,” pomyslil si Richard a odložil pero, „to abych se bál, že s markýzou je ámen!”

Čím víc tu věc převaloval v hlavě, tím pravděpodobnější Dickovi připadalo, že viníkem je nešťastná malá služtička. Když uvážil, z jakých skrovných přídělů potravy žije, jak je zanedbaná a neškolená, a že nouze a strádání ještě zbystřily její přirozenou chytrost, stěží o tom mohl pochybovat. A přesto mu jí bylo tak velice líto a tolik se příčilo jeho cítění, aby věc tak vážná rušivě zasáhla do jejich prapodivné známosti, že si říkal, a myslel to docela upřímně, že raději než dostat hotově vysázeno na dlaň padesát liber by viděl důkaz markýziny neviny.

Zatímco se hroužil do velmi hlubokého a krušného přemítání na toto téma, seděla slečna Sally proti němu s náramně záhadným a skeptickým výrazem a lehce potřásala hlavou; v té chvíli se na chodbě ozval hlas jejího bratra Sampsona, trylkující nějakou veselou melodii, a vzápětí vstoupil sám ten pán, obličej rozzářený úsměvem plným ctnostné laskavosti.

„Pane Richard - dobré jitro, pane! Tak jsme tady zas,

504$

pane, vstupujeme do nového dne s tělem posilněným spánkem a snídaní a s duchem svěžím a čilým. Tady jsme, pane Richard, probuzení sluncem, abychom se vydali na svou krátkou cestu – cestu povinnosti – a abychom se stejně jako ono zhostili své denní práce ke cti sobě a k užitku našim spolubližním. Okouzlující představa, pane, opravdu okouzlující!“

Zatímco se těmito slovy obracel na svého písaře, zabýval se pan Brass poněkud okatě podrobným zkoumáním pětilibrové bankovky, s níž v ruce vkročil do místnosti a kterou při řeči zvedal a natáčel proti světlu.

Poněvadž pan Richard nepřijal jeho vývody s žádným zvlášť bouřlivým nadšením, stočil jeho zaměstnavatel zrak k jeho tváři a spatřil, že ji zastírá výraz znepokojení.

„Nejste v dobré míře, pane,“ řekl Brass. „Pane Richard, máme se přece dát do práce vesele, prosím, a ne celí otrávení. Sluší se, pane Richard, povídám, abychom -“

V tom okamžiku cudná slečna Sally hluboce vzdychla. „Proboha!“ zvolal pan Sampson. „I ty! Stalo se něco? Pane Richard, povídám -“

Dick se podíval bezděčně na slečnu Sally a uviděl, že mu dává znamení, aby jejího bratra obeznámil s předmětem jejich nedávného rozhovoru. Jelikož jeho vlastní postavení nebylo zrovna nejpříjemnější, dokud se celá věc takovým či onakým způsobem nevyřeší, vyhověl jí; a slečna Brassová, která mezitím využívala své tabatěrky tempem nejvýš marnotratným, jeho slova potvrdila.

Sampsonovi se protáhl obličej a po jeho tváři se rozestřela úzkost. Ale místo toho, aby začal vzrušeně bědovat nad ztrátou peněz, jak slečna Sally očekávala, přešel po špičkách ke dveřím, otevřel je, podíval se ven, zase je zavřel, po špičkách se vrátil a pravil šeptem:

„Tohle je svrchovaně podivná a trapná záležitost povídám, pane Richard, svrchovaně trapná záležitost. Fakt je, že i já jsem poslední dobou pohřešil několik menších obnosů, které se mi ztratily ze stolu, ale zdržoval jsem se o tom mluvit v naději, že viníka odhalí náhoda. Jenže to se nestalo - bohužel se to nestalo. Sally - pane Richard,

505$

povídám - tohle je neobyčejně zarmucující malér!“

Mezi řečí položil Sampson jakoby v roztržitosti bankovku na stůl mezi nějaké papíry a strčil si ruce do kapes. Richard Swiveller však na to poukázal a připomněl mu, aby si vzal bankovku k sobě.

„Ne, pane Richard, prosím,“ odpověděl Brass vzrušeně, „nevezmu si ji k sobě. Nechám ji ležet tady, pane. Vzít si ji k sobě, pane Richard, to by prosím znamenalo pochybovat o vás, pane - a k vám, pane, já chovám neomezenou důvěru. Necháme ji hezky ležet tady, pane, jestli dovolíte, a za žádnou cenu ji nikdo nevezmeme k sobě.“ A pan Brass uzavřel tím, že Dicka několikrát nejvýš přátelsky popleskal po rameni a prosil ho, aby mu uvěřil, že má v jeho poctivost právě tolik důvěry jako ve svou vlastní.

Třebaže jindy by to byl pan Swiveller jako lichou poklonu nejspíš nebral na vědomí, za daných okolností přece jen po takovém ubezpečení pocítil značnou úlevu, že je mimo podezření. Když na to přiměřeně odpověděl, stiskl mu pan Brass vřele ruku a upadl do hlubokého zamyšlení právě tak, jako v něm byla v té chvíli hluboce ponořena i slečna Sally. I Richard dál neklidně přemítal, neboť se bál, že každou chvíli uslyší, jak obviní markýzu, a sám se nemohl ubránit přesvědčení, že nařčení bude oprávněné.

Když všichni dohromady a každý zvlášť setrvali několik minut v tomto svém zvláštním myšlenkovém stavu, slečna Sally najednou zničehonic uhodila rukou hlasitě do stolu a zvolala: „Už to mám!“ - což také bylo pravda, neboť v té chvíli měla v ruce zaraženou třísku ze stolu; jenže tak to pochopitelně nemyslela.

„Cože!“ zvolal úzkostlivě Brass. „Tak mluv přece!“

„Necoural se tady snad někdo,“ odpověděla mu sestra s vítězoslavným výrazem, „celý poslední měsíc věčně sem do kanceláře a zase ven? A nezůstával tu snad ten někdo občas docela sám - tvou vinou? A chceš mi snad tvrdit, že zloděj není právě ten někdo?“

„Který někdo?“ vybuchl Brass.

„No ten, jak mu říkáš - Kit.“

506$

„Ten mladík od pana Garlanda?“

„Právě ten.“

„Kdepak!“ zvolal Brass. „Kdepak! O tom nechci ani slyšet. Něco takového mi vůbec nepovídej vrtěl Sampson hlavou a šermoval rukama, jako by odháněl dotírající roj včel. „To o něm nikdy neuvěřím. Nikdy!“

„Já ti říkám,“ trvala slečna Brassová na svém a vzala si další šňupeček, „že ten zloděj je on.“

„A já zas říkám,“ opáčil Sampson zuřivě, „že není! Jak si to představuješ? Jak se vůbec opovažuješ? Copak se to smí, takhle utrhat lidem na cti? Copak nevíš, že to je nejpoctivější a nejvěrnější hoch na světě a že má tu nejlepší, úplně bezúhonnou pověst? - Vstupte, vstupte!“

Tato poslední slova neplatila slečně Sally, třebaže v nich uvízl stejný tón, jakým byly proneseny rozhořčené výtky, které jim předcházely. Platila nějaké osobě, která v tom okamžiku zaklepala na dveře kanceláře; a sotva stačila splynout z páně Brassových rtů, již dovnitř nakoukl právě sám Kit.

„Je prosím pán shora doma, pane?“

„Ano, Kite,“ odpověděl Brass, ještě stále rozpálený svatým rozhořčením a se svraštělým obočím vrhl mračný pohled na sestru. „Ano, Kite, je nahoře. Jsem rád, že tě vidím, Kite, moc mě těší, že ses ukázal. Zastav se tady zase, až půjdeš dolů, Kite. - Tenhle hoch, a zloděj?“ zvolal Brass, když se Kit vzdálil. „S takovou upřímnou a bezelstnou tváří? Tomu bych svěřil třeba celý zlatý poklad! Pane Richard, povídám, buďte tak hodný a zaběhněte mi k Wraspovi a spol. v Broad Street a zeptejte se, jestli dostali ty instrukce stran vystoupení ve věci Carkem kontra Painter. Tenhle hoch, a zloděj?“ ušklíbl se posměšně Sampson, dosud brunátný a rozpálený hněvem. „Jsem snad slepý, hluchý nebo padlý na hlavu? Copak nedovedu odhadnout lidskou povahu, když ji vidím před sebou? Kit že je zloděj? Pchá!“

Když s nezměrným rozhořčením a pohrdáním vyprskl toto závěrečné citoslovce na slečnu Sally, zabořil Sampson Brass hlavu do svého pultu, jako by chtěl svým očím ušetřit

507$

pohled na takový hanebný svět, a zpod nedovřené horní desky vydychoval svůj vzdor.

«KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ»

Když Kit svou posílku vyřídil a po uplynutí asi čtvrt hodiny se vracel z pokoje svobodného pána dolů, byl pan Sampson Brass už v kanceláři sám. Nezpíval si jako obyčejně, ani neseděl u svého stolu. Otevřenými dveřmi bylo vidět, jak stojí před krbem, zády obrácen k ohni, a vypadá tak zvláštně, že Kita napadlo, není-li snad nemocen.

„Stalo se něco, pane?“ zeptal se Kit.

„Stalo?“ opakoval Brass. „Ne. Co by se mělo stát?“

„Jste tak hrozně bledý, pane,“ řekl Kit, „že vás nemůžu ani poznat.“

„Hlouposti! Úplný nesmysl!“ zvolal Brass a sehnul se, aby přistrčil doutnající uhlíky do ohně. „Nikdy mi nebylo líp, Kite, nikdy v celém životě jsem se necítil líp. Ani veseleji. Ha, ha! A jak se vede našemu příteli nahoře, co?“

„Už se to o moc zlepšilo,“ odpověděl Kit.

„To rád slyším,“ pokračoval Brass, „a s povděkem, takříkajíc. Je to znamenitý pán - vážený, štědrý, velkodušný, nejsou s ním žádné starosti - jedinečný nájemník. Ha, ha! A co pan Garland – doufám, že mu slouží zdraví, Kite - a co poník - můj kamarád, můj obzvlášť milý kamarád, víš? Ha, ha!“

Kit podal uspokojivé zprávy o celé malé domácnosti v Abel Cottage. Pan Brass, který se zdál nezvykle roztržitý a netrpělivý, se vyhoupl na stoličku, pokynul Kitovi, aby šel blíž, a chytil ho za knoflíkovou dírku.

„Přemýšlel jsem, Kite,“ řekl právník, „že bych mohl tvé matce dohodit nějaký menší vedlejší výdělek. Máš přece ještě matku, nebo se mýlím? Jestli se dobře pamatuju, říkal jsi mi-“

„Ovšem, pane, mám, ano.“

508$

„Vdova tuším, že? Pracovitá vdova?“

„Pracovitější žena ani lepší máma ještě na světě nežila, pane.“

„Ó“ zvolal Brass. „To je dojemné, opravdu dojemné. Chudá vdova, která těžce zápasí, aby své sirotky slušně uživila a vychovala, to je věru líbezný obrázek lidské dobroty. - Dej si dolů klobouk, Kite.“

„Děkuju vám, pane, ale já musím hned zas jít.“

„Sundej si ho aspoň na tu chvíli, co jsi tady,“ naléhal Brass, sám mu ho odebral a dost zpřeházel papíry na stole, než pro něj našel vhodné místo. „Uvažoval jsem o tom, Kite, že často musíme pronajímat domy v zastoupení lidí, kteří jsou našimi klienty, a provádět různé podobné příkazy. No a jistě víš, že do takového domu jsme povinni najít někoho, kdo se o něj bude starat, jenže velmi často trefíme na nehodné lidi, na které se nemůžeme spolehnout. Co nám ale brání, abychom si vzali někoho, na koho se můžeme spolehnout, a přitom se navíc těšit z krásného pocitu, že současně konáme dobrý skutek? Povídám, co nám brání, abychom zaměstnali třeba takovou úctyhodnou ženu, jako je tvoje matka? Když se to vezme jedno k druhému, tak dohromady to znamená byt – a to slušný byt – po celý rok prakticky zdarma, a kromě toho týdenní plat, Kite, ze kterého by se dalo pořídit poměrně dost věcí a zlepšení, které si teď nemůže dovolit. No, co si o tom myslíš? Nezdá se ti na tom něco? Moje jediné přání je prokázat ti službu, Kite - proto jestli máš nějakou námitku, tak to otevřeně řekni.“

Zatímco Brass mluvil, pošoupl několikrát kloboukem sem tam a šmátral zase mezi papíry, jako by něco hledal.

„Jak bych si mohl dovolit mít proti takové laskavé nabídce nějaké námitky, pane?“ odpověděl Kit z celého srdce. „Ani nevím, jak vám poděkovat, pane, opravdu nevím.“

„Tak tedy,“ prohlásil Brass, když se k němu znenadání prudce obrátil a přistrčil mu k obličeji svou tvář s úsměvem tak odporným, že Kit i při vší přemíře vděčnosti ucouvl, nemálo vylekaný. „Tak tedy, uděláno.“

509$

Kit na něj hleděl trochu zmatený.

„Uděláno, povídám,“ dodal znovu Sampson a začal si mnout ruce a opět se obalil svou obvyklou úlisností. „Ha, ha! Však sám uvidíš, Kite, sám to uvidíš. Ale jejda,“ vzpomněl si najednou Brass, „to je doba, co je pan Richard pryč! Je to opravdu hrozný louda! Ohlídal bys na minutku kancelář, než si doběhnu nahoru? Jenom na minutku. Rozhodně tě nezdržím ani o chviličku déle, Kite.“

S těmito slovy, ke konci pronesenými již na odchodu, se pan Brass vyřítil z kanceláře a za kratičkou chvíli byl zase zpátky. Téměř v témž okamžiku se vrátil i pan Swiveller, a když Kit chvatně opouštěl místnost, aby dohnal promeškaný čas, potkala se s ním na prahu ještě i slečna Brassová.

„Ó!“ ušklíbla se pohrdavě slečna Sally, ohlížejíc se za ním, když vešla. „Tak už jde tvůj miláček, co, Sammy?“

„A proč by nešel,“ opáčil Brass. „A třeba miláček, jestli chceš. Ryzí hoch, pane Richard, povídám - hoch opravdu hodný úcty!“

„Mhm!“ zakašlala slečna Brassová.

„Tak už to jednou pochop, ty obejdo protivná,“ horlil nahněvaný Sampson, „že bych na jeho poctivost vsadil vlastní život. Copak nebude těmhle špičkám nikdy konec? Jak dlouho mě ještě bude to tvoje sprosté podezírání štvát a otravovat? Copak nemáš nejmenší úctu k opravdové ctnosti, ty zlovolníku? Když na to přijde, tak bych spíš pochyboval o poctivosti tvé než jeho.“

Slečna Sally vytáhla svou plechovou tabatěrku a pomalu si nabírala dlouhý šňupec, přičemž se celou dobu upřeně dívala na bratra.

„Dohání mě k zuřivosti, pane Richard, povídám,“ pokračoval Brass, „dráždí mě, že to už prostě nemůžu snést. Jsem rozčilený a neovládám se, pane, já vím. Tohle nejsou žádné právnické způsoby, pane, takhle přece nesmí žádný právník vypadat, ale ona mě prostě vyvádí úplně z míry.“

„Proč ho nenecháte na pokoji?“ zavrčel Dick.

„Protože nemůže, pane,“ opáčil Brass, „protože dopalovat a zlobit mě je prostě část její nátury, pane, a ona to

510$

bude a musí dělat, poněvadž to zřejmě potřebuje ke svému zdraví. Ale to nevadí,“ řekl Brass, „vůbec nevadí. Prosadil jsem svou. Dokázal jsem svou důvěru v toho hocha. Zase mi tady chvíli ohlídal kancelář. Ha, ha! Heč, ty zmije!“ Krásná panna si vzala další šňupec a schovala zase tabatěrku do kapsy; přitom ještě stále hleděla na svého bratra s dokonalým klidem.

„Zase mi tady chvíli ohlídal kancelář,“ opakoval Brass vítězoslavně, „má mou důvěru, a bude ji mít pořád. On ale kdepak je ta

„Ztratilo se vám něco?“ lekl se pan Swiveller. „Proboha!“ řekl Brass, ohmatal si jednu po druhé všechny kapsy, pak se podíval do stolu a pod něj i na něj a divoce kolem sebe začal rozhazovat papíry. „Ta bankovka, pane Richard, povídám - ta pětilibrová bankovka - - kam se jenom mohla podít? Položil jsem ji přece semhle pánbůh s námi!“

„Cože?“ vykřikla slečna Sally, vyskočila, spráskla ruce a smetla všechny papíry na zem. „Je fuč! Tak kdo měl pravdu, co? Kdo ji tak asi mohl vzít? Co záleží na pěti librách - co je pět liber? On je přece poctivý, to se ví, naprosto poctivý. Toho podezřívat by bylo sprosté. Ne abys za ním běžel. Ne, ne, za nic na světě!“

„Je ale opravdu pryč?“ ptal se Dick a díval se přitom na Sampsona s tváří stejně bledou, jakou viděl na něm.

„Na mou čest, pane Richard, povídám,“ odpověděl právník a s výrazem největšího znepokojení si opět prohledával všechny kapsy. „Obávám se, že tohle je moc ošklivá záležitost. Zaručeně je pryč, pane. Co budeme dělat?“

„Jenom za ním neutíkejte,“ řekla slečna Sally a vzala si další šňupec. „Za nic na světě za ním neutíkejte. Musíte mu popřát čas, aby se jí mohl zbavit, víte? Přistihnout ho by přece bylo surové!“

Pan Swiveller a Sampson Brass se celí zmatení podívali ze slečny Sally na sebe navzájem, a potom - jako z jednoho popudu - popadli každý svůj klobouk, vyrazili ven, a odstrkujíce bezohledně stranou všechno, co jim přišlo do cesty, hnali se prostředkem ulice, jako by jim šlo o život.

511$

Ale náhodou se stalo, že Kit utíkal také, i když ne tak rychle, a poněvadž před nimi měl náskok několika minut, byl o hodný kus napřed. Protože však znali docela přesně cestu, kterou se nejspíš pustil, a běželi stále rychlým tempem, dohonili ho právě v okamžiku, kdy se zastavil, aby nabral dech, než se znovu dá do běhu.

„Stůj!“ zvolal Sampson a popadl ho zajedno rameno, zatímco ho pan Swiveller drapl za druhé. „Ne tak rychle, mládenečku. Máš naspěch?“

„Ano, mám,“ odpověděl Kit a velmi překvapeně se díval z jednoho na druhého.

„Já - já tomu nemů - nemůžu skoro věřit,“ lapal Sampson po dechu, „ale z kanceláře se ztratilo něco cenného. Doufám, že nevíš co.“

„Že nevím co? Proboha, pane Brass!“ zvolal Kit a začal se třást po celém těle. „Snad si nemyslíte -“

„Ne, ne,“ opáčil Brass rychle. „Nic si nemyslím A pamatuj si, že já jsem neřekl, žes to byl ty. Vrátíš se s námi bez řečí, doufám.“

„To se rozumí,“ odpověděl Kit. „Proč ne?“

„Samozřejmě!“ řekl Brass. „Proč ne? A doufám, že se to tvoje ,proč ne‘ ukáže odůvodněné. Kdybys věděl, jaké jsem měl dneska ráno těžkosti kvůli tomu, že jsem se tě zastával, Kryštofe, tak by ti to bylo líto.“

„A já si jsem jistý, že pak bude zas líto vám, pane, že jste mě podezříval,“ odpověděl Kit. „Pojďme. Pojďme rychle zpátky.“

„Jistěže,“ zvolal Brass. „čím rychleji, tím líp. Pane Richard - buďte tak hodný, pane, chopte se ho za druhou paži. Já ho vezmu z téhle strany. Ve třech vedle sebe se to jde špatně, ale za těchhle okolností to musíme udělat, pane, není vyhnutí.“

Kit měnil barvu z běla do ruda a z ruda zase do běla, když si ho takovým způsobem zabezpečovali, a na okamžik se zdálo, že má chuť se bránit. Rychle se však vzpamatoval, a když si uvědomil, že by ho možná vlekli veřejnými ulicemi za límec, kdyby se nějak vzpíral, pouze velmi vážně a s očima zalitýma slzami opakoval, že toho budou litovat

512$

- a nechal se odvádět. Zatímco se takto vraceli do kanceláře, našel si pan Swiveller, kterému se jeho nová funkce z duše příčila a tísnila ho, vhodnou chvíli, aby pošeptal Kitovi do ucha, že přizná-li se k vině, třeba i jen pouhým mrknutím, a slíbí-li mu, že to už víckrát neudělá, on se prý nebude dívat, jestli kopne Sampsona Brasse do holeně a uteče do nějakého dvora; když však Kit tento návrh rozhořčeně odmítl, nezbývalo panu Richardovi nic jiného než dál ho pevně držet, dokud nedošli do Bevis Marksu a nepředvedli ho před tvář líbezné Sally, která potom pro všechny případy za nimi okamžitě zamkla dveře.

„Abys věděl, Kryštofe,“ začal Brass, „jestli je tohle případ neviny, pak patří k případům toho druhu, kdy nejplnější odhalení je pro každého nejuspokojivější. Proto jistě budeš souhlasit s prohlídkou,“ ohrnutím manžety u kabátu naznačil, jakou prohlídku má na mysli, „tím se to pro všechny zúčastněné strany vyřídí pohodlně a bez hluku.“

„Klidně si mě prohledejte,“ odpověděl Kit a hrdě zvedl ruce, „ale pamatujte si, co říkám, pane - vím, že toho budete litovat do posledního dne svého života.“

„Je to jistě velmi bolestná příhoda,“ pravil Brass, když hmátl do jedné Kitovy kapsy a vylovil pestrou sbírku všelijakých drobností, „velmi bolestná. Tady nic není, pane Richard, všechno je zatím v pořádku, prosím. Ani tady, pane. Ani ve vestě, pane Richard, ani v šosech kabátu. Doposud mám věru jen důvod k radosti.“

Richard Swiveller, který držel v ruce Kitův klobouk, pozoroval průběh prohlídky s velkým zájmem a na tváři mu naskočil nejslabší možný náznak úsměvu, když Brass přimhouřil jedno oko a druhým zíral do nitra jednoho z ubožákových rukávů, jako by to byl dalekohled - ale vzápětí se k němu Sampson chvatně otočil a vyzval ho, aby prohledal jeho klobouk.

„Je tady kapesník,“ řekl Dick.

„Na tom není nic zlého, pane,“ opáčil Brass, který přiložil oko k druhému rukávu a hovořil hlasem člověka, zahleděného do nedozírně vzdálených obzorů. „Na kapes—

513$

niku není vůbec nic zlého, pane. Lékařská věda to myslím sice nepokládá za zvlášť zdravé, pane Richard, nosit kapesník v klobouku - slyšel jsem, že to udržuje hlavu v přílišném teple – ale po všech ostatních stránkách je nošení kapesníku v klobouku svrchovaně uspokojivé svr-cho-va-ně.“

Současný výkřik Richarda Swivellera, slečny Sally i samého Kita náhle právníka vyrušil. Otočil hlavu a spatřil Dicka, strnule stojícího s bankovkou v ruce.

„V klobouku?“ vykřikl Brass poněkud přiškrceně.

„Pod kapesníkem a zastrčená za podšívku,“ řekl Dick, objevem zděšený.

Pan Brass se podíval na něj, na sestru, na stěny, na strop, na podlahu – všude jinam, jen ne na Kita, který stál přímo omráčený a neschopný pohybu.

„A tohle,“ volal Sampson se sepjatýma rukama, „je ten svět, který se otáčí okolo své osy a podléhá vlivům měsíce a krouží kolem nebeských těles a provádí rozličné podobné hříčky! Tak taková je tedy lidská přirozenost, že! Och, přirozenosti, přirozenosti! A tohle je ten zlopášník, kterému jsem hodlal prokazovat dobrodiní všemi svými chabými prostředky a se kterým i teď ještě cítím tolik, že bych ho nejraději pustil! Jenže,“ dodal pan Brass pevněji, „jsem právník a mou povinností je jít příkladem v prosazování a uplatňování zákonů mé šťastné vlasti. Milá, drahá Sally, odpusť mi a chop se ho z druhé strany. A vy, pane Richard, prosím, buďte od té dobroty a doběhněte pro strážníka. Slabost již minula a je překonána, pane, a mravní síla se vrací. Strážníka, pane, smím-li prosit vás!“

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ»

Kit stál jako v transu, s očima široce otevřenýma a upřenýma do země, nevšímavý jak k třaslavé ruce, kterou ho z jedné strany za nákrčník držel pan Brass, tak

514$

k pevnějšímu sevření slečnou Sally ze strany druhé, ačkoli právě její stisk byl sám o sobě nemálo nepříjemný, neboť tato něžná žena nejenže mu vrážela co chvíli své zaťaté kotníky krutě do hrdla, ale hned na začátku ho popadla tak pevně, že i při všem myšlenkovém zmatku a rozrušení se nemohl zbavit nemilého pocitu, že se dusí. V této pozici mezi bratrem a sestrou zůstal, zcela bez odporu a trpně, dokud se nevrátil pan Swiveller s policejním strážníkem v patách.

Tento hodnostář – který byl pochopitelně na podobné výjevy dávno zvyklý a který se díval na všechny druhy loupeže, od drobné krádeže až po vloupání do domu nebo přepadení na silnici, jako na běžné případy denní praxe a viděl všechny pachatele ve světle zákazníků, kteří přicházejí dát se obsloužit ve velkoobchodě i maloprodejně trestního práva, kde sám stojí za pultem - přijal páně Brassovo vylíčení případu přibližně s tak velkým zájmem a překvapením, jaké by asi projevoval obstaravatel pohřbů, kdyby musel vyslechnout obšírnou zprávu o poslední nemoci zemřelé osoby, k níž ho zavolali, aby se o ni odborně postaral; a s patřičnou lhostejností vzal Kita do vazby.

„Bylo by dobře,“ řekl tento podřízený služebník spravedlnosti, „abychom se dostali na stanici, dokud tam úřaduje soudce. Budu chtít, abyste šel se mnou, pane Brass, i –“ podíval se na slečnu Sally, jako by si nebyl docela jist, není-li to snad pták noh nebo nějaký jiný bájný netvor. „Ta dáma, co?“ napověděl Brass.

„Aha!“ pochopil strážník. „Ano - ta dáma. A stejně i ten mladý muž, co našel tu vaši věc.“

„Pane Richard, prosím,“ řekl Brass truchlivým hlasem. „Smutná nevyhnutelnost. Ale oltář naší vlasti, pane „Vezmete si asi drožku, ne?“ přerušil ho strážník, držící Kita (kterého druzí pochopové zatím pustili) nedbale za paži kousek nad loktem. „Buďte tak hodný a pošlete pro ni, ano?“

„Ale nechte mě něco říct!“ zvolal Kit, když zvedl oči od země a prosebně se rozhlížel kolem. „Nechte mě přece něco říct! Já nejsem o nic víc vinný než každý jiný tady.

515$

Na mou duši, nejsem. Já, a zloděj! Ach, pane Brass, vy mě přece tak dobře znáte. Jsem si jistý, že mě dobře znáte. Tohle není od vás správné, opravdu ne.“

„Dávám vám své slovo, strážníku začal Brass. Tu se do toho však vložil strážník s obligátní zásadou „slova se mluví, atd.“ a poznamenal, že slova jsou jen kašička pro nemluvňata a kojence, ale pravou potravou pro silné muže že jsou přísahy.

„Docela správně, strážníku,“ souhlasil Brass týmž truchlivým tónem. „Přesně tak. Tedy přísahám vám, strážníku, že až do chvíle před pár minutami, než jsme udělali ten osudný objev, jsem měl takovou důvěru k tomu hochovi, že bych mu byl svěřil já nevím co - Tu drožku, pane Richard, prosím! Všechno vám tak hrozně dlouho trvá, pane!“

„Je někde někdo, kdo mě zná,“ volal Kit, „kdo by mi nevěřil? Zeptejte se koho chcete, jestli někdy o mně pochyboval, jestli jsem někdy někoho ošidil třeba jen o grešli. Jestli jsem byl třeba jen jedinkrát nepoctivý i v době, kdy jsem ještě neměl místo a trpěl nouzi? Proč bych s tím měl začínat teď? Ach, rozmyslete si, co děláte. Jak jen budu moct přijít na oči těm nejlaskavějším lidem, jaké kdy měl nějaký lidský tvor za přátele, když na sobě mám tohle příšerné obvinění?“

Pan Brass na to opáčil, že by pachatel byl udělal dobře, kdyby na to byl pomyslel dříve, a chystal se přičinit ještě nějaké další hlubokomyslné poznámky, když vtom se ozval hlas svobodného pána, dožadující se shora ze schodů vysvětlení, co se to děje a co je příčinou všeho toho rámusu a virváru. V touze odpovědět mu sám udělal Kit bezděčný krok ke dveřím, ale protože ho strážník okamžitě zadržel, musel bolestně přihlížet, jak místo něho vyběhl nahoru Sampson Brass, aby mu příhodu vylíčil po svém.

„Ani ten tomu nemůže vůbec uvěřit,“ prohlásil Sampson, když se vrátil, „nikdo tomu neuvěří. Rád bych, abych mohl pochybovat o svědectví svých smyslů, ale jejich zjištění jsou bohužel nesporná. Nemá smysl podrobovat mé oči křížovému výslechu,“ zvolal Sampson a mžoural jimi

516$

a protíral si je, „ty trvají na své původní výpovědi a nemůžou z ní slevit ani čárku. Nuže, Sally, slyším už v ulici klapat drožku. Vezmi si klobouk a půjdeme. Smutná cesta! Hotový morální pohřeb!“

„Pane Brass,“ řekl Kit, „udělejte mi jednu laskavost. Dovezte mě nejdřív k panu Witherdenovi.“

Sampson zvedl nerozhodně ruce.

„Udělejte to,“ naléhal Kit. „Je tam můj pán. Proboha vás prosím, vezměte mě nejdřív tam.“

„Já - já opravdu nevím,“ zadrhoval Brass, který měl možná své důvody, proč si přál vypadat v notářových očích co nejkorektněji. „Jak jsme na tom s časem, strážníku, co?“

Strážník, který celý čas s naprostým filozofickým klidem žvýkal stéblo, odpověděl, jestli pojedou hned, tak že by to klidně stihli, ale jestli se budou ještě dlouho „rozkejvávat“, tak musejí jet rovnou na radnici; a závěrem vyslovil názor, že tak se věci mají a nic víc nemusí povídat.

Protože pan Richard Swiveller přijel ve fiakru a už zůstal uvnitř nehnutě uvelebený v nejpohodlnějším koutku ve směru jízdy, pokynul pan Brass strážníkovi, aby si delinkventa odvedl, a prohlásil, že je připravený jet s sebou. A tak strážník, stále ho držící stejným způsobem a postrkující ho kousek dopředu, tak aby ho měl na délku asi tří čtvrtin paže před sebou (což je policejní praxe), strčil Kita do vozu a sám se vecpal za ním. Potom nastoupila slečna Sally, a protože už uvnitř byli čtyři, vylezl si Sampson Brass na kozlík a poručil kočímu, aby jel.

Stále ještě úplně vyšinutý náhlou a strašlivou změnou, která tak zničehonic zasáhla do jeho života, zíral Kit z okna vozu a skoro doufal, že uvidí nějaký obludný zjev, který by ho utvrdil ve víře, že to je jenom sen. Leč běda! Všechno bylo příliš skutečné a známé - týž sled zatáček kolem rohů, tytéž domy, tytéž proudy lidí valící se po chodníku vedle sebe na obě strany, tentýž rachot povozů a kočárů v jízdní dráze, tytéž dobře známé předměty ve výkladních skříních obchodů - ten určitý řád i v samém hluku a spěchu, jaký sen nikdy nezobrazí! Ať mu celá

517$

historie připadala sebevíc jako sen, přece byla pravdivá. Je obviněn z krádeže; bankovka se našla u něho, i když je nevinný myšlenkou i skutkem; a teď ho odvážejí do vězení.

Zatímco tonul v těchto bolestných úvahách a se skleslým srdcem myslil na matku a na Jakoubka, cítil, že ani vědomí neviny možná nebude stačit na to, aby ho obhájilo před tváří jeho přátel, jestliže jednou uvěří v jeho vinu, a zatímco ztrácel čím dál víc naději i odvahu, čím víc se blížili k notářovu domu, díval se ubohý Kit upřeně z okna, netečný ke všemu - když vtom najednou, jako by ji bylo vyčarovalo nějaké kouzlo, zčistajasna rozeznal tvář Quilpovu.

A jaký byl na té tváři úšklebek! Vyhlížela z otevřeného okna nějaké krčmy, v němž se zakrslík roztáhl, s lokty na okenní římse a s hlavou podepřenou oběma rukama, tak doširoka, že v té poloze a s tvářemi nafouklými potlačovaným smíchem vypadal odulý a naduřelý na dvojnásobek své normální šíře. Pan Brass ho zahlédl taky a dal ihned zastavit. Když vůz zarazil přesně proti místu, kde se zakrslík rozvaloval, smekl Quilp klobouk a pozdravil společnost s ohavnou a pitvornou zdvořilostí.

„Koukejme!“ zvolal. „Kampak, Brassi? Kampak? A Sally jede s vámi? Sladká Sally! A taky Dick? Milý Dick! I Kit? Poctivý Kit!“

„Je neobyčejně veselý!“ řekl Brass kočímu. „Opravdu náramně! Och, pane – smutná záležitost! Už nikdy nevěřte na lidskou poctivost, pane.“

„Pročpak ne?“ ušklíbl se zakrslík. „Pročpak ne, vy taškáři advokátská, pročpak ne?“

„V naší kanceláři se ztratila bankovka, pane,“ vysvětloval Brass a potřásal hlavou. „A našla se v jeho klobouku pane - bezprostředně potom, co tam byl ponechán chvilku sám - omyl je naprosto vyloučen, pane - řetěz důkazů je kompletní - nechybí ani jediný článek.“

„Jakže?“ zvolal zakrslík a vyklonil se z okna do půl těla. „Kit že je zloděj? Kit, a zloděj? Ha, ha, ha! Ale, ale, to je tedy větší vohera zlodějská, než jakou ukazujou za jednu penny na pouti! No vida, Kit - co? Ha, ha, ha! Tak vy

518$

jste dal Kita sebrat dřív, než měl čas a příležitost mě oddělat! Je to tak, Kite, co?“ A s tou otázkou se rozječel vřískavým smíchem, zjevně k velkému zděšení kočího, a ukazoval přitom na barvířovo bidlo opodál vystrčené, na němž se právě v té chvíli houpal nějaký oblek a na první pohled připomínal viselce na šibenici.

„Dojde to až tam, Kite?“ křičel zakrslík a zuřivě si mnul ruce. „Ha, ha, ha, ha! Jaké zklamání pro malého Jakoubka a pro jeho nejdražší paní matku. Ať se dá posilnit a utěšit tím kazatelem z Bethelu, Brassi. Viď, Kite, co? Tak už jeďte, kočí, jeďte. Pá, pá, Kite! Provázej tě štěstí neztrácej náladu - pozdravuj Garlandovy - milou starou dámu i pána. Vyřiď jim, že jsem se na ně ptal, nezapomeň! Bůh žehnej jim i tobě a vůbec každému, Kite! Bůh žehnej celému světu!“

S touto sbírkou nejlepších přání na rozloučenou, chrlenou v jediném strhujícím proudu, dokud nebyli z doslechu, je Quilp nechal odejet; a když už neviděl ani kočár, zatáhl hlavu dovnitř a v jásavém vytržení se začal válet po zemi.

Jakmile dojeli k notářovu domu – což jim netrvalo dlouho, neboť ona vedlejší ulička, kde natrefili na zakrslíka, nebyla už od jejich cíle daleko - pan Brass sestoupil, a když se zasmušilou tváří otevřel dvířka kočáru, požádal sestru, aby ho doprovodila do kanceláře za tím účelem, aby ty dobré lidičky uvnitř připravili na smutnou zprávu, která je očekává. Když mu slečna Sally vyhověla, požádal ještě pana Swivellera, aby s nimi šel i on. A tak vešli do kanceláře - pan Sampson se sestrou do sebe zavěšeni a v patách za nimi pan Swiveller sólo.

Notář stál v přední kanceláři před krbem a rozprávěl s panem Ábelem a starším panem Garlandem, zatímco pan Chuckster seděl u stolu a psal a chytal drobty, které k němu z jejich rozhovoru náhodou zaletěly. Pan Brass zpozoroval tento stav věcí už skrze sklo dveří, dřív než stiskl kliku, a protože si všiml, že ho notář poznal, začal potřásat hlavou a hluboce vzdychat, ještě když je dělila tato přepážka.

„Pane,“ řekl Sampson, smekl klobouk a políbil se na

519$

špičku ukazováčku a prostředníku své pravé ruky v rukavici z bobří kůže, „mé jméno je Brass - Brass z Bevis Marksu, pane. Měl jsem tu čest a potěšení, pane, vystupovat proti vám v jedné menší testamentární věci. Jak se daří, pane?“

„Můj písař s vámi vyřídí, co si budete přát, pane Brassi,“ odpověděl notář a obrátil se stranou.

„Děkuju vám, pane,“ nedal se Brass odbýt, „opravdu vám děkuju. Dovolte mi, pane, abych vám představil svou sestru - také jedna z nás, pane, třeba je slabšího pohlaví velmi užitečná v mé praxi, pane, ujišťuju vás. Pane Richard, prosím, buďte tak hodný a pojďte laskavě blíž. Ne, ne, opravdu,“ řekl Brass, když zastoupil notáři cestu do jeho soukromé pracovny (do níž se chystal notář odebrat) a nasadil tón ukřivděného člověka, „opravdu vás, pane, musím s vaším dovolením požádat o pár slov, velice se omlouvám.“

„Pane Brassi,“ odpověděl notář rozhodným tónem, „já nejsem volný. Jak vidíte, mám právě jednání s těmito pány. Přednesete-li svou věc panu Chucksterovi tamhle, dostane se vám veškeré pozornosti.“

„Pánové,“ řekl Brass, položil si pravou ruku na vestu a s nasládlým úsměvem pohlédl na otce a syna - „pánové, dovolávám se vás - opravdu, pánové - pochopte přece, prosím. Jsem z branže, právník. Zákonným usnesením parlamentu jsem označován jako ,gentleman’. Ten titul si udržuju ročním poplatkem dvanácti liber šterlinků za certifikát. Nejsem pro vás žádný z těch všelijakých hudebníků, herců, spisovatelů nebo malířů, cosi osobují postavení, jaké jim zákony jejich země nepřiznávají. Nejsem ani žádný potulný komediant nebo vagabund. Když na mě někdo vznese žalobu, musí mě v ní uvést jako gentlemana, jinak je jeho žaloba neúčinná a neplatná. Dovolávám se vás - není tohle chování vlastně trochu urážlivé? Věřte mi, pánové

„No dobře, buďte tedy tak laskav a vysvětlete, o co vám jde, ano, pane Brassi?“ pravil notář.

„Pane,“ odpověděl Brass, „to taky udělám. Ach, pane Witherden! Vy zřejmě vůbec netušíte - ale ne, nedám se

520$

svést, abych se odchýlil od hlavní věci, pane. Domnívám se, že jméno jednoho z těchto pánů je Garland.“

„Obou,“ řekl notář.

„Vskutku?“ podivil se Brass, devotně nahrbený. „Ale mohl jsem to sám poznat - ta neobyčejná podobnost! Věru nesmírně mě blaží, že mám tu čest být představen takovým dvěma gentlemanům, i když je to při příležitosti nejvýš bolestné. Jeden z vás, pánové, má sluhu zvaného Kit, že?“

„Oba,“ řekl notář.

„To jsou dva Kitové?“ zavtipkoval s úsměvem Brass. „Proboha!“

„Jeden Kit, pane,“ odsekl pan Witherden hněvivě, „kterého zaměstnávají oba pánové. Co je s ním?“

„Tohle je s ním, pane,“ odvětil Brass a výrazně ztlumil hlas. „Ten mladík, pane, ke kterému jsem choval nevýslovnou důvěru a se kterým jsem vždycky jednal jako se sobě rovným - ten mladík se dnes ráno dopustil v mé kanceláři krádeže a byl přistižen téměř při činu.“

„V tom musí být nějaký podvod!“ zvolal notář.

„To není možné,“ řekl pan Ábel.

„Nevěřím z toho ani slovo,“ vykřikl malý starý pán.

Pan Brass se po nich mírně rozhlédl a pokračoval:

„Pane Witherden, prosím, vaše slova jsou žalovatelná, a kdybych byl člověk nízkého a nepatrného stavu, který si nemůže dovolit nechat si utrhat na cti, stíhal bych vás o náhradu škody. Jelikož však jsem, co jsem, pane, prostě takové výrazy pohrdavě přehlížím. Upřímného rozohnění druhého pána si však vážím a je mi vskutku líto, že jsem poslem takové nepříjemné noviny. Ubezpečuji vás, že o své újmě bych sebe do této trapné situace nebyl nikdy uvedl, nebýt toho, že sám ten hoch si přál, abychom ho nejdřív přivedli sem, a já tedy jeho naléhavým prosbám vyhověl. Pane Chuckster, prosím, byl byste tak hodný a zaťukal na okno pro strážníka, který čeká ve voze?“

Trojice pánů se na sebe navzájem podívala se zaraženou tváří, když tato slova padla, a jakmile pan Chuckster učinil, oč byl požádán, svezl se ze stoličky s jakýmsi

521$

rozčilením, nadšeného proroka, jehož předpovědi se s naplněním času uskutečňují, a skočil podržet dveře otevřené, aby nešťastný zajatec mohl vstoupit.

Jaký to byl výjev, když Kit vešel a spustil stavidla své neumělé výřečnosti, kterou mu nakonec vnukla Pravda, dovolával se nebe za svědka, že je nevinen, a jak se mohlo stát, že se bankovka našla u něho, to že neví! A jaký bábel řečí a slov potom propukl, než se uvedly všechny okolnosti a přednesly důkazy! A jaké hrobové ticho nakonec, když už bylo všechno řečeno a jeho tři přátelé si vyměňovali pohledy plné pochybnosti a úžasu!

„Není možné,“ promluvil po dlouhé přestávce pan Witherden, „že by se bankovka byla mohla do toho klobouku dostat třebas nějakou náhodou - například při přerovnávání papírů na stole?“

Vzápětí však bylo jasně dokázáno, že to je zhola vyloučeno. Pan Swiveller totiž, ačkoli svědek neochotný, volky nevolky prokázal, že bankovka musela být schována úmyslně, když přítomným názorně předvedl, v kterých místech ji našel.

„Je to velice kormutlivé,“ řekl Brass, „věru nesmírně kormutlivé. Až dojde k přelíčení, ze srdce rád ho doporučím zvláštní milosti soudu pro jeho předcházející dobrou pověst. Ztrácely se mi sice peníze už předtím, to je pravda, ale to ještě neznamená, že je musel brát on. Pravděpodobnost mluví proti němu - silně proti němu - ale jsme přece křesťané, doufám!“

„Domnívám se,“ zasáhl do hovoru strážník a rozhlédl se kolem, „že asi žádný z přítomných pánů nemůže dosvědčit, jestli ten hoch byl poslední dobou nějak při penězích. Nebo o tom náhodou něco víte, pane?“

„Rozhodně čas od času peníze měl,“ odpověděl pan Garland, na kterého se strážník s tou otázkou obrátil. „Ale ty, jak mi vždycky řekl, mu dával sám pan Brass.“

„Ano, to je pravda,“ vpadl Kit dychtivě. „To mi přece můžete potvrdit, pane, viďte!“

„He?“ rozhlédl se Brass a díval se z tváře na tvář s výrazem nechápavého úžasu.

522$

„No přece ty peníze, víte, ty půlkoruny, co jste mi dával - od vašeho nájemníka,“ naléhal Kit.

„Ach božínku!“ zvolal Brass, potřásal hlavou a silně se zamračil. „Tohle je škaredý případ, jak vidím, vskutku velice škaredý případ.“

„Cože? Chcete říct, že jste mu žádné peníze z příkazu někoho jiného nedával, pane?“ velmi úzkostlivě se tázal pan Garland.

„Já, a dávat mu peníze, pane?“ opáčil Sampson. „No ne, tady to vidíte, tahle nestoudnost už přesahuje všechny meze. Strážníku, můj dobrý muži, bude líp, když půjdeme.“

„Jakže?“ vykřikl Kit. „On popírá, že mi je dával? Zeptejte se ho někdo prosím vás! Požádejte ho, aby vám řekl, jestli mi je dával, nebo ne!“

„Tak dával jste mu je, pane?“ zeptal se notář.

„Něco vám povím, pánové,“ odpověděl Brass s velmi vážným výrazem; „tímhle způsobem hoch své věci neposlouží a opravdu, jestli má někdo z vás o něj zájem, udělal by dobře, kdyby mu poradil, aby na to šel nějak jinak. Jestli jsem mu já dával nějaké peníze, pane? Ovšemže žádné a nikdy.“

„Pánové,“ zvolal Kit, kterému se náhle rozbřesklo, „pane Garland, pane Ábel, pane Witherden, všichni do jednoho - to udělal on! Co jsem mu udělal, čím jsem ho rozhněval, to nevím, ale tohle je spiknutí, aby mě zničil. Věřte mi, pánové, je to spiknutí, a ať už to skončí jak chce, až do posledního dechu budu tvrdit, že tu bankovku strčil do mého klobouku on sám! Podívejte se na něj, pánové! Podívejte se, jak bledne! Kdo z nás dvou vypadá na viníka – on, nebo já?“

„Slyšíte ho, pánové,“ řekl Brass s úsměvem, „slyšíte ho? Nuže, nenahlížíte už konečně, pánové, že tento případ nabývá velmi škaredé podoby? Je to podle vás případ proradné záludnosti, nebo pořád jen případ obyčejné běžné zlodějničky? Možná, pánové, kdyby tohle nebyl vyslovil ve vaší přítomnosti on a byl bych vám to oznámil jen já, možná že byste i tohle byli pokládali za nemožné, co?“

523$

Takovými klidnými a mírnými posměšky vyvracel pan Brass mrzké poskvrnění svého charakteru, ale ctnostná Sally, v níž háraly mocnější city a která zřejmě v nitru chovala žárlivější starost o čest rodiny, uskočila od bratrova boku, a aniž svůj úmysl předem jakkoli naznačila, vyrazila s krajní zuřivostí na zadrženého hocha. S Kitovou tváří by to nepochybně bylo dopadlo špatně, kdyby ho bdělý strážník, předvídající její úmysl, nebyl v poslední okamžik strhl stranou, čímž však uvedl do situace dost povážlivé pana Chuckstera, neboť tento pán stál náhodou hned vedle předmětu jejího hněvu - a poněvadž zlost, stejně jako láska a štěstí, je slepá, vrhla se krásná zotročitelka na něj, jedním trhnutím mu urvala celý falešný límec a strašlivě mu zřídila vlasy, dříve než se ji úsilím ostatní společnosti podařilo přesvědčit o jejím omylu.

Strážník, který v tomto zoufalém útoku viděl výstrahu a nejspíš si myslil, že pro cíle spravedlnosti by bylo vhodnější, aby zadrženého přivedl před policejního soudce raději v celku než v malých kouscích, bez jakýchkoli okolků odvedl Kita zpátky do kočáru a nadto ještě trval na tom, aby se slečna Brassová usadila na venkovním sedadle. S tímto návrhem se tato okouzlující bytost po kratší hněvivé rozprávce uvolila souhlasit, a tak zaujala místo svého bratra Sampsona na kozlíku, když se zase pan Brass s jistou zdráhavostí uvolil zaujmout její místo uvnitř. Jakmile se takto na všem dohodli, ihned se plnou rychlostí rozjeli do soudní síně, následováni notářem a oběma jeho přáteli ve druhém voze. Pouze pana Chuckstera nechali v kanceláři - k jeho značné nevoli, neboť pokládal výpověď, kterou by mohl podat stran onoho Kitova návratu, kdy si přišel údajně odpracovat zbytek šilinku, za tak velice důležitou pro dokreslení výrostkovy pokrytecké a intrikánské povahy, že považoval potlačení tohoto svědectví za málo lepší než shovívavost s těžkým zločinem.

V soudní síni zastihli svobodného pána, který se odebral přímo tam a teď je tady se zoufalou netrpělivostí očekával. Ale ani sto svobodných pánů sloučených v jednoho by

524$

nebylo mohlo pomoci Kitovi, na kterého už o půl hodiny později byla uvalena zajišťovací vazba a kterého cestou do cely vlídný dozorce ujišťoval, že není důvodu, proč by měl být skleslý, protože soudní období už brzo začne a ta jeho maličkost se se vší pravděpodobností ihned hladce vyřídí, takže na jeho deportaci ve všem pohodlí by mohlo dojít ani ne za čtrnáct dní.

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVÁ»

Ať si moralisté a filozofové říkají co chtějí, je velmi pochybné, zda by se byl oné noci skutečný viník cítil z poloviny tak bídně, jako se cítil Kit, ač nevinný. Svět, který se ustavičně dopouští neslýchaného množství nespravedlností, je až neuvěřitelně ochotný utěšovat se myšlenkou, že má-li oběť jeho falše a zlovůle čisté svědomí, nemůže jeho zkouškám podlehnout, nýbrž určitě jim odolá a nakonec se tak či onak domůže svého práva, „v kterémžto případě,“ říkají ti, kteří ji uštvali, třebaže to rozhodně neočekáváme - nikdo z toho nebude mít větší radost než my.“ Leč svět by udělal dobře, kdyby uvážil, že nespravedlnost sama o sobě je pro každou poctivou a jemněji založenou duši příkořím ze všech ostatních nejnesnesitelnějším, nejmučivějším a nejtíživějšími a že už nejedno svědomí odešlo vydat počet jinam a nejedno silné srdce puklo právě z té příčiny, neboť vědomí vlastních hodnot jen ještě víc ztěžuje jeho utrpení, takže je tím někdy téměř nelidsky nesnesitelné.

V Kitově případě to však nebyla vina světa. Ale Kit byl nevinen; a protože to věděl a cítil, že ho jeho nejlepší přátelé pokládají za vinného - že manželé Garlandovi se na něj už snad začínají dívat jako na výlupek vší nevděčnosti - že Barborka ho bude spojovat se vším, co se kde šustne špatného a zločinného - že Chlupáč se bude pokládat za zrádně opuštěného - a že dokonce i jeho vlastní

525$

matka třebas nakonec podlehne tíze všech důkazů, které tak jednoznačně hovoří proti němu, a uvěří, že je opravdu takový bídák, jakým se jeví - protože to tedy všechno věděl a cítil, prožíval zpočátku taková duševní muka, že je žádná slova nemohou vypsat, a přecházel po malé cele, do které ho pro tu noc zavřeli, sem a tam žalem skoro bez sebe.

A právě když palčivost těchto pocitů přece jen trochu polevila a Kit se začínal dostávat do klidnějšího a vyrovnanějšího rozpoložení, najednou mu hlavou bleskla nová myšlenka, která však jeho utrpení sotva zmírnila - spíš naopak. Děvčátko - ta jasná hvězda v životě prostého hocha – ona, která se do jeho duše vždycky vracívala jako krásný sen - která nejubožejší léta jeho života dovedla proměnit v nejšťastnější a nejlepší - která byla vždycky tak vlídná a útlocitná a dobrá - jestli ta se někdy o tomhle doví, co si jen pomyslí! Když se mu podobné vzpomínky začaly honit hlavou, bylo mu, jako by se zdi vězení rozplývaly, a namísto nich se zjevoval starý dům, jaký býval za zimních večerů - s tím krbem, malým jídelním stolem, starcovým kloboukem, pláštěm i jeho holí - ty pootevřené dveře, vedoucí do jejího pokojíčka - všechno, všecičko tam bylo. A byla tam i sama Nell, i on - oba upřímně rozesmátí, jak často spolu bývali - a když došel Kit ve své obrazotvornosti až sem, nemohl už dál, ale hodil sebou na bídnou pryčnu a rozplakal se.

Byla to dlouhá noc, která se táhla, jako by neměla nikdy skončit; ale přece jen na chvíli upadl do spánku, ba měl i sny - a to pokaždé o tom, že je na svobodě a že se toulá krajem hned s tou osobou, hned s jinou, ale pokaždé sužován nejasným strachem, že si ho znovu zavolají do vězení; - ne do toho dnešního, ale do nějakého jiného, které samo o sobě bylo jen mlhavou představou - ani ne tak určité místnosti či budovy, jako spíš nějakého sídla starosti a zármutku, kde ho bude tísnit něco nedefinovatelného, a přesto všudypřítomného. Nakonec se rozšeřilo ráno a hle, tu se zjevil sám žalář - studený, černý a chmurný, a věru až příliš skutečný.

526$

Nechali ho však o samotě, a v tom byla úleva. V určitou hodinu měl dovoleno se procházet po malém dlážděném dvorku a od klíčníka, který přišel odemknout jeho celu a ukázat mu, kde se může umýt, se dověděl, že každý den je vyhrazen pravidelný čas pro návštěvy, a jestliže se na něj přijdou nějací přátelé podívat, že ho dovede dolů ke mříži. Když mu dal tuto informaci a spolu s ní i plechovou misku obsahující jeho snídani, muž ho opět zamkl a s řinčivým dupotem odcházel kamennou chodbou, otvíral a zavíral přemnohé jiné dveře a vzbuzoval nespočetné hlasité ozvěny, které zvučely celou budovou ještě dlouho potom, jako by i ony byly uvězněny a nemohly se dostat ven.

Týž klíčník mu dal na srozuměnou, že ho umístili, jako ještě několik jiných lidí v žaláři, odděleně od masy vězňů, protože ho nepokládají za úplně zkaženého a nepolepšitelného a protože je v komnatách této rezidence poprvé. Kit byl za tuto laskavost vděčný a seděl a četl si velmi pozorně v katechismu (ačkoli ho znal nazpaměť už od raného dětství), až zaslechl opět klíč v zámku a klíčník zase vešel.

„No tak,“ řekl, „pojď!“

„Kam, pane?“ zeptal se Kit.

Muž se spokojil pouze stručným: „Návštěva,“ popadl Kita za paži přesně stejným způsobem, jako ho den předtím chytil strážník, a vedl ho různými klikatými chodbičkami a kovanými dveřmi do chodby, v níž ho pak přistrčil k vysoké mříži a sám zase odešel. Za touto mříží ve vzdálenosti asi čtyř pěti stop bylo druhé brlení, úplně stejné jako to, u kterého stál. V prostoru mezi nimi seděl jiný klíčník a četl noviny, a za tím vzdálenějším brlením spatřil Kit s tlukoucím srdcem svou matku s batoletem v náruči, Barborčinu matku s jejím nikdy nechybějícím deštníkem a ubohého Jakoubka, který ze všech sil civěl do mříže, jako by za ní hledal ptáka nebo nějakou dravou zvěř a myslel si, že lidé jsou tam pouhou náhodou a do té železné klece nepatří.

Jakmile však Jakoubek spatřil svého bratra, ihned prostrčil ruce skrze mříž, aby ho objal; ale když vzápětí po—

527$

znal, že mu bratr nejde vstříc, nýbrž stále tam v té dálce stojí, hlavu položenou na ruce, kterou se drží za jednu tyč brlení, nejvýš žalostně se rozplakal; a nato se Kitova matka i Barborčina matka, které se až dosud přemáhaly, jak jen mohly, znovu rozvzlykaly a rozplakaly také. Ubohý Kit se nedokázal ubránit, aby se k nim nepřidal, a tak nikdo z nich nebyl schopen dostat ze sebe jediné slovo.

Za té melancholické přestávky četl dozírající klíčník stále noviny, v této chvíli s čtveráckým výrazem (došel zřejmě právě k humoristické části), a jenom náhodou na okamžik zvedl oči od novin, jako by se chtěl usilovným soustředěním dobrat smyslu nějakého vtipu složitějšího typu než ostatní, a tu si, jak se zdálo, poprvé všiml, že někdo pláče.

„Tak, dámy, dámy,“ řekl, když se překvapeně rozhlédl, „radil bych vám, abyste takhle neplýtvaly časem. Tady u nás je omezený, je vám to známo? A taky nesmíte nechat to dítě takhle řvát. To je proti reglamá.“

„Já jsem jeho ubohá matka, pane,“ vzlykala paní Nubblesová a poníženě se pokrčila v kolenou, „a tohle je jeho bratříček, pane. Ach božínku, božínku!“

„To je moc hezké,“ odpověděl klíčník a přeložil na koleně noviny, aby se pohodlněji dostal k začátku následujícího sloupce, „ale nedá se s tím nic dělat, víte? Není přece jediný, kdo je v takovéhle šlamastyce. Kvůli tomu nemusíte dělat takový randál.“

A s tím pokračoval ve čtení. Ten muž nebyl nepřirozeně krutý ani tvrdého srdce. Zvykl si však pohlížet na zločinnost jako na jakýsi druh nakažlivé nemoci, jako na spálu nebo růži - někteří lidé ji mají, jiní nemají, prostě jak kdo.

„Ach, můj zlatý Kite,“ řekla jeho matka, které již Barborčina matka soucitně odebrala dítě z náruče, „že já musím svého ubohého synáčka vidět tady!“

„Snad nevěříš, že jsem to opravdu udělal, z čeho mě obviňujou, máti drahá?“ volal Kit přiškrceným hlasem.

„Jak bych tomu já mohla věřit!“ zvolala ubohá žena. „Já, která jsem tě co živa neslyšela jedinkrát zalhat, ani neviděla udělat něco špatného, hned od kolíbky - která

528$

jsem nezakusila ani jedinou chvilku smutku kvůli tobě, leda snad někdy kvůli tomu bídnému jídlu, cos jídával s tak veselou náladou a tak spokojeně, že jsem úplně zapomínala, jak je toho málo, když jsem si pomyslela, jak jsi hodný a uznalý, třebaže jsi byl ještě malé dítě! - Já že bych tomuhle věřila o synáčkovi, který mi byl potěšením od hodiny svého narození až do téhle chvíle a kterého jsem ani jediný večer neukládala ke spaní s hněvem? Já abych tomuhle o tobě věřila, Kite!

„Zaplaťpánbůh, zaplaťpánbůh!“ vydechl Kit a sevřel tyče mřížoví tak vášnivě, že se až zatřásly. „Pak to tedy vydržím, máti! Ať se stane co chce, vždycky mi v srdci zbude kapička štěstí, když si vzpomenu, jaks mi to teď tady krásně řekla.“

Po té odpovědi se nebohá žena opět rozplakala a s ní i Barborčina matka. A Jakoubek, jehož rozházené myšlenky se mezitím ustálily na celkem jasné představě, že Kit si nemůže vyjít na procházku, kdyby chtěl, a že za těmi mřížemi nejsou žádní ptáci, lvi, tygři ani jiné divy přírody - vpravdě nic než jeho uvězněný bratr přidal svoje slzy k slzám jejich, ale kupodivu s nejmenším hlukem, jakého byl schopen.

Když si Kitova matka nakonec osušila oči (a víc je přitom zvlhčila, duše ubohá, než osušila), zdvihla ze země malý košíček a poníženě se obrátila na klíčníka s prosbou, zda by ji laskavě minutku vyslechl. Klíčník, který ve vrcholném zanícení dospíval právě k pointě nějakého vtipu, jí rukou pokynul, je-li jí život milý, aby ještě jednu minutu mlčela. A nestáhl také ruku do dřívější polohy, nýbrž držel ji stále stejně varovně vztyčenou, dokud článek nedočetl, načež s úsměvem na tváři, který jako by říkal: „Tenhle pán, co to napsal, mi ale je veselá kopa - špásovný podšívka,“ pár vteřin čekal, než se jí zeptal, co chce.

„Přinesla jsem mu drobet něčeho k zakousnutí,“ řekla ta dobrá žena. „S vaším dovolením, pane, může to dostat?“

„Ano - může to dostat. Žádný předpis to nezakazuje. Až půjdete, tak to dejte mně, a já se už postarám, aby to dostal.“

529$

„Ale s vaším dovolením, pane - nezlobte se na mě prosím, pane - jsem jeho matka, a vy jste taky jednou měl matku - kdybych ho jen mohla vidět, že si z toho aspoň kousíček sní, tak bych odcházela o tolik spokojenější, že mu je tady dohromady docela dobře.“

A znovu vyhrkly slzy Kitově matce i Barborčině matce i malému Jakoubkovi. Pokud jde o mrně, to si spokojeně broukalo a smálo se na celé kolo - patrně v domnění, že celý ten výjev vymysleli a předvádějí speciálně pro jeho zábavu.

Klíčník se tvářil, jako by taková žádost byla něco podivného a vybočujícího z obvyklé praxe, ale přesto odložil noviny, přešel k místu, kde stála Kitova matka, vzal si od ní košík a po prohlídce jeho obsahu ho podal Kitovi a vrátil se zase na své místo. Je lehko pochopitelné, že vězeň neměl žádnou zvláštní chuť k jídlu, ale přece jen si sedl na zem a jedl tak statečně, kolik jen mohl, a s každým soustem, které vložil do úst, se jeho matka pokaždé znovu rozvzlykala a rozplakala, třebaže s žalem již zmírněným což svědčilo o uspokojení, jaké jí ten pohled poskytoval.

Při tomto zaneprázdění se Kit několika starostlivými otázkami úzkostlivě poptával na své zaměstnavatele a nejvíc ho zajímalo, zda vyslovili nějaké mínění týkající se jeho; nedověděl se však nic víc, než že tu novinu sdělil jeho matce velmi vlídně a šetrně včera pozdě večer osobně pan Ábel, ale sám za svou osobu že žádný názor o Kitově nevině či vině nevyjádřil. Kit se právě chystal sebrat odvahu a zeptat se Barborčiny matky na Barborku, když vtom se vrátil klíčník, který ho tam přivedl, a za Kitovými návštěvníky se objevil druhý klíčník, přičemž třetí klíčník (ten s novinami) zvolal: „čas vypršel!“ a ještě týmž dechem dodal: „Další strana!“ a potom se zase hluboce ponořil do svých novin. Kit byl v mžiku odveden a v uších mu ještě chvíli zněla slova matčina žehnání a Jakoubkův poslední výkřik. Když pod eskortou svého dřívějšího průvodce přecházel s košíkem v ruce přes nejbližší dvorek, zavolal na ně jiný dozorce, aby počkali, a došel k nim s žejdlíkovým hrnkem porteru v ruce.

530$

„Je tohle Kryštof Nubbles, co sem včera večer přišel pro krádež, jo?“ zeptal se muž.

Jeho druh mu odpověděl, že je to ten ptáček, na kterého se ptá.

„Tak tady je tvoje pivo,“ řekl druhý muž Kryštofovi. „Co na to tak koukáš? Není v tom žádná puma.“

„Prosím za prominutí,“ zarazil se Kit. „Kdo mi to poslal?“

„Přece tvůj přítel,“ odpověděl muž. „Máš ho prý dostávat každý den. A taky budeš, když ti to bude platit.“

„Můj přítel!“ opakoval Kit.

„Jsi celý vedle, jak se zdá,“ opáčil druhý. „Tady máš od něj psaní. Na, vem si ho!“

Kit si psaní vzal, a když ho klíčník zase zavřel do cely, četl, jak následuje:

„Pij z tohoto pokálu, uvidíš, že v každé jeho krůpěji je kouzlo proti bědám smrtelníků. Nechť si mluví o nektaru, který perlil pro Helenu! Její číše však jen vybásněný byla sen, leč toto je skutečnost (od Barclayho a spol.). Pokud ti ho někdy donesou vyvětralé, stěžuj si správci věznice. Tvůj R. S.“

„R. S.!“ řekl si Kit po krátkém přemýšlení. „To musí být pan Richard Swiveller. No, je to od něho opravdu moc hezké, a já mu za to ze srdce děkuju.“

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ»

Slabé světlo, které červeně mžikalo z okna pisárny v ohradě Quilpovy loděnice do večerní mlhy a vypadalo bolavě jako zanícené oči, zvěstovalo panu Sampsonu Brassovi, když se opatrným krokem blížil k dřevěné boudě, že její znamenitý majitel, jeho vážený klient, je uvnitř a nejspíš už se svou obvyklou trpělivostí a v líbezné náladě čeká na splnění úmluvy, která nyní přivádí pana Brasse do jeho luzného království.

531$

„Zrádné místo, když tady má člověk hledat cestu potmě,“ bručel Sampson, když snad už podvacáté klopýtl o nějaké pohozené dřevo a bolestivě kulhal. „Skoro to vypadá, že to ten kluk rozhazuje po zemi každý den naschvál jinak, aby si člověk musel nadělat boule a zmrzačit se - ledaže to dělá vlastníma rukama jeho pán, a to je vlastně pravděpodobnější. Nerad chodím do téhle ohrady bez Sally. Ta vydá za deset chlapů, co se týče ochrany.”

Když vyslovil tuto poklonu přednostem nepřítomné čarodějky, pan Brass se zastavil, nedůvěřivě se díval na světlo a zároveň se ohlížel přes rameno.

„To by mě zajímalo, co tam tak sám dělá,“ brumlal si právník, když si stoupl na špičky a pokoušel se aspoň letmo zahlédnout, co se děje uvnitř - což na tu dálku nebylo pochopitelně možné. „Nejspíš pije - rozohňuje se a rozdivočuje a přikrmuje svůj vztek a zlomyslnost, až je celý ve varu. Vždycky se bojím chodit sem sám, když už je jeho účet hodně vysoký. Myslím, že by se nerozpakoval klidně mě tady uškrtit a tiše spustit do řeky, až bude příliv nejvyšší, právě tak jako by se nerozpakoval zabít krysu věru ani nevím, jestli by to dokonce nepovažoval za podařenou švandu. Ale co to? Teď si zpívá!”

Pan Quilp se vskutku zabavoval procvičováním svého hlasu, což však znělo spíš jako nějaká kostelní litanie než jako píseň, neboť to bylo monotónní opakování jediné věty ve velmi rychlém tempu a s protáhlým důrazem na posledním slově, které navíc zesiloval přímo do strašlivého zařvání. Také obsah tohoto vokálního výkonu se vůbec netýkal lásky, ani války, ani vína, ani přátelství, ani žádného z ostatních obvyklých námětů písní, nýbrž předmětu, který se věru nezhudebňuje příliš často ani se běžně nevyskytuje v kramářských písních, neboť slova zněla takto: „Slavný policejní soudce prohodil, že vězeň bude mít jisté potíže, než přesvědčí porotce, aby uvěřili jeho pohádce, a rozhodl, že se bude ze svého činu zodpovídat v nejbližším soudním období, načež nařídil připravit všechny potřebné podklady ke stí-há-ní!“

Kdykoli došel k tomuto závěrečnému slovu a vyčerpal

532$

na jeho zdůraznění veškerou možnou sílu, propukl Quilp ve vřískavý smích a začal nanovo.

„Je hrozně neopatrný,“ brumlal Brass, když si vyslechl několikeré opakování této zpěvánky. „Strašlivě neopatrný. Kéž by byl němý. Kéž by byl hluchý. Kéž by byl slepý, čert aby ho vzal,“ ulevil si Brass, když Quilp spustil znovu. „Kéž by byl mrtvý 1“

Když to všechno tak přívětivě a srdečně popřál svému klientovi, naladil pan Sampson tvář do obvyklé nasládlosti, počkal, až se znovu ozve ono finální vyvřísknutí, a jakmile začalo doznívat, přistoupil k prkenné chatrči a zaklepal na dveře.

„Volno!“ křikl zakrslík.

„Jak se vede dnes večer, pane?“ spustil Sampson, když nakoukl dovnitř. „Ha, ha, ha! Jak se vede, pane? Ach božínku, jak originální! Úžasně originální, na mou pravdu!“ „Pojďte dál, vy hlupáku,“ opáčil zakrslík, „a nestůjte tam a neklepejte hlavou a neceňte zuby! Pojďte dál, vy falešný svědku, vy křivopřísežníku, vy podvrhovateli důkazů, pojďte dál!“

„Má kapitální humor!“ zvolal Brass a zavřel za sebou dveře. „Přímo senzační smysl pro komičnost! Fenomenální! Ale není to trošičku neopatrné, pane -?“

„Cože?“ vyjel Quilp. „Cože, Jidáši?“

„Jidáši!“ opakoval Brass. „Má opravdu neobyčejnou náladu! Jeho humor je nepřekonatelně podmanivý! Jidáši! Ó ano - božínku, nesmírně podařené! Ha, ha, ha!“

Celou tu dobu si Sampson mnul ruce a se směsí překvapení a zděšení trochu přihlouple civěl na vypoulené oči a tupý nos velikánské klounové sochy z přídě nějakého starého korábu, která stála v koutě blízko kamen opřena o stěnu a vypadala jako skřet nebo ohyzdná modla, jíž se zakrslík koří. Balvan dřeva na její hlavě, vyřezaného do přibližného a nejasného tvaru třírohého klobouku, spolu se zpodobením hvězdy na levé straně prsou a epolet na ramenou naznačovaly, že měla představovat postavu nějakého slavného admirála, kterou by však bez těchto znaků byl každý pozorovatel figury mohl pokládat za

533$

autentický portrét význačného tritona nebo velkého mořského netvora. Protože byla původně přespříliš velká pro místnost, k jejíž výzdobě byla nyní použita, odříznutím v pase byla zkrácena. Ale i přes toto zmenšení sahala od podlahy do stropu, a jak se tak nakláněla dopředu s oním nadmíru vytřeštěným obličejem a s výrazem poněkud dotěrné zdvořilosti, jakým se klounové sochy obyčejně vyznačují, způsobovala, že všechno v jejím okolí nabývalo zdání zcela trpasličích rozměrů.

„Nepřipomíná vám to něco?“ zeptal se zakrslík a pozoroval Sampsonovy oči. „Nevidíte tu podobnost?“

„Hm?“ odpověděl Brass s hlavou nakloněnou ke straně a pohodil jí maličko dozadu, jak to dělávají znalci. „Máte pravdu, když se na něj teď dívám znova, tak mi připadá, že vidím - ano, rozhodně je tu něco v tom úsměvu, co mi připomíná - ale přece, na mou pravdu, já

Skutečnost však byla taková, že Sampson, který v životě neviděl nic ani vzdáleně podobného tomuto ztělesněnému přízraku, tonul v nemalých rozpacích, neboť si nebyl jistý, pokládá-li pan Quilp tu figuru za podobnou sobě, a proto ji koupil jako rodinný portrét, nebo zlíbilo-li se mu vidět v ní podobu nějakého svého nepřítele. Nezůstal však dlouho na pochybách, neboť zatímco si ji prohlížel s oním znaleckým pohledem, jaký lidé nasazují, když poprvé pozorují portréty, které by měli poznat, ale nepoznávají, zakrslík odhodil noviny, z nichž vyzpěvoval výše citovaná slova, popadl rezavou železnou tyč, které používal místo pohrabáče, a uštědřil jí figuře takovou ránu do nosu, že se až zakolébala.

„Není to podobné Kitovi - není to jeho obraz, jeho podoba, není to on sám?“ křičel zakrslík, zatímco zasypával ten necitelný obličej ranami a poséval ho hlubokými jamkami. „Není to přesný model a protějšek toho psa – není – není – není?“ A s každým opakováním otázky bušil do obrovské figury, až mu z té zuřivé námahy crčel po tváři pot.

Ačkoli to mohl být velmi zábavný výjev, kdyby se na něj člověk díval z bezpečí galérie - jako v býčích zápasech

534$

nacházejí příjemnou podívanou ti, kdo jsou mimo písek arény, a jako je hořící dům zajímavější než napínavé divadlo pro lidi, kteří nebydlí v jeho blízkosti - v opravdovosti páně Quilpova počínání bylo něco, co v jeho právním poradci budilo pocit, že pisárna je trochu příliš malá a trochu příliš osamělá na to, aby mohl takovýto druh žertování plně vychutnat jako divák. Odklidil se proto, jak nejdále mohl, a během doby, v níž se zakrslík zaměstnával popsaným způsobem, jen slabě kuňkal slova obdivu, a teprve když Quilp z čirého vyčerpání přestal, popošel k němu blíž, pokud možno ještě lísavěji než jindy.

„Opravdu znamenité!“ zvolal Brass. „He, he! Ó, výtečné, pane. Víte,“ dodal Sampson a ohlédl se, jako by se obracel na pomláceného admirála, „on je nadmíru pozoruhodný člověk - nadmíru!“

„Sedněte si,“ řekl zakrslík. „Koupil jsem toho psa včera. Vrtal jsem do něj nebozezem a píchal jsem mu do očí vidličkou a vyřezával jsem do něj svoje jméno. Nakonec ho mám v úmyslu spálit.“

„Ha, ha!“ zvolal Brass. „Opravdu úžasně zábavné!“

„Pojďte sem,“ řekl Quilp a pokynul mu rukou, aby přistoupil blíže. „Co jste prve říkal, že je neopatrné, he?“

„Nic, pane - nic. Skoro to nestojí ani za zmínku, pane jen jsem myslel, že ten zpěv - sám o sobě sice úžasně vtipný, víte - je snad přece jen trochu -“

„No,“ pobídl ho Quilp, „trochu co?“

„Že prostě hraničí, nebo jak by se dalo říct, snad vzdáleně se jaksi blíží k hranici neopatrnosti, pane,“ odvětil Brass a pozoroval přitom bázlivě zakrslíkovy lstivé oči, které byly obráceny k ohni a odrážely jeho červené světlo.

„A proč?“ tázal se Quilp, aniž zvedl zrak.

„No víte, pane,“ odpověděl Brass, odvažuje se větší důvěrnosti, věc se má totiž tak, pane, že na každou zmínku o těchhle malých společných kombinacích přátel za cíli, které jsou samy o sobě nesmírně chvályhodné, ale které zákon kvalifikuje jako úklad, je třeba dát pozor a je lepší - rozumíte mi, pane? -je lepší držet vše pod pokličkou a jen mezi sebou, chápete?“

535$

„Chm!“ udělal Quilp a vzhlédl k němu s nevyzpytatelně bezvýraznou tváří. „Na co narážíte?“

„Opatrnost, a zas jen opatrnost, to je to jediné správné heslo dne!“ horlil Brass a přikyvoval hlavou. „A o tomhle tady, pane, taky ani muk - to je to, na co já narážím, pane.“

„Správně říkáte, že na to vy narážíte, vy nestoudný strašáku - jsou to vaše narážky, ne?“ opáčil Quilp. „A proč mi tady vykládáte o nějakých společných kombinacích? Copak snad já něco kombinuju? Vím snad já něco o vašich kombinacích?“

„Ne, ne, pane - ovšemže ne - rozhodně ne, na žádný způsob,“ koktal Brass.

„Jestli na mě budete tak mrkat a pořád vrtět hlavou,“ řekl zakrslík a rozhlížel se kolem, jako by hledal pohrabáč, „tak vám budu muset trošku opravit fazónu toho vašeho opičího ksichtu, víme?“

„Nerozčilujte se prosím, pane,“ vyhrkl Brass, který se velmi pohotově přizpůsobil situaci. „Máte úplně pravdu, pane, úplně pravdu. Neměl jsem se o té věci vůbec zmiňovat, pane. Je mnohem lepší o tom nemluvit. Máte úplně pravdu, pane. Hovořme o něčem jiném, je-li vám libo. Ptal jste se, pane, jak mi povídala Sally, na našeho nájemníka. Ještě se nevrátil, prosím.“

„Ne?“ podivil se Quilp, který si v malé pánvičce ohříval trochu rumu a hlídal ho, aby mu nepřekypěl. „A proč ne?“

„No, pane,“ odpověděl Brass, „on - ale proboha, pane Quilp, prosím -“

„Co je?“ opáčil zakrslík a zastavil ruku s pánvičkou na půlcestě ke rtům.

„Zapomněl jste si přidat vodu, pane,“ upozorňoval Brass. „A promiňte mi prosím, pane - je to úplně vařící.“

Pan Quilp, který neuznal za vhodné dát na tuto připomínku jinou odpověď než konkrétní, donesl žhavou pánvičku k ústům a chladnokrevně vypil všechnu lihovinu v ní obsaženou - na množství jí mohlo být asi půl žejdlíku -, která před chviličkou, když ji sundal z ohně, ještě prudce klokotala a syčela. Když spolkl tento slaboučký životobudič

536$

a zahrozil pěstí na admirála, vyzval pana Brasse, aby pokračoval.

„Ale nejdřív,“ řekl Quilp se svým obvyklým šklebem, „si dejte kapku i vy - pěknou kapku - dobrou, teplou, ohnivou kapku!“

„Jistě, pane,“ odpověděl Brass, „jen kdyby se tady ale našlo něco jako doušek vody, který bych mohl dostat bez velkých těžkostí

„Nic takového se tady nenajde,“ zvolal zakrslík. „Vodu pro advokáty? Snad roztavené olovo a síru, chcete říct, a pěkně žhavou bublající smůlu a dehet – to je ten pravý nápoj pro ně – co, Brassi, co?“

„Ha, ha, ha!“ smál se pan Brass. „Ó, velmi kousavé, ale přesto jako by to člověka lechtalo - opravdu rozkoš to poslouchat, pane!“

„Vypijte tohle,“ řekl zakrslík, který mezitím svařil další porci rumu. „Hoďte to do sebe, nenechávejte ani slzu na dně, opařte si chřtán a buďte šťastný!“

Ubohý Sampson si několikrát krátce usrkl z lihoviny, která se okamžitě předestilovala v palčivé slzy a v té formě mu stékala po lících zase zpátky do nádobky, měnila barvu jeho tváří i víček v temnou červeň a posléze u něho vyprovokovala prudký záchvat kašle, při němž ho bylo ještě stále slyšet, jak s houževnatostí mučedníka prohlašuje, že to je „opravdu skvělé“. Jeho nevýslovná muka ještě neskončila, když zakrslík už zase obnovil rozhovor.

„Ten nájemník,“ začal Quilp - „co je s ním?“

„Pořád ještě, pane,“ odpovídal Brass v přestávkách mezi kašlem, „zůstává u Garlandových. Byl doma jen jednou, pane, od toho dne, co byl vyslýchaný ten provinilec. Řekl panu Richardovi, že po tom, co se stalo, to už nemůže v domě vydržet; že se v něm cítí moc špatně a že sám sebe pokládá v jistém smyslu za příčinu všeho, co se stalo. – Vskutku výtečný nájemník, pane. Doufám, že o něj snad nepřijdeme.“

„Bodejť!“ zvolal zakrslík. „Nikdy nemyslíte na nikoho jiného než na sebe - proč se tedy neomezíte - proč se nesnažíte, proč nešetříte, proč líp nehospodaříte, co?“

537$

„Věřte, pane,“ odvětil Brass, „čestné slovo si myslím, že lepšího hospodáře než Sally byste těžko hledal. To si opravdu myslím, pane Quilp.“

„Jen si zavlažte tu svou tělesnou schránku, rozplačte si i druhé oko, pijte, člověče!“ zvolal zakrslík. „Vzal jste si písaře, abyste vyhověl mému přání.“

„S potěšením, pane, opravdu s potěšením vám vyhovím i kdykoli jindy,“ odpověděl Sampson. „Ano, pane, vzal jsem si ho.“

„Tak teď ho tedy můžete zase propustit,“ řekl Quilp. „To máte hned jednu možnost, jak ušetřit.“

„Propustit pana Richarda, pane?“ zvolal Brass.

„Máte snad těch písařů víc, vy papoušku, že se takhle ptáte? Ano, propustit.“

„Čestné slovo, pane,“ řekl Brass, „nebyl jsem připravený na něco takového –“

„Jak byste taky mohl být,“ ušklíbl se posměvačně zakrslík, „když jsem na to nebyl připravený ani já? Kolikrát vám budu opakovat, že jsem ho k vám přivedl proto, abych ho měl pořád na očích a věděl, kde je - a že jsem měl rozpracovaný jistý záměr, plán, tichou soukromou zábavičku, jejímž jádrem a nejpikantnější pointou bylo, že ten dědek a jeho vnučka, kteří se myslím propadli do země a které on a jeho podařený přítel pokládají za ukrutné boháče, jsou zatím ve skutečnosti chudí jako kostelní myš?“

„To dokonale chápu, pane,“ odpověděl Brass. „To mi je úplně jasné.“

„Nuže, pane,“ opáčil Quilp, „dnes tedy už jistě chápete i vy, že oni nejsou chudí - že nemůžou být chudí, když po nich pátrají takoví lidé, jako je váš nájemník, a prometají kvůli nim celou zem křížem krážem?“

„Ovšemže to chápu, pane,“ řekl Sampson.

„Ovšemže to chápete,“ opáčil zakrslík, zlomyslně ho chytaje za slovo. „Ovšemže chápete potom i to, že je docela jedno, co se s tím mladíkem stane, ano? Ovšemže chápete právě tak, že je ten člověk úplně nepoužitelný a nehodí se k ničemu mně ani vám, ano?“

„Já jsem to prosím říkal Sally už dávno,“ souhlasil Brass,

538$

„že nám není vlastně nic platný, člověk se na něj nemůže vůbec spolehnout, pane. Věřil byste, a sám jsem se o tom přesvědčil, že ten mládenec i v těch nejběžnějších právnických drobnostech denní rutiny, které jsme mu svěřili, vybreptal pravdu, i když jsme ho výslovně varovali? Obtíže, které s ním máme, přesahují už opravdu všechno, co si můžete představit, pane, čestné slovo. Nic než úcta a vděk, kterými jsem vám povinován, pane

Poněvadž bylo jasné, že Sampson nabírá dech na svou obvyklou lichometnou tirádu a hned tak ho něco nezarazí, poklepal mu pan Quilp zdvořile onou malou pánvičkou na temeno hlavy a požádal ho, aby byl tak moc laskavý a držel hubu.

„Praktické, pane, praktické,“ řekl Brass, drbal si temeno a usmíval se, „a zároveň úžasně špásovné - nesmírně špásovné!“

„Tak budete už poslouchat nebo ne?“ vyjel Quilp. „Nebo jinak si s vámi pošpásuju trošku jinak. Není pravděpodobné, že se jeho kamarád a kumpán vrátí. Ten darebák musel zmizet, jak jsem se dověděl, pro nějakou lumpárnu a podařilo se mu utéct do ciziny. Ať shnije tam.“

„Zajisté, pane. Zcela správně. - Působivé!“ zvolal Brass a znovu se podíval na admirála, jako by byl třetí osobou ve společnosti. „Nesmírně působivé!“

„Nenávidím ho,“ cedil Quilp mezi zuby, „a odjakživa jsem ho nenáviděl, z rodinných důvodů. Kromě toho byl ten lump úplně nezvládnutelný, jinak bych byl použil pro své věci jeho. Tenhle chlápek je zas zbabělý a lehkomyslný. Už ho zkrátka nepotřebuju. Pro mě za mě ať se oběsí nebo utopí – nebo pojde hladem – hlavně ať jde ke všem čertům!“

„Rozhodně, pane,“ přitakal Brass. „A kdy byste si přál, pane, aby - ha, ha! - podnikl ten malý výlet?“

„Až bude po tomhle soudu,“ řekl Quilp. „Hned jak to skončí, tak ho pošlete, ať si táhne po svých.“

„Stane se, pane,“ slíbil Brass, „v každém případě. Bude to sice dost velká rána pro Sally, pane, ale ona se nakonec ve svých citech opanuje. Ach, pane Quilp, často si myslí-

539$

vám, kdyby se jen bylo Prozřetelnosti zlíbilo svést vás, pane, a Sally dohromady, ještě v mladších letech, jaké požehnané výsledky by byly vyplynuly z takového spojení! Vy jste se nikdy nesetkal s naším drahým otcem, že, pane? - Šaramantní pán! Sally byla jeho chloubou a radostí, pane. Jak blaženě by byl zavřel ten lišák oči, pane Quilp, kdyby jí byl mohl najít takovou partii! Vážíte šijí, pane, že?“ „Já ji miluju,“ zakrákal zakrslík.

„Jste velice laskavý, pane,“ opáčil Brass, „skutečně. Máte snad ještě nějaký jiný příkaz, pane, který bych si mohl poznamenat, kromě téhle drobnosti s panem Richardem?“

„Ne, už nic,“ odpověděl zakrslík a popadl pánvičku. „Připijme na zdraví líbezné Sally. „

„Kdybychom to tak mohli připravit v něčem, pane, aby to nebylo docela tak vařící,“ navrhoval Brass pokorně, „snad by to bylo lepší. I jejímu cítění by bylo milejší, až ode mě uslyší o poctě, kterou jste jí prokázal, pane, když se zároveň doví, že se tak stalo nápojem trochu chladnějším, než byl ten minulý, pane.“

Ale pro tyto námitky měl pan Quilp uši hluché. A když Sampson Brass, který už byl tou dobou všechno jiné, jen ne střízlivý, byl donucen přihýbat si stále dalšími doušky z téhož ohnivého poháru, brzo zjistil, že nejen vůbec nepřispívají k jeho zotavení, ale místo toho mají nový účinek v tom směru, že se pisárna začíná nesmírnou rychlostí točit kolem dokola a že se podlaha a strop velmi nepříjemně vlní a houpají. Když se po krátkém omámení probudil k vědomí, zjistil, že leží zčásti pod stolem a zčásti pod kamny. Protože tuto polohu nepokládal právě za nejpohodlnější, jakou by si mohl vybrat, s námahou a vrávoravě se vydrápal na nohy, přidržel se admirála a rozhlížel se po domácím pánovi.

Jeho první dojem byl, že jeho hostitel odešel a nechal ho tam samotného - snad že ho dokonce na noc zamkl. Ale silný pach tabáku mu odvedl myšlenky jiným směrem; pohlédl nahoru a spatřil, že zakrslík leží ve svém visutém loži a tiše si dýmá.

540$

„Sbohem, pane,“ zvolal Brass chabě. „Sbohem, pane.“

„Nechcete tady zůstat na noc?“ zval ho zakrslík a vykoukl ven. „Jen tu zůstaňte na noc, klidně!“

„To bych opravdu nemohl, pane,“ odpověděl Brass, který byl téměř polomrtvý, jak mu bylo v tom dusnu uvnitř nevolno. „Kdybyste byl tak laskavý a trošku mi posvítil, abych viděl na cestu přes tu ohradu, pane -“

Quilp byl okamžitě ze své rohože venku; ne nohama napřed, ani hlavou napřed, ani rukama napřed, ale celým tělem současně.

„To se rozumí,“ řekl a chopil se lucerny, která teď byla jediným světlem v místnosti. „Buďte opatrný, kam šlapete, drahý příteli. Moc pozorně si vybírejte cestu mezi tím dřevem, protože všechny rezavé hřebíky trčí nahoru. A v uličce je pes. Včera večer pokousal nějakého chlapa a předevčírem večer nějakou ženskou a minulé úterý zadávil dítě - ale to se stalo jen při hře. Nechoďte k němu moc blízko.“

„Na které straně cesty je ten pes, pane?“ tázal se Brass celý zděšený.

„Patří vlastně na pravou stranu,“ odpověděl Quilp, „ale někdy se krčí i vlevo, připravený ke skoku. Po téhle stránce je nespolehlivý. Jen si hleďte na sebe dávat hezky pozor. To mi nesmíte udělat, aby se vám něco stalo. A teď ještě ke všemu zhaslo světlo! - Ale nevadí - vy už cestu znáte - pořád rovně!“

Quilp zlomyslně zastínil lucernu tím, že si ji obrácenou přitiskl na prsa, a pak tam stál radostí jako u vytržení, až se smíchy kuckal a otřásal od hlavy k patě, když slyšel právníka klopýtat přes ohradu a chvílemi těžce žuchnout na zem. Nakonec se však Brass přece jen z loděnice vymotal a zmizel z doslechu.

Zakrslík se opět v boudě zavřel a znovu vyskočil do svého visutého lůžka.

541$

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ»

Ukázalo se, že předpověď zasvěceného znalce, který dal Kitovi onu utěšlivou informaci, týkající se postoupení jeho nepatrné záležitosti soudu v Old Bailey i pravděpodobnosti jejího velmi brzkého vyřízení, byla zcela správná. O osm dní později soudní období začalo. A hned druhý den zasedání obžalovací porota uznala, že obvinění Kryštofa Nubblese z krádeže je oprávněné a splňuje všechny formální náležitosti; a dva dny po tomto nálezu byl shora uvedený Kryštof Nubbles vyzván, aby přiznal nebo odmítl vinu přikládanou mu žalobou, podle níž on, zmíněný Kryštof, z obydlí a kanceláře jistého gentlemana jménem Sampson Brass zločinně uzmul a odcizil jednu bankovku v hodnotě pěti liber, vydanou guvernérem a společností Anglické banky, čímž se provinil proti zákonům pro takový případ vyneseným a platným, jakož i proti míru a pořádku našeho svrchovaného pána a krále, jeho koruny a majestátu.

K této obžalobě Kryštof Nubbles tichým a třesoucím se hlasem prohlásil, že vinu odmítá. A tu nechť si ti, kteří mají ve zvyku dělat ukvapené závěry podle vnějšího zdání a kteří by si byli přáli, aby to Kryštof, byť nevinný, byl pronesl velmi směle a hlasitě, napřed uvědomí, že žalářování a strach zbaví odvahy i to nejstatečnější srdce a že pro toho, kdo byl zavřený v malé cele a o samotě, byť to bylo jen na deset jedenáct dní, a viděl pouze kamenné zdi a hrstku kamenných tváří, je náhlý vstup do velké síně plné lidí okolností velice znepokojující a zarážející. Zanedbatelná není ani skutečnost, že lidská hlava v paruce dělá na velkou většinu lidí mnohem hlubší a hrozivější dojem než hlava se svými vlastními vlasy; a kdyby se dodatkem ke všem těmto okolnostem mělo vzít v úvahu ještě Kitovo přirozené rozrušení, když spatřil oba pány Garlandy i malého notáře, přihlížející s bledou a úzkostlivou tváří, pak se snad nebude zdát nijak obzvlášť divné, že hoch byl značně vyveden z míry a ztratil schopnost počínat si volně a přirozeně.

542$

Od svého zatčení nemluvil sice ani s jedním z pánů Garlandů, ani s panem Witherdenem, ale přesto byl informován, že mu vzali právního zástupce, aby ho hájil. Proto když jeden z oněch gentlemanů v paruce povstal a řekl: „Já vystupuji za vězně, mylorde,“ Kit se mu uklonil; a když povstal jiný gentleman v paruce a řekl: „A já vystupuji proti němu, mylorde,“ Kit se velmi silně zachvěl a uklonil se i jemu. A jestli v hloubi srdce nedoufal, že jeho gentleman bude stačit na toho druhého a ve chviličce ho usadí tak, aby se za sebe hluboce zastyděl!!

Gentleman, který vystupoval proti němu, měl promluvit první, a protože byl v ukrutně dobré náladě (neboť při právě skončeném procesu chybělo jen maličko, aby dosáhl úplného zproštění jistého mladého pána, který měl tu smůlu, že zavraždil svého otce), spustil hezky hlasitě, což čtenáře jistě nepřekvapí; vykládal porotě, pakliže tohoto vězně zprostí, že musí očekávat obrovské hryzení svědomí a duševní muka, právě taková, jaká prorokoval té druhé porotě, že bude zakoušet, pakliže tamtoho vězně nezprostí. A když jí vyložil všechny podrobnosti události a ujistil ji, že se s horším případem ještě v životě nesetkal, na chviličku se odmlčel jako člověk, který se chystá nakonec vyslovit něco zvlášť hrozného, a pak jí sdělil, že pokud ví, jeho učený kolega (a tu se podíval stranou na Kitova obhájce) se bude snažit zpochybňovat výpovědi oněch bezúhonných svědků, které obžaloba porotcům předvede; leč v podstatě doufá a věří, že jeho učený kolega bude mít větší ohled a úctu k charakteru žalobce, nad něhož, jak dobře ví, neexistuje a nikdy ani neexistoval ctihodnější člen oné nejvýš ctihodné profese, ke které náleží. A potom se otázal, zná-li porota Bevis Marks? A pakliže Bevis Marks zná (a on doufá, že při její skvělé pověsti ho jistě zná), pak zná také historické a povznášející souvislosti, vížící se k tomu svrchovaně pozoruhodnému místu? Domnívá se snad porota, že by gentleman jako Brass mohl sídlit v ulici jako Bevis Marks, a nebýt bezúhonný a navýsost poctivý charakter? A když toho po této stránce napovídal porotcům ještě víc, připomněl si, že by vlastně bylo urážkou jejich

543$

intelektu, kdyby jim chtěl nějakými dalšími poznámkami vysvětlovat to, o čem musejí nesporně být pevně přesvědčeni i bez něho, a proto bez okolků předvolal do svědecké lavice rovnou Sampsona Brasse.

Pak tedy do ní vstupuje pan Brass, rázný a svěží; a když se uklonil soudci jako člověk, který měl to potěšení vidět ho již dříve a doufá, že se mu od jejich posledního setkání vedlo velice dobře, založí si ruce a podívá se na svého advokáta, jako by mu říkal: „Tady jsem - plný soudek důkazů - Načněte mě!“ A advokát ho také skutečně ihned načíná, a to velmi obezřetně, a pumpuje a čepuje z něho svědectví trošku po trošce a nechává jeho pramínek plynout čisťoučký a průzračný před očima všech přítomných. Potom si ho vezme na paškál Kitův obhájce, ale nedokáže s ním svést docela nic; a tak po velkém množství velmi dlouhých otázek a velmi krátkých odpovědí sestupuje pan Sampson Brass ze svědecké lavice jako vítěz.

Po něm následuje Sally, která se dá stejně lehkým způsobem vést páně Brassovým advokátem, ale vůči obhájci Kitovu je zatvrzelá. Stručně řečeno, Kitovu obhájci se z ní nepodaří dostat nic než opakování toho, co řekla předtím (tentokrát však, jako proti jeho klientovi, o stupínek důrazněji), a proto ji trochu rozpačitě propouští. Potom páně Brassův advokát předvolává Richarda Swivellera, a ve svědecké lavici se tudíž objevuje Richard Swiveller.

A tu páně Brassův advokát slyší, jak se mu šeptá do ouška upozornění, že tento svědek má sklon chovat se přátelsky k vězni - což po pravdě řečeno, slyší docela rád, neboť jeho síla leží podle všeobecného mínění v tom, čemu se obecně říká uhánění. Proto také hned začíná tím, že žádá soudního úředníka, aby se dobře přesvědčil, zda tento svědek skutečně políbí bibli, a potom se něj vrhá zuby nehty.

„Pane Swivellere,“ oslovil ho tento pán, když Dick skončil svou výpověď, vypravovanou s očividnou nechutí a se snahou podat ji v nejméně škodlivém světle. „Dovolte mi, pane, ale kde jste včera obědval?“ - „Kde jsem včera obědval?“ - „Ano, pane, kde jste včera obědval - bylo to

544$

někde tady blízko, pane?“ - „Ale ovšem - ano - hned tady přes ulici.“ - „Ale ovšem. Ano. Hned tady přes ulici,“ opakuje páně Brassův advokát a pohlédne přitom na soudní dvůr. „A sám, pane?“ - „Jak, prosím?“ říká pan Swiveller, který neslyšel dobře otázku. - „A sám, pane?“ opakuje páně Brassův advokát hromovým hlasem. „Obědval jste sám? Nebo jste snad někoho hostil, pane? No tak!“ – „Ale ano, ovšem - ano, hostil,“ odpovídá pan Swiveller s úsměvem. - „Buďte tak hodný a odpusťte si ten lehký tón, pane, který je velmi nevhodný pro místo, kde stojíte (třebaže máte možná důvod být vděčný za to, že to je jen toto místo),“ říká páně Brassův advokát s pohozením hlavou naznačujícím, že vlastním živlem pana Swivellera je vpravdě lavice obžalovaných, „a sledujte mě. Včera jste se potuloval tady kolem budovy v očekávání, že na řadu přijde tenhle případ. Obědval jste naproti přes ulici. A někoho jste hostil. Nuže, byl ten někdo bratr vězně, který stojí před soudem?“ - Pan Swiveller se chystá vysvětlovat. - „Ano, nebo ne, pane,“ křičí páně Brassův advokát. - „Ale dovolte mi přece -“ - „Ano, nebo ne, pane?“ - „Ano, byl, ale -“ - „Ano, byl!“ hřímá advokát, chytaje ho za jediné slovo. „Tak vy jste mi tedy náramně zajímavý svědek!“

Páně Brassův advokát si sedá. Kitův obhájce, který neví, jak se věci ve skutečnosti mají, má strach tento bod rozvíjet. Richard Swiveller zahanbeně odstupuje. Soudce i diváci zůstávají v domnění, že tu včera kolem lelkoval s nějakým podezřele vypadajícím, určitě zpustlým, šest stop dlouhým mladíkem, možná s ohromnými licousy. Ve skutečnosti šlo o malého Jakoubka, celého zabaleného v šále, z níž mu čouhaly nožičky s holými lýtky. Nikdo nezná pravdu; každý věří lživé polopravdě; a to všechno díky důvtipu páně Brassova advokáta.

Potom přicházejí svědkové, vypovídající o charakteru obžalovaného, a tu se páně Brassův advokát opět zaskví. Vychází najevo, že pan Garland neměl žádné Kitovo vysvědčení ani žádné doporučení od nikoho kromě od jeho vlastní matky a že Kita jeho bývalý pán náhle pro—

545$

pustil z neznámých důvodů. „Skutečně, pane Garlande,“ říká páně Brassův advokát, „na osobu, která se dožila vašeho věku, jste myslím, řečeno co nejmírněji, mimořádně neopatrný.“ Porota je téhož názoru a shledává Kita vinným. Zatímco ho odvádějí, ještě naposledy trvá pokornými slovy na své nevině. Diváci poposedávají na svých místech s oživenou pozorností, neboť v následujícím případě má být svědecky vyslechnuto několik žen a proslýchá se, že poslouchat páně Brassova advokáta při jejich křížovém výslechu co obhájce obžalovaného bude velkým požitkem.

Chuděra Kitova matka čeká u mříže dole pod schody spolu s Barborčinou matkou, věrnou průvodkyní (která, duše poctivá, nedělá vlastně nic jiného než pláče a drží batole), a rozvíjí se smutný rozhovor. Klíčník oddaný četbě novin jim už všechno pověděl. Nemyslí, že to bude deportace na doživotí, protože je ještě čas prokázat jeho dobrou pověst, a to mu určitě poslouží. Je mu divné, proč to ten hoch vlastně udělal. „Ale on to neudělal!“ vykřikne Kitova matka. „No dobře,“ řekne klíčník, „nebudu se s vámi přít. Teď už je to stejně jedno, jestli to udělal, nebo ne.“

Kitova matka dosáhne skrze mříže na synovu ruku a tiskne mu ji - jen nebe a ti, které nadalo stejnou něžností, vědí, jakou to dovede působit trýzeň. Kit jí domlouvá, aby neklesala na duchu, a pod záminkou, že chce políbit děti, a proto aby je tedy k němu zvedly, šeptem prosí Barborčinu matku, aby dovedla máti domů.

„Určitě se najde nějaký přítel, máti, který se nás zastane,“ volá Kit. „Jestli ne zrovna teď, jednou to bude jistě. Moje nevina vyjde najevo, máti, a přivezou mě zas zpátky, v to já pevně věřím. Jen musíš Jakoubkovi i maličkému vysvětlit, jak to všecko bylo, protože kdyby si mysleli, že jsem někdy byl zloděj, až budou dost staří, aby to chápali, tak by mi to utrhlo srdce, i kdybych se o tom dověděl třeba tisíc mil od vás daleko. - Ach, copak není na světě žádný hodný člověk, který by se jí ujal?“

Ruka vyklouzne z jeho, protože ta chuděra ubohá se kácí v bezvědomí na zem. Ale v té chvíli se objevuje

546$

Richard Swiveller, lokty rychle rozhání okolostojící zevlouny, hází si ji (s trochou námahy) po způsobu divadelních únosců jednou rukou na rameno, pokyne hlavou Kitovi, přikazuje Barborčině matce, aby ho následovala, protože má venku stát drožku, a rychle odnáší ženu pryč.

Richard ji tedy odvezl domů. Nikdo ovšem neví, kolik úžasných nesmyslů cestou natropil, pokud jde o recitování úryvků z různých písní a básní. Dovezl ji však domů a zůstal u ní, dokud se nevzpamatovala; a protože neměl peníze na zaplacení drožky, vezl se honosně zpátky do Bevis Marksu drožkou a tam přikázal kočímu (neboť byla sobota večer), aby počkal u dveří, než si dojde pro „drobné“.

„Pane Richard,“ řekl Brass bodře, „dobrý večer, prosím!“

Přes to, jak mu připadalo vlastní Kitovo vylíčení případu zpočátku nehorázně roztodivné, začal pan Richard toho večera svého vlídného zaměstnavatele jaksi nejasně podezřívat z nějaké záludné ničemnosti. Snad to byla jen ta bída, které byl právě svědkem, co v jeho bezstarostné povaze zavrtalo prvním červíčkem zlého tušení; než buď jak buď, dotíralo to hodně silně, a proto vyslovil své přání co možná nejstručněji.

„Peníze?“ zvolal Brass a už vytahoval tobolku. „Ha, ha! Jistěže, pane Richard, jistěže, pane. Všichni musíme žít. Jenže vy asi budete mít těžko drobné za pětilibrovou bankovku, nebo ano, pane?“

„Ne,“ odpověděl Dick krátce.

„Ó,“ řekl Brass, „tady mám právě vaši potřebnou částku. Tím je to vyřešeno. Jsem rád, že vám můžu posloužit, věřte mi. - Pane Richard, prosím -“

Dick, který už zatím došel ke dveřím, se tázavě otočil.

„Jen tolik ještě, že se sem už nemusíte obtěžovat, pane,“ pravil Brass.

”E?“

„Víte, pane Richard,“ řekl Brass, vrazil si ruce do kapes a začal se na své stoličce kolébat zepředu dozadu, „věc se má tak, že člověk vašich schopností je v naší suché

547$

a zatuchlé branži vlastně nevyužitý. Je to duchamorná nádeničina - hrozná. Řekl bych, že spíš divadlo nebo nebo vojsko, pane Richard - nebo něco vskutku vybraného v koncesovaném výčepnictví – to je ten pravý obor, ve kterém by se mohl rozvíjet duch takového muže, jako jste vy. Doufám, že se na nás přijdete někdy podívat. Sally by to určitě těšilo. Je jí nesmírně líto, že vás ztrácíme, pane Richard, ale její smysl pro povinnost ke společnosti ji utěšuje. Je to opravdu úžasné stvoření, pane. Shledáte myslím, že ta suma souhlasí. Je tu sice to rozbité okno, pane, ale nic jsem vám kvůli tomu nestrhl. Když se rozcházíme s přáteli, pane Richard, rozcházejme se velkoryse. Skvělá zásada, pane!“

Na všechny ty nesouvislé poznámky neodpověděl pan Swiveller jediným slovem, ale vrátil se pouze pro svou námořnickou kazajku a svinoval ji do tvrdé koule, přičemž se neustále díval upřeně na Brasse, asi jako kdyby ho měl v úmyslu tou koulí podrazit jako kuželku. Ale strčil si ji jenom pod paždí a v hlubokém mlčení vypochodoval z kanceláře. Sotva za sebou zavřel dveře, hned je zase otevřel a ještě na chviličku se zadíval dovnitř s touž zlověstnou vážností, než nakonec pomalým a strach nahánějícím způsobem pokývl hlavou a zmizel.

A když zaplatil drožkáři a ukázal záda Bevis Marksu, odcházel pln velkých plánů, jak utěšit Kitovu matku a pomoci samotnému Kitovi.

Jenže život pánů, oddaných takovým rozkoším jako Richard Swiveller, bývá značně choulostivý. Duševní napětí posledních čtrnácti dní, působící na organismus oslabený v nemalé míře několikaletým vzněcováním lihovými nápoji, se ukázalo přespříliš silnou zátěží na jeho soustavu. Ještě té noci postihla pana Richarda znepokojující choroba a ve čtyřiadvaceti hodinách ho zachvátila prudká horečka.

548$

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ»

Zmítaje se na svém horkém, nepohodlném lůžku, mučený krutou žízní, kterou nic nemohlo utišit, neschopný najít v jakékoli změně polohy byť jen chvilkovou úlevu a klid, a těkaje neustále pouštěmi myšlenek, kde nebylo jediné pokojné oázy, ani pohledu nebo zvuku, které by slibovaly osvěžení nebo oddych, nýbrž nic než tupá trvalá únava bez jakékoli změny kromě neustálého převalování jeho bídného těla a úmorného bloudění mysli, stále a neodbytně sužované jednou všudypřítomnou úzkostí – pocitem či vědomím čehosi zanedbaného, nevykonaného, nějaké hrozné překážky, kterou je třeba překonat, nějaké hlodající starosti, která se nechce dát zahnat a která pronásleduje rozrušený mozek hned v té formě, hned v oné, ale vždycky rozeznatelná jako stále týž přízrak v každé podobě, jakou na sebe vezme, a zatemňující každou snovou vidinu jako zlé svědomí, a proměňující tak každé zdřímnutí v děs a hrůzu – v těchto pomalých mukách své těžké nemoci tedy ležel nešťastný Richard a chřadl, stravoval a ztrácel se coul po coulu, až nakonec, když se zdálo, že se začíná bránit a zápasí, aby vstal, ale že ho nějací zlí démoni nechtějí pustit a přidržují ho dole, upadl do hlubokého spánku a sny ho opustily nadobro.

Probudil se. S pocitem svrchovaně blaženého klidu, blaženějšího než sám spánek, se začal postupně rozpomínat na některé z těchto prožitých utrpení a přemýšlet o tom, jak dlouhá to asi byla noc a jestli během ní snad také neblouznil a kolikrát asi. Když uprostřed těchto úvah náhodou zdvihl ruku, s překvapením se podivil, jak mu připadá těžká, i když ve skutečnosti je docela tenká a lehká. Ale bylo mu to jedno a cítil se šťastný; a protože ho nehnala žádná zvědavost, aby věc sledoval dál, setrvával stále ve stejné polodřímotě, až nakonec jeho pozornost upoutalo něčí zakašlání. To v něm vzbudilo starost, jestli snad včera večer nezapomněl zamknout dveře, a zároveň lehké překvapení, že by měl mít v pokoji nějakého společníka.

549$

Neměl však ještě dost energie, aby sledoval tento řetěz myšlenek dál, a v rajsky slastné malátnosti se mimovolně zahleděl na několik zelených pruhů na postelových závěsech a začal v nich kupodivu vidět pásy svěžího trávníku, zatímco žlutý podklad tvořil pískované pěšiny a tak pomáhal dokreslovat dalekou perspektivu jakési pěstěné zahrady.

Ve své obrazotvornosti se viděl procházet po jejích terasách, až mezi nimi nakonec úplně zabloudil - a vtom zaslechl znovu zakašlání. Pěšinky se při tom zvuku scvrkly opět do obyčejných pruhů, a když se v posteli trochu nadzvedl a jednou rukou odhrnul závěs, vyhlédl ven.

Byl to nepochybně jeho pokoj, stále ještě osvětlený svíčkou, ale co tu dělají všechny ty láhve, misky, kusy prádla sušící se u ohně a podobná výbava, jaká bývá v pokoji, kde leží nemocný – a všechno tak velice čisté a uklizené, ale přitom naprosto odlišné od toho, co tam bylo v době, když si lehal do postele? S bezmezným údivem vdechoval vzduch, prosycený osvěžující vůní bylinek a octa, a hle - i podlaha je nově pokropená, a tamhle co? Markýza?

Ano. Hrála u stolu kribidž sama se sebou. Tam seděla, zabraná do hry, a tu a tam přidušeně zakašlala, jako by se ho bála vyrušit - míchala karty, snímala, rozdávala, vynášela je, počítala, bodovala kolíčky na prkýnku - procházela prostě všemi záludnostmi kribidže, jako by ho byla zvyklá hrát už od kolébky!

Pan Swiveller to všechno chvíli pozoroval, a když potom spustil závěs do předešlé polohy, takže se zase zavřel, položil si hlavu opět na polštář.

„Všechno se mi zdá, jinak to není možné,“ pomyslil si Richard. „Jako třeba tyhle voskové ruce - vždyť jsou skoro průsvitné - ty jsem přece neměl, když jsem si večer lehal! Jestli tohle není sen, tak jsem se omylem probudil v některé té arabské tisíc-a-jedné noci, a ne v žádné londýnské. Zkrátka vůbec nepochybuju, že spím. Ani v nejmenším.“

A tu malá služtička zakašlala znovu.

„Tohle je ale moc podivné!“ přemýšlel pan Swiveller.

550$

„Ještě nikdy jsem ve snu neslyšel takovéhle opravdové kašlání. Vlastně ani nevím, jestli jsem už vůbec někdy ve snu slyšel nějaký kašel nebo kýchání. Možná že to je ta teoretická část snů, která se člověku v praxi nikdy neprojeví. Ale teď zas - a ještě jednou - jářku! - vypadá to, že sním skoro moc rychle!“

Aby se nějak hmatatelně přesvědčil o svém pravém stavu, štípl se pan Swiveller po chvilce rozmýšlení do paže.

„Ještě podivnější!“ pomyslil si. „Šel jsem přece spát spíš tlustý než co jiného, a teď kde nic, tu nic, není co zmáčknout. Podívám se ještě jednou.“

Výsledek této další prohlídky přinesl panu Swivellerovi zjištění, že předměty, které ho obklopují, jsou skutečné a že je nade všechnu pochybnost vidí bdícíma očima.

„Je to pohádka z Tisíce a jedné noci, tak je to,“ povídal si Richard. „Jsem v Damašku nebo ve velké Káhiře. Markýza je džin, a protože se vsadila s jiným džinem o to, který mladý muž je na světě nejhezčí a nejhodnější stát se manželem čínské princezny, tak mě unesla, s celým pokojem a se vším všudy vůbec, aby nás dva porovnala. Možná že,“ řekl si pan Swiveller, převalil se malátně na polštáři a podíval se na tu stranu postele, která byla blíž ke zdi, „možná že ta princezna je ještě pořád - Ne, jistě už je pryč.“

Protože ho toto vysvětlení ještě stále plně neuspokojovalo - neboť i kdyby se s ním smířil jako se správným, pořád nebylo zcela prosto určitých záhad a nesrovnalostí - rozhrnul pan Swiveller znovu záclonu s rozhodnutím, že použije prvního vhodného okamžiku k tomu, aby svou společnici oslovil. Příležitost se mu naskytla brzo sama. Markýza rozdala karty, obrátila kluka a zapomněla využít obvyklé výhody s tou kartou spojené, načež pan Swiveller vykřikl tak hlasitě, co mu síly stačily: „Dva body za něj!“

Markýza bystře vyskočila a zatleskala oběma rukama. „Určitě Tisíc a jedna noc,“ pomyslil si pan Swiveller, „tam vždycky tleskají, místo aby zvonili. A teď se objeví ty dva tisíce černých otroků s mísami drahých kamenů na hlavě!“

Ale ukázalo se, že zatleskala jenom z radosti, poněvadž

551$

hned vzápětí se rozesmála a potom zase rozplakala, přičemž prohlašovala nikoli vybranou arabštinou, nýbrž obecnou angličtinou, že „má takovou radost, že neví, co má dělat“.

„Markýzo,” řekl pan Swiveller zamyšleně, „račte prosím přistoupit blíž. Především buďte tak velice laskavá a prozraďte mi, kam se poděl můj hlas - a za druhé, co se stalo s mými svaly?“

Markýza pouze truchlivě potřásla hlavou a znovu se rozplakala, načež pan Swiveller (neboť byl velmi slabý) ucítil, že jeho oči postihlo totéž.

„Z vašeho chování, markýzo, i ze všeho, jak to tu vypadá,“ řekl Richard po chvilce a usmíval se přitom s třesoucí se bradou, „začínám usuzovat, že jsem byl nemocný.“

„Taky že jste byl!“ přisvědčila služtička. „A co jste se napovídal nesmyslů!“

„Ale!“ podivil se Dick. „A byl jsem moc nemocný, markýzo?“

„Div jste neumřel,“ odpověděla malá služtička. „Už jsem vůbec nemyslela, že se z toho vylížete. Zaplaťpánbůh že se to zlepšilo!“

Pan Swiveller mlčel hezky dlouhou chvíli. Ale pak se zase pomalu rozpovídal a ptal se, jak dlouho tu vlastně takhle leží.

„Zítra to budou tři neděle,“ odpověděla služtička.

„Tři co?“ zvolal Dick.

„Neděle,“ opáčila markýza důrazně. „Tři dlouhé, nekonečné týdny.“

Samo pomyšlení, že byl v tak krajním nebezpečí, stačilo, aby Richard upadl do dalšího mlčení a znovu se v plné své délce natáhl naznak na postel. Markýza mu upravila pohodlněji podušky, a když ucítila, že má ruce i čelo docela chladné - objev, který ji naplnil radostí -, trochu si ještě poplakala a potom se pustila do přípravy čaje a opékání několika tenkých suchých krajíčků chleba.

Zatímco se tou prací zabývala, pan Swiveller ji s vděčným srdcem pozoroval a náramně se divil, jak dokonale tady zdomácněla; byl přesvědčen, že původcem celé této

552$

situace je slečna Sally Brassová, které za to v duchu nestačil ani dost děkovat. Když byla markýza hotová, rozprostřela na tác čistý ubrousek a přinesla mu několik křupavých topinek a velkou misku slabého čaje, čímž prý lékař dovolil, že se smí posilnit, až se probudí. Podepřela mu záda poduškami, i když ne tak obratně, jako by byla po celý život ošetřovatelkou z povolání, ale určitě právě tak ohleduplně; a přihlížela s nevýslovným uspokojením, zatímco pacient - co chvíli ustávající, aby jí stiskl ruku požíval své skromné jídlo s chutí a požitkem, jaké by v něm za všech jiných okolností nebyly dokázaly vzbudit ani nejvybranější lahůdky. Když mu potom tác odnesla a všechno kolem něho pěkně upravila, sedla si ke stolu, aby si také sama vypila trochu čaje.

„Markýzo,“ začal pan Swiveller, „jak se vede Sally?“ Tvář služtičky se stáhla do toho nejzáhadnějšího, až skoro potměšilého výrazu, když zatřepala hlavou.

„Jak to, copak vy se nevídáte?“

„Já, a vídat se s ní!“ vyjekla služtička. „Chraň vás pánbůh, já od ní přece utekla!“

Pan Swiveller si okamžitě zase lehl naznak rovný jako pravítko a zůstal tak ležet snad pět minut. Po uplynutí té doby zaujal zase svou dřívější polohu vsedě a tázal se: „A kde bydlíte, markýzo?“

„Kde bydlím?“ zvolala služtička. „No tady!“

„Ó!“ vydechl pan Swiveller.

A s tím vzdechem se znovu svalil naznak tak náhle, jako kdyby ho někdo podťal. A tak zůstal ležet, bez hnutí a neschopný slova, dokud neskončila své jídlo, všechno neuklidila na místo a neumetla krb; potom jí pokynul, aby si přitáhla židli k jeho posteli, a když ho znovu podepřela poduškami, zahájil další hovor.

„Tak vy jste tedy utekla?“ začal Dick.

„Jo,“ odpověděla markýza, „a oni mě noncovali.“ „Oni vás co - odpusťte, prosím,“ ptal se Dick, „cože to s vámi udělali?“

„Noncovali mě - noncovali, víte - v novinách,“ odpověděla markýza.

553$

„Aha, už vím,“ řekl Dick, „anoncovali?“

Služtička přikývla a zamrkala. Měla od bdění a pláče oči tak červené, že snad ani sama Múza tragiky by nebyla mrkala přesvědčivěji. Tak to aspoň cítil Dick.

„Povězte mi,“ řekl, „jak se stalo, že vás napadlo přijít sem.“ „Víte, to bylo tak,“ odpověděla markýza, „když jste odešel, tak jsem už neměla vůbec žádného přítelíčka, protože ten nájemník se pak u nás už vůbec neukázal, a já nevěděla, jestli budete buďto vy, nebo on k nalezení, víte. Ale jednou ráno, když jsem se náhodou sehnula

„Ke klíčové dírce?“ nadhodil pan Swiveller, když si všiml, že zaváhala.

„No tedy,“ pokračovala služtička po přikývnutí, „když jsem se náhodou sehnula ke klíčové dírce v těch dveřích od kanceláře - skrz kterou jste mě tenkrát zahlídl, víte – tak jsem slyšela někoho vykládat, že ona bydlí tady a je domácí paní toho domu, co bydlíte vy, a že jste se moc těžce rozstonal, a jestli by tam někdo nepřišel a neošetřoval vás. Pan Brass, ten povídá: ,Do toho mi nic není,’ takhle to řekl. A slečna Brassová, ta povídá: ,Je to legrační mládenec, ale mně do toho taky nic není,’ tak to řekla. A ta dáma odešla a práskla za sebou dveřmi, když vycházela z domu, představte si. A tak jsem ten večer utekla a přišla sem a řekla jsem jim, že jste můj bratr, a oni mi věřili, a od té doby jsem už tady pořád.“

„A tak se tady ubohá markýza dřela, div si neuhnala smrt!“ zvolal Dick.

„Ne, to vůbec ne,“ namítla, „kdepak, nedřela, ani trošku. Se mnou si nedělejte starosti. Já toho nikdy moc nenaspím, a tady jsem si krásně schrupla v některým tom křesle. Ale kdybyste byl mohl slyšet, jak jste v jednom kuse zpíval a řečnil, tak byste to ani nevěřil - já jsem tak šťastná, že vám je líp, pane Liverer!“ &

[& Liverer (zkomolené Swiveller), česky asi živáček (pozn. překl.)]

„Opravdu Liverer!“ řekl Dick zamyšleně. „Je moc dobře, že jsem živáček! Mám silné podezření, že nebýt vás, markýzo, určitě bych byl umřel.“

554$

Při těch slovech vzal pan Swiveller ruku malé služtičky znovu do své, ale protože byl ještě velmi slabý, jak jsme viděli, začaly mu při pokusu vyjádřit jí svou vděčnost velmi podezřele červenat oči; snad by je byl za chvíli měl červené jako ona, kdyby nebyla rychle změnila předmět hovoru tím, že ho přinutila, aby se natáhl, a naléhala na něj, aby už nic nemluvil.

„Doktor povídal,“ řekla mu, „že máte pořád ležet úplně klidně a že tady nesmí být žádný rámus ani nic podobného. Teď si teda odpočiňte, a potom si budeme zase povídat. Budu u vás sedět, víte? A kdybyste zavřel oči, třeba usnete. Udělalo by vám to moc dobře, kdybyste usnul.“

Když markýza domluvila, přinesla si k posteli malý stolek, posadila se k němu a pustila se do pančování nějakého chladivého nápoje, přičemž si počínala se zručností tuctu lékárníků. Richard Swiveller, který byl skutečně unavený, upadl do dřímoty, a když se asi za půl hodiny probudil, zeptal se, kolik je hodin.

„Právě bilo půl sedmé,“ odpověděla jeho malá ochránkyně a pomohla mu zase si sednout.

„Markýzo,“ řekl Richard, přejel si rukou přes čelo a najednou se prudce otočil, jako by mu něco důležitého právě v té vteřině blesklo hlavou, „co se stalo s Kitem?“

„Odsoudili ho prý k deportaci na moc let,“ řekla.

„Je už pryč?“ ptal se Dick. „A co jeho matka - jak se jí vede - co se stalo s ní?“

Jeho ošetřovatelka zavrtěla hlavou a odpověděla, že o nich nic neví. „Ale kdybych si byla jistá,“ pokračovala velmi pomalu, „že zůstanete klidný a neuženete si nový záchvat horečky, řekla bych vám - ale radši ještě ne.“

„Jen povídejte,“ řekl Dick. „Bude mě to bavit.“

„Cože - bavit?“ opáčila malá služtička se zděšeným pohledem. „To sotva, já vím své. Jen počkejte, až vám bude líp, pak vám to povím.“

Dick se zadíval na svou malou přítelkyni velmi vážně a jeho oči, velké a zapadlé nemocí, podporovaly tento výraz takovou měrou, že ho celá vylekaná honem snažně

555$

prosila, aby na to už nemyslel. Ale to, co jí už uklouzlo, nejen podnítilo jeho zvědavost, ale opravdu ho znepokojilo, a proto na ni naléhal, aby mu rovnou řekla to nejhorší.

„Ale v tom není žádné nejhorší,“ namítla malá služtička. „Vás se to vůbec netýká.“

„Týká se to tedy něčeho - něčeho, co jste slyšela nějakou skulinou nebo klíčovou dírkou - a co nebylo určeno pro vaše uši?“ naléhal Dick, napětím téměř bez dechu.

„Ano,“ doznala malá služtička.

„Tam - v Bevis Marksu?“ vyzvídal Dick chvatně dál. „Co si povídali Brass a Sally?“

„Ano,“ přisvědčila opět malá služtička.

Richard Swiveller vystrčil vyhublou ruku z postele, chytil ji za zápěstí, přitáhl si ji k sobě a prosil ji: ven s tím, ven s tím, a docela otevřeně, nebo že jinak neručí za následky, protože prostě nemůže snést tenhle stav napětí a protahování. Když viděla, že je opravdu silně rozrušený, a uvážila, že by mu následky její neústupnosti, kdyby své odhalení odkládala, mohly snad opravdu ublížit víc než účinek, který bude její odhalení pravděpodobně mít, když mu všechno poví hned teď, slíbila mu vyhovět - pod podmínkou, že pacient zachová naprostý klid a nebude na posteli vyskakovat ani nijak jinak divočit.

„Nebo jestli začnete nějak vyvádět,“ pohrozila mu malá služtička, „tak hned přestanu. To vám povídám.“

„Nemůžete přestat, dokud jste nezačala,“ namítl Dick. „Tak už začněte, můj poklade. Mluvte, sestřičko má milá, mluvte, Polly roztomilá. Řekněte kdy, povídejte, řekněte kde, neváhejte. Markýzo, zapřísahám vás!“

Jeho společnice, neschopná odolat tomuto vroucímu a úpěnlivému naléhání, které Richard Swiveller ze sebe chrlil tak vášnivě, jako by šlo o věci povahy přímo závratné, závažné a posvátné, začala tedy takto:

„Tak teda! Než jsem utekla, spávala jsem v kuchyni tam, kde jsme hráli karty, víte? Slečna Sally nosila klíč od kuchyňských dveří v kapse a večer vždycky přicházela dolů, aby si odnesla svíčku a rozhrabala oheň. Když to udělala, nechala mě jít spát potmě, zamkla zvenčí dveře,

556$

schovala klič zase do kapsy, a držela mě tam zamknutou, dokud zase ráno nesešla dolů – moc časně, můžu vám říct - a nepustila mě ven. Hrozně jsem se bála, že mě tam takhle zamyká, protože kdyby začalo hořet, tak jsem myslela, že by na mě třeba zapomněli a starali se jenom o sebe, víte? A tak pokaždé, když jsem někde viděla nějaký starý rezavý klíč, jsem ho sebrala a zkoušela, jestli by se nehodil k mým dveřím, až jsem nakonec v jámě na smetí našla jeden, který se opravdu hodil!“

Tu pan Swiveller prudce zavrtěl nohama. Ale když malá služtička okamžitě uťala řeč, ihned se zase uklidnil a po omluvě, že na chvilku zapomněl na jejich dohodu, ji snažně prosil, aby jen ve vyprávění pokračovala.

„Drželi mě moc zkrátka,“ vyprávěla malá služtička dál. „Ach, vůbec si nedovedete představit, jak zkrátka mě drželi! Proto taky, když odešli spát, jsem se v noci vykrádala ven a potmě jsem šmátrala, jestli někde nezůstal nějaký suchar nebo kousek sendviče, který jste třeba v kanceláři nedojedl, ale brala jsem i šlupky z pomeranče, máčela jsem je pak ve studené vodě a představovala jsem si, že to je víno. Ochutnal jste už někdy vodu s pomerančovou kůrou?“

Pan Swiveller odpověděl, že tento ohnivý nápoj ještě nikdy neokusil, a znovu naléhal na svou přítelkyni, aby neodbíhala od vyprávění.

„Víte, když si to představujete dost dlouho, tak je to nakonec docela dobré,“ poučovala ho malá služtička, „ale když ne, víte, tak se vám zdá, že by to přece jen sneslo zlepšit nějakou chutí. Tak teda, někdy jsem se odplížila nahoru, až když už šli spát, víte, ale někdy i trochu dřív. A den dva předtím, co byl v kanceláři celý ten ukrutný randál - myslím jako, když odvedli toho mladíka - to jsem přišla večer nahoru, když pan Brass a slečna Sally ještě seděli u krbu v kanceláři. A povím vám pravdu, že jsem přišla poslouchat zase kvůli tomu klíčku od spížky.“

Tu pan Swiveller přitáhl k sobě kolena tak, že se pokrývky nahrbily do vysokého kužele, a výrazem své tváře vyjadřoval svrchovaný zájem. Když se ale malá služtička

557$

odmlčela a zdvihla varovně prst, kužel se zase tiše rozplynul, avšak zájem na tváři zůstal.

„Byli tam on a ona,“ pokračovala služtička, „seděli u ohně a tiše spolu mluvili. Nejdřív povídá pan Brass slečně Sally: ,Čestné slovo,’ tak to řekl, ,je to nebezpečná věc a mohlo by nám to způsobit hromadu nepříjemností a vůbec se mi to nelíbí.’ A ona povídá - víte, jak to umí teda ona povídá: ,Většího strašpytla, babu a třasořitku než ty jsem v životě neviděla, a myslím,’ povídá dál, ,že bratrem jsem měla být já a ty mou sestrou. Copak nás snad,’ povídá „nedrží hlavně Quilp?“ - ,Což o to,’ povídá pan Brass. - ,A neničíme my snad,’ povídá ona, ,při svém povolání stejně každou chvilku někoho?’ - ,Což o to,’ povídá pan Brass znova. - ,Záleží na tom teda,’ povídá ona, Jestli zničíme i toho Kita, když si to Quilp přeje?’ ,Určitě na tom nezáleží,’ povídá pan Brass. A potom si dlouho šeptali něco, jako že v tom není žádné nebezpečí, když se to šikovně udělá, a smáli se tomu, a potom pan Brass vytáhl náprsní tašku a povídá: ,Koukej,’ povídá, ,tady je - Quilpova vlastní pětilibrová bankovka. Tak abychom si to teda zopakovali,’ povídá pan Brass. ,Kit má přijít zítra ráno, jak vím. Zatímco bude nahoře, ty se odklidíš z cesty a já odklidím pana Richarda. Až budu s Kitem sám, zabavím ho nějakým hovorem a strčím mu tuhle bankovku do klobouku. Narafičím to mimoto tak,’ povídá, ,že ji tam najde pan Richard, a tak budeme mít svědka. A jestli tohle neodklidí panu Quilpovi Kryštofa dokonale z cesty a neuspokojí jeho hněv,’ povídá, ,tak v tom musí být čert.’ A slečna Sally se zasmála a řekla, to že je správný plán, a protože se zdálo, že se chystají odejít, a já se bála ještě dýl tam zůstat, vrátila jsem se rychle zase dolů. Tak teď už to víte!“

Služtička se během vyprávění postupně rozehřála do právě takového rozrušení jako pan Swiveller, a proto se mu ani nepokoušela bránit, když se v posteli posadil a chvatně a důrazně se tázal, jestli tuhle příhodu už někomu vyprávěla.

„Copak bych vůbec mohla?“ odpověděla jeho

558$

ošetřovatelka. „Vždyť jsem se skoro bála i jen o tom přemýšlet a taky jsem doufala, že toho mladíka pustěji. Když si potom povídali a já slyšela, že ho odsoudili za to, co neudělal, to jste vy už byl pryč, a ten nájemník taky - i když myslím, že bych se mu to stejně bála říct, i kdyby tam ještě byl. Od chvíle, co jsem přišla sem, jste pořád nebyl jaksepatří při sobě, tak co by to bývalo platné něco vám povídat?”

„Markýzo,” pravil pan Swiveller, strhl si z hlavy noční čepici a mrštil jí na druhý konec pokoje, „prokážete-li mi tu laskavost a na pár minut se vzdálíte a podíváte se, jaké je teď večer venku počasí, tak já vstanu.”

„Něco takového vás nesmí ani napadnout,” zvolala jeho ošetřovatelka.

„Opravdu musím,” odporoval pacient a rozhlížel se po pokoji. „Kam se asi tak poděly moje šaty?”

„O, to jsem ráda - žádné nemáte,” odpověděla markýza. „Madam!” zvolal pan Swiveller s rozhořčeným úžasem. „Musela jsem je všechny prodat, do posledního kousku, abych mohla opatřit všechno, co vám předepsal doktor. Ale nečilte se kvůli tomu,” naléhala markýza, když se Dick zvrátil znovu do polštářů, „jste opravdu moc slabý, ani byste se ještě neudržel na nohou.”

„Obávám se,” řekl Richard zkormouceně, „že máte pravdu. Co mám tedy dělat? Co by se mělo udělat nejdřív?” Po kratičké úvaze mu pochopitelně napadlo, že první krok, který je třeba udělat, je navázat okamžitě styk s některým z pánů Garlandů. Dalo se předpokládat, že v této chvíli je pan Ábel možná ještě v kanceláři. Stejně rychle, jako by ji byl vyslovil, napsal pro malou služtičku příslušnou adresu tužkou na kousek papíru, a stejně rychle dostala i ústní popis otce i syna, který jí měl umožnit oba bez těžkostí poznat, i zvláštní výstrahu, aby se pozorně vyhnula panu Chucksterovi pro známou antipatii tohoto pána vůči Kitovi. Vyzbrojena těmito chabými pomůckami odběhla s příkazem přivést starého pána Garlanda nebo pana Ábela ve vlastní osobě do tohoto pokoje.

„Předpokládám,” řekl Dick, když opatrně zavřela dveře,

559$

ale hned zase nakoukla do pokoje, aby se přesvědčila, že pacient má všechno, co potřebuje, „předpokládám, že mi asi opravdu nezbylo vůbec nic - dokonce ani vesta, co?“ „Ne, nic.“

„To je trapné,“ konstatoval pan Swiveller, „co kdyby hořelo – i deštník by byl něco – ale udělala jste docela správně, drahá markýzo. Bez vás bych byl umřel!“

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PÁTÁ»

Štěstím služtičky bylo, že jí příroda dala do vínku důvtip a hbitost, neboť jinak by to, že musela sama projít právě těmi končinami, kde bylo pro ni nejvýš nebezpečné se objevit, bylo pravděpodobně skončilo obnovením svrchované moci slečny Brassové nad její osůbkou. Markýza si však uvědomovala nebezpečí, které podstupuje, a proto sotvaže vyšla z domu, ihned zahnula do první tmavé uličky, která se jí naskytla, a bez jakéhokoli okamžitého zřetele na konečný cíl, k němuž její cesta směřovala, usilovala především o to, aby ji od Bevis Marksu dělily nejméně dvě míle cihel a malty.

Když se jí tento záměr povedl, začala si ihned hledat cestu k notářově kanceláři různým chytrým poptáváním raději u ovocnářek a prodavačů ústřic na rozích ulic než s rizikem, že na sebe upoutá pozornost v osvětlených krámech nebo u dobře oblečených lidí - a tak se snadno dověděla, kterým směrem se má držet. Jako poštovní holubi, když jsou prvně vypuštěni na neznámém místě, se zpočátku krátkou chvíli jakoby bezradně třepetají ve vzduchu, než naberou kurs na místo určení, tak i markýza nejdřív křižovala kolem dokola, dokud se necítila v bezpečí, a teprv potom nabrala rychlý kurs do přístavu, kam od počátku směřovala …

Byla bez klobouku - neměla na hlavě nic než pytlovitý čepec, který kdysi za dávných časů nosívala Sally Brassová,

560$

jejíž vkus co do pokrývek hlavy byl značně svérázný, jak jsme viděli - a její spěch spíš brzdily než podporovaly střevíce, které byly nesmírně velké a zešmaťchané, a proto jí každou chvíli padaly z nohou a těžko se pak v zástupech chodců opět nacházely. To ubohé stvořeníčko zakusilo vskutku tolik potíží a zdržování, když muselo po těchto oděvních součástkách šmátrat kolikrát i v blátě nebo ve strouze u chodníku, a utržilo při takovém hledání pokaždé tolik štulců a strkání, když se prodíralo davem a poletovalo od člověka k člověku, že když konečně zahnulo do ulice, kde notář bydlil, bylo vyčerpáním skoro u konce sil a nemohlo se zdržet slz.

Ale přece jen se jí značně ulevilo, když se nakonec opravdu ke svému cíli dostala, a to tím víc, že v okně kanceláře dosud hořela světla, takže byla pořád naděje, že nepřichází pozdě. A tak si markýza hřbetem ruky otřela oči, po špičkách tiše vystoupila po schůdcích a nakoukla skleněnými dveřmi dovnitř.

Pan Chuckster stál za vyklopenou deskou svého stolu a připravoval se různým způsobem na odchod z kanceláře - stahoval si například manžety a vytahoval límec u košile, upravoval si svou tuhou kravatu kolem krku do fešnějšího tvaru a tajně si před trojúhelníkovým střípkem zrcadla přihlazoval licousy. Před vyhaslým krbem stáli dva páni, z nichž o jednom správně usoudila, že to je notář, a v druhém (který si právě zapínal plášť a byl zřejmě na odchodu) spatřovala pana Ábela Garlanda.

Když učinila tato pozorování, vzala malá špiónka rozum do hrsti a rozhodla se počkat raději na ulici, až pan Ábel vyjde, protože tak se vyhne nebezpečí, že by musela mluvit před panem Chucksterem, a proto bude pro ni snazší vyřídit svůj vzkaz. S tím úmyslem vyklouzla zase ven, přešla na druhou stranu ulice a posadila se na schůdek před dveřmi přesně naproti.

Sotva zaujala toto stanoviště, přitančil do ulice poník se všema čtyřma nohama nějak divně ve vzduchu prostřídanýma a s hlavou vytočenou postupně na všechny možné strany. Zvíře za sebou táhlo malý otevřený kočárek a v něm

561$

nějakého muže; ale jak muž, tak kočárek mu zjevně ani v nejmenším nevadili, aby se poník co chvíli stavěl na zadní nohy nebo prudce zastavoval nebo zas vyrážel vpřed nebo znovu klidně stál nebo couval nebo táhl do strany, a to vše bez sebemenšího ohledu na oba - prostě jak ho to právě napadlo a jako by byl tím nejvolnějším živočichem ze všeho tvorstva. Když se dostali k notářovým dveřím, zavolal muž velmi uctivým tónem: „Tak teda prr –“ čímž naznačoval, že kdyby jako směl vyjádřit nějaké přání, pak by to bylo, aby zastavili tady. Poník se na vteřinku zarazil; ale jako by si byl uvědomil, že zastavit se, když se to na něm žádá, by mohlo vytvořit nevítaný a nebezpečný precedens, okamžitě zase vyrazil, klapal rychlým klusem až na roh ulice, tam se otočil, vrátil se a teprve potom zůstal stát z vlastní dobré vůle.

„Jsi mi ty ale povedené zvíře!“ řekl muž - který se, mimochodem řečeno, neodvážil vyjádřit od plic, dokud se neocitl v bezpečí na chodníku. „Za tohle bych ti rád jednu dal na pamětnou - moc rád!“

„Copak zas provedl?“ zeptal se pan Ábel, který právě sestupoval se schůdků a omotával si šálu kolem krku.

„Ale vždyť by stačil člověka přivést do hrobu,“ odpověděl pacholek z veřejné stáje. „Je to ukrutně nezvedený rošťák. - Tak prr - budeš stát? Slyšíš?“

„Ten nebude stát nikdy klidně, když mu budete nadávat,“ řekl pan Ábel, nasedl a přebíral opratě. „Je to velké dobračisko, ale musí se vědět, jak na něj. Tohle je poprvé, co je po dlouhé době zase venku, protože přišel o svého starého kočího a nikomu jinému se nehnul vůbec z místa, až konečně dnes ráno. Lucerny jsou v pořádku, ano? Tak dobře. A buďte tady prosím zase zítra, abyste si ho odvedl. Dobrou noc!“

Po několika zvláštních poskocích, vymyšlených ve vlastní hlavě, se poník podrobil páně Ábelově mírnosti a krotkým klusem se rozjel ulicí.

Celou tu dobu stál pan Chuckster ve dveřích, takže se služtička bála přiblížit. Proto jí teď nezbývalo nic jiného než se za kočárem rozběhnout a volat na pana Ábela, aby

562$

zastavil. Když ho však dohonila, byla skoro bez dechu, takže nebyla schopna vykřiknout tak hlasitě, aby ji slyšel. Situace se stávala kritickou, protože poník začal zrychlovat tempo. Markýza se chviličku držela zezadu kočárku, ale když cítila, že tak rychle běžet už dál nevydrží, s největším vypětím sil se vydrápala na zadní sedátko a přitom navždycky ztratila jeden střevíc.

Pan Ábel, který byl ponořen do svých myšlenek a mimoto měl dost práce s tím, aby udržel poníka v běhu, se bez rozhlížení drncal s kočárkem dál a neměl nejmenší tušení o podivné postavičce, kterou si veze těsně za zády, dokud se markýza nevzpamatovala ze ztráty střevíce i novosti své situace, nenabrala trochu dechu a nepronesla mu zblízka do ucha:

„Povídám, pane

To pak otočil hlavu věru bleskurychle, zarazil poníka a poplašeně vyjekl hlasem ne zrovna nejpevnějším: „Dobrotivé nebe, co je to?“

„Nelekejte se, pane,“ odpověděla malá poslice, ještě stále pořádně udýchaná. „Och, utíkala jsem za vámi takový kus!“

„Co ode mne chce?“ ptal se pan Ábel. „Jak se sem dostala?“

„Vylezla jsem nahoru zezadu,“ vysvětlila markýza. „Och, prosím, jeďte, pane - nezastavujte se - a jeďte rovnou do centrumu, jo? A prosím vás, pospěšte si, ó, je to hrozně důležité. Někdo tam chce s vámi mluvit. Poslal mě, abych vám řekla, abyste k němu hned přišel, a že ví všecko o Kitovi a může ho ještě zachránit a dokázat jeho nevinu.“

„Co mi to povídá, maličká?“

„Jenom pravdu, pane, na mou duši i čestné slovo jen pravdu. Ale prosím vás, jeďte - rychle, rychle, prosím! Jsem už tak dlouho pryč, že si bude myslet, že jsem se ztratila.“

Pan Ábel bezděčně poníka pobídl. A poník, stržený nějakou tajnou sympatií nebo nějakým novým rozmarem, vyrazil velkolepým tempem a vůbec v něm nepolevil, ani

563$

ho vůbec nenapadlo rozptylovat se obvyklými výstřednostmi a šprýmy, dokud nedojeli ke dveřím páně Swivellerova bydliště, kde - zázrak nad zázraky - zůstal ihned tiše stát, když mu pan Ábel přitáhl uzdu.

„Vidíte? Je to ten pokoj tamhle nahoře,“ řekla markýza a ukázala na okno, ve kterém bylo slabé světlo. „Pojďte!“

Pan Ábel, který byl jedním z nejprostších a nejskromnějších tvorů na světě a ke všemu od přírody trochu bázlivý, chviličku váhal, neboť už nejednou slyšel o lidech vylákaných za velmi podobných okolností jako tyto na neznámá místa a tam potom oloupených a zavražděných, a to vylákaných, aspoň pokud slyšel, vždycky právě průvodci velmi podobnými markýze. Ale jeho sympatie ke Kitovi zvítězila nad vší opatrností i strachem. Když tedy svěřil Chlupáče muži, který postával opodál a zřejmě na takovou práci čekal, nechal se svou společnicí vzít za ruku a dal se jí vést po tmavých a úzkých schodech nahoru.

Nemálo ho překvapilo, když ho zavedla do matně osvětleného pokoje, kde zřejmě byl někdo nemocný a kde na posteli tiše spal nějaký člověk.

„Že je to hezké, vidět ho tam ležet tak klidného?“ zašeptala jeho průvodkyně upřímně. „Ach, však vy byste to řekl taky, kdybyste ho byl viděl ještě před několika dny.“

Pan Ábel se k tomu nevyjádřil, a abychom nelhali, držel se hezky daleko od postele a velmi blízko dveří. Jeho průvodkyně, která patrně porozuměla jeho váhání, očistila svíčku, vzala ji do ruky a přistoupila s ní k lůžku. Jakmile u něho stanula, spáč sebou škubl a posadil se a návštěvník poznal v jeho vyzáblých rysech tvář Richarda Swivellera.

„Ale, copak je?“ řekl pan Ábel vlídně a hned k němu spěchal. „Vy stůněte?“

„Už je to dobré,“ odpověděl Dick. „Ale měl jsem pořádně namále. Nechybělo moc, a byli byste slyšeli, že Richard leží na márách, nebýt téhle přítelkyně, kterou jsem pro vás poslal. Ještě jeden stisk ruky, markýzo, jestli smím prosit. Posaďte se, pane.“

Pan Ábel se zdál nemálo užaslý, když slyšel titul své průvodkyně, a sedl si na židli u postele.

564$

„Poslal jsem pro vás, pane,“ řekl Dick - „ale ona vám už asi řekla kvůli čemu, ne?“

„Ano,“ přisvědčil pan Ábel. „Jsem tím vším úplně zmatený. Opravdu nevím, co si o tom mám myslet a co na to říct.“

„Hned uvidíte,“ opáčil Dick. „Markýzo, posaďte se prosím na postel, ano? A teď vyprávějte tomu pánovi všechno, co jste pověděla mně - a hezky podrobně, dejte si záležet. A vy, pane, už ani slovo.“

Markýza příhodu zopakovala; přednesla ji vskutku doslova stejně jako už dnes jednou, bez jediného odchýlení nebo nějaké změny. Richard Swiveller nespustil během celého vyprávění ani na okamžik oči z návštěvníka, a jakmile skončilo, ujal se zase slova.

„Teď jste slyšel všechno a jistě si to pamatujete. Já nejsem ještě pořád dost ve své kůži, abych dovedl něco navrhnout, ale vy a vaši přátelé už budete vědět, co by se mělo dělat. Po takovém dlouhém zdržení je teď každá minuta strašně drahá. Jestli jste ještě nikdy v životě nejel domů rychle, tak dnes, prosím vás, rychle jeďte. Se mnou se tady už vůbec nezdržujte a jeďte. Ji najdete vždycky tady, kdykoli ji budete potřebovat, a pokud jde o mne, můžete si být úplně jistý, že i já budu ještě týden dva doma. Je pro to víc důvodů než jeden. Markýzo, světlo! Jestli ztratíte ještě jednu minutu tímhle koukáním na mě, pane, tak vám to nikdy nezapomenu!“

Pana Ábela nebylo třeba vybízet ani přesvědčovat dvakrát. V mžiku byl tentam; a markýza, když mu posvítila na cestu se schodů a vrátila se, hlásila, že poník vyrazil bez jakýchkoli předběžných obstrukcí a hnal se plným cvalem.

„To je správné,“ řekl Dick, „a upřímné od něho! Od téhle chvíle ho ctím. Ale teď si dejte nějakou večeři a džbánek piva, protože určitě musíte být hrozně utahaná. Ano, džbánek piva si dejte. Bude mi to dělat právě tak dobře, když ho uvidím pít vás, jako kdybych ho pil sám.“

Jedině toto ujištění mohlo přimět malou ošetřovatelku,

565$

aby si dopřála takový přepych. Když se najedla a napila ke krajní páně Swivellerově spokojenosti a když mu podala jeho nápoj a uvedla všechno kolem do dokonalého pořádku, zabalila se do starého přehozu na postel a lehla si na kobereček před krbem.

To už pan Swiveller brumlal napůl ze spaní: „Nuž ustel, ustel lůžko ze kvítí, zde zůstanem, než slunko zasvítí! Dobrou noc, markýzo!“

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ»

Když se Richard Swiveller ráno probudil, donesly se k jeho probírajícímu se vědomí nějaké hlasy, šeptající v pokoji. Vyhlédl mezi záclonami a spatřil pana Garlanda, pana Ábela, notáře a svobodného pána, všechny seskupené kolem markýzy, jak s ní hovoří velice vážně, ale také velice zdušeným hlasem – nepochybně z obavy, aby ho nerušili. Nemeškal ani okamžik, aby jim dal na srozuměnou, že tato opatrnost je zbytečná, a všichni čtyři pánové ihned přistoupili k jeho loži. Starý pan Garland mu první podal ruku a zeptal se ho, jak se cítí.

Dick se právě chystal odpovědět, že se cítí mnohem lépe, i když je dosud pochopitelně slabý jakou moucha, když vtom se objevila jeho malá ošetřovatelka, odstrkovala návštěvníky stranou, jako by žárlila na jejich vměšování, protlačila se k jeho polštáři, postavila před něj snídani a trvala na tom, že se musí napřed najíst, aby se na to všechno mluvení a jednání pořádně posilnil. Pro pana Swivellera, který měl hlad jako vlk a celou noc byl pronásledován úžasně živými a příležitými sny o skopových kotletách, silném ležáku a podobných lahůdkách, byl i ten slabý čaj a suché topinky takovým neodolatelným pokušením, že se snídani vůbec nebránil, měl však jednu podmínku.

„A ta je,“ řekl Dick, když opětoval stisk páně Garlandovy

566$

ruky, „že dřív, než vezmu do úst, mi pravdivě odpovíte na mou otázku. Je už pozdě?“

„Myslíte na ukončení díla, které jste včera večer tak zdárně rozběhl?“ opáčil starý pán. „Nikoli. Po té stránce buďte docela klidný. Není pozdě, ujišťuju vás.“

Pacient, touto informací upokojený, se potom věnoval své snídani s nesmírným gustem, třebaže ne s větším požitkem z jídla, než jaký zjevně měla jeho ošetřovatelka z pohledu na to, jak on jí. Způsob, jakým pan Swiveller jedl, byl asi takový: Zatímco do levé ruky bral buďto topinku, nebo šálek čaje a podle okolností si buďto ukousl, nebo se napil, v pravé dlani nepřetržitě držel pevně sevřenou ruku markýzinu; a co chvíli ustával v jídle, dokonce i v samém polykání, aby mohl naprosto vážně a se svrchovanou důstojností tuto uvězněnou ruku stisknout nebo dokonce políbit. Pokaždé, když vzal něco do úst, ať už sousto nebo doušek, markýzina tvář se rozzářila tak, že se to vymyká všemu popisu; ale kdykoli jí projevil svůj vděk a uznání jedním či druhým právě popsaným způsobem, obličej se jí zkrabatil a začala vzlykat. Ale ať se už radostí smála nebo radostí plakala, nemohla se markýza ubránit, aby se neobracela k návštěvníkům s významně prosebným pohledem, který jako by chtěl říci: „Vidíte toho člověka - copak s ním něco svedu? a oni, když je tak vlastně vtáhla jako spoluúčinkující do tohoto výjevu, stejně pravidelně odpovídali jiným pohledem: „Ne, opravdu nemůžete.“ Protože se tato němohra odehrávala po celou dobu pacientovy snídaně a protože sám pacient, bledý a vyhublý, v ní hrál nemalou roli, lze se po právu tázat, zda někdy při nějakém jídle, při němž od začátku až do konce nepadlo jediné slovo, ať dobré nebo zlé, bylo tolik vyjádřeno pohledy a posunky v podstatě docela všedními a jednoduchými.

Konečně – a podle pravdy nutno říci, že ne za tuze dlouho - spořádal pan Swiveller tolik topinek a čaje, kolik bylo rozumné mu v tom stadiu rekonvalescence povolit. Tím však markýzina péče ještě neskončila, neboť když na okamžik zmizela a vzápětí se zase vrátila s umyvadlem

567$

čisté vody, omyla mu tvář i ruce, učesala vlasy a slovem upravila ho tak pěkně fešácky, jak bylo za takových okolností vůbec možno někoho vyparádit, a to všechno velice obratně a samozřejmě, jako kdyby on byl malý chlapeček a ona jeho dospělá chůva. Těmto rozličným pozornostem se pan Swiveller podroboval s jakýmsi vděčným údivem, těžko postižitelným slovy. Když byla markýza konečně hotova a uchýlila se do vzdáleného koutku, aby pojedla vlastní skrovnou snídani (zatím již skoro studenou), odvrátil pan Swiveller na chviličku tvář a potřásal si srdečně rukou se vzduchem.

„Pánové,“ promluvil Dick, když se probral z této chvilky dojetí a otočil se zase zpátky, „jistě mi prominete. Lidé, které to sebralo tak zle, jak bídně jsem na tom byl já, jsou hned naměkko. Ale teď jsem už zase v pořádku a můžeme si promluvit. Kromě jiných maličkostí nám tady chybějí i židle, ale prokažte mi tu laskavost a posaďte se na postel –“

„Mohli bychom pro vás něco udělat?“ zeptal se vlídně pan Garland.

„Kdybyste mohli tu markýzu tamhle udělat markýzou opravdovou a skutečnou,“ usmál se Dick, „byl bych vám povděčný, kdybyste to udělali ihned. Ale protože to udělat nemůžete a protože nejde o to, co uděláte pro mě, ale co uděláte pro někoho jiného, kdo má větší nárok na vaši pomoc, prosím vás, pane, abyste mi řekl, jak hodláte postupovat.“

„Hlavně kvůli tomu jsme sem taky tak rychle přišli,“ ujal se slova svobodný pán, „protože co nevidět vás navštíví ještě někdo jiný. Báli jsme se, že si budete dělat starosti, dokud od nás samých neuslyšíte, jaké kroky máme v úmyslu udělat, a proto jsme přišli ještě dřív, než v té věci něco podnikneme.“

„Moc vám děkuju, pánové,“ odpověděl Dick. „Každý v takovém bezmocném stavu, v jakém mě vidíte, si přirozeně pořád pro něco dělá starosti. Ale nenechte se ode mě přerušovat, pane.“

„Tak se podívejte, milý příteli,“ pokračoval svobodný pán, „třebaže nemáme sebemenší pochybnost o pravdivosti

568$

toho odhalení, které tak příhodně vyšlo na světlo „To myslíte její odhalení?“ ptal se Dick a ukázal směrem k markýze.

„Ovšem, její odhalení myslím. Tedy třebaže vůbec nepochybujeme ani o jeho pravdivosti, ani o tom, že bychom s jeho patřičným použitím vymohli tomu ubohému hochovi okamžité omilostnění a propuštění, přesto máme velké pochyby, jestli stačí samo o sobě na to, abychom se dostali na kůži Quilpovi jako hlavnímu strůjci hanebnosti. Musím vám říct, že tyto pochyby v nás po vyslechnutí nejzasvěcenějších referencí, jaké jsme si mohli v tak krátkém čase opatřit, vyústily v něco velice blízkého téměř úplné jistotě. Budete s námi asi souhlasit, že dát mu byť i jen sebeslabší šanci k vyváznutí, když bychom tomu mohli zabránit, by bylo neodpustitelné. Shodujete se nepochybně s námi v tom, že jestli už musí někdo vyváznout, tak ať to je kdo chce, jen ne on.“

„Ano,“ odpověděl Dick, „rozhodně. To jest, jestli někdo musí - ale čestné slovo, já bych nerad, aby vůbec někdo vyvázl. Protože zákony přece platí pro každý stav a pro každého a jsou tady proto, aby potlačovaly zlo v jiných právě tak jako ve mně - atakdále, vždyť to znáte - nevidíte to v takovém světle i vy?“

Svobodný pán se usmál, jako by světlo, do kterého pan Swiveller tuto otázku postavil, nebylo právě z nejjasnějších na světě, a pokračoval výkladem, že zpočátku hodlají použít lsti a že jejich úmyslem je především se pokusit, zda by se nedalo vynutit přiznání z něžné Sally.

„Až pozná, kolik toho víme, a odkud to víme,“ řekl, „a že už je neodvolatelně zkompromitovaná, můžeme skoro jistě počítat s tím, že bychom mohli jejím prostřednictvím a s její pomocí účinně potrestat i ty oba druhé. Kdyby se nám to podařilo, tak ať ona z toho potom pro mě za mě vyvázne třeba beztrestně, já aspoň o to nedbám.“

U Dicka se však tento plán rozhodně nesetkal s porozuměním, neboť jim hned začal vykládat s takovým zápalem, jakého jen byl v té chvíli schopen, že sami poznají, jaké je s tím starým fešákem (čímž mínil Sally) těžké pořízení,

569$

těžší než se samotným Quilpem - že je to subjekt, na který neplatí vůbec žádné přemlouvání, pohrůžky ani lichocení - že je z toho druhu kovu, který těžko roztává a těžko se hněte a modeluje - zkrátka, že jsou na ni prostě krátcí a na celé čáře to s ní prohrají. Marné však bylo jeho naléhání, aby zvolili nějaký jiný postup. Uvedli jsme tu svobodného pána jako tlumočníka jejich společných záměrů, ale správně mělo být napsáno, že mluvili i ostatní, a to téměř jeden přes druhého; že kdokoli z nich náhodou na okamžik ztichl, celý udýchaný a rozdychtěný přihlížel a číhal na příležitost, aby mohl znovu vpadnout; slovem, že dosáhli toho stupně netrpělivosti a rozčilení, kdy už nejen není možno lidi přesvědčit, ale ani s nimi vůbec debatovat, a že by bývalo lehčí obrátit směr nejprudšího větru, jaký kdy na světě dul, než přemluvit je, aby znovu uvážili své rozhodnutí. Proto když vypověděli panu Swivellerovi, jak nepustili ze zřetele Kitovu matku a její děti; jak dokonce na jediný okamžik nepustili ze zřetele ani samotného Kita, ale neochvějně a bez ustání se snažili dosáhnout zmírnění jeho. trestu; jak bezmála zešíleli z těch pádných důkazů jeho viny na jedné straně a ze své slábnoucí víry v jeho nevinu na straně druhé; a jak on, Richard Swiveller, se nemusí rozrušovat žádnými obavami, protože všechno se šťastně vyřídí, a to ještě ten den do večera - když mu tedy všechno toto vychrlili a připojili ještě celou záplavu milých a srdečných slov, která se týkala osobně jeho a která tu není třeba uvádět, pan Garland, notář a svobodný pán se rozloučili; a byl už opravdu nejvyšší čas, neboť jinak by byla Richarda Swivellera zcela určitě zchvátila nová horečka, jejíž následky by byly mohly být osudné.

Pan Ábel v pokoji ještě zůstal, hlídal střídavě hodiny a dveře, zatímco pan Swiveller upadl do krátké dřímoty; pak se ozvalo venku na chodbičce za dveřmi těžké žuchnutí, jako by tam byl někdo složil z ramen nějaké obrovské břemeno, až se zdálo, že se otřásl celý dům, a také na krbové římse zacinkaly lahvičky od léků. Sotva tento zvuk dolehl k jeho sluchu, pan Ábel vyskočil, přebelhal ke dveřím, otevřel je, a hle! Venku stál chlap jako hora, před sebou

570$

velikánskou nůši; a když ji obratně vtáhl dovnitř a zvedl víko, vydala nůše takové bohatství čaje a kávy a vína a pečivá a pomerančů a hroznů a drůbeže už očištěné a vykuchané a rosolu z telecích nožiček a škrobové moučky a sága a jiných jemných posilňujících potravin, že malá služtička, která vůbec netušila, že takové věci mohou existovat někde jinde než v obchodech, stála ve svém jediném střevíci jako přirostlá k zemi, zatímco se jí ústa plnila slinami a zároveň oči slzami, a ztratila úplně schopnost řeči. Ale ne tak pan Ábel ani silák, který hbitě vyprázdnil nůši, třeba byla tak obrovská, a ne tak ani milá starší dáma, která se objevila tak nenadále, jako by i ona vypadla z nůše (ta na to byla až dost veliká), a která začala drobnými krůčky a neslyšně šukat po pokoji - hned tady, hned tam, hned všude najednou - a začala rozdělovat rosol do šálků a v malých rendlících vařit kuřecí polévku a loupat pomeranče pro pacienta a dělit je na měsíčky a překrajovat, a častovat malou služtičku sklenkami vína a vybranými kousky různých dobrot, dříve než k jejímu posilnění připraví něco vydatnějšího. Celý ten výjev byl tak neočekávaný a překvapující, že si pan Swiveller - když snědl dva pomeranče a trochu rosolu a viděl, že silácký nosič odchází s prázdnou nůší a očividně zanechává všechno to bohatství k jeho použití a využití - chtě nechtě musel zase lehnout a zaspat to všechno z čiré neschopnosti srovnat si takové zázraky v hlavě.

Svobodný pán, notář a pan Garland se mezitím odebrali do jisté kavárny, kde sestavili a odkud také hned poslali slečně Sally Brassové dopis, v němž ji nic nenaznačujícími a stručnými slovy žádali, aby laskavě poctila svou společností neznámého přítele, který by se s ní rád poradil, a přišla na určené místo, jak může nejdříve. Pozvání splnilo svůj účel tak dobře, že od poslíčkova návratu a oznámení, že dopis v pořádku odevzdal, neuplynulo ani deset minut, a již byla ohlášena slečna Brassová osobně.

„Račte se posadit, madam,“ pravil svobodný pán, kterého zastihla v místnosti samotného.

Slečna Brassová si sedla s velmi škrobenou a mrazivou

571$

důstojností a zdála se - jak také skutečně byla - nemálo překvapená z poznání, že jejich nájemník a pisatel tajemného dopisu jsou jedna a táž osoba.

„Neočekávala jste, že uvidíte mne, že?“ zeptal se svobodný pán.

„Já jsem o tom ani tuze nepřemýšlela,“ odpověděla kráska. „Předpokládala jsem, že to bude nějaká běžná právní záležitost. Jestli se to týká bytu, tak samozřejmě dáte mému bratrovi řádnou výpověď, víte - nebo peníze. To se dá urovnat velice snadno. Jste svéprávná osoba, a v takovém případě jsou zákonné peníze a zákonná výpověď prakticky skoro jedno a totéž.“

„Jsem vám zavázán za vaše dobré mínění,“ opáčil svobodný pán, „a jsem s vámi v těchto názorech zcela zajedno. Jenže toto není předmět, o kterém jsem si přál s vámi mluvit.“

„Ó,“ řekla Sally. „Pak se tedy vyslovte určitěji a podrobněji, ano? Předpokládám, že jde o záležitost juristickou.“

„Jistěže, věc souvisí s právy, ovšem.“

„Výborně,“ odpověděla slečna Brassová. „Můj bratr a já jsme jako jedna osoba. Můžu přijmout jakékoli příkazy nebo v čemkoli vám poradit.“

„Protože jsou na věci zúčastněny ještě jiné osoby kromě mne,“ řekl svobodný pán, vstal a otevřel dveře zadního salónku, „bude asi lépe, když se poradíme společně. Slečna Brassová je zde, pánové.“

S velmi vážnou tváří vstoupili dovnitř pan Garland a notář, a když si přitáhli dvě židle a posadili se každý z jedné strany svobodného pána, vytvořili kolem něžné Sally jakousi ohradu, kterou jako by ji zatarasili v koutě. Její bratr Sampson by za takových okolností byl určitě jevil nějaký zmatek nebo nepokoj, ale ona - zosobněný klid - vytáhla plechovou krabičku a beze spěchu si vzala šňupeček.

„Slečno Brassová,“ řekl notář, ujímaje se v tomto kritickém okamžiku slova, „my z naší profese si rozumíme, a když chceme, tak umíme říct, co potřebujeme, velice

572$

málo slovy. Inzerovala jste nedávno, že hledáte služku, která vám utekla?“

„I kdyby,“ opáčila slečna Sally a obličej jí kupodivu zalil ruměnec, „tak co na tom?“

„Ona se našla, madam,“ pravil notář a rozmáchle vytáhl velký kapesník. „Našla se.“

„Kdo ji našel?“ vyhrkla Sally důrazně.

„My, madam - my, co jsme tady. Teprve včera večer, protože jinak byste o nás byla slyšela už dřív.“

„A když jsem tedy o vás už slyšela,“ opáčila slečna Brassová a zkřížila na prsou ruce jako odhodlaná zapírat třeba až do posledního dechu, „tak co mi máte co říct? Samozřejmě něco, co jste si o ní vzali do hlavy. Dokažte to, jestli můžete - víc neřeknu. Dokažte to. Našli jste ji, říkáte. A já vám můžu říct (jestli to nevíte), že jste našli tu nejzáludnější, nejprolhanější, nejzlodějštější, nejďábelštější ještěrku, jaká se kdy narodila. - Máte ji tady?“ dodala a bystře se rozhlédla.

„Ne, prozatím tady není,“ odpověděl notář. „Ale je v úplném bezpečí.“

„Ha!“ zvolala Sally a vyďobla z plechové tabatěrky štipec tabáku tak vzteklým pohybem, jako by právě malé služtičce utrhávala nos. „Však ona bude od téhle chvíle v bezpečí ještě úplnějším, za to vám ručím!“

„To doufám,“ souhlasil notář. - „Vy jste si opravdu neuvědomila dřív, že existují dva klíče od kuchyňských dveří, až teprve když jste objevila, že vám utekla?“

Slečna Sally si vzala další šňupeček, nachýlila hlavu ke straně a zadívala se na tazatele kosým, mimořádně zchytralým pohledem, zatímco se jí okolí úst stáhlo podivně křečovitým rysem.

„Dva klíče,“ opakoval notář, „a jeden z nich byl její a poskytoval jí možnost toulat se v noci po domě v době, kdy jste předpokládala, že je pevně zamčená dole, a tajně poslouchat všelijaké důvěrné rozhovory - mezi jinými i jednu zvláštní poradu, kterou ještě dnes vylíčí do protokolu před soudcem, což budete mít příležitost osobně slyšet z jejích úst i vy. Jde o tu poradu mezi vámi a panem

573$

Brassem, konanou večer předtím, než byl onen nejvýš nešťastný a zcela nevinný mladík obviněn z krádeže nastražené s hanebnou záludností, o níž povím jen tolik, že ji je možno charakterizovat přívlastky, které jste právě přisoudila té ubohé malé svědkyni, a nadto i několika ještě silnějšími.“

Sally si vzala další šňupec. Třebaže měla tvář obdivuhodně bezvýraznou, přesto bylo zjevné, že je svrchovaně překvapená a že to, z čeho čekala, že bude ve spojení se svou dětskou služtičkou obviněna, je něco docela jiného než tahle věc.

„No, no, slečno Brassová,“ pokračoval notář, „umíte znamenitě ovládat svou tvář, ale pochopila jste, jak vidím, že náhoda, o jaké se vám nikdy ani nezdálo, přispěla k odhalení tohoto podlého úkladu a že dva z jeho osnovatelů je nutno pohnat před tvář spravedlnosti. Jistě znáte tresty a sankce, které vám v tom případě hrozí, a proto se o nich nemusím šířit, ale mám pro vás jeden návrh. Máte čest být sestrou jednoho z největších dosud nepověšených gaunerů, ale smím-li si to dovolit říct dámě, vy se po všech stránkách kvalitám svého bratra plně vyrovnáte. Jenže ve spolku s vámi dvěma je tu ještě třetí osoba, arciničema jménem Quilp, prapůvodce celého toho ďábelského úkladu, kterého pokládám za ještě horšího než vás dva. Kvůli němu, slečno Brassová, nám prokažte tu laskavost a odhalte celou historii tohoto podvodu. Dovolte, abych vám připomněl, pakliže to uděláte, že spolupráce s námi vám vynese zlepšení a zvýhodnění vaší osobní situace - vaše dnešní postavení není totiž právě záviděníhodné - a že tím nemůžete uškodit svému bratrovi, protože proti němu i vám máme už teď zcela dostatečné důkazy (jak jste slyšela). Nechci vám tvrdit, že tenhle postup navrhujeme z milosrdenství (neboť abych přiznal pravdu, nemáme důvod brát na vás nějaké ohledy), ale je to prostě nezbytnost, na kterou jsme odkázáni, a já vám ho doporučuju jako opravdu nejlepší možnou politiku. Čas,“ řekl pan Witherden a vytáhl hodinky, „v záležitosti, jako je tahle, je nesmírně drahocenný. Sdělte nám laskavě své rozhodnutí, madam, jak můžete nejdřív.“

574$

S úsměvem na tváři pohlížela slečna Brassová po řadě z jednoho z trojice pánů na druhého, znovu si přitom dvakrát třikrát šňupla, a protože jí už zbývalo jen velice málo tabáku, jezdila ukazováčkem a palcem v krabičce kolem dokola, aby posbírala ještě aspoň jednu špetku. Když pak vyšňupla i tento poslední štipec a schovala krabičku pečlivě do kapsy, zeptala se:

„Mám váš návrh přijmout nebo odmítnout hned tady na místě?“

„Ano,“ potvrdil pan Witherden.

Okouzlující bytost právě otvírala ústa k odpovědi, když vtom se znenadání otevřely také dveře a do místnosti strčil hlavu pan Sampson Brass.

„Promiňte,“ řekl tento pán spěšně. „Počkejte chvilku!“ S těmi slovy a úplně lhostejný k údivu, který svým příchodem vzbudil, se protáhl dovnitř, zavřel za sebou dveře, políbil si umaštěnou rukavici tak poníženě, jako by to byl prach země, a nanejvýš servilně se poklonil.

„Sally,“ řekl Brass, „zaraz prosím řeč, buď tak hodná, a nech mluvit mne. Pánové, kdybych uměl vyjádřit potěšení, jaké mi působí pohled na tři takové muže ve šťastné jednotě citů a shodě názorů, sotva byste mi asi uvěřili. Ale třebaže jsem nešťastný člověk, ba, pánové, přímo zločinný, smíme-li použít drsných výrazů ve společnosti, jako je tato - přesto mám i já srdce stejně jako ostatní lidé. Slyšel jsem o básníkovi, který prohodil, že cit je společným údělem všech. I kdyby byl třeba pouhým vepřem, pánové, a vyřkl tuto myšlenku, i tak by se byl stal nesmrtelným.“

„Jestli nejsi úplný pitomec,“ okřikla ho slečna Brassová drsně, „tak mlč.“

„Děkuju ti, drahá Sally,“ opáčil její bratr. „Ale já vím, co dělám, holubičko, a proto budu taky tak smělý a podle toho se vyjádřím. Pane Witherden, váš kapesník vám prosím visí z kapsy - kdybyste mi dovolil -“

Když pan Brass udělal krok, aby tuto závadu napravil, notář se od něho s ošklivostí odtáhl. Brass, který měl dnes kromě svých obvyklých přitažlivých tělesných půvabů ještě i škrábance v tváři, jedno oko ozdobené zeleným chránítkem

575$

a klobouk žalostně zmačkaný, zůstal stát a s lítostivým úsměvem se rozhlédl po přítomných.

„Vyhýbá se mi,“ pravil Sampson, „i kdybych si, abych tak řekl, na hlavu sypal popel. No dobře! Ale ach, jsem přece potápějící se loď, a krysy (pakliže smím toho výrazu užít ve spojení s gentlemanem, kterého nade všechno ctím a miluju) ode mě utíkají! Pánové - teď pokud se týče vašeho nynějšího rozhovoru: náhodou jsem zahlédl svou sestru jít sem, a poněvadž jsem byl zvědavý, kam vlastně jde, a jelikož jsem - smím si to troufat říct? - od narození nedůvěřivé povahy, prostě jsem ji sledoval. A od té chvíle jsem naslouchal.“

„Jestli nejsi blázen, „ přerušila ho opět slečna Sally, „tak už proboha přestaň a zavři pusu.“

„Drahá moje Sally,“ odvětil Brass s nepolevující zdvořilostí, „moc hezky ti děkuju, ale přesto budu mluvit dál. Pane Witherden, prosím, poněvadž máme čest být příslušníky téže profese - nemluvě ani o tom druhém pánovi, který byl mým nájemníkem a požíval, jak by se dalo říct, pohostinství mé střechy - myslím, že jste měl v první řadě dát mně tu možnost tuto nabídku odmítnout. To si skutečně myslím. Ale pardon, můj vzácný pane,“ zvolal Brass, když viděl, že se ho notář chystá přerušit, „nechte mě domluvit, pěkně prosím!“

Pan Witherden tedy mlčel a Brass pokračoval.

„Jestli mi prokážete tu laskavost,“ řekl, nadzvedl zelené chránítko na oku a tím odhalil příšernou modřinu, „a podíváte se na tohle, budete se určitě v duchu ptát, jak jsem k tomu přišel. A jestli z oka sklouznete pohledem níž po mé tváři, zajisté se v duchu zeptáte, co asi bylo příčinou všech těch drápanců. A jestli se od nich podíváte na můj klobouk, zeptáte se navíc, kde přišel k té fazóně, v níž ho vidíte. Pánové,“ dodal Brass a zaťatou pěstí udeřil zuřivě do klobouku, „na všechny ty otázky odpovídám jedním slovem - Quilp!“

Všichni tři pánové se na sebe navzájem podívali, ale neřekli ani slovo.

„Pravím,“ pokračoval Brass, podíval se stranou na

576$

sestru, jako by mluvil pro její informaci, a v jeho hlase se ozvala kousavá zlomyslnost, nápadně kontrastující s jeho obvyklou medovostí, „pravím, že na všechny ty otázky odpovídám - Quilp - Quilp, který mě vláká do svého pekelného brlohu a s rozkoší se dívá a chechtá, jak se škvařím, pálím, odírám a mrzačím - Quilp, který se mnou ani jednou, opravdu, ani jedinkrát za celého našeho vzájemného styku nejednal jinak než jako s onucí - Quilp, kterého jsem odjakživa nenáviděl z hloubi duše, ale nikdy tolik jako poslední dobou. A on se teď ke mně zrovna v téhle věci staví zády, jako by s ní neměl nic společného, ačkoli právě on to byl, kdo to první navrhl. Nemůžu mu absolutně věřit. Jsem přesvědčený, že v některé té své hulákavé, běsnivé, šílené náladě je schopný všechno vyžvanit, i kdyby šlo třeba o vraždu, a to úplně bez ohledu na sebe, jen když může vyděsit toho druhého. Nuže,“ řekl Brass, zdvihl klobouk, stáhl si zase chránítko na oko a v přemíře poníženosti se opět doslova přikrčil k zemi, „k čemu tohle všechno vede? - Co byste řekli, pánové, k čemu to dovedlo mě? - Mohli byste to uhádnout aspoň přibližně?“

Nikdo nepromluvil. Brass se chviličku culil, jako kdyby jim byl předložil nějakou mimořádně parádní hádanku, a potom pravil:

„Abych vám to tedy řekl zkrátka, vede mě to k tomuhle: Když už pravda vyšla najevo, a to způsobem tak jasným, že je vyloučeno se proti ní stavět - a pravda je, pánové, když se to tak vezme, velice vznešená a velká věc, ačkoli stejně jako u jiných vznešených a velkých věcí, jako například u bouřky a podobně, nejsme vždycky zrovna radostí bez sebe, když se s ní střetneme - raději se obrátím já proti tomu člověku, než abych čekal, až se on obrátí proti mně. Je mi jasné, že já jsem dohrál. Proto jestli mu už má někdo skočit do zad, tak bude lepší, abych tím někým byl já i s tou výhodou, která z toho plyne. Moje drahá Sally, ty jsi, poměrně vzato, v bezpečí. Vypravuju všechny tyhle okolnosti jen ve svém vlastním zájmu.“

Po těchto úvodních slovech vylíčil pan Brass horečně

577$

rychle celou historii případu, přičemž se svému chlebodárci snažil co možná nejvíc přitěžovat a sebe kreslil téměř jako světce a bytost andělskou, byť zatíženou - jak přiznával - lidskými slabostmi. Uzavřel takto:

„Nuže, pánové, já nejsem člověk, který dělá věci polovičatě. Když už jsem jednou řekl a, rozhodně řeknu klidně taky b, jak si žádá pořekadlo. Udělejte si se mnou, co je vám libo, a odveďte si mě, kam je vám libo. Jestli si to přejete mít písemně, hodíme to ihned na papír. Jsem přesvědčen, že na mne budete mírní. Chovám v to plnou důvěru, že na mne budete mírní. Jste čestní lidé a máte dobré srdce. Z nouze jsem se podvoloval Quilpovi, protože nouze, ačkoli netrhne nikdy na právo, často trhne na právníky. Z nouze se podvoluju taky vám; kromě toho i z politiky; a kromě toho i pro city, které jsem už hezky dlouhou dobu v sobě tutlal. Potrestejte Quilpa, pánové. Dokročte na něj těžce. Sražte ho na zem. Zašlápněte ho. On to všechno dělal se mnou a dělal to hodně dlouho.“

Když tímto dospěl Sampson ke konci svého přednesu, zarazil proud svého hněvu, znovu si políbil rukavici a usmíval se, jak se dovedou usmívat jen paraziti a sketové.

„A tohle,“ řekla slečna Brassová, zvedla hlavu, kterou si až dosud podpírala rukama, a s trpkým úsměškem si ho měřila od hlavy k patě, „tohle že je můj bratr? Můj bratr, pro kterého jsem pracovala a dřela a o kterém jsem věřila, že v něm je aspoň kus mužského!“

„Drahá moje Sally,“ namítl Sampson a chabě si přitom mnul ruce, „jen rušíš naše přátele. Mimoto ses zklamala pouze ve svých nadějích, Sally - nevíš co říkáš, a tím se jen víc odhaluješ.“

„Ano, ty kreaturo zbabělá,“ opáčila ta spanilá panna, „já ti rozumím. Měl jsi strach, že bych tě mohla předběhnout. Ale mýlíš se, jestli si myslíš, že bych se já byla dala zlákat, abych řekla i jen jediné slovo. Byla bych se jim pohrdavě vysmála, i kdyby se o to byli pokoušeli a sváděli mě třebas do skonání světa!“

„Hi, hi,“ culil se Brass, který ve své hluboké degradaci vskutku vypadal, jako by si byl se svou sestrou vyměnil

578$

pohlaví a postoupil jí i tu poslední jiskřičku mužnosti, pokud snad nějakou předtím měl. „To si myslíš, Sally, to si jen myslíš; byla by ses zachovala docela jinak, věř mi, milý brachu. Copak jsi už zapomněla, že životním heslem starého Lišáka - našeho ctihodného otce, pánové - bylo: ,Nikdy nikomu nevěř?’ To je správné heslo pro život, s tím se životem dobře projde! Jestli sis nechtěla vykoupit svoje bezpečí už v tom okamžiku, jak jsem se ukázal, tak tuším, že bys to touhle dobou už byla udělala. A proto jsem to udělal sám a ušetřil ti tu námahu a zároveň i hanbu. Hanba, pánové,“ dodal Brass a dovolil si projevit slabé pohnutí, „pokud nějaká je, lpí na mně. Je líp, když žena jí zůstane ušetřena.“

Při vší úctě k tomuto lepšímu názoru pana Brasse a zejména k autoritě jeho velkého předka je možno v pokoře pochybovat, zda povznášející zásada, vytyčená posledně jmenovaným gentlemanem a dodržovaná jeho potomkem, je vždycky rozumná a zda se v praktickém životě vždycky setkává s žádoucími výsledky. To je však nesporně pochybnost smělá a troufalá, jelikož mnohé význačné osobnosti, takzvaní mužové, kterým patří svět, ti, co se vyznají v tlačenici, úspěšní muži činu, mazaní lišáci, protřelí kšeftaři a podobně - si udělali a dnes a denně znovu dělají z této zásady svou polární hvězdu a životní kompas. A přesto je možné, že se taková pochybnost jemně vtírá. Jako doklad by se mohl uvést právě příklad pana Brasse; kdyby nebyl býval až chorobně podezíravý a byl by bez slídění a naslouchání ponechal své sestře vedení rozhovoru v jejich společném zájmu, anebo kdyby i přes své slídění a naslouchání nebyl tak překotně spěchal, aby ji předešel (což by také nebyl udělal, nebýt jeho nedůvěry a řevnivosti), byl by na tom nakonec pravděpodobně býval o mnoho lépe. Tak se to totiž vždycky stává, že tito mužové, kterým patří svět a kteří jím procházejí v brnění, se tak chrání nejen před zlem, ale i před stejnou porcí dobra, nemluvíc ani o celkovém nepohodlí a nesmyslnosti toho, že nepřetržitě stojí na stráži s dalekohledem a nosí drátěnou košili i za okolností zcela nevinných.

579$

Naši tři pánové sestrčili stranou hlavy dohromady a chvilku tiše hovořili. Když skončili poradu, která byla ostatně velice krátká, ukázal notář na psací potřeby na stole a oznámil panu Brassovi, že přeje-li si učinit nějaké prohlášení písemně, má k tomu nyní příležitost. Zároveň pokládal za svou povinnost ho upozornit, že ihned potom budou vyžadovat, aby se v jejich doprovodu odebral k policejnímu soudci, a že cokoli od této chvíle udělá nebo řekne, činí dobrovolně a podle vlastního uváženi.

„Pánové,“ řekl Brass, začal si stahovat rukavice a v duchu se před nimi plazil po podlaze, „ukážu se hoden vlídnosti, s jakou se se mnou bude bezesporu zacházet, jak vím; a jelikož bez této vlídnosti bych se byl nyní, kdy došlo k tomuto odhalení, ocitl v nejhorší situaci z nás tří, můžete se spolehnout, že vám naleju čistého vína. Apropó, pane Witherden, prosím, jakási slabost dolehla na mého ducha - kdybyste mi mohl prokázat tu laskavost, zazvonil a objednal mi sklenici něčeho teplého a kořeněného, pak bych měl přes všechno, co se stalo, smutné potěšení připít vám na zdraví. Ještě nedávno jsem doufal,“ řekl Brass a s truchlivým úsměvem se rozhlédl dokola, „že vás tři gentlemany uvidím některý den všechny u stolu v mé soukromé jídelně v Bevis Marksu. Ale naděje jsou prchavé. Můj ty bože!“

Pan Brass se od té chvíle cítil tak nesmírně dojatý, že nebyl schopen dalšího slova ani činu, dokud se neobjevilo nějaké občerstvení. Ale jakmile z něho okusil - a to na člověka v takovém rozčileném stavu kupodivu s náramným apetýtem - ihned si sedl a pustil se do psaní.

Líbezná Sally, hned s rukama založenýma na prsou, hned zas semknutýma za zády, měřila ráznými mužnými kroky místnost, zatímco se její bratr zabýval psaním, a občas se zastavila, vytáhla svou tabatěrku a hryzala víčko. Tak se procházela stále sem a tam, až byla celá ušlá a klidně potom na jedné židli u dveří usnula.

Později se však mělo s jistým oprávněním za to, že tento její spánek byl jen klam a manévr, protože se jí v podvečerním soumraku podařilo vyklouznout. Byl-li to odchod

580$

úmyslný a v bdělém stavu, nebo bylo-li to náměsíčně rozloučení a chůze ve spánku, zůstane spornou otázkou, ale v jednom bodě (a právě v tom hlavním) se všichni zúčastnění shodovali. Ať už odešla jakýmkoli způsobem, rozhodně se tam už nevrátila.

Ze zmínky o podvečerním soumraku, která tu právě padla, si čtenář už jistě vyvodil, že pan Brass se splněním svého úkolu rozhodně nespěchal. Byl s ním hotov teprve večer; ale ihned po jeho skončení se tento výtečník odebral spolu s našimi třemi přáteli v drožce do soukromé pracovny policejního soudce, který pana Brasse vřele uvítal a zadržel ho na spolehlivém místě, aby si zajistil potěšení, že ho zítra zase ve zdraví uvidí, načež ostatní propustil s potěšujícím ubezpečením, že příští den bude se vší určitostí povoleno vydat příkaz k zadržení pana Quilpa a že patřičná žádost s objasněním všech okolností, podaná státnímu tajemníku (který dlí náhodou toho času v Londýně), beze vší pochyby vymůže Kitovi bezodkladné omilostnění a propuštění na svobodu.

A tak se opravdu zdálo, že se Quilpova zlem prostoupená životní dráha blíží ke konci a že odplata, která často přichází pomalu - obzvlášť když je nejtěžší -, sleduje jeho kroky, vedena spolehlivým a neomylným čichem, a rychle ho dohání. Oběť, netušící její kradmé šlépěje, si v domnělém triumfu vede zatím pořád dál svou. Avšak odplata se jí drží v patách, a jakmile jednou vykročila, nikdy se už neodchýlí od svého cíle!

Když naši tři páni svou záležitost takto vyřídili, spěchali zpátky do bytu pana Swivellera, jehož zotavování zatím pokračovalo natolik příznivě, že si teď už mohl na půl hodiny sednout a vesele s nimi porozprávět. Paní Garlandová sice odešla před nějakým časem domů, ale pan Ábel u něho seděl ještě pořád. Když mu vypověděli všechno, co vykonali, oba páni Garlandové a svobodný pán se naráz zvedli, skoro jako by se na tom byli předem domluvili, pro tuto noc se s ním rozloučili a zanechali pacienta samotného s notářem a malou služtičkou.

„Protože vám je už o tolik líp,“ pravil pan Witherden,

581$

když si přisedl k jeho posteli, „nemusím se myslím obávat sdělit vám novinu, kterou jsem se dověděl úřední cestou.“

Představa jakékoli úřední zprávy od pána, který má co dělat s právním a soudním řízením, vzbudila v Richardovi zjevně všechno jiné, jen ne radostné očekávání. Možná že ji v mysli spojoval s některými těmi neuhrazenými účty, kvůli kterým už dostal nejeden výhružný dopis. Obličej se mu protáhl, když odpověděl:

„Ovšem, pane. Jenom doufám, že to není nic obzvlášť nepříjemného.“

„Kdybych to za něco takového pokládal,“ usmál se notář, „vybral bych si nějakou vhodnější chvíli, abych vám to oznámil. Jen bych vás rád předem upozornil, že moji přátelé, kteří teď odešli, o tom nic nevědí a jejich laskavost vůči vám byla zcela spontánní a bez nejmenšího nároku na revanš. Myslím, že to není pro člověka lehkovážnějšího a volnějšího založení okolnost zanedbatelná.“

Dick mu poděkoval a vyslovil názor, že na tom snad něco je.

„Už nějaký čas jsem po vás pátral,“ pokračoval notář, „a ve snu by mě nebylo napadlo, že vás najdu za takových okolností, jaké nás svedly dohromady. Jste synovcem zesnulé Rebeky Swivellerové, svobodné, posledně bytem v Cheselbournu v Dortsetshiru?“

„Zesnulé?“ užasl Dick.

„Zesnulé. Kdybyste se býval jako synovec projevoval trochu jinak, byl byste v tuto chvíli vlastníkem (tak praví závěť a já nevidím důvodu, abych o tom pochyboval) dvaceti pěti tisíc liber. Takto vám však připadá pouze doživotní renta v částce sto padesáti liber ročně. Ale myslím, že vám můžu blahopřát i k tomu.“

„Pane,“ řekl Dick, který se zároveň smál i vzlykal, „to věru můžete - protože jestli dá pánbůh, tak z ubohé markýzy ještě uděláme študióza! A bude se nosit v hedvábí a ještě bude mít i dost stříbrňáčků pro radost - nebo jinak ať už nikdy z téhle postele nevstanu!“

582$

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ SEDMÁ»

Pan Quilp, který nevěděl o událostech poctivě vylíčených v předešlé kapitole a neměl tušení o jámě, která se před ním otevírá (neboť aby se mu nedostalo nejmenší výstrahy, že se proti němu něco chystá, při celém postupu se zachovávalo nejpřísnější tajemství), zůstával zavřený ve své poustevně a neznepokojován žádným podezřením žil ve stavu svrchované spokojenosti s výsledkem svých machinací. Poněvadž se právě zabýval pořádáním nějakých účtů - zaměstnání, kterému byly ticho a samota jeho ústraní velice příznivé – nevyšel ze svého doupěte celé dva dny. I třetí den ho zastihl ještě stále plně zaujatého pilnou prací a bez nejmenší chuti vyjít si na vzduch.

Byl to hned druhý den po páně Brassově doznání, a proto také den, který panu Quilpovi hrozil omezením osobní svobody a náhlým a nenadálým seznámením s některými velice nepříjemnými a nevítanými fakty. Protože ho žádná intuice neznepokojila vidinou mraku, který se snáší na jeho obydlí, byl zakrslík ve své obvyklé veselé náladě; a když se mu zdálo, že se bez náležitého ohledu na svoje zdraví tělesné i duševní až příliš hluboce zabral do svých čachrářských věcí, zpestřoval si jejich jednotvárnou rutinu troškou řičení nebo hulákání nebo nějakou jinou nevinnou zábavičkou podobného rázu.

Měl u sebe jako obvykle Toma Scotta, který seděl u kamen přikrčený, jako sedávají žáby, a čas od času, když k němu byl jeho pán otočen zády, s otřesnou věrností napodoboval jeho grimasy. Dřevěná socha z přídě lodi také ještě nezmizela, nýbrž zůstávala dosud na svém starém místě. Její obličej, strašlivě popálený častými zásahy rozžhaveného pohrabáče a nadto ještě okrášlený třícoulovým hřebíkem, zaraženým do špičky nosu, se dosud svými méně pomlácenými částmi tváře vábivě usmíval, ba zdálo se, jako by - po způsobu zarytých mučedníků - svého mučitele přímo provokoval k dalšímu běsnění a týrání.

I v nejvýše položených a nejjasnějších částech města byl

583$

den sychravý, studený, pošmourný a teskný. V té nízko položené a bahnité končině pak vyplňovala mlha kdejaký kout a záhyb hustým a kalným oblakem. Už na vzdálenost dvou tří kroků se každý předmět rozplýval v šedé tmě. Výstražná světla i ohně na řece byly pod tímto mrtvolným příkrovem bezmocné, a nebýt syrového a štiplavého chladu ve vzduchu a tu a tam výkřiku nějakého dezorientovaného lodníka, který přestal veslovat a snažil se rozeznat, kde vlastně je, mohla být sama řeka na míle vzdálená.

Mlha, třeba se převalovala lenivě a pomalu, byla řezavě lezavá. Ani sebelepší zabalení do kožešin a šátků před ní neochránilo. Zdálo se, že proniká schouleným chodcům až do samých kostí a trýzní je zimou a bolestmi. Všechno bylo na dotek vlhké a slizké. Vzdoroval jí jenom důkladný plamen, pokud vesele plápolal, šlehal a jiskřil. Byl to den, kdy bylo nejlépe zůstat doma, sesednout se kolem ohně a vyprávět si třeba historky o pocestných, kteří v takovém počasí zabloudili na vřesovištích a slatinách - a kochat se teplým krbem víc než kdy jindy.

Jak víme, liboval si zakrslík poslední dobou v sobecké samotě, a pokud měl chuť, bavilo ho veselit se sám se sebou. Rozhodně nikoli nevnímavý k příjemnosti vytopené místnosti, přikázal Tomu Scottovi, aby přiložil do kamen; sám pak pro ten den zanechal už práce a rozhodl se být veselý a žoviální.

K tomu cíli zapálil nové svíčky a přiložil na oheň ještě víc uhlí; a když poobědval biftek, který si poněkud barbarským a kanibalským způsobem sám opekl, uvařil si velkou nádobu horkého punče, zapálil si dýmku a chystal se příjemně strávit večer.

V okamžiku, kdy usedl, upoutalo jeho pozornost slabé zaklepání na dveře jeho boudy. Když se ještě dvakrát třikrát opakovalo, tiše otevřel malé okénko, vystrčil hlavu a tázal se, kdo je tam.

„Jenom já, Quilpe,“ ozval se hlas jeho ženy.

„Jenom ty!“ vykřikl zakrslík a natáhl krk, aby na svou návštěvu lépe viděl.

„A co tě napadlo sem chodit, ty mrcho? Jak se opovažuješ přiblížit se k lidožroutovu zámku, he?“

584$$$

„Přišla jsem s nějakou zprávou,“ odvětila jeho choť. „Nezlob se na mě.“

„A je to dobrá zpráva, příjemná zpráva, taková, při které si člověk poskočí a luskne prsty?“ ptal se zakrslík. „Je snad naše drahá stará dáma mrtvá?“

„Nevím, jaká je to zpráva, ani jestli je dobrá nebo špatná,“ odpověděla mu manželka.

„To tedy asi ještě žije,“ řekl Quilp, „a nic jí nechybí. Tak zase hajdy domů, ty můro strašidelná, utíkej!“

„Ale já ti nesu dopis -“ namítla pokorná ženuška.

„Hoď mi ho sem do okna a jdi si po svém,“ přerušil ji Quilp vztekle, „nebo půjdu ven a trochu ti rozdrápu obličej.“

„To ne, Quilpe, ale prosím tě - vyslechni mě přece,“ naléhala jeho poddajná žena v slzách. „Prosím tě, vyslechni mě!“

„Tak mluv,“ zavrčel zakrslík se zlomyslným úšklebkem. „A hezky rychle a stručně. Tak začneš už?“

„Dneska odpoledne k nám domů přišel nějaký hoch a přinesl ten dopis,“ řekla paní Quilpová, celá roztřesená; „povídal, že neví, od koho je, jen že ho dostal, aby ho donesl k nám, a že má přikázáno vyřídit, aby byl okamžitě doručený do tvých rukou, protože je ukrutně důležitý. Ale prosím,“ dodala, když její manžel natáhl ruku pro dopis, „prosím tě, pusť mě dovnitř. Neumíš si představit, jak jsem mokrá a jaká je mi zima, ani kolikrát jsem cestou v té hrozné mlze zabloudila. Nech mě pět minut posedět u kamen, abych se trošku osušila. Odejdu hned, jak mi řekneš, Quilpe. Čestné slovo, že pak hned půjdu.“

Její roztomilý manžel chviličku váhal; ale když ho napadlo, že by dopis třeba mohl vyžadovat nějakou odpověď, kterou by ona mohla ihned zase vzít s sebou, zavřel okno, otevřel dveře a vyzval ji, aby šla dovnitř. Paní Quilpová uposlechla velmi ochotně, a než si klekla ke kamínkům, aby si ohřála prsty, vložila do jeho rukou zalepený list.

„Moc mě blaží, že jsi mokrá,“ řekl Quilp, vytrhl jí dopis z prstů a pošilhával po ní. „Moc mě blaží, že jsi

585$

bloudila. Moc mě blaží i to, že máš ubrečené oči. Dělá mi moc dobře, když vidím ten tvůj nosánek takový špičatý a zmrzlý.“

„Ach, Quilpe!“ vzlykala jeho žena. „Jak můžeš být tak necitelný!“

„Už myslela, že jsem mrtvý!“ jásal Quilp a šklebil přitom tvář do celé řady nejpitvornějších grimas. „Už myslela, že shrábne všechny moje peníze a vdá se za nějakého svého miláčka! Ha, ha, ha! Tak co, myslela to nebo ne?“

Toto špičkování se však nedočkalo žádné odpovědi z úst ubohé drobné ženy, která zůstávala klečet, ohřívala si ruce a k velkému potěšení pana Quilpa žalostně vzlykala. Ale právě když ji pozoroval a rozkoší skoro řičel, náhodou si všiml, že stejné blaho prožívá i Tom Scott; a protože nesnesl, aby se na jeho veselí podílel nějaký opovážlivý partner, popadl ho zakrslík ihned za límec, dotáhl ho ke dveřím a po krátké šarvátce ho doslova vykopl ven na dvůr ohrady. Oplátkou za tento projev náklonnosti přešel Tom po rukou k oknu a - je-li takový výraz přípustný díval se dovnitř botami, a navíc klepal špičkami do skla jako Smrtka stojící na hlavě. Pan Quilp samozřejmě neztrácel čas, uchýlil se k osvědčenému pohrabáči a po chvilce schovávání, uskakování a číhání v záloze uštědřil svému mladému příteli několik takových nedvojsmyslných uznání, že hoch překotně zmizel a ponechal ho v pokojném ovládání bitevního pole.

„Tak! A když máme vyřízenou tuhle maličkost,“ řekl zakrslík chladně, „přečtu si dopis. Hm!“ zabrumlal, když pohlédl na adresu. „To písmo bych měl znát. Krásná Sally.“

Otevřel list a četl pěkným, okrouhlým právnickým rukopisem napsané řádky:

„Sammyho zmáčkli a zradil. Všechno vyšlo najevo. Chystají se vás navštívit cizí lidé a uděláte dobře, když jim půjdete z cesty. Dosud se drželi zpátky, protože vás chtějí překvapit. Neztrácejte čas. Neztrácela jsem ho ani já. Nejsem nikde k nalezení. Být vámi, zařídila bych se stejně. S. B., dříve v B. M „

586$

Popsat všechna hnuti mysli, která se vystřídala v Quilpově tváři, zatímco četl tento dopis bez přestání několikrát za sebou, by vyžadovalo nějaký nový jazyk - jazyk tak výrazný a barvitý, v jakém se ještě nikdy nepsalo, nečetlo ani nemluvilo. Značnou chvíli ze sebe nedostal ani slovo; ale po dlouhé přestávce, za níž byla paní Quilpová téměř ochromená hrůzou, jakou budil jeho výraz, konečně dokázal zasípět:

„Kdybych ho měl tady. Kdybych ho jen měl tady

„Ach, Quilpe!“ zvolala jeho žena. „Co se stalo? Na koho se to zlobíš?“

tak bych ho utopil,“ pokračoval zakrslík, nevšímaje si jí. „Trochu příliš lehká smrt, příliš krátká, příliš rychlá - jenže řeka teče zrovna kolem. Och, kdybych ho tak měl tady! Jen mu trošku pokašulírovat, lichotivě ho vylákat na samý kraj - přidržet si ho za knoflíkovou dírku - požertovat s ním - a pak do něj pořádně strčit a shodit ho dolů, jak by to krásně žbluňklo! Říká se, že kdo se topí, třikrát se prý ukáže nad hladinou. Och! Vidět ho tak ty tři chvilky, co se jeho obličej vynoří, a moct se mu vysmát do očí - och, to by přece byla nebeská slast!“

„Quilpe,“ zajíkala se žena, která se přitom současně odvážila dotknout se jeho ramene, „co se to stalo zlého?“

Byla tak vyděšená nadšením, s nímž si toto potěšení představoval, že se stěží dokázala vyjádřit srozumitelně.

„Takový nedomrlý pes!“ cedil Quilp skrze zuby, mnul si velice pomalu ruce a tiskl je přitom pevně dohromady. „Myslel jsem, že ta jeho podělanost a psovská poslušnost jsou nejlepší zárukou, že bude mlčet. Och, Brassi, Brassi můj drahý, dobrý, oddaný, věrný, zdvořilý, šaramantní příteli - kdybych tě jen měl tady!“

Jeho žena, která hned na začátku ustoupila, aby se nezdálo, že jeho brumlání naslouchá, se znovu odvážila přiblížit a již otvírala ústa, když vtom Quilp náhle skočil ke dveřím a zavolal Toma Scotta, a ten, pamětliv jeho nedávného jemného napomenutí, pokládal za rozumné okamžitě se objevit.

„Tady ji máš!“ řekl zakrslík, když ho vtáhl dovnitř.

587$

„Odveď ji domů. A zítra sem nechoď, protože to tady bude zavřené. A neukazuj se tady už vůbec, dokud ti nevzkážu nebo se nesetkáme. Rozumíš?“

Tom vzdorovitě přikývl a pokynul paní Quilpové, aby šla první.

„A co se týče tebe,“ řekl zakrslík a obrátil se k ženě, „tak se nikoho na mě neptej, nikde po mně nepátrej, s nikým o mně nemluv. Nebudu mrtvý, paní mého srdce, a to tě může utěšovat. On se o tebe bude starat.“

„Ale, Quilpe! Co se stalo? Kam chceš jít? Prosím tě, řekni mi něco víc!“

„Jestli ihned neodejdeš,“ řekl zakrslík a popadl ji za rameno, „tak ti povím něco a taky udělám něco, co by pro tebe bylo lepší, kdybych to neudělal a neřekl.“

„Stalo se něco?“ zvolala jeho žena. „Ach! Řekni mi přece aspoň to!“

„Jo,“ zavrčel zakrslík. „Ne. Co na tom záleží, jestli jo nebo ne? Už jsem ti řekl, co máš dělat. Běda ti, jestli to neuděláš nebo jestli do puntíku neposlechneš! Tak půjdeš už?!“

„Vždyť já už jdu, hned jdu,“ zajíkala se jeho žena, „ale odpověz mi nejdřív ještě na jednu otázku. Má ten dopis nějakou souvislost s drahou malou Nell? Musím se tě na to ptát - opravdu musím, Quilpe. Neumíš si představit, co lítosti jsem zakoušela celé dny a noci proto, že jsem tenkrát to dítě podvedla. Nevím, kolik zla jsem tím možná natropila, ale ať moc nebo málo, udělala jsem to pro tebe, Quilpe. Moje svědomí mi to vyčítalo, když jsem to udělala. Prosím tě, buď proto tak hodný a odpověz mi aspoň na tuhle otázku!“

Rozzuřený zakrslík na to neodpověděl slovy, nýbrž otočil se a popadl svou obvyklou zbraň s tak jednoznačnou neurvalostí, že Tom Scott odvlekl svou svěřenku čirým násilím a tak rychle, jak jen stačil. A udělal velice dobře, protože Quilp, který vzteky bezmála běsnil, je pronásledoval až k sousední uličce a byl by se za nimi možná hnal ještě dál, nebýt kalné mlhy, která je skryla jeho očím a dělala dojem, jako by každým okamžikem víc houstla.

588$

„Na tajné cestování je to noc jako stvořená,“ řekl si, když se pomalu vracel - pomalu proto, že se během notně udýchal. „Počkat! Tady bychom to měli opatřit líp. Takhle to je moc lákavé a přístupné.“

S vynaložením značné síly zavřel obě křídla starých vrat, která byla hluboce zapadlá do bláta, a zapřel je těžkým příčným břevnem. Když s tím byl hotov, setřásl si zcuchané vlasy z očí a zkusil vrata. Silná a pevná!

„Plot mezi touhle ohradou a sousední loděnicí se dá lehce přelézt,“ pokračoval zakrslík v samomluvě, když učinil tato opatření. „A taky odtamtud vede zadní ulička. Tak se dostanu pryč. člověk musí znát svou cestu dobře, aby ji v téhle naší líbezné končině dneska večer našel. Ale myslím, že se nemusím bát žádné nevítané návštěvy, dokud tohle počasí trvá.“

Dohnán téměř k nutnosti tápat rukama, aby trefil zpátky (tak se totiž zatím setmělo a o tolik zhoustla mlha), vrátil se do svého doupěte, a když strávil chvilku přemýšlením u ohně, pustil se čile do příprav na rychlý odchod.

Zatímco shledával některé nezbytné potřeby a cpal si je do kapes, ani na okamžik si nepřestal tlumeným hlasem střídavě něco pro sebe brumlat a střídavě skřípat zuby, které měl od přečtení listu slečny Brassové pevně zaťaté.

„Ach, Sampsone,“ vrčel, „ty můj podařený výtečníku kdybych tě jen mohl obejmout! Kdybych tě jen mohl sevřít v náruči a stisknout ti žebra, a věř, že bych je dovedl stisknout, kdybych tě už jednou pevně chňapnul - jaké by to bylo krásné shledání s tebou! Jestli se cesty nás dvou ještě vůbec někdy zkříží, Sampsone, tak z toho bude přivítání, na jaké se hned tak lehce nezapomíná, to mi věř. Tenhle čas, Sampsone, tuhle chvíli, kdy všechno tak dobře klapalo, tu sis vybral opravdu výborně. Bylo to od tebe tak ohleduplné, tak kajícné, tak laskavé! Och, kdybychom si tak znovu stáli tváří v tvář v téhle mé díře, ty můj zbabělý advokátku, jak náramnou radost by z toho měl jeden z nás!“

Tu se odmlčel, zvedl nádobu s punčem ke rtům a přihnul si z ní dlouhým hlubokým douškem, jako by to byla čistá

589$

voda k ochlazení vyprahlých úst. Potom ji prudce zase postavil, znovu se pustil do svých příprav a přitom pokračoval v samomluvě.

„Ale tahle Sally,“ řekl a v očích mu zasvítilo, „ta ženská má přece ducha, dovede jednat a ví, co chce - co dělala ta? Spala nebo zkameněla? Mohla ho přece probodnout - nebo aspoň docela bezpečně otrávit. Jistě musela tušit, že se k tomu schyluje. Proč mě varuje až teď, když je už pozdě a všechno se provalilo? Když tady seděl - někde tamhle, právě tam - s tou svou bílou vizáží, zrzavou palicí a přiblblým úsměvem, proč já jenom nevěděl, co se děje v jeho srdci? Kdybych byl tušil, co v něm chová, určitě by bylo ten večer přestalo tlouct - nebo už neexistuje žádný jed, který by člověka uspal, ani žádný oheň, který by ho spálil!“ Další doušek z horkého punče; a přikrčený nad kamínky, s tváří zrůzněnou lítou zběsilostí, dál cedil mezi zuby: „A za tohle, stejně jako za všechny ostatní otravnosti a starosti, co jsem poslední dobou měl, mám v podstatě co děkovat tomu senilnímu žvanilovi a jeho zbožňovanému dítěti - těm dvěma bídným, chatrným vandrákům! Však já ještě budu jejich zlým duchem! A ty, roztomilý Kite, poctivý Kite, ctnostný, nevinný Kite, dej si na sebe pozor! Když nenávidím, tak koušu. A já tě nenávidím, milánku, z dobrého důvodu, a třeba jsi dneska na koni, jednou se dočkám i já. - Co je to?“

Bušení na vrata, která před chvílí zavřel. Hlasité a prudké bušení. Potom přestávka - jako by ti, kdo bušili, přestali, aby naslouchali. A pak znovu týž zvuk - ještě hřmotnější a neodbytnější než předtím.

„Tak brzo!“ podivil se zakrslík. „A tak nedočkavě! Obávám se, že vás zklamu. Dobře, že už mám všecko zchystané. Sally, srdečné díky!“

S těmi slovy zhasil svíčku. Při překotných pokusech utlumit jas ohně porazil kamínka, a ta se překotila dopředu a skácela se s rachotem na žhavé oharky, které z nich při pádu vyletěly, takže pisárna se naráz ocitla v černočerné tmě. Protože lomození u vrat bouřilo stále dál, vyhmatal si cestu ke dveřím a ocitl se na vzduchu.

590$

V tom okamžiku bušení ustalo. Bylo asi osm hodin, ale půlnoc nejtemnější noci by byla bývala čiré poledne v porovnání s hustým mrakem, který v tu chvíli spočíval na zemi a v němž bylo všechno před lidským zrakem skryto. Rozběhl se kupředu a už po několika krocích mu bylo, jako by ho lapil zející jícen nějaké temné jeskyně; v domnění, že vyrazil chybně, změnil směr svých kroků; a pak se zastavil, protože už vůbec nevěděl, kam se teď otočit.

„Kdyby ještě zabouchali,“ řekl si Quilp a pokoušel se proniknout temnotu, která ho obklopovala, „hned bych podle toho zvuku věděl, kde jsem. Dělejte! Tak zabouchejte na ty vrata ještě jednou!“

Stál a pozorně poslouchal, ale hluk se už neopakoval. Nebylo na tom opuštěném místě slyšet nic než v přestávkách vzdálený štěkot psů. A ten přicházel zdaleka - hned z té strany, hned v odpověď z jiné strany - a stejně to nebylo žádné vodítko, protože psi byli i na palubách lodí, jak věděl.

„Kdybych jen mohl najít nějakou zeď nebo plot,“ řekl si zakrslík a s rukama napřaženýma kupředu pomalu pokračoval v chůzi, „tak bych hned věděl, na kterou stranu jít. Je to na jednu stranu moc příhodná, černá, pekelná noc, jen tady tak mít svého drahého přítele! Kdyby se mi vyplnilo aspoň tohle přání, pak by se pro mě za mě nemuselo třeba už vůbec nikdy rozednít.“

Sotva mu ta slova vyklouzla z úst, zakopl a padl a v příštím okamžiku už zápasil se studenou černou vodou!

Při všem jejím bublání a šumění v zalehlých uších mohl přece slyšet obnovené bušení na vrata - zaslechl i zvolání, které po něm následovalo - rozeznával dokonce i hlasy. Přes všechen zápas ve šplouchající vodě dokázal pochopit, že zabloudili a vrátili se znovu na místo, odkud vyšli; že bezmála přihlížejí, jak se on topí; že jsou jen pár kroků od něho, ale nemohou se pokusit ho zachránit; že on sám jim uzavřel a zatarasil cestu. Odpověděl na jejich zvolání ječivým výkřikem, kterým se stovky ohňů tančící mu před očima zdánlivě rozplápolaly a rozjiskřily, jako by je byl rozdmýchal poryv větru. Nebylo to nic platné. Mocná

591$

vlna přílivu mu zalila hrdlo a voda ho unášela svým rychlým proudem.

Nový smrtelný zápas, a opět se vynořil na hladinu, mlátil rukama do vody a zíral z ní divoce vytřeštěnýma očima, které mu vtom okamžiku ukázaly něco velikého a temného, k čemu ho zanášel proud. Trup lodi! Mohl se jeho hladkého a kluzkého povrchu dotknout rukou. Teď hlasitě zavolá - ale vtom ho nenasytná voda strhla dolů, dřív než ze sebe stačil výkřik vůbec vyrazit, prohnala ho pod kýlem lodi a dál už unášela jen mrtvolu.

Voda si pohrávala a laškovala se svým příšerným břemenem, hned ho otloukala o slizké kůly, hned ho schovávala v bahně nebo ve vysokém bujném rákosí, hned ho těžce vláčela přes drsné kameny a hrubý písek, hned dělala, jako by ho ponechávala jeho vlastnímu živlu, a současně ho zase od něho vábila pryč, až ho nakonec, znuděná tou šerednou hračkou, vyvrhla na bažinu - šibeniční místo, kde se za zimních nocí už houpal nejeden pirát v řetězech - a nechala ho tam, aby se vybílil a obrátil v prach.

A tam tedy teď ležel sám. Obloha zrudla odleskem plamenů a voda, která ho tam zanesla a proudila kolem něho dál, se zase leskla zlověstnými pablesky. Místo, které osamělá mrtvola před tak krátkou dobou opustila jako živý člověk, bylo teď jedinou plápolající zříceninou. Něco z té záře jako by uvízlo i v její tváři. Vlasy, cuchané vlhkým vánkem, si pohrávaly kolem hlavy, jako by se vysmívaly smrti - výsměškem, v jakém by si byl mrtvý liboval sám, kdyby byl naživu - a jeho potrhané šaty se lenivě třepetaly v nočním větru.

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ OSMÁ»

Osvětlené pokoje, jasné ohně, veselé tváře, hudba radostných hlasů, slova lásky a vítání, vřelá srdce a slzy štěstí jaká je to změna! A právě k takovým rozkošem Kit

592$

pospíchá. Očekávají ho, ví to. Bojí se jen, aby samou radostí neumřel dřív, než se mezi nimi octne.

Připravují ho na to celý den. Nejdřív mu oznamují, že zítřejší transport deportovaných odejde bez něho. Potom mu postupně naznačují, že vyvstaly nějaké pochybnosti, že je třeba ještě něco vyšetřit a že by snad koneckonců přece jen mohl ještě dostat milost. A konečně, když nastává večer, ho odvádějí do místnosti, kde je shromážděno několik pánů. Na prvním místě mezi nimi je jeho dobrý starý pán, a ten k němu přistupuje a bere ho za ruku. Kit slyší, že se prokázala jeho nevina a že dostal milost. Ale to už nevidí mluvícího, jen se otáčí za hlasem, a když se pokouší odpovědět, v bezvědomí padá na zem.

Přivádějí ho zase k sobě a domlouvají mu, že se musí sebrat a snášet to jako muž. Kdosi mu připomíná, že musí myslet na svou ubohou matku. Ale právě proto, že na ni tolik myslí, ho ta šťastná novina přemohla. Shlukují se kolem něho a vykládají mu, jak se pravda rozkřikla, a že dnes už celé město i kraj zvučí účastí s jeho neštěstím. Zatím to nevnímá. Jeho myšlenky nemají dosud širší rozlet, upínají se pouze na domov. Ví to už ona? Co řekla? Kdo jí to řekl? Nemůže mluvit o ničem jiném.

Nutí ho, aby se trochu napil vína, a chvíli na něj vlídně mluví, až se přece jen uklidní a je schopen poslouchat a poděkovat jim. Je volný, může svobodně odejít. Pan Garland je toho mínění, jestli se cítí líp, že je čas, aby už šli. Pánové se kolem něho znovu shluknou a potřásají mu rukou. Cítí k nim velikou vděčnost za zájem, který o něj projevují, i za laskavé sliby, které vyslovují, ale schopnost řeči ho znovu opustila a má moc co dělat, aby se udržel na nohou, třebaže se opírá o rameno svého pána.

Když procházejí neutěšenými chodbami, někteří vězeňští dozorci, kteří tam mají právě službu, mu svým drsným způsobem blahopřejí k propuštění. Je mezi nimi i ten vášnivý čtenář novin, ale jeho chování není docela srdečné - v jeho poklonách zní uražený tón. Pohlíží na Kita jako na vetřelce, který získal přístup do této budovy pod falešnou záminkou a těšil se z privilegií, pro něž nebyl

593$

patřičně kvalifikován. Je to možná docela slušný mladík, myslí si, ale nemá tu co pohledávat, a čím dřív bude pryč, tím líp.

Zavírají se za nimi poslední dveře. Prošli i bránou v ohradní zdi a ocítají se na volném vzduchu - na ulici, kterou si v duchu tak často maloval, když byl sevřen studenými kamennými zdmi, a která se mu zjevovala ve všech snech. Zdá se mu nějak širší a rušnější, než bývala. Večer je škaredý, ale v jeho očích přesto nádherný a veselý! Jeden z pánů mu při loučení vtiskl do dlaně nějaké peníze. Kit je nepočítal, ale když teď přešli několik kroků za pokladničku pro chudé vězně, Kit se spěšně vrací a vhazuje peníze do ní.

Na pana Garlanda čeká v jedné sousední ulici nájemný kočár. Bere Kita s sebou dovnitř a káže kočímu, aby je odvezl domů. Zpočátku mohou jet jen krokem a potom dokonce s pochodněmi nesenými před vozem, tak hustá je ta mlha. Ale jak se vzdalují od řeky a zanechávají za sebou uzavřenější části města, mohou se obejít bez tohoto bezpečnostního opatření a rozjet se svižnějším tempem. Na silnici připadá i rychlý cval Kitovi příliš pomalý, když se však začínají blížit k cíli své cesty, prosí, aby jeli pomaleji; a jakmile se v dohledu objevuje dům, prosí, aby přímo zastavili -jenom na minutku nebo dvě -jen co by si trochu vydechl.

Ale tady už vůz nezastavuje, protože starý pán mu důrazně domlouvá, koně naopak přidávají do kroku, a vtom už jsou u zahradní branky. A v příští minutě u dveří. Zevnitř je slyšet hluk hlasů a dupot nohou. Dveře se otvírají. Kit vráží dovnitř a vbíhá rovnou do náručí matce, která se mu věší kolem krku.

A tu je i vždycky věrná Barborčina matka, stále držící maličkého na ruce, jako kdyby ho nebyla ani na okamžik odložila od toho smutného dne, kdy už vůbec nedoufali, že se někdy dočkají takovéhle radosti - tu je, žehnej jí pánbůh, a vzlyká, jak snad žádná žena v životě nevzlykala, div že si oči nevypláče; a tu je malá Barborka - ubohá malá Barborka, o tolik hubenější a o tolik pobledlejší, ale

594$

přesto tak úžasně hezká - chvěje se jako list a opírá se o stěnu. A tu je paní Garlandová, ještě upravenější a milejší než kdy jindy, klesající jako podťatá, ale nikdo nepřiskakuje omdlelé na pomoc; a tu je pan Ábel, který má stále co dělat se svým kapesníkem a naléhavě chce každého objímat. A tu je i svobodný pán, který nemá ani na okamžik stání a poletuje kolem všech; a tu je ten malý dobráček, rozumný Jakoubek, který sedí docela sám stranou na nejspodnějším schodě, s rukama na kolenou jako starý člověk, a strašlivě řve, aniž to někomu vadí a překáží. A všichni do jednoho jsou prostě pro tu chvíli úplně beze smyslů a společně i jednotlivě tropí celou spoustu pošetilostí.

A i když se ostatní do jisté míry zase vzpamatují a nacházejí opět slova i úsměvy, Barborka - ta citlivá, jemná, pošetilá malá Barborka - najednou mezi nimi není a najdou ji ve mdlobách úplně samotnou v zadním pokoji - a z těchto mdlob se probírá a upadá do křečovitého smíchu, a z této hysterie zase zpátky do mdlob - a cítí se vskutku tak zle, že i přes vražedné množství octa a studené vody jí je nakonec sotva o chloupek líp, než jak jí bylo na začátku. Potom přichází Kitova matka a ptá se ho, jestli by tam nešel a nepromluvil na ni; a Kit říká „ano“ a jde; a vlídným hlasem jí povídá: „Barborko!“, a Barborčina matka jí říká, že „to je jen Kit“; a Barborka (s očima stále zavřenýma) říká: „Ó, ale je to doopravdy on?“, a Barborčina matka jí říká: „To se rozumí, že to je on, děvenko, všechno je s ním už přece v pořádku.“ A aby ji ještě víc ujistil, že je opravdu živý a zdravý, mluví na ni Kit znovu; a tu Barborka upadne do nového záchvatu smíchu a potom do nového záchvatu pláče; potom Barborčina matka a Kitova matka na sebe kývnou a naoko ji hubují ale jenom proto, věřte, aby ji rychleji přivedly k sobě -, a protože obě jsou zkušené matróny a bystře postřehly první náznak blížícího se zotavení, uklidňují Kita ujišťováním, že „teď už to bude dobré“, a posílají ho zpátky na místo, odkud přišel.

Nu a na tom místě (což jest sousední pokoj) čekají na

595$

stole karafy s vínem a spousta podobných lahůdek, nachystaných tak velkolepě, jako by Kit a jeho přátelé patřili k nejlepší společnosti; a je tam malý Jakoubek, který se s udivující vervou obouvá, jak se lidově říká, do domácího rozinkového koláče a zároveň nespouští oči z fíků a pomerančů, které mají přijít na řadu potom; a že využívá svého času věru co nejlíp, to také není třeba zdůrazňovat! Sotvaže Kit překročí práh, už svobodný pán (nikdy nebylo pána tak zaměstnaného) plní po okraj všechny sklenice - a ne malé! - a připíjí mu pak na zdraví a říká, že nikdy nebude postrádat přítele, dokud žije on; a totéž prohlašuje pan Garland, a stejně tak i paní Garlandová, a stejně tak i pan Ábel. Ale ani tato pocta a vyznamenání nejsou ještě všechno, protože svobodný pán hned vzápětí vytahuje z kapsy masívní stříbrné hodinky - jdoucí spolehlivě a na půl vteřiny přesně - a na zadní straně těchto hodinek je vyryto Kitovo jméno, obkroužené krásnými kudrlinkami; jsou to zkrátka Kitovy hodinky, koupené výslovně pro něj, a teď mu je tu na místě odevzdává. A můžete být ujištěni, že pan Garland a paní Garlandová nezůstávají pozadu a nevydrží nenaznačit, že i oni pro něj chystají dárek, a že pan Ábel řekne naplno, že on svůj už má; a že ze všech šťastných lidí na světě je Kit ten nejšťastnější.

Je tu však ještě jeden přítel, kterého dosud neviděl, a jelikož ho není možno dost dobře uvést k rodinnému krbu, neboť to je železem obutý čtvernožec, využívá Kit první příležitosti k tomu, aby vyklouzl, a pospíchá do stáje.

V okamžiku, jak se dotkne kliky, zařehtá poník nejhlasitější ponícký pozdrav; ještě ani nepřekročí práh, a už poník začíná divoce skotačit ve svém volném stání (neboť nesnáší nedůstojnost ohlávky), celý zblázněný, že ho může uvítat; a když k němu Kit přistupuje, aby ho pohladil a poplácal, otírá se mu poník nosem o kabát a mazlí se s ním něžněji, než se kdy jaký poník s člověkem mazlil. A to je koruna a nejslavnější okamžik celého toho jeho upřímného a nadšeného uvítání, a Kit ovine Chlupáčovi něžně ruku kolem šíje a laská ho.

596$

Ale jak to, že tam najednou přicupkala Barborka? A jak jí to zase sluší! Že by byla celou dobu, co se zotavila, prostála u zrcadla? Kde se bere Barborka, ze všech míst na světě, právě tady ve stáji? Věc se má tak, že od chvíle, co Kit zmizel, nechtěl poník přijmout potravu od nikoho jiného než od ní, a Barborka, která pochopitelně neměla nejmenší tušení, že je ve stáji Kryštof, se zaskočila jen mrknout, aby se přesvědčila, je-li všechno v pořádku, a ke svému největšímu překvapení tu na něj narazila. Stydlivá malá Barborka!

Možná že Kit laskal poníka už dost dlouho; možná že mu něco řeklo, že k laskání se najdou i lepší věci, než jsou poníci. Buď jak buď, v každém případě ho zanechává, hned jak se Barborka objevuje, a vyslovuje naději, že jí je už líp. Ano, Barborce je už o hodně líp. Barborka se obává - a tu klopí oči a červená se ještě víc že si o ní musel myslet, jak je hrozně pošetilá. „Vůbec ne,“ říká Kit. Barborka je ráda a zakašle - hm! - právě jen tím nejslabším možným zakašláním - jen to a už nic víc.

Jak dovede být poník diskrétní, když se mu zachce! Je teď tak klidný, jako kdyby byl z mramoru. A velice moudře kouká, ale to on vždycky. „Ani jsme skoro neměli čas, abychom si podali ruce, Barborko,“ říká Kit. Barborka mu podává svou. Jak to, snad se teď Barborka netřese? Bláhová, poplašená Barborka!

Na délku paže? Délka paže není mnoho. Barborčina paže nebyla rozhodně dlouhá, a mimoto ji nedržela napřaženou, ale trochu ohnutou. Když si stiskli ruce, byl Kit tak blízko u ní, že viděl i malilinkou slzičku, dosud se jí třesoucí na jedné řase. Bylo přirozené, že v tom okamžiku bez jakéhokoli předchozího podnětu či úmyslu Kit Barborku políbil. Ať už to bylo přirozené nebo ne, Kit to udělal. Barborka špitla: „To je hanba!“, ale přitom mu to dovolila udělat znovu - a to dvakrát. Byl by to udělal ještě potřetí, ale poník začal vyhazovat zadníma nohama a kroutit hlavou, jako by ho samou radostí byly zachvátily nějaké křeče, a protože se Barborka vylekala, utekla - ne však rovnou tam, kde byla její matka s Kitovou matkou; ne-597$

smějí přece vidět, jak jí hoří tváře, jistě by se ptaly, co s ní je. Mazaná malá Barborka!

Když se první radostné opojení celé společnosti ztišilo a Kit se svou matkou a Barborka se svou matkou, Jakoubka i batole v to počítaje, se společně navečeřeli - přičemž nemuseli nijak pospíchat, protože všichni tam měli zůstat přes noc -, zavolal si pan Garland Kita a zavedl ho k sobě do pokoje, kde mohli být sami, a oznámil mu, že mu musí ještě něco sdělit, co ho zajisté nemálo překvapí. Když to Kit uslyšel, zatvářil se tak úzkostlivě a tak zbledl, že si starý pán pospíšil dodat, že to pro něj bude příjemné překvapení; a zeptal se ho, jestli by to stačil být druhý den ráno připravený na cestu.

„Na cestu, pane?“ zvolal Kit.

„Spolu se mnou a s mým přítelem, co je vedle v pokoji. Nenapadá tě, jaký bude její cíl?“

Kit zbledl ještě víc a zavrtěl hlavou.

„Ale ano. Myslím, že už jsi na stopě,“ řekl jeho pán. „Uhádneš to?“

Kit zadrmolil něco dost nesouvislého a zmateného, z čehož bylo rozumět jen třikrát nebo čtyřikrát trochu jasněji proneseným slovům „slečna Nell“ - přičemž pokaždé zavrtěl hlavou, jako by chtěl naznačit, že po té stránce není naděje.

Ale pan Garland, místo aby ho pobídl: „No jen hádej dál,“ jak to Kit najisto očekával, řekl velice vážně, že je to ono.

„Konečně jsme přece jen objevili, kam se nakonec uchýlili,“ pravil. „A právě to místo je cílem naší cesty.“

Kit vykoktal ještě několik otázek, jako kde to je, a jak to našli, a jak je to už dlouho, a jestli je zdravá a šťastná?

„Šťastná je, to je nade všechnu pochybnost,“ odpověděl pan Garland. „Ale zdravá - nu doufám, že taky brzo bude. Byla slabá a churavá, pokud vím, ale zlepšilo se to, jak jsem se dověděl dnes ráno, a bude to prý jistě v pořádku. Hezky se posad a já ti povím to ostatní.“

Kit si sedl, jak mu pán přikázal, a sotva se odvažoval vůbec dýchat.

Pan Garland mu potom vypravoval, jak má bratra

598$

(Kit se asi nejspíš pamatuje, že ho slyšel o něm mluvit, jeho obraz, malovaný v jeho mladých letech, přece visí v salóně) a jak ten bratr žije daleko odtud na venkově s jistým starým duchovním, který je odedávna jeho přítelem. Jak se mají sice navzájem rádi, co se na bratry taky patří, ale přesto se neviděli už dlouhá léta, ačkoli si čas od času píšou a v těch dopisech se vždycky těší, že se už konečně dočkají a budou se moci zase jednou obejmout; ale jak jim to přitom pořád nevychází a přítomnost pomalu míjí, jak už se to v životě stává, a oni dopouštějí, aby se budoucnost měnila v minulost. A jak toho jeho bratra, který má velmi mírnou a klidnou a skromnou povahu podobnou jako pan Ábel - mají nesmírně rádi právě ti nejprostší lidé, mezi kterými žije; a jak si ti lidé velice váží svého bakaláře (takové si pro něj totiž našli jméno) a všichni do jednoho už okusili jeho lásku k bližnímu a nesmírnou dobročinnost. Jak se těchhle pár hubených podrobnějších informací dovídal víceméně útržkovitě a teprve průběhem dlouhých let, protože bakalář patří k těm lidem, jejichž dobrota se nestaví na odiv a kteří nacházejí větší potěšení v tom, když můžou odhalovat a oceňovat dobré skutky jiných než vytrubovat svoje vlastní, byť byly sebevíc chvályhodné. Jak z toho důvodu jen zřídkakdy něco sděluje o svých vesnických přátelích; ale jak jeho mysl zaujali dva z nich tak silně - bylo to jisté děvčátko a stařec, kterým se ihned láskyplně věnoval - že jim přes to všechno věnoval v dopise, došlém před několika dny, tolik místa, že psal vlastně jen o nich a vypsal takovou historii jejich putování a vzájemné lásky, že by ji málo lidí mohlo číst bez hlubokého dojetí. Jak on, příjemce toho dopisu, okamžitě usoudil, že to nemůže být nikdo jiný než právě ti poutníci, po kterých se už tolik napátralo a které snad samo nebe dovedlo pod ochranu jeho bratra. Jak si potom rychle napsal o další informace, aby zjistil, jestli se nemýlil; jak tyto informace došly zrovna dnes ráno a v celé šíři potvrdily jeho první domněnku, takže věc je teď zcela prokázaná a taky bezprostřední příčinou toho, že plánují zmíněnou cestu, na kterou se hodlají vydat hned zítra.

599$

„Zatím,“ pravil starý pán, když vstal a položil Kitovi ruku na rameno, „si ze všeho nejvíc potřebuješ odpočinout, protože takový den jako ten dnešní by umořil i největšího siláka. Dobrou noc a dej pánbůh, aby naše cesta skončila šťastně!“

«KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ»

Kit nebyl příští ráno žádný louda, nýbrž vyskočil z postele ještě před rozedněním a začal se připravovat na tolik vytouženou výpravu. Myšlenkový vír, následující po událostech včerejšího dne, a neočekávaná novina, kterou se dověděl nakonec, ho znepokojovaly do pozdní noční hodiny, a když konečně usnul, snášely na jeho podušku takové tísnivé sny, že příchod rána byl vskutku úlevou.

Ale i kdyby to byl měl být počátek zvlášť velké námahy, směřující k tomu jedinému cíli - i kdyby to byl měl být začátek dlouhé pouti, kterou by bylo nutno v tom nevlídném ročním období vykonat pěšky, sledovat ji přes veškeré strádání a nesnáze vytrvale a neústupně a dosáhnout cíle jen s velkým nebezpečím a za cenu těžkého vyčerpání a utrpení - i kdyby to byl měl být úsvit sebenamáhavějšího podniku, který by podroboval pevnost jeho odhodlání a vytrvalosti krajně těžkým zkouškám a vyžadoval jeho krajní odvahu, ale který by jediný mohl po úspěšném dosažení cíle přinést malé Nell štěstí a radost - i v tom případě by byl Kitův radostný zápal býval stejně vřele roznícen a Kitova touha a netrpělivost by byla přinejmenším stejná.

Nebyl ovšem rozčilený a nedočkavý jen sám. Neuplynula ještě ani čtvrthodina, co vstal, a už byl vzhůru celý dům a hučel jako v úle. Každý spěchal, aby nějak pomohl a byl užitečný. Svobodný pán, je pravda, nemohl sám dělat nic, ale aspoň na všechno dozíral a všude ho bylo plno. Práce spojené s balením a ukládáním potřebných věcí hbitě

600$

pokračovaly, a tak když se úplně rozednilo, bylo všechno na cestu připraveno. Tu začal Kit litovat, že byli tak čilí a tolik pospíchali, neboť cestovní kočár, zvlášť pro tu výpravu najatý, měl přijet až v devět hodin, a kromě snídaně nezbývalo nic, čím vyplnit tu zbůhdarmou prázdnou přestávku, trvající půldruhé hodiny.

Ale přece jen tu něco bylo. Byla tu Barborka. Barborka měla ovšem plné ruce práce, ale tím líp - Kit jí přece může pomáhat, a tím si ukrátí čas nejlíp ze všech zábav a zaměstnání, které by si bylo možno vymyslet. Barborka neměla proti takovému záměru žádné námitky, a tak Kit, sledující myšlenku, která ho v noci najednou napadla, začínal skoro věřit, že Barborka je do něho asi zamilovaná a že on je asi zamilovaný do Barborky.

Nuže zdálo se, že Barborka, máme-li říci pravdu, jakože se pravda říkat má, ba musí - je z celé té malé domácnosti vším tím shonem před cestou nadšena ze všech nejméně, a když jí Kit se svou obvyklou upřímností navíc řekl, jak je šťastný a hrozně rád, že jedou, rozestřel se Barborce po tváři výraz ještě sklíčenější, takže vypadala, jako by ji celá věc netěšila už ani trochu.

„Nejste doma ještě tak dlouho, Kryštofe,“ řekla Barborka - a je nemožné vylíčit, jak lhostejný tón nasadila - „nejste doma ještě tak dlouho, abyste se musel radovat, že už zase odjíždíte, myslela bych.“

„Ale když je to pro takovou věc?“ opáčil Kit. „Přivézt zpátky slečnu Nell! Zaseji uvidět! Jen si to představte! Mám z toho takovou radost, a taky z pomyšlení, že ji konečně poznáte i vy, Barborko!“

Barborka sice neřekla výslovně, že po této stránce necítí žádné zvláštní potěšení, ale vyjádřila své pocity jediným slabým pohozením hlavy tak zřetelně, že to Kita až zarazilo a ve své prostotě se divil, proč je v téhle věci tak chladná.

„Sama řeknete, že má tu nejmilejší a nejkrásnější tvářičku, jakou jste kdy viděla, vím to,“ pravil Kit a rozpačitě si hrál s rukama. „Jsem přesvědčený, že to řeknete.“

Barborka pohodila hlavou znovu.

601$

„Co se stalo, Barborko?“ zeptal se Kit.

„Nic!“ zvolala Barborka a našpulila se - ne durdivě ani nějakým ošklivým způsobem, ale právě dost, aby její třešňové rty vynikly ještě lákavěji než jindy.

Neexistuje škola, ve které by žák postupoval tak rychle jako v té, jejímž žákem se stal Kit, když Barborku políbil. Ihned pochopil, co tím Barborka míní - rázem uměl svou úlohu zpaměti - ona byla knihou - v ní to viděl před sebou jasně jako černé na bílém.

„Barborko,“ řekl Kit, „snad se na mě nehněváte?“

Ach božínku, ne! Proč by se měla Barborka hněvat? A jaké by měla právo se hněvat? A záleží na tom vůbec, jestli se hněvá nebo nehněvá? Copak někomu záleží na ní?

„No přece mně,“ vyhrkl Kit. „Samozřejmě že mně.“

Kit si je jistý, že tomu musí rozumět. Nechtěla by se třeba trošku zamyslet?

Ale jistě, Barborka se třeba zamyslí. Ne, opravdu nevidí, proč by to bylo samozřejmé. Nechápe, co tím Kryštof myslí. A ostatně si je jistá, že ji už potřebují nahoře, a musí už jít, opravdu -

„Počkejte, Barborko,“ řekl Kit a jemně ji zadržel, „rozlučme se přece jako přátelé. Já jsem vždycky, když mi bylo těžko, tolik myslel na vás. Byl bych býval o moc nešťastnější, než jsem byl, kdyby nebylo vás.“

Dobrotivé nebe, jak hezká byla Barborka, když se tak zarděla a zachvěla se jako poplašený ptáček!

„Povídám vám svatou pravdu, Barborko, čestné slovo, jenže to neumím říct ani zpoloviny tak pěkně, jak bych rád,“ pokračoval Kit. „Když chci, abyste se těšila na slečnu Nell, tak je to jen proto, že mám radost, když vás těší to, co těší mě - tím je to. A co se týče jí, Barborko, tak bych dovedl myslím i umřít, abych jí prokázal nějakou službu, ale jistě byste to tak brala i vy, kdybyste ji znala tak jako já. Jsem přesvědčený, že byste to tak brala.“

Barborku to dojalo a mrzelo ji, že se předtím stavěla tak lhostejnou.

„Víte,“ vysvětloval Kit, „mluvíval jsem o ní a myslíval na ni, jako by byla nějaký anděl. Když se teď těším na to,

602$

že se s ní zase uvidím, tak si představuju, jak se usměje, jako se vždycky usmívala, a jak bude ráda, že mě vidí, a natáhne ruku a řekne: ,Vždyť to je můj milý Kit,‘ nebo nějaká taková slova - podobně jako říkávala dřív. Představuju si, že ji uvidím šťastnou, obklopenou hodnými lidmi a opatřenou, jak si zasluhuje a jak by měla být. A sebe vedle ní vidím jen jako jejího starého sluhu, a to takového, který ji vřele miloval jako svou laskavou, dobrou, hodnou paní a který by podstoupil - ano, který by podstoupil ještě i teď - i to největší trápení, jen aby jí posloužil. Jeden čas jsem se nemohl ubránit a bál jsem se, že se vrátí se spoustou nových přátel kolem sebe, že třeba zapomene nebo se bude stydět, že znávala takového obyčejného chlapce jako já, a že proto třeba se mnou bude mluvit cize, a to by mě bylo hrozně trápilo, Barborko, víc, než umím říct. Ale když jsem o tom později přemýšlel znova, přišel jsem na to, že jí v téhle věci určitě křivdím, a tak jsem pak už docela jistě věděl, že až se zase jednou setkáme, najdu ji pořád takovou, jako bývala vždycky. A tahle naděje i vzpomínka na ni mě tak nějak nutily, abych se i bez ní pořád snažil dělat to, co se jí líbilo, a být pořád takový, jaký bych chtěl být v jejích očích, kdybych byl ještě pořád její sluha. Jestli jsem kvůli tomu lepší, než jsem býval - a myslím, že horší kvůli tomu aspoň nejsem tak je to její zásluha a já ji mám tím víc rád a tím víc ji ctím. To je čistá, poctivá pravda, drahá Barborko, čestné slovo, že je!“

Malá Barborka nebyla povahy rozmarné ani svéhlavé, a protože cítila docela obyčejné výčitky svědomí, skončilo to pláčem. Nemusíme se zdržovat otázkou, jaký by se byl z toho asi rozvinul další dialog, neboť v tom okamžiku bylo slyšet hrčení kočárových kol, a to spolu s energickým zazvoněním u zahradní branky, které po něm následovalo, způsobilo nové vzplanutí rozruchu v domě, který na krátký čas ztichl jakoby v dřímotě, ale nyní znovu ožil, a to s divokostí a vehemencí desateronásobnou.

Současně s cestovní ekvipáží přijel v drožce i pan Chuckster s jistými listinami a peněžními částkami pro

603$

svobodného pána a všechno mu odevzdal osobně do vlastních rukou. Po splnění této povinnosti se uchýlil do lůna rodiny; a zatímco se občerstvoval snídaní pojídanou vestoje nebo při procházení, se vznešenou netečností pozoroval hemžení kolem vozu.

„Jak vidím, dneska je v tom i fouňa, že, pane?“ prohodil k panu Ábelovi Garlandovi. „Myslel jsem, že nebyl na tom posledním výletě, protože se předpokládalo, že by jeho přítomnost nebyla po chuti tomu letitému buvolu.“

„Komu, pane?“ tázal se pan Ábel.

„No, tomu starému pánovi,“ odpověděl pan Chuckster trochu v rozpacích.

„Náš klient si ho tentokrát přeje vzít s sebou,“ řekl pan Ábel suše. „Už není žádné takové opatrnosti zapotřebí, poněvadž spřízněnost mého otce s pánem, ke kterému osoby jím hledané chovají plnou důvěru, bude dostatečnou zárukou přátelské povahy jejich návštěvy.“

„Chm!“ pomyslil si pan Chuckster při pohledu z okna. „Kdekdo, jenom já ne! Fouňa má samosebou přede mnou přednost. Tu pětilibrovku tenkrát náhodou neukradl, ale ani v nejmenším nepochybuj u, že má vždycky něco podobného za lubem. Vždycky jsem to říkal, už dávno předtím, než se tohle semlelo. Po čertech hezká, tahle holka! Na mou duši, kouzelná kočička!“

Předmětem páně Chucksterova uznalého hodnocení byla pochopitelně Barborka; a protože postávala u kočáru (neboť všechno bylo již připraveno k odjezdu), zachvátil tohoto gentlemana pojednou silný zájem o veškeré toto dění a pohnul ho k tomu, že se chlubným krokem přenesl přes zahradu a zaujal stanoviště ve vzdálenosti nejvýhodnější pro házení významných pohledů. Poněvadž měl velké zkušenosti s druhým pohlavím a vyznal se dokonale ve všech těch drobných úskocích, které urychlují cestu k ženským srdcím, opřel si pan Chuckster, jakmile zaujal definitivní postoj, jednu ruku nenuceně v bok a druhou si přihlazoval povívající vlasy. Je to póza oblíbená v lepších kruzích, a pakliže ji provází melodické pohvizdování, je, jak známo, téměř neodolatelná.

604$

Avšak takový je už rozdíl mezi městem a venkovem, že nikoho ani nenapadlo, aby si této interesantní postavy vůbec všiml; ti bídáci byli plně zaujati tím, že přáli odjíždějícím šťastnou cestu, posílali si navzájem polibky, mávali kapesníkem a zabývali se podobnými nudnými a přízemními projevy. Svobodný pán a pan Garland seděli už totiž v kočáře, postilión byl už v sedle, a Kit, dobře zahalený a omotaný, seděl na sluhovském sedátku vzadu; a byla tam paní Garlandová a byl tam pan Ábel a byla tam Kitova matka a byl tam malý Jakoubek i Barbor činu matku bylo vidět trochu opodál, jak na ruce chová věčně bdělé batole; a všichni pokyvovali hlavou, mávali, ukláněli se nebo volali „sbohem!“ s největším zápalem, jakého byli schopni.

V následující minutě pak zmizel povoz z dohledu; a pan Chuckster zůstal sám na místě, kde ještě před chvilkou stál kočár, s vidinou Kita stojícího na zadním stupátku a mávajícího rukou Barborce a s vidinou Barborky, jak plně ozářena jasem a třpytem jeho očí - jeho očí - Chucksterových - očí Chuckstera Úspěšného - na kterého o nedělích přívětivě zhlížejí v parcích vznešené dámy ze svých lehkých kočárků, jak ta mává ručkou - Kitovi!

Že pan Chuckster, zkoprnělý tímto do nebes volajícím faktem, stál nějaký čas jako přikovaný k zemi a v duchu prohlašoval Kita za knížete všech zločinných individuí a za pravého císaře či velkého mogula fouňů, i to, že jasně odvozoval tuto pobuřující okolnost od oné dávné poťouchlé příhody se šilinkem, to všechno jsou věci nesouvisející se záměrem našeho líčení - neboť tím je sledovat ta hrčící kola a provázet naše cestovatele na jejich studené a větrné cestě.

Byl to opravdu nevlídný den. Vál ostrý vítr, hnal se prudce proti nim a bělil tvrdou půdu, jak střásal jinovatku se stromů a křovin a unášel ji vířivě jako prach. Kit ale málo dbal na počasí. V skučícím větru, ženoucím se okolo, byla volnost a svěžest, a proto ho vítal, byť se mu zařezával do tváří sebeostřeji. A jak tak fičel se svým oblakem jíní, srážel suché haluze a větve a zvadlé listí a odnášel je pomíchané bez ladu a skladu, zdálo se, jako by krajem roznášel i jakousi všeobecnou sympatii, takže všechno mělo

605$

najednou naspěch jako oni. Čím prudší byly poryvy větru, tím rychlejší jim připadalo i tempo jejich jízdy. Bylo příjemné prodírat se tak usilovně a s námahou kupředu a zdolávat je jeden po druhém; bylo příjemné pozorovat je, jak se zvedají a cestou nabývají na síle a zuřivosti; na chvilku se schoulit a zavřít oči, než přesviští kolem; a potom se s úlevou ohlédnout a sledovat je kus dozadu, jak rychle odlétají a jak jejich šustivý hlas v dálce zmírá a mohutné stromy se před nimi krčí.

Po celý den dul vítr se stejnou silou. Noc byla jasná a hvězdnatá, ale vítr nepolevil a zima byla ještě pronikavější. Někdy - většinou ke konci zvlášť dlouhého úseku cesty - se Kit nemohl ubránit přání, aby bylo o trochu tepleji; jakmile však zastavili, aby vyměnili koně, a pořádně se proběhl, a když ho nejen tohle, ale i všechen ostatní shon kolem vyplacení starého postilióna, probuzení nového a zase další pobíhání sem a tam, než připřáhli nové koně, zahřálo tak důkladně, že ho krev až štípala a bodala v konečcích prstů - pak cítil, že kdyby byla zima jen o jediný stupeň mírnější, znamenalo by to přijít o polovinu rozkoše a nádhery této cesty. A tak vyskočil zase přeradostně nahoru, a když se s rachotem rozjížděli dál, zanechávali počestné občany v jejich teplých postelích daleko za sebou a pokračovali v cestě po opuštěné silnici, doprovázel radostnou hudbu kol veselým vyzpěvováním.

Oba pánové uvnitř kočáru, kteří neměli na spaní ani pomyšlení, si mezitím krátili čas hovorem. Poněvadž překypovali napětím a nedočkavostí, stočil se hovor přirozeně vždycky na téma jejich výpravy, na to, co k ní vedlo a jak k ní došlo, a na naděje a obavy, které ve spojitosti s ní chovají. Nadějí měli hodně, obav docela málo - možná že dokonce žádné kromě onoho nevyjádřitelného nepokoje, který jde vždycky ruku v ruce s náhle vzbuzenou nadějí, spojenou s dlouhým čekáním.

V jedné z přestávek v jejich hovoru, a když už uplynula polovina noci, se svobodný pán, který postupně upadal do stále větší a větší mlčelivosti a zamyšlenosti, otočil ke svému společníkovi a znenadání se zeptal:

606$

„Jste dobrý posluchač?“

„Asi jako většina lidí, myslím,“ odvětil pan Garland a zasmál se. „Dovedu být, když mě věc zajímá; a když mě nezajímá, aspoň se vždycky snažím, aby to na mně nikdo nepoznal. Proč se ptáte?“

„Mám na jazyku jednu takovou historku,“ odpověděl jeho přítel, „a vyzkouším ji na vás. Je to docela krátké.“

Nečekal vůbec na odpověď položil ruku starému pánovi na rukáv a pokračoval:

„Žili kdysi dva bratři, kteří se navzájem vřele milovali. Byl mezi nimi dost velký věkový rozdíl - nějakých dvanáct let. Někdy si myslím, že se podvědomě měli tím raději právě z toho důvodu. Ale přesto, jak daleko byli léty od sebe, stali se z nich až příliš brzy jednoho dne sokové. Nejhlubší a nejvášnivější cit obou jejich srdcí se upnul na jeden a týž předmět.

Mladší z nich - byly důvody, aby on byl všímavý a bdělý - to objevil první. Nebudu vám vyprávět, jaké utrpení zakoušel, jaká muka poznalo jeho srdce, jak těžký sváděl duševní zápas. Jeho bratr, trpělivý a ohleduplný, dovedl si totiž před léty, v květu svého znamenitého zdraví a sil, po mnohé a mnohé dni odpírat zábavy, které měl rád, aby usedal k jeho lůžku a vypravoval mu staré pověsti, až se mu bledá tvářička rozhořela nezvyklou červení; aby ho v náruči odnášel někam do zeleně, kde by mohl lépe pečovat o ubohého hocha, který zádumčivě hleděl do jasného letního dne a viděl, že je v té přírodě kolem všechno zdravé, jen ne on; aby byl v každém směru přímo jeho chůvou, oddanou a trpělivou. Kdybych měl vypočítávat všechno, co pro toho ubohého slabého človíčka dělal a čím si získal jeho nesmírnou lásku, nemělo by moje vyprávění konec. Takže když po létech nadešel čas zkoušky, srdce mladšího bratra bylo plné vzpomínek na zašlé dny. Nebe mu dodalo sil, aby oběti bezstarostného mládí splatil obětí rozvážného mužného věku. Odešel od bratra, aby ho zanechal jeho štěstí. Pravdu se nikdy nikdo nedověděl a on opustil vlast s úmyslem setrvat v cizině až do smrti.

607$

Starší bratr se s ní oženil. Ale zanedlouho odešla na jiný svět a zůstala mu po ní jen holčička v kolébce.

Jestli jste někdy viděl obrazovou galérii nějaké staré rodiny, jistě si vzpomenete, jak se tam často táž tvář i postava - většinou ta ze všech nejkrásnější a nejněžnější - stále znovu objevuje v rozličných pokoleních, a jak můžete sledovat totéž líbezné dívčí stvoření na celé řadě podobizen - nikdy nestárnoucí ani se neměnící - toho dobrého anděla rodu, setrvávajícího v něm ve všech protivenstvích a vykupujícího všechny jeho hříchy –

I v této dceři matka jako by opět ožila. Umíte si proto představit, s jakou oddaností asi lpěl ten, kdo ztratil takovou družku, téměř vzápětí potom, co ji získal, na této holčičce, jejím živoucím obraze. Vyrostla v ženu a dala své srdce člověku, který je však nedovedl patřičně ocenit. Jenže její milující otec nedokázal přihlížet, jak se jeho dcera trápí a chřadne. Třeba je to cennější člověk, než jak se mu jeví! A i když není, s ženou jako ona by se jím rozhodně stát mohl. Spojil tedy jejich ruce a nechal snoubence oddat.

Přes všechny těžkosti, které následovaly po tomto spojení, přes všechno bezohledné zanedbávání a nezasloužené výčitky, přes všechnu chudobu, do které ji uvrhl, přes všechny zápasy jejich každodenního života, příliš nízké a ubohé, aby se o nich mluvilo, ale příliš strašlivé, aby se snášely – přes všechno to se v hluboké oddanosti své duše a vedena svým lepším já lopotila dál, jak to dokážou pouze ženy. Ačkoli její prostředky i majetek byly promarněny a stárnoucí otec, rukou jejího manžela téměř ožebračený, byl hodinu co hodinu (protože tehdy už žili pod jednou střechou) svědkem zlého zacházení s ní i jejího neštěstí nikdy nežehrala na svůj osud, leda kvůli svému otci. Trpělivá a do posledního dechu posilovaná svou mocnou láskou, umřela snad tři týdny po tom, co sama ovdověla, a zanechala svému otci na starost dva sirotky - jednoho hocha, asi desetiletého nebo dvanáctiletého; a potom holčičku - zase takové maličké děťátko, stejné co do bezmocnosti, stáří, postavy i tvářičky, jako bývala sama, když umřela její mladá matka.

608$

Starší bratr, děd těch dvou dětí, byl však v té době už zlomený člověk, zkrušený a shrbený víc těžkou rukou zármutku než tíhou let. S troskami svého majetku se pustil do obchodování - nejdřív s obrazy a potom se starožitnostmi. Měl smysl pro takové věci už od chlapeckých let a záliby, které pěstoval, mu teď měly poskytnout nejisté živobytí, plné starostí.

Hoch vyrůstal duchem i tělem do podoby svého otce a holčička se zase tak podobala matce, že když ji stařec držel na kolenou a díval se jí do mírných modrých očí, měl dojem, jako by se probouzel z nějakého zlého snu a jako by tu byla jeho dcera znovu ve své dětské podobě. Vrtošivý hoch brzo pohrdl záštitou jeho střechy a začal si vyhledávat druhy lépe odpovídající jeho vkusu. Stařec a dítě žili tedy potom spolu sami.

A bylo to právě v té době, kdy všechnu lásku ke dvěma mrtvým bytostem, jeho srdci nejbližším a nejdražším, přenesl na toto drobné stvoření; kdy mu její tvář, kterou měl ustavičně před očima, každou hodinu i minutu připomínala tu krutou změnu, které viděl tak předčasně propadat tvář právě takovou, a přece jinou, i všechno to utrpení, které v ní viděl zanechávat stopy, a uvědomoval si tak znovu, co jeho dítě zakusilo; tenkrát, kdy mu prostopášné chování zatvrzelého mladíka odčerpávalo peníze stejně jako kdysi způsob života mladíkova otce, ba kdy jim dokonce někdy způsobilo i několik dnů strádání a nouze; tenkrát to bylo, kdy ho začala posedávat, a potom se mu už navždycky zahnízdila v duši, děsivá hrůza před chudobou a nedostatkem. Nemyslel přitom vůbec na sebe. Měl strach pouze o dítě. Ta starost, to bylo strašidlo v jeho domě, které ho pronásledovalo dnem i nocí.

Mladší bratr cestoval po mnoha cizích zemích a konal svou životní pouť sám. Jeho dobrovolné vyhnanství se mu však vykládalo ve zlém a musel snášet (ne bez bolesti) výtky a pohrdavé odsudky vlastně za skutek, který drásal srdce jemu samému a ležel na jeho životní cestě už provždycky jako stín. Mimoto spojení mezi ním a starším bratrem bylo nesnadné, nejisté a často selhávalo; ale

609$

přesto nebylo zase tak docela přerušeno, aby se - s dlouhými přestávkami a mezerami mezi jednotlivými dílčími informacemi - nakonec přece jen nedověděl všechno to, co jsem vám teď vyprávěl.

Potom se sny o jejich mladém, šťastném životě - šťastném i pro něj, třebaže obtíženém bolestí a časnou starostí začaly na jeho podušku snášet ještě častěji než dříve; a tak byl snad každou noc, opět chlapec, po boku svého bratra. S největším možným chvatem a úsilím, jakého byl schopen, uspořádal své záležitosti; veškerý majetek, který měl, přeměnil v peníze; a s úctyhodným jměním, dostačujícím pro oba, s otevřeným srdcem i otevřenou rukou, s nohama, které se pod ním třásly, když ho nesly kupředu, a s takovým dojetím, jaké jen málo lidí dokáže snést a ve zdraví přežít, dospěl jednoho večera ke dveřím bratrova domu!“

Vyprávěč, kterému ke konci hlas silně zadrhával, umlkl.

„Ostatní,“ řekl pan Garland, když mu po chvilce mlčení stiskl ruku, „už znám.“

„Ano,“ potvrdil mu přítel, „pokračování si můžeme ušetřit. I ten ubohý výsledek všeho mého hledání už znáte. Ač jsme takovým pátráním, jaké byla schopna rozvinout jen svrchovaná ostražitost a kombinační schopnost, zjistili, že byli spatřeni se dvěma ubohými potulnými loutkáři ač jsme časem objevili přímo ty dva komedianty osobně a po čase dokonce i samo místo, kam se uchýlili - i tenkrát jsme přišli pozdě. Dej bůh, abychom nepřišli pozdě i teď!“

„Nemůžeme přijít pozdě,“ namítl pan Garland. „Tentokrát se nám to musí podařit.“

„To jsem předtím věřil a doufal taky,“ odvětil druhý. „A snažím se v to doufat ještě pořád. Jenže velká tíha mi padla na duši, můj dobrý příteli, a smutek, který se nade mnou stahuje, nechce ustoupit ani naději, ani rozumu.“

„Tomu se nedivte,“ řekl pan Garland, „znovu jste si připomněl tolik smutných událostí, a navíc je taková větrná noc a venku nevlídná krajina - vaše nálada je toho přirozeným následkem. Opravdu příšerná noc! Jen poslouchejte, jak ten vítr skučí!“

610$

«KAPITOLA SEDMDESÁTÁ»

Rozbřesk dne je zastihl ještě stále na cestě. Od odjezdu z domova se tu a tam zastavili na nezbytné občerstvení, ale častěji se zdrželi, obzvlášť v nočním čase, čekáním na čerstvé koně. Žádné jiné zastávky nedělali, nečas však trval stále dál a silnice byly často příkré a těžko sjízdné. Bude proto jistě zase noc, než dorazí na místo, které je jejich cílem.

Kit, větrem ošlehaný a zimou celý zdřevěnělý, se držel mužně; a protože měl už dost co dělat, aby stačil udržet krev v oběhu, představovat si šťastný konec této dobrodružné cesty, rozhlížet se kolem a nad vším žasnout, zbývalo mu vlastně málo volného času, aby se mohl obírat svým nepohodlím. Třebaže jeho netrpělivost, stejně jako netrpělivost jeho spolucestujících, s mizejícím dalším dnem rychle vzrůstala, hodiny přesto nezůstaly stát. Krátké světlo zimního dne se brzo vytratilo a znovu se snesla tma, když před sebou měli ještě stále mnoho mil cesty.

Se stmíváním však začal aspoň umdlévat vítr; jeho sténání bylo stále vzdálenější, hlubší a truchlivější, a když se proti nim přece ještě ploužil po silnici, to už spíš jen dokonával, chrastil v suchém hloží po obou stranách silnice a budil dojem nějakého obrovitého přízraku, pro který je cesta příliš úzká a jehož roucho šustí, zatímco se nese kupředu. Pomaloučku utichal, až umlkl úplně, a potom začalo sněžit.

Vločky padaly rychle a hustě, brzo pokryly zem na několik coulů vysoko a zároveň jako by do kraje přinesly velebné ticho. Otáčející se kola nedělala žádný hluk a ostrý, zvonivý klapot koňských kopyt se změnil v dutý, tlumený dusot. Zdálo se, jako by všechno životné na jejich jízdě pomalu utichalo a jako by se na jeho místo vtíralo cosi z říše smrti.

Kit, který si rukou zacláněl oči na ochranu před padajícím sněhem, protože jinak mu přimrzal na řasy a zatemňoval výhled, se často snažil rozeznat první záblesk

611$

mžikavých světel, zvěstujících, že se blíží k nějakému nedalekému městečku. V takových chvílích rozeznával i dost jiných předmětů, ale žádný správně. Hned se mu zjevila štíhlá kostelní vížka, která se vzápětí změnila v strom, v stodolu, ve stín na zemi, vrhaný jejich vlastními jasnými lucernami, hned se zase vynořili jezdci, kočáry, chodci jdoucí před nimi nebo přicházející proti nim ve zúžených místech cesty, kteří se také změnili v pouhé stíny, jakmile se jim sdostatek přiblížili. Ze silnice vyvstávaly zdi, zříceniny, mohutné domovní štíty; a když se na ně užuž střemhlav řítily, najednou se rozplynuly v pouhou silnici. I podivné zatáčky, mosty a vodní plochy jako by tu a tam vystupovaly ze tmy a budily zdání, že to je cesta podezřelá a nebezpečná; ale byli stále na téže holé silnici a z těchto předmětů stejně jako ze všech ostatních, když je minuli, se vyklubaly pouhé tmavé přeludy.

Když dojeli k osamělé poštovní stanici, slezl Kit pomalu se svého sedátka - protože měl údy úplně ztuhlé - a tázal se, jak daleko musejí ještě jet, než dorazí k cíli své cesty. Byla pozdní hodina na takovou zapadlou štaci a lidé tam už leželi v posteli, ale z horního okna přece nějaký hlas odpověděl: „Deset mil.“ Těch deset minut, které následovaly, se zdály celá hodina; ale po jejich uplynutí vyvedla přece jen nějaká zimou schoulená postava pár koní, o které žádali, a po dalším krátkém zdržení byli už zase v pohybu.

Vjeli na polní cestu, po prvních třech čtyřech mílích plnou jam a vyježděných kolejí, které pod tou čerstvou sněhovou pokrývkou představovaly úplné pasti pro třesoucí se koně a nutily je jít krokem. Poněvadž pro lidi tak silně rozrušené, jak tou dobou už byli, bylo téměř nemožné zůstat klidně sedět a pohybovat se kupředu tím hlemýždím tempem, všichni tři vystoupili a plahočili se za kočárem pěšky. Vzdálenost se zdála nekonečná a chůze byla svrchovaně namáhavá. Když si už každý z nich v duchu říkal, že vozka musel nejspíš zabloudit, někde nedaleko odbily kostelní hodiny půlnoc a kočár se zastavil. Pohyboval se sice předtím velice nehlučně, ale když teď pod ním

612$

přestal křupat sníh, rozhostil se klid tak děsivý, jako kdyby nějaký silný ryk bylo rázem vystřídalo absolutní ticho.

„Jsme na místě, pánově,“ řekl vozka, seskočil s koně a začal bušit na dveře malého hostince. „Hola, hola! Minuta po půlnoci, a tady to znamená nejhlubší noc!“

Bušení bylo hlasité a dlouhé, ale nedokázalo vyburcovat netečné spáče uvnitř. Všechno zůstávalo tmavé a tiché jako předtím. Ustoupili tedy kousek a dívali se nahoru do oken, která vypadala jako pouhé černé záplaty na obíleném průčelí domu. Neukázalo se žádné světlo. Dům mohl být docela dobře opuštěný nebo všichni v něm mohli být mrtví, soudíc podle nulových známek života, které jevil.

Podle zákonů jakési nevysvětlitelné logiky se spolu domlouvali šeptem, jako by nechtěli znovu vyrušit onu opuštěnou ozvěnu, kterou před okamžikem vyvolali.

„Pojďme raději dál,“ navrhl mladší bratr, „a necháme tady toho dobrého mládence, aby je vzbudil, jestli se mu to podaří. Nebudu mít klid, dokud se nedovím, že nepřicházíme už pozdě. Jen už pojďme, pro smilování boží!“

A také vykročili, když napřed ještě pověřili postilióna, aby objednal takové ubytování, jaké může ten hostinec poskytnout, a aby pokračoval v bušení. Kit s sebou vzal pouze jedno zavazadlo - malý ranec, který pověsil do kočáru, když odjížděli z domu, a na který od té chvíle nezapomněl; v ranečku měl starou klícku a ptáčka - právě tak, jak ho Nell doma zanechala. Věděl, že bude mít radost, až se s ním zase shledá.

Cesta se stáčela po mírném svahu dolů. Jak po ní šli, ztratili na chvíli z dohledu kostel, na kterém předtím tloukly hodiny, i část vesničky, která se u něho choulila. Bušení, s kterým postilión zase začal a které jim v tom tichu jasně doléhalo k uším, je znepokojovalo. Přáli si, aby toho vozka nechal, a litovali, že mu neřekli, aby raději nerušil ticho, dokud se k němu nevrátí.

Stará kostelní věž, oděná strašidelným rubášem z čisté studené běli, se před nimi opět vztyčila a za chvilku se ocitli přímo u ní. Úctyhodná stavba - šedá i uprostřed té bělavé krajiny. Starobylé sluneční hodiny na zdi zvonice

613$

byly téměř zaváté sněhem, a skoro se nedalo poznat, co to vůbec pod tou návějí je. Zdálo se, že i sám čas umdlel a zestárl, jako by tu zasmušilou noc už nikdy nemínil vystřídat žádný nový den.

Docela blízko se objevila branka, ale protože se od ní rozbíhalo víc pěšin přes hřbitov a oni nevěděli, kterou se mají dát, opět se zastavili.

Stáli právě na začátku vesnické ulice - pokud lze ulicí nazvat to, co byl jen nepravidelný shluk chudých chalup rozličně velkých a rozličně starých, některých průčelím, jiných zadní stranou nebo zase bokem otočených k cestě, kde tu a tam do banketu zasahoval nějaký vývěsný štít nebo kůlna. Nedaleko hořelo v okně jedné světničky slabé světlo a Kit se k té chaloupce rozběhl, aby se vyptal na cestu.

Na jeho první zavolání odpověděl zevnitř nějaký starý člověk, který se ihned také objevil v okně, na ochranu proti zimě si omotával krk kusem šatstva a chtěl vědět, kdože je to tam venku, co se po něm shání v tuhle nekřesťanskou hodinu.

„Tohle je psí počasí,“ bručel, „a moc nepříhodná doba mě burcovat. Moje řemeslo není přece toho druhu, aby mě museli tahat v noci z postele. To, na co mě lidi potřebujou, nezteplá, zvlášť v téhle roční době. Tak o co jde?“

„Nebyl bych vás budil, pane, kdybych byl věděl, že jste starý a nemocný,“ omlouval se Kit.

„Starý!“ opakoval druhý nedůtklivě. „Jakpak víš, že jsem starý? Možná ani ne tak starý, jak si myslíš, přítelíčku. A že bych byl nemocný, to najdeš moc mladých lidí, co na tom jsou hůř než já. Tím větší je to škoda, že to je tak myslím totiž ne to, že já jsem na svoje léta silný a zdravý, ale že oni jsou slabí a nic nevydrží. Ale prosím za odpuštění,“ pravil staroch, „jestli jsem zprvu mluvil trošku drsně. V noci mi oči dost dobře neslouží - to není ani stářím, ani nemocí - to jsem měl odjakživa - a neviděl jsem, že jste tady cizí.“

„Mrzí mě, že vás burcuju z postele,“ řekl Kit, „ale ti pánové tamhle u hřbitovní branky, co je možná vidíte,

614$

jsou tady taky cizí; právě teď dorazili, mají za sebou moc dlouhou cestu a hledají faru. Mohl byste nám říct, kudy se tam dostanem?“

„To bych teda mohl,“ odpověděl staroch třaslavým hlasem, „anžto příští léto to bude už plných padesát let, co tady dělám hrobníka. Tou cestičkou vpravo, příteli, ta vás tam dovede. - Snad nenesete našemu dobrému pánovi nějaké špatné zprávy?“

Kit mu poděkoval a spěšně dal zápornou odpověď. Užuž se obracel k odchodu, když vtom jeho pozornost upoutal dětský hlas. Zvedl oči a v horním okně sousední chalupy spatřil malinkého človíčka.

„Co se děje?“ volalo dítě zaníceně. „Splnil se mi můj sen? Prosím vás, řekněte mi to, ať to je kdo chce, kdo je vzhůru a nespí.“

„Ubohý chlapec!“ řekl hrobník, dřív než Kit stačil odpovědět. „Jak se ti vede, milánku?“

„Splnil se mi můj sen?“ zvolalo dítě znovu hlasem tak úpěnlivým, že by byl rozechvěl srdce každého posluchače. „Ale ne, to se nemůže nikdy stát! Jak by se to mohlo stát, ach! Viďte, že ne?“

„Hádám, že vím, co tím asi myslí,“ řekl hrobník. „Běž zase zpátky do postýlky, chuděro malá!“

„Ach!“ zvolalo dítě v záchvatu zoufalství. „Já věděl, že se to nikdy nemůže stát, věděl jsem to až moc dobře, ještě než jsem se ptal! Ale dneska celou noc, a i včera celou noc, to bylo stejné. Nemohl jsem usnout, aby se mi ten strašný sen zase nevrátil.“

„Snaž se zase usnout,“ řekl staroch konejšivě. „On tě ten sen časem přejde.“

„Ne, ne, já bych radši, aby mě nepřešel - i když je tak strašný, já bych radši, aby mě nepřešel,“ opáčilo dítě. „Nebojím se, když se mi v noci zdá, jen mi je smutno tak ukrutně, ukrutně smutno.“

Staroch se s ním rozžehnal, dítě mu se slzami v očích popřálo dobrou noc a Kit zůstal zase sám.

Pospíchal zpátky dojatý scénou, které byl svědkem, ale spíš chováním dítěte než tím, co řeklo, protože smysl jeho

615$

slov mu nebyl jasný. Dali se pěšinou, kterou jim poradil hrobník, a brzy se octli před zdí fary. Zastavili se a otočili, aby se trochu porozhlédli kolem, a tu spatřili mezi nějakými zchátralými budovami nedaleko odtud jedno jediné osamělé světlo.

Jak se zdálo, vycházelo z jakéhosi starého arkýřového okna, a protože bylo zasazeno v rámu hlubokých stínů přečnívajícího zdiva, třpytilo se jako hvězda. Jasné a mihotavé jako hvězdy nad jejich hlavou, ztracené a nehybné jako ony, vypadalo, jako by se dovolávalo jakéhosi příbuzenství s věčnými lampami nebeskými a družně hořelo s nimi.

„Co je to za světlo?“ podivil se mladší bratr.

„To je jistě v tom pobořeném domě,“ řekl pan Garland, „kde bydlí. Jinou zříceninu tady kolem nevidím.“

„Přece nemůžou,“ namítl mladší bratr polekaně, „být takhle pozdě ještě vzhůru

Kit se ihned vmísil do hovoru a prosil - zatímco oni budou zvonit a čekat u branky -, aby mu dovolili doběhnout tam, kde hoří to světlo, a pokusit se zjistit, jsou-li tam nějací lidé. Když dostal žádané svolení, s bezdechou nedočkavostí vyrazil a, stále ještě s ptačí klíckou v ruce, zamířil rovnou k objevenému světlu.

Mezi hroby nebylo lehké utíkat tak rychle, a za jiných okolností by asi byl zmírnil tempo nebo volil okliku po pěšině. Teď však nedbal vůbec žádných překážek a letěl, aniž sebemíň zpomalil, a tak se ocitl za okamžik několik málo kroků od okna.

Pak se už přibližoval krokem, jak mohl nejtišeji, až došel docela těsně ke zdi, kde se kabátem otíral o zasněžený břečťan, a naslouchal. Uvnitř se nic ani nešustlo. Ani kostel snad nebyl tišší. Přitiskl tvář na sklo a naslouchal znovu. Nic. A přitom byl všude kolem takový klid, že by si byl troufal rozeznat i dech spáče, kdyby tam nějaký byl.

Podivná okolnost, světlo na takovém místě tak pozdě v noci, a nikde nikdo nablízku!

Spodní část okna byla zastřena záclonou, a proto Kit nemohl vidět do místnosti. Na zácloně se však nerýsoval

616$

žádný stín, vržený zevnitř. Napadlo ho zachytit se nohou třeba ve spáře zdi a pokusit se nahlédnout dovnitř přes záclonu, ale to by bylo bývalo spojeno s jistým nebezpečím - přinejmenším s nějakým hřmotem a s možností, že by poděsil dívenku, pokud to je opravdu jejich příbytek. Znovu a znovu naslouchal; znovu a znovu totéž pusté prázdno.

S pomalým a opatrným našlapováním tedy opustil místo u okna a po několika krocích těsně podle zdi zříceniny došel nakonec až ke dveřím. Zaklepal. Žádná odpověď. Ale tady bylo zevnitř něco slyšet, jakýsi zvláštní zvuk. Podobal se tichému sténání člověka, který má bolesti, ale přitom to zase bylo jiné, poněvadž to znělo naprosto pravidelně, bez sebemenší pauzy. Hned to připomínalo nějaký zpěv, hned zase kvílení - totiž jemu to tak v jeho roznícené obrazotvornosti připadalo, neboť sám zvuk se vůbec neměnil ani nepřestával. Bylo to naprosto nepodobné všemu, co kdy v životě slyšel; a bylo v tom cosi děsivého, mrazivého a nadpřirozeného.

Posluchači teď tuhla krev v žilách víc, než kdykoli dřív v sebevětším mrazu a sněhu, ale přesto zaklepal znovu. Opět žádná odpověď, a ten divný zvuk zněl bez jakéhokoli přerušení stále stejně dál. Stiskl tedy lehkou rukou kliku a kolenem se opřel do dveří. Byly sice zevnitř zapřené, ale celkem snadno povolily jeho tlaku a otočily se v čepech. Spatřil míhavé záblesky ohně na starých stěnách a vešel.

«KAPITOLA SEDMDESÁTÁ PRVÁ»

Temná červená záře hořících polen - neboť v místnosti nesvítila ani lampa, ani svíčka - mu zjevila postavu sedící před krbem, zády obrácenou ke dveřím a sklánějící se nad mihotavým světlem. Byla v pozici člověka, který vyhledává teplo. Byla, a přece nebyla. Nachýlený trup a schoulené držení těla tak vypadaly, ale žádné ruce se nenatahovaly

617$

po příjemném teple ohně, žádné krčení rameny ani otřásání neprozrazovaly kontrast mezi tímto požitkem a lezavou zimou venku. S nohama skrčenýma, hlavou skloněnou, rukama složenýma na prsou a prsty pevně zaťatými se postava bez vteřinky odpočinku kolébala na svém sedadle dopředu a dozadu a doprovázela ten pohyb oním truchlivým zvukem, který slyšel už předtím.

Když Kit vešel, těžké dveře se za ním zavřely s takovým bouchnutím, že sebou až trhl. Postava však ani nepromluvila, ani se neohlédla, prostě ani sebemenší známkou nedala najevo, že ránu slyšela. Byla to postava starce, jehož bílá hlava se barvou podobala oharkům rozpadávajícím se v popel, na které upřeně zíral. On, a to slábnoucí světlo a dohasínající oheň, místnost, v níž každý kousek byl stářím zvetšelý, samota, zmařený život a pochmurné přítmí, to všechno jako by tvořilo jednotu. Popel, a prach, a zkáza!

Kit se pokoušel promluvit, a vskutku i několik slov pronesl, ale stěží sám věděl, co vlastně řekl. A přitom pořád pokračovalo totéž strašlivé tiché kvílení - stále totéž kolébání na židli - stále ještě ta zlomená postava, nezměněná a nevšímající si jeho přítomnosti.

Měl už ruku zase na klice, když něco na té postavě co jasně zahlédl, když se jedno poleno rozlomilo a spadlo a při pádu jasně zaplanulo - mu v pohybu zabránilo. Vrátil se na místo, kde stál předtím - postoupil o krok - o druhý – a ještě o další. Ještě jeden, a uviděl starci do tváře. Ano! Ač byla tolik změněná, dobře ji poznal.

„Pane můj!“ zvolal, spustil se na jedno koleno a chytil se jeho ruky. „Drahý můj pane! Promluvte na mě!“

Stařec se k němu pomalu otočil a dutým hlasem zamumlal:

„Zas jeden! - Kolik těchhle duchů tady už dnes večer bylo!“

„Žádný duch, můj pane. Nikdo jiný než váš starý sluha. Teď už mě jistě poznáváte, viďte? Ale slečna Nell - kde kde je?“

„Takhle mluví všichni!“ zvolal stařec. „Všichni se ptají pořád na totéž. Duch!“

618$

„Kde je?“ naléhal Kit. „Ach, řekněte míjen to -jenom to, drahý můj pane!“

„Spí - tamhle - tam vedle.“

„Bohudík!“

„Ano, díky bohu!“ opakoval stařec. „Však jsem se k němu něco namodlil, tolik, ach tolik, tolik předlouhých nocí, když spala, jen on to ví. Ale slyš! Nevolala?“

„Nic jsem neslyšel.“

„Musel jsi slyšet. Slyšíš to i teď. Chceš mi namluvit, že neslyšíš tohle?“

Zvedl se a naslouchal znovu.

„Ale tohle přece slyšíš!“ zvolal s vítězoslavným úsměvem. „Copak může někdo znát ten hlásek líp než já? Pst! Pst!“

Když mu posunkem nakázal, aby byl tiše, odkradl se do vedlejší místnosti. Po krátké nepřítomnosti (za níž ho bylo slyšet, jak mluví rozněžnělým, konejšivým tónem) se vrátil s lampou v ruce.

„Pořád ještě spí,“ šeptal. „Měl jsi pravdu. Nevolala ledaže by volala ze spaní. Už mě volala ze spaní kolikrát, holenku! Když jsem u ní teď seděl a viděl jsem, jak se jí hýbají rty, hned jsem poznal, i když z nich nevyšel žádný hlas, že mluví o mně. Bál jsem se, že by jí světlo mohlo padnout do očí a probudit ji, tak ho nesu raději sem.“

Mluvil spíš sám k sobě než k návštěvníkovi, ale když postavil lampu na stůl, chopil se jí znovu, jako by ho k tomu ponoukala nějaká okamžitá vzpomínka nebo zvědavost, a přidržel mu ji blízko u tváře. Ale vzápětí, jako by již při začátku toho pohybu byl zapomněl, o co mu vlastně šlo, se odvrátil a lampu zase postavil zpátky.

„Spí tvrdě,“ navázal svou řeč, „a není divu. Andělské ruce vystlaly zem vysoko sněhem, aby se i ten nejtišší krok ještě víc ztišil, a dokonce ptáčkové jsou mrtví, aby ji nemohli budit. Ona je krmívala, holenku. A třeba jsou teď tak promrzlí a hladoví, přece od nás odlétají. Ti plaší tvorečkové! Před ní neulétali nikdy!“

A zase se odmlčel a naslouchal; zadržoval dech, že sotva vůbec dýchal, a dlouho, předlouho jen naslouchal. Když chvilka halucinace přešla, otevřel starou truhlu,

619$

vyndal z ní nějaké kusy šatstva tak něžně, jako by to byly živé bytosti, a začal je rukou uhlazovat a urovnávat.

„Proč tam tak ležíš a nehýbáš se, milunko drahá,“ šeptal, „když venku na tebe čekají krásné červené jahody, jen si je natrhat? Proč tam tak ležíš a nehýbáš se, když tvoji malí kamarádi obcházejí po špičkách kolem dveří a volají: ,Kde je Nell - naše miloučká Nell?‘ - a vzlykají a pláčou, protože nejdeš za nimi. Byla vždycky tak hodná na děti. I ty nejdivočejší ji na slovo poslouchaly - uměla s nimi zacházet, a jak jemně, opravdu to uměla.“

Kit nebyl mocen slova. Oči měl zalité slzami.

„Tyhle její všední domácí šatečky - ty měla nejraději!“ zvolal stařec, přitiskl si je na prsa a scvrklou rukou je hladil. „Bude je hledat, až se probudí. Ze žertu jí je sem schovali, ale dostane je - dostane je. Neškádlil bych svou milunku ani za všechny poklady světa. A podívejte - tyhle botky jak jsou prošoupané - nechala si je na památku na tu naši poslední dlouhou cestu. Vidíte, kde ty malé nožky šlapaly holé po zemi. Samy mi později prozradily, že měla chodidla od kamenů samou krev. Ona to neřekla nikdy. Ne, ne, žehnej jí pánbůh! A taky si pamatuju, že od té doby chodila o krok pozadu, pane, abych neviděl, jak kulhá ale přesto mě držela za ruku, abych měl pocit, že mě pořád vede.“

Přitiskl si je ke rtům, a když je opatrně uložil zase zpátky do truhly, pokračoval ve své samomluvě - a přitom co chvíli toužebně pohlédl směrem k místnosti, do které před okamžikem zašel.

„Nebyla zvyklá vylehávat v posteli - jenže tenkrát byla zdravá. Musíme mít trpělivost. Až se uzdraví, bude zase vstávat brzo, jak to měla ve zvyku, a toulat se venku na zdravém ranním vzduchu. Často jsem zkoušel sledovat, kterým směrem se vlastně pustila, ale její lehké krůčky nezanechaly v rose na zemi žádnou stopu, která by mě vedla. - Kdo je to? Zavřete dveře. Rychle! - Nemáme snad už tak dost co dělat, abychom vyhnali zimu z těch kamenných zdí tady a udrželi ji v teple?“

Dveře se skutečně otevřely, aby vpustily pana Garlanda

620$

a jeho přítele, provázené dvěma dalšími osobami. Byli to učitel a bakalář. Učitel držel v ruce světlo. Jak se zdálo, odskočil si do svého domku pouze dolít dohořelou lampu, ale náhodou přesně v té chvíli, kdy přišel Kit a zastihl starce samotného.

Při pohledu na tyto dva přátele se stařec opět umírnil a odložil svůj hněvivý tón - pokud lze tohoto výrazu použít v souvislosti s člověkem tak slabým a smutným pro tón, jakým promluvil, když se dveře otevřely; sedl si zase na své původní místo a ponenáhlu upadl opět do dřívějšího kolébavého pohybu i jednotvárného, blouznivého sténání.

Cizích příchozích si vůbec nevšímal. Sice je zpozoroval, ale zdál se úplně neschopný projevit nějaký zájem nebo zvědavost. Mladší bratr zůstal stát stranou. Bakalář si přitáhl židli těsně ke starci a posadil se k němu. Po dlouhé chvíli ticha se odhodlal promluvit.

„Zase další noc, co nejste v posteli!“ řekl tiše. „Doufal jsem, že budete líp pamatovat na ten slib, co jste mi dal. Pročpak si na chvíli nelehnete?“

„Spánek se mi vyhýbá,“ odpověděl stařec. „Všechen je u ní.“

„Ale ji by moc trápilo, kdyby to věděla, že takhle ponocujete,“ naléhal bakalář. „Přece byste jí nechtěl udělat bolest?“

„Já ani nevím, jestli ne, leda že by ji to probudilo. Spí už tak hrozně dlouho. Je to ode mě ukvapené, že takhle mluvím, já vím. Je to přece dobrý a šťastný spánek - co?“

„To opravdu je,“ odpověděl bakalář. „To opravdu, opravdu je!“

„To je dobře! - A probuzení -“ zajíkal se stařec.

„Bude taky šťastné, šťastnější, než může jazyk vypovědět nebo lidské srdce pochopit.“

Pozorovali ho, jak vstává a krade se po špičkách do vedlejší místnosti, kam byla znovu přenesena lampa. Slyšeli, jak opět mluví mezi jejími mlčelivými stěnami. Dívali se jeden druhému do očí a nikomu nechyběly na lících slzy. Vrátil se a šeptal, že ještě pořád spí, ale že má

621$

dojem, jako by sebou byla hnula. Tak trochu rukou, pravil - jen tak maličko - docela, docela nepatrně - ví to naprosto jistě, že s ní pohnula - možná že hledala jeho ruku. Pamatuje se prý, že to často dělávala už předtím, třeba i v nejhlubším spánku. A když to dořekl, sklesl opět na své sedadlo, zalomil rukama nad hlavou a vyrazil výkřik, na jaký není možno nikdy zapomenout.

Nebohý učitel naznačil posunkem bakalářovi, že si přisedne ke starci z druhé strany a zkusí na něj promluvit zase on. Jemně mu rozpletli sepjaté prsty, které si zaťal do šedin, a stiskli mu je každý ve své dlani.

„Mne určitě vyslechne,“ řekl učitel, „jsem si tím jistý. Vyslechne mě nebo vás, když ho snažně poprosíme. Ona by nás vyslechla vždycky.“

„Poslechnu si každý hlas, který ráda poslouchala ona,“ zvolal stařec. „Miluju všechno, co milovala ona!“

„To já právě vím,“ odvětil učitel, „o tom jsem přesvědčený. Proto pomyslete na ni; vzpomeňte si na všechno to soužení a trápení, které jste spolu sdíleli, na všechny ty zlé chvíle, ale i na všechny tiché radostí, které jste společně prožili.“

„Myslím na to! Jak bych nemyslel! Nemůžu ani myslet na nic jiného.“

„Chtěl bych, abyste teď nemyslel na nic jiného - na nic jiného než jen na všechno hezké, co vás příjemně naladí, drahý příteli, na věci, které otevřou vaše srdce starým láskám a starým časům. Právě takhle by vám to řekla i ona, a jejím jménem tedy k vám teď mluvím já.“

„Hlavně, že mluvíte tiše,“ řekl stařec. „Nechceme ji přece budit. Rád bych zase viděl ty její oči, a taky jak se usmívá. Ona má sice i na té své hladké tvářičce úsměv, jenže je nějaký strnulý a pořád stejný. Chtěl bych spíš, aby se rozsvěcoval a zhasínal, jako sluníčko. Ale i to bude, jen co se nebi zlíbí. Hlavněji nebudit!“

„Nemluvme o ní, jaká je ve spánku, ale jaká bývala, když jste spolu putovali po těch dálkách – jaká bývala ještě dřív doma, v tom vašem domě, odkud jste spolu utekli - jaká bývala za starých, veselých časů,“ pravil učitel.

622$

„Byla vždycky veselá - moc veselá,“ zvolal stařec a podíval se pevně na něj. „Hned odmalička v ní vždycky bylo něco milého a uklidňujícího, to se pamatuju - protože měla šťastnou povahu!“

„Slyšeli jsme vás povídat,“ pokračoval učitel, „že v tomhle i v té dobrotě byla celá její matka. Dovedete si ještě její matku připamatovat a rozpomenout se na ni?“

Stařec neztratil nic ze svého pevného pohledu, ale nic na to neřekl.

„Nebo dokonce na někoho ještě před ní?“ vmísil se bakalář. „Je to už moc let, vím, moc dávno, a utrpení ten čas ještě prodlužuje, ale přece jste nemohl zapomenout na tu, jejíž smrt byla příčinou, že se vám tohle dítě stalo tak drahým ještě dřív, než jste poznal jeho cenu a mohl číst v jeho srdci? Řekněme, že byste se dovedl v myšlenkách přenést do ještě dávnější minulosti - třeba až do časů svého dětství - kdy jste na rozdíl od tohoto krásného kvítku netrávil svoje mládí jako jedináček. Řekněme, že byste si dovedl z těch dávných časů vzpomenout na jednoho človíčka, který vás vřele miloval, když jste vy sám byl ještě úplné dítě. Řekněme, že jste měl bratra, o kterém už ani nevíte, na kterého jste dávno zapomněl, kterého jste dlouho neviděl, bratra, od kterého jste byl nekonečně dlouho odloučen, ale který se teď, když to právě nejvíc potřebujete, najednou vrací, aby vás posilňoval a utěšoval -“ „Aby ti byl tím, čím jsi ty kdysi býval jemu,“ vpadl mladší bratr a klesl před ním na koleno, „aby ti oplatil tvou starou lásku, bratříčku milovaný, trvalou péčí a láskyplnou starostlivostí - aby teď byl po tvém boku tím, kým nikdy nepřestal být, i když nás dělily nedozírné oceány, aby ta dlouhá léta své opuštěnosti volal za svědky nikdy neotřesené věrnosti a stálých vzpomínek na zašlé dny. Prozraď mi jen jediným slovem, že mě poznáváš, bratře, a nikdy - ne, nikdy, ani v nejkrásnějších chvílích našich dětských let, kdy jsme si my ubozí pošetilí chlapci mysleli, že budeme trávit celý život spolu - opravdu nikdy jsme si ještě nebyli navzájem ani z poloviny tak drazí a vzácní, jako si budeme od téhle chvíle!“

623$

Stařec se díval z jedné tváře na druhou a rty se mu pohybovaly; ale ani hlásek z nich nesplynul v odpověď.

„Když jsme už tenkrát tak drželi spolu,“ pokračoval mladší bratr, „jaké bude to pouto mezi námi teprve teď! Naše láska a pocit sounáležení vypučely v dětství, kdy jsme měli celý život ještě před sebou, a my je teď obnovíme, když jsme život už poznali a nejsme nakonec nic víc než zase pouhé děti. Jako se mnoho neklidných duchů, kteří se honili světem za bohatstvím, slávou nebo zábavou, uchyluje v podzimku života tam, kde prvně spatřili světlo světa, a marně se snaží být opět dětmi, dříve než vydechnou naposled, tak se i my, méně šťastní v mladších letech než oni, ale šťastnější v jeho závěrečném období, usadíme k odpočinku zase na místech našich oblíbených chlapeckých her - a protože se vracíme domů bez jakékoli splněné naděje, která vzklíčila v mužném věku, protože si nepřinášíme zpátky nic z toho, co jsme kdysi odnesli, kromě naší staré touhy jednoho po druhém, a protože jsme nezachránili z trosek života nic cenného než to, co nám ho zpočátku dělalo drahým - tak budeme možná opravdu zase děti jako ze začátku. A i kdyby,“ dodal změněným hlasem, „i kdyby se to, co se hrozím vyslovit, bylo stalo i kdyby to už tak bylo nebo se teprve mělo stát (před čímž nás nebe uchovej a chraň!) - nejsme už, drahý bratře, každý sám a to nám bude v našem velkém zármutku útěchou.“

Zatímco tato řeč spěla k závěru, začal stařec kousek po kousku pomaloučku couvat k vedlejší místností. A pak na ni ukázal a roztřesenými rty řekl:

„Spikli jste se proti mně, abyste odloudili moje srdce od ní. A to se vám nikdy nepodaří – nikdy, dokud ve mně bude kousek života. Nemám žádného příbuzného ani přítele kromě ní - ani jsem nikdy neměl - a nikdy taky mít nebudu. Ona je pro mě jediná - a vším. Teď je už pozdě, abyste nás od sebe rozloučili.“

Zamítavými gesty ruky je přitom odháněl, šel dál, při chůzi ji stále tiše volal, a tak vklouzl do vedlejší místnosti. Všichni, které tak svým posunkem odmítl, sklonili teď

624$

hlavy k sobě a po několika šeptem vyměněných slovech přerývaných silným dojetím a jen s námahou pronášených - ho následovali. Našlapovali tak opatrně, že jejich kroky nebylo vůbec slyšet; z hloučku však zaznívaly vzlyky a vzdechy bolesti a zármutku.

Byla totiž mrtvá. Nikdy nebylo spánku tak půvabného a klidného, tak prostého všech známek bolesti, tak krásného na pohled. Dělala dojem stvoření, které právě vyšlo z rukou božích, a teď čeká na vdechnutí života - nikoli někoho, kdo už žil a podlehl smrti.

Její lůžko bylo ozdobeno tu a tam zimními bobulemi a zelenými listy, natrhanými na místech, kam nejraději chodívala. „Až umřu, položte ke mně něco, co milovalo světlo a mělo nad sebou pořád oblohu.“ To byla její slova.

Byla mrtvá. Dobrá, něžná, trpělivá, čistá Nell byla mrtvá. Její malý ptáček – ubohý křehký tvoreček, kterého by stačilo zahubit jediné cvrnknutí prstu - ten sebou čile vrtěl ve své klícce; a statečné srdce jeho dětské velitelky bylo navždy němé a nehybné.

Kam se poděly stopy jejích minulých starostí, jejích útrap a únavy? Všechny byly pryč. Bolest byla v ní teď opravdu mrtvá, ale zrodilo se něco jiného, mír a dokonalé štěstí - a ty se zrcadlily v její pokojné kráse a hlubokém klidu.

A přesto tam leželo její někdejší já, touto proměnou nezměněné. Ano. Na touž sladkou tvář kdysi shlížel milý krb starého domova; táž jasná tvář prošla jako sen brlohy bídy a strastí; u dveří chudého učitele za toho letního večera, před žhnoucí pecí za té studené deštivé noci, u tichého lůžka umírajícího školáčka, všude se zjevoval týž mírný, líbezný výraz. Tak po smrti poznáme anděla v celé jeho majestátnosti.

Stařec zvedl jednu bezvládnou paži k sobě a tiskl si malou ručku, pevně sevřenou v dlani, na prsa, aby ji zahřál. Byla to ruka, kterou k němu vztáhla zároveň se svým posledním úsměvem - ta ruka, která ho vedla na všech cestách jejich putování. Znovu a znovu si ji přikládal ke rtům a hned si ji potom zase přivinul na prsa a šeptal,

625$

že už je teplejší; a jen to vyslovil, podíval se zmučeně po těch, kteří stáli kolem, jako by je zapřísahal, aby jí pomohli.

Byla mrtvá, byla mimo veškerou pomoc, ale i mimo veškerou potřebu pomoci. Starobylé prostory, které jako by naplňovala životem i tehdy, když už z ní její vlastní život rychle unikal – zahrada, kterou opatrovala - oči, které oblažovala - oblíbená místa mnohých hodin, strávených tichým přemítáním - pěšiny, po kterých šlapala snad ještě včera - nic z toho ji už nikdy neuvidí.

„Není to zde,“ řekl učitel, když se sklonil, aby ji políbil na líčko, a dal svým slzám volný průchod, „není to zde na zemi, kde se končí spravedlnost nebes. Pomyslete, co je země ve srovnání se světem, kam její mladá duše tak předčasně odlétla - a řekněte, kdyby ji nějaké dobře uvážené přání, slavnostně a vzácnými slovy pronesené nad tímto lůžkem, mohlo přivést zpátky k životu, kdo z nás by to přání vyslovil?“

«KAPITOLA SEDMDESÁTÁ DRUHÁ»

Když nadešlo ráno a mohli o předmětu svého žalu mluvit už klidněji, dověděli se, jaké byly její poslední chvíle.

Byla mrtvá už dva dny. Všichni byli v té době kolem ní, protože věděli, že se blíží konec. Umřela krátce po prvním úsvitu. V první polovině noci jí ještě předčítali a hovořili s ní, ale jak se hodiny vlekly, nakonec usnula. Podle toho, co tu a tam tichounce zašeptala ze spaní, usuzovali, že se jí zdá o jejím putování s dědečkem; ale nebyly to sny o strázních jejich cesty, nýbrž o lidech, kteří jim pomáhali a jednali s nimi vlídně, neboť často řekla s velkou vroucností: „Zaplať vám to pánbůh!“ Když se probouzela, byla vždycky při smyslech a nikdy neblouznila kromě jednou, a to když mluvila o jakési čarokrásné hudbě, která se prý nese vzduchem. Kdo ví! Možná že tam opravdu zněla!

626$

Když po velmi klidném spánku konečně otevřela oči, prosila je, aby ji všichni ještě jednou políbili. A když se stalo, otočila se k dědečkovi s líbezným úsměvem v tváři s takovým, říkali, jaký v životě ještě neviděli a na který se nedá nikdy zapomenout - a ovinula mu obě paže kolem krku. Zprvu ani vůbec nevěděli, že v tom okamžiku umřela.

Mluvívala často o těch dvou sestrách, které jí podle jejích slov připadaly jako vlastní drahé přítelkyně. Přála si, aby se jednou dověděly, co se na ně namyslela a jak je pozorovala, když se spolu večer procházívaly podél řeky. Poslední dobou také často říkala, že by ráda zase viděla ubohého Kita. Přála si, aby někdo Kitovi vyřídil její pozdrav. A vždycky, když na něj vzpomínala nebo o něm mluvila, tedy nikdy jinak než s jakýmsi náznakem svého starého, čistého, bezstarostného smíchu.

Pokud jde o ostatní věci, nikdy ani nereptala ani si na nic nestěžovala, nýbrž s klidnou myslí a se zcela nezměněným chováním - až na to, že se den ze dne stávala vážnější a svému okolí za všechno vděčnější - pomalu zhasínala jako světlo za letního večera.

Chlapeček, který býval jejím malým přítelem, přišel téměř ihned po rozednění s dárkem suchých květin a prosil, aby jí je položili na prsa. To on se včera v noci ukázal v okně a mluvil s hrobníkem, a ve sněhu také našli stopy jeho malých nožek pod oknem její ložnice, kde postával, než šel spát. Nejspíš si představoval, že ji tam nechali samotnou, a to pomyšlení bylo pro něj asi nesnesitelné.

Opět a opět jim vypravoval svůj sen, líčil, jak se mu zdálo, že znovu oživla a vrátila se mezi ně úplně stejná, jako bývala. Úpěnlivě prosil, aby mu dovolili se na ni podívat, a sliboval, že bude docela tiše a že se nemusejí bát, že by se vylekal, protože seděl u svého bratříčka celý den sám, když tenkrát umřel, a byl jen rád, že může být tak blízko u něho. Vyhověli jeho přání, a chlapeček opravdu dodržel slovo, a přestože byl dítě, svým chováním byl příkladem pro všechny ostatní.

Až do té chvíle stařec nepromluvil jediné slovo - leda k ní - a nehnul se od jejího lůžka. Ale když spatřil jejího

627$

malého miláčka, byl tak dojatý, jak ho do té doby ještě neviděli, a udělal pohyb, jako by chtěl, aby chlapeček přistoupil blíž. Potom mu ukázal na lůžko a poprvé propukl v pláč. A když ti, kteří postávali okolo, z toho usoudili, že mu pohled na to dítě přináší úlevu, nechali je spolu o samotě.

Chlapeček ho pak svým nestrojeným povídáním o ní konejšil, až ho přemluvil, aby si trochu odpočinul, aby se šel projít; a on opravdu udělal téměř všechno, co od něho chtěl. A když nadešel den, kdy její tělesná schránka měla navždycky zmizet lidským očím, odvedl ho chlapeček pryč, aby neviděl, až mu ji budou brát.

Šli nasbírat čerstvé listy a bobule na její lůžko. Byla neděle - veselé, jasné zimní odpoledne - a když procházeli jedinou ulicí vesnice, lidé, které potkávali, jim ustupovali z cesty, dělali jim místo a zdušeným hlasem je zdravili. Někteří potřásali starci soucitně rukou, jiní zůstávali s obnaženou hlavou stát, než se vratce přebelhal okolo, a když poodešel, mnozí volali: „Pomoz mu pánbůh!“

„Kmotra,“ promluvil stařec, když se zastavili u chalupy, kde bydlela matka jeho malého průvodce, „jak to přijde, že málem všichni jsou dnes v černém? Skoro na každém jsem viděl buďto smuteční fábor, nebo kus flóru.“

Žena se vymluvila, že neví.

„Ale vždyť vy sama - i vy jste napůl v černém,“ podivil se. „A jsou zavřená okna, která nikdy za dne zavřená nebývala. Co to znamená?“

Znovu odvětila žena, že nemůže říct.

„Musíme se vrátit,“ rozhodl se najednou stařec chvatně. „Musíme se podívat, co se děje.“

„Ne, ne,“ zvolal chlapeček a zadržoval ho. „Vzpomeňte si, co jste mi slíbil. Že půjdeme do toho starého zeleného úvozu, kde se mnou tak často bývala a kde jste nás i párkrát našel, jak děláme ty věnečky pro její zahradu. Nechoďte zpátky!“

„Ale kde je teď?“ ptal se stařec. „To mi pověz.“

„Copak to nevíte?“ opáčilo dítě. „Copak jsme od ní právě neodešli?“

628$

„Pravda. Pravda. To u ní jsme byli - viď!“

Přitiskl si ruku na čelo, rozhlédl se prázdným pohledem dokola, a jako by ho hnal nějaký náhlý nápad, přešel přes cestu a vstoupil do hrobníkovy chalupy. Hrobník a jeho hluchý pomocník seděli u ohně. Oba vstali, když viděli, kdo to přišel.

Dítě jim dalo chvatně rukou znamení. Byl to bleskurychlý pohyb, ale i ten jim spolu se starcovým výrazem úplně stačil.

„Vy dnes - vy dnes někoho pochováváte?“ zeptal se dychtivě.

„Ne, ne! Kohopak bychom měli pochovávat, pane?“ odpověděl hrobník.

„Baže, pravda - kohopak! Říkám stejně s vámi - pravda, kohopak?“

„My máme dneska volno, dobrý pane,“ odvětil hrobník mírně. „Dneska nemáme nic na práci.“

„Tak já tedy s tebou půjdu, kam budeš chtít,“ pravil stařec a otočil se k dítěti. „Ale je to pravda, co mi říkáte? Nepodvádíte mě snad? Změnil jsem se - i za ten krátký čas, co jste mě viděli naposledy.“

„Jen jděte, kam jste měli namířeno, pane!“ zavolal hrobník. „A nebe vás provázej oba!“

„Já můžu jít hned,“ řekl stařec krotce. „Jsem připravený, pojď, chlapče, pojď!“

A tak se nechal odvést.

Vtom začal zvon - ten, který tak často slýchala, ve dne i v noci, a jehož zvuku naslouchala s povzneseným požitkem téměř jako lidskému hlasu - vtom začal vyzvánět svou nelítostnou hranu za ni, takovou mladou, takovou krásnou, takovou dobrou. Vetché stáří i dělný věk, kvetoucí mládí i bezmocné dětství, to vše sem proudilo - o berlích, v pýše síly a zdraví, v plném slibném rozkvětu i na pouhém prahu života -, aby se shromáždilo kolem jejího hrobu. Byli tam starci, jejichž oči zakalil věk a smysly selhávaly a babičky, které mohly umřít před deseti roky, a už tehdy by byly bývaly dost staré - hluší, slepí, chromí, ochrnutí, živoucí mrtvoly v mnoha podobách a různého vzhledu,

629$

aby přihlíželi uzavření toho předčasného hrobu. Co byla smrt, kterou měl ten hrob pojmout, proti té, která se dosud mohla ploužit a vláčet nad ním!

Po pěšině lemované hustým špalírem ji pak nesli čistou jako ten čerstvě napadlý sníh, který pokrýval zem – po životní pouti, která byla stejně krátká a pomíjivá jako on. Prošla opět portálem, ve kterém poprvé usedla tenkrát, když ji nebe ve svém milosrdenství přivedlo na toto pokojné místo, a starý kostel ji přijal do svého tichého stínu.

Odnesli ji do jednoho starého výklenku, právě tam, kde tak často, přečasto zamyšleně sedávala, a složili své břemeno jemně na kamenné dlaždice. Světlo na ni padalo barevným oknem - oknem, za nímž v létě bez ustání šustily větve stromů a kde po celé dny sladce zpívali ptáci. S každým sebelehčím zavanutím, které pohne těmi větvemi za slunečního světla, dopadne na její hrob trocha chvějivého, měnlivého světla.

Zem v zem, popel v popel, prach v prach! Mnoho mladých rukou do něho hodilo svůj věneček, bylo slyšet mnohý zdušený vzlyk. Někteří – a nebylo jich málo poklekli. Všichni byli ve svém zármutku upřímní a pravdiví.

Po skončení obřadu ustoupili truchlící stranou a vesničané obstoupili hrob, aby se do něho ještě podívali, než ho zase přikryje kamenná deska. Někdo si připamatoval, jak ji jednou viděl sedět právě na tomhle místě a jak jí ruce s knihou klesly do klína a ona se pak se zamyšlenou tváří a dlouho dívala do jasné oblohy. Jiný zas vypravoval, jak se vždycky hrozně divil, že někdo tak křehký jako ona může být tak duševně silný; jak se například nikdy nebála vejít do kostela sama třeba za čiré tmy, jak se tam naopak zdržovala nejraději, když všude panovalo ticho, ba vystupovala ráda i po schodech na věž bez jakéhokoli jiného světla kromě paprsků měsíce, které se prodraly úzkými průhledy ve staré tlusté zdi. Mezi nejstaršími se šeptalo, že vídala anděly a hovořila s nimi; a když si připomněli, jak vypadala a jakým způsobem mluvila a jak předčasně umřela, někteří začínali věřit, že by to vskutku mohlo být pravda. A jak tak přistupovali k hrobu v malých hloučcích,

630$

aby se podívali dolů, a jak potom udělali místo dalším a s šeptem odcházeli ve skupinkách po třech po čtyřech, kostel se nakonec ode všech vyprázdnil a zůstal v něm pouze hrobník s truchlícími přáteli.

Dívali se, jak hrobku zakrývá a jak upevňuje kamennou desku. A potom, když se s podvečerem snesl soumrak a ani hlásek nerušil posvátné ticho toho místa - a když začalo dovnitř proudit stříbrné světlo měsíce a zalévat svým jasem hrobky i náhrobky, sloupy, zdi i oblouky, a především (tak se jim zdálo) její tichý hrob - v onom pokojném čase, kdy nitro člověka domněle nachází nejen v sobě, ale i ve vnějším světě záruky nesmrtelnosti a kdy světské naděje a starosti jako malicherné zapadají před nimi do prachu - teprve tehdy se s klidným a pokorným srdcem rozloučili a dali děvčátku poslední sbohem.

Ach! Je těžko vzít si k srdci lekci, kterou taková smrt člověku dává, ale ať ji nikdo neodmítá, protože to je lekce, kterou by měli projít všichni, protože to je velká, všeobecně platná pravda. Když smrt skosí nevinné mládí, pak za každé křehké tělo, ze kterého osvobodí prahnoucí duši, vykvete sta ctností v podobě milosrdenství, lidumilnosti a lásky, a ty vykročí do světa, aby ho oblažovaly. Z každé slzy, kterou truchlící smrtelníci prolijí nad takovým zeleným hrobem, vypučí nějaké dobro, očistí a zjemní se nějaká povaha. Ze šlépějí anděla smrti se zvednou jasná stvoření, která budou vzdorovat jeho moci a měnit jeho temné stezky ve světlou cestu do nebe.

Bylo už pozdě, když se stařec vrátil domů. Chlapeček ho na zpáteční cestě totiž zavedl ještě pod nějakou záminkou do svého domova; a protože z nedostatku odpočinku v posledních dnech i po únavě z té dlouhé toulky na starce padla ospalost, v teple u krbu tvrdě usnul. Byl velice vyčerpaný, a proto si dávali pozor, aby ho neprobudili. Spánek ho neopouštěl dlouhou dobu, takže když se konečně vzbudil, svítil už měsíc.

Mladší bratr, znepokojený jeho dlouhou nepřítomností, ho už vyhlížel u dveří, než se konečně objevil na pěšině

631$

se svým malým průvodcem. Vykročil jim v ústrety, a když jemně přinutil starce, aby se opřel o jeho paži, dovedl jeho pomalé a vratké kroky k domu.

Stařec zamířil rovnou do její ložnice. Když nenašel, co tam zanechal, vrátil se s poplašeným výrazem do místnosti, kde byli přátelé shromážděni. Odtamtud se hnal do učitelova obydlí, přičemž ji stále volal jménem. Následovali ho ihned v patách, a když marně prohledal celý dům, přivedli ho zase zpátky domů.

Slovy tak přesvědčivými, jaká jim mohly vnuknout jen soucit a láska, ho přemluvili, aby se posadil mezi ně a vyslechl si, co mu chtějí povědět. Potom se všemožnými drobnými úskoky snažili připravit jeho mysl na to, co musí přijít, a když mnoha vřelými slovy dostatečně dlouho prodleli u šťastného osudu, který jí byl přisouzen, řekli mu nakonec pravdu. V tom okamžiku, kdy jim splynula ze rtů, skácel se v jejich středu jako podťatý.

Dlouhé hodiny skoro ztráceli naději, že to přežije; ale stesk je silný a stařec se zotavil.

Je-li někdo, kdo nikdy nepoznal prázdnotu, která následuje po smrti - to příšerné vakuum - ten pocit opuštěnosti, který padá i na povahy nejsilnější, kdy na každém kroku chybí něco blízkého a milovaného - to spojování neživých a necitelných věcí s předmětem vzpomínek, když se každý domácí fetiš stává pomníkem a každý pokoj hrobem je-li někdo, kdo nic takového jakživ nepoznal a sám na vlastní kůži nezakusil, pak si nikdy nemůže ani zdaleka představit, jak stařec po celé dny všechen čas protruchlil, jak se soužil a bloumal hned tady, hned tam, jako by něco hledal, ale nikde nenacházel útěchu.

Pokud si uchoval nějakou schopnost myšlení a vzpomínek, pak jen v souvislosti s ní. Nikdy nechápal, nebo jako by se ani nesnažil chápat nic o svém bratrovi. Ke každému projevu lásky a něžné pozornosti zůstával lhostejný. Když s ním hovořili o tomto nebo o jakémkoli jiném předmětu - kromě jednoho -, chvíli je trpělivě poslouchal, ale potom se odvrátil a šel ji znovu hledat jako už stokrát předtím.

Ale právě toho jednoho předmětu, který ležel nejvíc

632$

na mysli jemu i jim všem, bylo vyloučeno se dotknout. Mrtvá! Nemohl slyšet ani snést to slovo. Sebeslabší narážka na ně znamenala pro něj stejný otřes a záchvat, do jakého upadl, když je před ním vyslovili prvně. Nikdo neuměl říci, v jaké naději vlastně žije; ale že chová určitou naději, že ji přece jen najde – nějakou slabou a mlhavou naději, přenášenou ze dne na den, pro kterou také ze dne na den víc chřadl na těle a klesal na duchu - to bylo jasné všem.

Uvažovali o tom, že ho odvezou z jeviště tohoto posledního zármutku - že zkusí, zda by mu nepomohla změna prostředí a nepotěšila ho. Jeho bratr si vyžádal radu lidí, pokládaných za znalce v takových případech, a ti přijeli a podívali se na něj. Někteří z nich se dokonce zdrželi v místě, hovořili s ním, když byl ochotný hovořit, a pozorovali ho, jak mlčky a sám bloumá sem a tam. Nakonec usoudili, že ať by ho odvezli kam chtěli, vždycky by se snažil vrátit se zase sem. Je myšlenkami upjatý jedině na toto místo. Mohli by ho udržet leda jako vězně, kdyby ho někde pevně zavřeli a dali ho přísně střežit; kdyby se mu však nějakým způsobem podařilo uprchnout, určitě by putoval zase zpátky na toto místo, i kdyby ho ta cesta měla stát život.

Chlapec, kterému se zpočátku tak podroboval, na něj už neměl žádný vliv. Někdy sice dovolil, aby chlapeček šel na procházce vedle něho, nebo dokonce vzal jeho přítomnost na vědomí natolik, že se od něho nechal uchopit za ruku, ba někdy se zastavil a políbil ho na tvářičku nebo ho pohladil po vlasech. Jindy ho však ne nevlídně, ale důrazně žádal, aby šel pryč, a nesnášel ho ve své blízkosti. Ale ať už byl sám nebo s tímto poddajným přítelem nebo s těmi, kteří by mu byli rádi, za jakoukoli cenu nebo oběť, poskytli nějakou útěchu pro uklidnění mysli, kdyby se šťastnou náhodou byla vůbec dala nějaká cesta k tomu najít, přesto zůstával pořád stejný - byl to stále člověk se zlomeným srdcem, kterého nic v životě netěší a který nemá o nic zájem.

Nakonec jednoho rána zjistili, že je pryč; vstal zřejmě velice časně a s mošnou na rameni, s holí v ruce, s jejím

633$

slaměným kloboučkem i malým košíčkem plným podobných věcí, jaké s sebou obvykle nosívala, prostě někam odešel. Právě když se ho chystali jít daleko široko hledat, objevil se vylekaný školák se zprávou, že ho jen před chviličkou viděl sedět v kostele - na jejím hrobě, řekl.

Pospíšili si tam, a když se tichounce připlížili ke dveřím, spatřili ho v póze člověka, který trpělivě čeká. Nerušili ho tedy, ale celý ten den na něj dávali pozor. Když se večer setmělo, klidně vstal, vrátil se domů, odebral se na lůžko a přitom si pro sebe brumlal: „Zítra ale přijde!“

A nazítří tam byl zase od východu slunce do večera; a zase se večer ukládal ke spánku s tichým: „Zítra ale přijde!“

A potom už každý den, a vždycky od rána do večera, na ni čekával u jejího hrobu. Kolik obrazů cest novými půvabnými krajinami, místeček k večernímu odpočinku pod volnou širokou oblohou, toulek po polích a lesích a pěšinách málo vyšlapaných - kolik záchvěvů toho jednoho tak důvěrně známého hlásku, kolik chimér té postavy, těch vlajících šatů, těch vlasů, které se tak rozkošně vlnily ve větru - kolik obrazů toho, co bývalo a več doufal, že ještě bude - před ním vyvstávalo v tom starém, temném, mlčelivém kostele! Nikdy nikomu neřekl, co se v něm děje, ani kam chodí. Sedával s přáteli večer a s tajným uspokojením, které však na něm všichni mohli vidět, si dělal plány, jak s ní uteče, dříve než nadejde další večer; a v jeho šeptané modlitbě vždycky slyšeli: „Pane, dej, ať zítra už přijde!“

Naposledy, bylo to právě jednoho nádherného jarního dne, se v obvyklou hodinu nevrátil, a šli ho proto hledat. Ležel mrtvý na jejím náhrobním kameni.

Uložili ho po boku té, kterou tak vroucně miloval; a tak v tom kostele, kde se modlívali, kde rozjímali a tak často ruku v ruce prodlévali, dítě a stařec nakonec spolu ulehli i k poslednímu spánku.

634$

«KAPITOLA POSLEDNÍ»

Kouzelné klubko, které se před námi odvíjelo, zavedlo vyprávěče až sem a nyní zpomaluje svůj běh a zastavuje se. Leží před cílem, jeho nit dochází.

Zbývá pouze propustit hlavní osoby malého hloučku, který nám na cestě dělal společnost, a tak celé putování uzavřít.

Jako první se naší zdvořilé pozornosti dožadují nejvýznačnější mezi nimi, hlaďoučký Sampson Brass se sestrou Sally, zavěšeni do sebe.

Tedy pan Sampson, zadržený spravedlností, kterou šel navštívit, jak jsme již vylíčili, a vystavený tak silnému nátlaku, aby svůj pobyt prodloužil, že nikterak nemohl odmítnout, zůstal potom pod její ochranou po značně dlouhý čas, během něhož ho velká pozornost této jeho hostitelky poutala tak nesmírně pevně, že byl pro společnost úplně ztracený a nikdy si ani nevyšel na procházku dál než na malý dlážděný dvorek. Dokonce tak hluboké porozumění nacházela jeho skromná a zdrženlivá povaha u těch, s nimiž přicházel do styku, že z čiré žárlivosti na každičkou chvilku jeho nepřítomnosti požadovali jakousi čistě přátelskou zástavu, kterou měli dát dva zámožní majitelé nějaké nemovitosti, každý sumičku tisíci pěti set liber, dříve než by mu dovolili opustit jejich pohostinnou střechu - neboť asi pochybovali, jak se zdálo, že by se za jakýchkoli jiných podmínek vrátil, kdyby ho už byli jednou propustili. Pan Brass, zaujatý humorností tohoto žertu, pokračoval v něm v témže duchu až do krajnosti tím, že ze širokého kruhu svých známostí vyhledal párek přátel, jejichž spojené úhrnné jmění bylo asi o půl penny menší než patnáct pencí, a ty nabídl jako záruku - neboť tak znělo to legrační slovo, na kterém se obě strany shodly. Když však byli tito pánové po čtyřiadvacetihodinovém šprýmovném okolkování odmítnuti, uvolil se pan Brass zůstat, a také zůstal, až ho klub vybraných čtveráků zvaný velká porota (který byl do celé švandy zasvěcený) povolal

635$

pro křivopřísežnictví a podvod k zodpovídání se před dvanáct jiných šibalů, kteří ho potom s nanejvýš rozvernou radostí uznali vinným - ba k celému tomu báječnému vyražení se přidal i sám obecný lid, a když se pan Brass vezl v drožce do budovy, kde se tito šibalové shromažďují, pozdravoval ho zkaženými vejci a chcíplými koťaty a tvářil se, jako by ho chtěl roztrhat na cucky, což značně zvyšovalo komičnost celé situace a nepochybně přispívalo k tomu, že z ní měl tím větší požitek.

Aby tuto zábavnou nit rozpředl ještě dále, navrhl pan Brass prostřednictvím svého obhájce pozastavení rozsudku s odůvodněním, že se dal svést k sebeobvinění jedině na základě ujištění; že tak získá beztrestnost, a slibů, že bude omilostněn, a dožadoval se zmírnění, jaké zákon přiznává takovým důvěřivým povahám, když jsou takto oklamány. Po delší vážné rozpravě byl tento bod (spolu s jinými body procedurální povahy, jejichž humorná výstřednost už nemohla být větší) postoupen k rozhodnutí soudcům, přičemž Sampsona na tu dobu odvezli do jeho provizorního příbytku. Nakonec některé body rozhodli v Sampsonův prospěch a některé proti němu, a výsledek všeho byl ten, že ho nepožádali, aby se vydal na nějaký čas na cesty po cizích zemích, ale místo toho mu dovolili, aby za určitých bezvýznamných omezení oblažoval svou otčinu.

Ta omezení spočívala v tom, že má po jistou řadu let sídlit v jedné prostorné rezidenci, kde mají na veřejné útraty byt a celé zaopatření i rozliční jiní gentlemani, kteří se všichni šatí s jednotnou nenápadnou elegancí krojem šedé barvy se žlutými výložkami, mají vlasy ostříhané neobyčejně nakrátko a žijí většinou o ovesné kaši a řídké polévce. Taktéž se od něho vyžadovalo, aby se účastnil jejich tělesného cvičení, spočívajícího v neustálém stoupání po nekonečných schodech; a aby mu snad nohy, takové námaze nezvyklé, tímto cvičením nezeslábly, vyžadovalo se od něho ještě, aby na jednom kotníku nosil amulet či talisman ze železa. Po sjednání těchto podmínek ho tedy jednoho večera poslali do jeho nového bydliště a spolu s devíti jinými gentlemany a dvěma dámami se

636$

mohl těšit výsadě, že se do svého ústraní veze v jednom z povozů Jeho Veličenstva krále.

Kromě a vedle těchto nepatrných sankcí bylo navíc jeho jméno vyškrtnuto a vymazáno ze seznamu advokátů, kteréžto vymazání se v těchto posledních časech vždycky pokládalo za velkou degradaci a pohanu a za nepřímý důkaz spáchání nějaké pořádné ničemnosti - což by se vskutku zdálo pravděpodobné, když tolik nehodných jmen zůstává dál nedotčeně zapsáno mezi svými lepšími sousedy.

O Sally Brassové se šířily pověsti navzájem si značně odporující. Někteří zasvěceně prohlašovali, že odešla v mužském oděvu do doků a stala se námořnicí; jiní tajemně šeptali, že se dala naverbovat jako prostý voják do druhého pluku pěší gardy a že ji viděli v uniformě, a to dokonce ve službě, když jednou večer stála opřena o mušketu ve strážní budce ve Svatojakubském parku a vyhlížela ven. Kolovalo mnoho takových šeptaných zpráv o ní, ale pravda, jak se zdá, je nejspíš taková, že po uplynutí asi pěti let (po kteroužto dobu nebyla prokazatelně spatřena vlastně ani jednou) bylo nejednou možno pozorovat dvě schoulené zbídačelé postavy, jak se za soumraku vykrádají z nějakých děr nejzapadlejšího zákoutí v okolí Svatého Jiljí a pouštějí se šouravým krokem do ulic jako dva třaslaví ubožáci, kteří při chůzi očima pročesávají jízdní dráhu a strouhy při chodníku, pátrajíce po zbytcích jídla nebo odhozených odpadcích masa. Tyto postavy nebylo vidět nikdy jindy než právě jen za těch chladných a pochmurných nocí, kdy se do ulic odvažují vylézat podobné příšerné přízraky, které se v každý jiný čas krčí zalezlé v nejhnusnějších skrýších Londýna, v průjezdech, tmavých kobkách a sklepích - ti vtělení démoni nemoci, neřesti, a hladu. Lidé, kteří by to byli měli vědět, šeptali, že to je Sampson a jeho sestra Sally; a ještě i dnes se prý občas za některé nevlídné noci zjeví v téže odporné podobě v nejtěsnější blízkosti chodců, kteří se štítivě odtahují, aby se jim neotřeli o loket.

Když se našla Quilpova mrtvola - což se však stalo až po uplynutí několika dní - byla úředně ohledána téměř

637$

na témž místě, kde ji voda vyhodila na břeh. Všeobecně panovala domněnka, že Quilp spáchal sebevraždu, a poněvadž všechny okolnosti jeho smrti tomu zjevně nasvědčovaly, vyzněl v tom smyslu i soudní výrok. Měl být proto pochován na křižovatce čtyř osamělých cest a jeho srdce mělo být prokláto kůlem.

Později se proslýchalo, že se od tohoto strašného a barbarského obřadu upustilo a že jeho pozůstatky vydali tajně Tomu Scottovi. Ale i v tom se mínění rozcházelo, neboť někteří zase tvrdili, že je Tom o půlnoci vykopal a přenesl na místo, které mu určila Quilpova vdova. Je pravděpodobné, že obě tyto verze mají původ asi v té prosté skutečnosti, že Tomovi při prohlídce mrtvoly tekly slzy což je nesporný fakt, ať už se to zdá sebenepochopitelnější. Mimoto projevil silné pohnutky napadnout soudní komisi; a když mu v tom zabránili a vyvedli ho ze síně, zaclonil její jediné okno tím, že se na jeho římse postavil na hlavu a stál tam v této pozici tak dlouho, dokud ho bdělý soudní sluha zručně nepřekotil zase zpátky na nohy.

Když byl smrtí svého pána takto vyvržen do světa, rozhodl se putovat jím po hlavě a po rukou, a začal si tedy vydělávat na svůj chléb metáním kozelců. Ale protože zjistil, že jeho anglický původ je této činnosti na překážku a téměř úplně brzdí její rozvoj (třebaže si jeho umění získalo znamenitou pověst i uznání), přisvojil si jméno jednoho italského hocha, prodavače sošek, s nímž se seznámil; teprve potom měly jeho kotrmelce ten pravý úspěch a zaujaly celé zástupy diváků.

Drobná paní Quilpová si nikdy neodpustila ten jeden úskok, který tolik tížil její svědomí, a nikdy o něm nemluvila ani na něj nepomyslila jinak než v trpkých slzách. Její manžel neměl žádné příbuzenstvo, a tak byla teď bohatá. Nezanechal žádnou poslední vůli - jinak by se bohatou pravděpodobně nebyla stala. A protože poprvé se vdala podle přání své matky, při druhém výběru se neradila s nikým než se sebou. Tato volba padla na velmi fešného mladého muže; a poněvadž si kladl předběžnou podmínku, aby paní Jiniwinová bydlela od té chvíle někde

638$

jinde, byly u nich po svatbě domácí bouřky jen docela lehkého a průměrného rázu a za peníze mrtvého zakrslíka spolu vedli docela veselý život.

Pan Garland s paní Garlandovou i pan Ábel si vedli jako obvykle (kromě toho, že v jejich domácnosti nastala změna, jak se hned ukáže), a když nadešel čas, vstoupil posledně jmenovaný pán ve společenství se svým přítelem notářem, kterážto událost se oslavila hostinou a plesem a velmi rozsáhlými radovánkami. Na tento ples byla náhodou pozvána nejostýchavější mladá dáma, jakou kdy svět viděl, a do té se pan Ábel náhodou zamiloval. Jak se to přihodilo nebo jak na to přišli nebo kdo z nich první sdělil ten objev druhému, to nikdo neví. Jisté však je, že se po určitém čase vzali; a stejně jisté je, že byli tou nejšťastnější dvojicí ze šťastných; a neméně jisté je, že si to také plně zasloužili. My jen s radostí dodáme, že vychovali pěknou rodinku - a každé rozmnožení dobroty a laskavosti je přece nemalým příspěvkem k povznesení ušlechtilých stránek světa a nemalým důvodem k radosti všeho lidstva vůbec.

Pokud se týče Chlupáče, ten si zachoval svůj smysl pro nezávislost a zásadovost až do poslední chvíle svého života, který byl kromobyčejně dlouhý, takže se na něj pohlíželo jako na opravdového metuzaléma poníků, často jezdíval s kočárkem mezi domovem páně Garlandovým a synovým, a poněvadž staří Garlandovi i mladí Garlandovi bývali spolu velice často, měl i v nové domácnosti svou stáj, do které si zvykl chodit docela bez nucení a s překvapující důstojností. Blahosklonně se uvolil hrát si i s dětmi, když povyrostly natolik, aby se mohly ucházet o jeho přátelství, a běhával s nimi po své malé ohradě sem a tam jako pejsek. Ale třebaže udělal tento ústupek, ba nechal si líbit i některé drobné důvěrnosti, jako je hlazení, dokonce prohlížení kopyt nebo věšení se mu na ocas, nikdy nepřipustil, aby se mu kterékoli z nich posadilo na hřbet, nebo když byl zapřažen, aby ho kočírovalo, čímž dával najevo, že i jejich kamarádství musí mít své meze a že jsou mezi nimi jisté věci, které jsou příliš vážné, než aby se s nimi zahrávalo.

639$

V pozdějším období svého života však začal být Chlupáč najednou přístupný i velkým citům, což se projevilo, když se dobrý bakalář po skonu duchovního přistěhoval natrvalo k panu Garlandovi; tehdy k němu zahořel vřelou náklonností a bez nejmenšího odporu a velice roztomile dovolil, aby ho bakalář řídil. Poslední dva tři roky před smrtí ale už vůbec nepracoval, a jen si žil jako prasátko v žitě; jeho poslední čin (jako nějakého starého cholerického pána) pak byl ten, že svého kuršmída kopl.

Pan Swiveller se zotavoval ze své nemoci velice pomalu a první, co udělal, když začal dostávat svou roční rentu, byl nákup slušné výbavy šatstva pro markýzu, a hned ji také poslal do školy, aby splnil slib, který vyslovil, dokud ještě ležel v horečkách. Když pro ni nějaký čas vymýšlel jméno, které by jí bylo hodno, rozhodl se nakonec pro jméno Sofrónie Sfinxová, poněvadž mu jednak hezky znělo, jednak bylo vznešené, a navíc naznačovalo jistou záhadnost. Pod tím jménem odešla markýza s pláčem do školy, kterou jí vybral, a odkud potom - neboť brzo předhonila všechny soupeřící spolužačky – dlouho před uplynutím předepsaného počtu čtvrtletí přešla do školy vyššího stupně. Je to jen pouhá spravedlnost vůči panu Swivellerovi, jestliže uvedeme, že ačkoli se pro tíhu nákladů na její vzdělání musel poměrně značně uskrovňovat po dlouhých šest let, přesto nikdy neochabl ve svém zápalu a vždycky se cítil dostatečně odměněn zprávami o jejích pokrocích, jež vždy (s velkou vážností) vyslechl při svých každoměsíčních návštěvách u ředitelky, která na něj pohlížela jako na literáta výstředních nápadů a úplně zázračného talentu pro deklamování citátů.

Slovem, pan Swiveller nechal markýzu v tomto ústavu, až dosáhla, mírně odhadnuto, plných devatenácti let a rozkvetla do krásy, byla vzdělaná a vždycky vesele naložená - a teprve pak začal vážně přemýšlet, co si s ní počít dál. Když jednou při své pravidelné návštěvě zase právě přemílal tuto otázku v hlavě, seběhla k němu markýza sama a byla usměvavější a svěžejší než kdy jindy. A tu ho napadlo - třebaže nikoli poprvé -, že by to mohlo být

640$

docela příjemné, kdyby si ho vzala! A tak se jí tedy Richard na to zeptal; ať už odpověděla cokoli, rozhodně to nebylo „ne“; a přesně za týden od toho dne byli také skutečně ve vší počestnosti oddáni - což poskytlo panu Swivellerovi častou příležitost, aby v rozličných následujících obdobích rád opakoval, že koneckonců přece jen jedna mladá dáma byla pro něj rezervována už odmalička.

Protože v Hampsteadu byl k pronajmutí malý domek, který měl na zahrádce kuřáckou besídku - předmět závisti celého civilizovaného světa shodli se na tom, že se stanou jeho nájemci, a po skončení líbánek se tam také nastěhovali. A do tohoto zátiší docházel pravidelně každou neděli pan Chuckster, aby tam strávil celý den - obyčejně počínaje hned snídaní - a byl vždycky neúnavným dodavatelem všeobecných zpráv i aktuálních klípků ze společnosti. Ještě několik let zůstával smrtelným nepřítelem Kitovým a prohlašoval, že měl o tom hochovi lepší mínění, když se mělo za to, že tu pětilibrovou bankovku ukradl, než když se ukázalo, že se tím trestným činem vůbec neprovinil - poněvadž jeho vina by prý do sebe byla měla něco interesantního a smělého, kdežto jeho nevina není nic než důkaz potměšilé a mazané povahy. Ale pomaličku se s ním nakonec přece jen smířil, ba dokonce zašel až tak daleko, že ho poctil svou patronancí jako někoho, kdo se do jisté míry polepšil, a proto si zasluhuje odpuštění. Nikdy mu však nezapomněl ani neodpustil tu dávnou příhodu se šilinkem a tvrdil, že kdyby se byl vrátil, aby si vysloužil další šilink, bylo by to v pořádku a normální, ale že jeho návrat proto, aby si odpracoval, za co už jednou dostal zaplaceno, je skvrna na charakteru, kterou nikdy nemůže smýt žádné pokání ani žádná pozdní lítost.

Pan Swiveller, který byl odjakživa tak trochu filozof a koumák, propadl v kuřácké besídce nesmírně dumavým náladám a v takových chvílích obvykle probíral v mysli tajemnou otázku Sofróniina původu. Sama Sofrónie se pokládala za sirotka; ale pan Swiveller, když si dal v hlavě dohromady různé drobné okolnosti, docházel k názoru, že nejvíc o té věci musí vědět přece jen slečna Brassová;

641$

a když se od své ženy dověděl o jejím podivném rozhovoru s Quilpem, pojal všelijaká podezření, nebyl-li by ten tvor, dokud žil, také býval schopen tu šarádu rozluštit, kdyby byl chtěl. Tyto úvahy ho však nijak neznepokojovaly, protože Sofrónie mu byla vždycky nejvýš veselou, láskyplnou a rozšafnou ženou; a Dick (s výjimkou občasného vyražení s panem Chucksterem, k němuž ho docela rozumně spíš povzbuzovala, než aby mu v něm bránila) jí zase byl oddaným a domáckým manželem. A sehráli spolu statisíce partií kribidže. K Dickově cti ještě dodejme, že ačkoli jsme ji nazývali Sofrónií, on jí říkal markýza od začátku až do konce; a že při každém výročí toho dne, kdy ji objevil ve svém pokoji, když ležel nemocný, přicházel na oběd pan Chuckster a mohutně se to oslavovalo.

Podvodní karbaníci Izák List a Joe Jowl spolu se svým věrným kumpánem panem Jamesem Grovesem neposkvrněné pověsti provozovali dál své řemeslo se střídavým úspěchem, dokud je selhání jednoho obzvlášť riskantního podniku, spadajícího do jejich oboru, od sebe neroztrhlo, nerozptýlilo je do různých světových stran a nemělo za následek, že dlouhé a silné rámě zákona učinilo jejich růžové životní dráze rázný konec. Tato porážka měla své kořeny v neblahém přibrání nového společníka - mladého Fredericka Trenta -, který se tak stal bezděčným nástrojem potrestání jejich i svého.

Pokud jde o jmenovaného mladého muže, ten se potom po krátký čas protloukal cizinou a na svůj prostopášný život si vydělával důvtipem - což znamená zneužíváním každé vlastnosti, která hodnotně použita pozvedá člověka nad zvíře, ale takto znehodnocena ho naopak snižuje hluboko pod ně. Ale netrvalo dlouho a nějaký cizinec který náhodou navštívil onu nemocnici v Paříži, kde se vystavují utopenci, aby se zjistila jejich totožnost - poznal jeho mrtvolu přes všechna zranění a zohavení, způsobená prý nejspíš nějakou předcházející bitkou. Cizinec si však nechal celou věc pro sebe, dokud se nevrátil domů, a o mrtvolu se nikdo nehlásil ani dál nestaral.

Mladší bratr čili svobodný pán, neboť pod tím označením

642$

je nám známější, by byl rád vytáhl nebohého učitele z jeho ztracené varty a sdílel s ním zbytek života jako se svým společníkem a přítelem. Ale skromný vesnický učitel se bál odvážit se do hlučného světa a také už velice přilnul k obydlí na starém hřbitově. Tiše šťastný ve své škole i na této vesnici i v příchylné společnosti JEJÍHO malého truchlícího přítele, prožíval v míru klidný běh svého života; a zásluhou spravedlivé vděčnosti svého nového přítele - ta krátká zmínka nechť pro to postačí - už také nebyl chudý učitel.

Tento přítel - svobodný pán nebo mladší bratr, jak chcete - nosil v srdci těžký zármutek; ale ten v něm kupodivu nevypěstoval žádnou misantropii ani klášterní pochmurnost. Naopak vydal se do světa jako milovník svých bližních. Dlouho, předlouho bylo jeho hlavním potěšením putovat ve šlépějích starce a děvčátka (pokud je mohl vystopovat podle jejího vyprávění, o kterém se dověděl), zastavovat se, kde se zastavovali oni, cítit s nimi tam, kde trpěli, a radovat se tam, kde je někdo potěšil. Ti, kteří k nim byli laskaví, neunikli jeho pátrání. Ty sestřičky ve škole - ty, které byly jejími přítelkyněmi, protože samy neměly jedinou přátelskou duši – paní Jarley z voskového panoptika, Codlina, Kratinožku - všechny je našel; a věřte mi, ani na muže, který opatroval oheň v peci, nebylo zapomenuto.

Když se Kitova příhoda roznesla, získala mu zástup přátel a mnoho nabídek na zaopatření pro další život. Zprvu ho ani vůbec nenapadlo, že by někdy odešel ze služby u pana Garlanda, ale po upřímné domluvě a radě toho pána začal uvažovat o možnosti, že by časem mohlo k takové změně dojít. Někteří z pánů, kteří kdysi věřili, že opravdu spáchal trestný čin kladený mu za vinu, a podle svého přesvědčení tenkrát také jednali, mu teď opatřili velice dobré místo, a to tak rychle, že mu to až vzalo dech. Z týchž dobrých pohnutek zabezpečili i jeho matku před nedostatkem a připravili jí pěkný a spokojený život. A tak se, jak Kit často říkal, z velkého neštěstí vyklubal zdroj všeho jeho dalšího zdaru.

643$

A zůstal Kit starým mládencem, nebo se oženil? Samozřejmě že se oženil, a kdo jiný mohl být jeho ženou než Barborka? A nejlepší na tom bylo, že se oženil tak brzo, že malý Jakoubek se stal strýčkem dřív, než jeho lýtka, o kterých byla již v tomto příběhu řeč, byla navlečena do dlouhých soukenných nohavic - ačkoli to vlastně není docela to nejlepší, poněvadž strýčkem se nevyhnutelně stalo ovšem i batole. Radost Kitovy matky i Barborčiny matky při té slavné události se nedá prostě vůbec popsat; a když shledaly, že se tak výborně shodují v této věci, a stejně tak i ve všech ostatních otázkách, zařídily si společnou domácnost a žily od té doby až do smrti jako dokonale harmonická dvojice přítelkyň. A nemělo snad Astleyho divadlo příčinu si blahopřát, že tam všichni společně sedali - v přízemí - pravidelně každého čtvrt roku? A neříkala Kitova matka pokaždé, když viděla natírat fasádu, že k tomu přispěla určitě i poslední hromadná návštěva celé rodiny, na kterou je pozval Kit, a nebyla snad zvědavá, jaký by měl ředitel asi pocit, kdyby věděl, že teď zrovna jdou kolem?

Když Kitovi dorostly děti do šestého a sedmého roku, byla mezi nimi i Barborka, a byla to moc hezká Barborka! A nechyběl ani přesný duplikát a kopie malého Jakoubka, jak vypadal v oněch dávných dobách, kdy ho učili, co to jsou ústřice. Byl mezi nimi samozřejmě i Ábel, kterému byl za kmotra pan Garland téhož jména; a byl mezi nimi i Dick, kterého pan Swiveller vyznamenával zvláštní přízní. Celý ten hlouček se kolem něho často večer tlačil a naléhal, aby jim znovu vypravoval tu pohádku o hodné slečně Nell, co umřela. A Kit se nedal dlouho prosit; když pak děti při poslouchání plakaly, ale přesto si zároveň přály, aby vyprávění ještě neskončilo, utěšoval je, že odešla clo nebe, jako tam odcházejí všichni dobří lidé; a jestli budou hodné jako ona, můžou prý doufat, že se tam jednou dostanou taky a uvidí ji a poznají ji, jako ji vídal a znával on, dokud byl ještě pouhý chlapec. Á potom jim také vyprávěl, jak býval chudý a co všechno ho naučila, co by se jinak nebyl mohl při své nuzotě naučit, a jak

644$

starý pán tak mile říkával: „Vždycky ji ten chudák Kit rozesměje;“ a tu si pak děti utřely slzičky a samy se smály při představě, že by se smála i ona, a hned byly zase docela veselé.

Také je vodil do ulice, kde kdysi ten starožitníkův krám býval; ale nové úpravy ji změnily takovou měrou, že nebyla už skoro k poznání. Starý dům už dávno strhli a na jeho místě založili pěknou širokou třídu. Ze začátku kreslíval holí na zemi čtverec, aby jim ukázal, kde dům stával. Ale brzy začal ztrácet jistotu, bylo-li to skutečně tam, kde myslí, a tak potom už raději jen říkal, že to bylo patrně někde tady a že tyhle přestavby člověka hrozně pletou.

Takové jsou tedy změny, jaké s sebou přináší pouhá hrstka let, a tak rychle vskutku věci pomíjejí – jako povídka, která se vypráví!

645$

HODINY PANA HUMPHREYHO

A PŘÍBĚH MALÉ NELL

Již svým prvním románem, „Kronikou Pickwickova klubu“, podmanil si Dickens Anglii a s uspokojením mohl konstatovat, že zájem veřejnosti nijak neochabl, když jí brzy nato začal v sešitových vydáních předkládat své další romány, „Olivera Twista“ a „Mikuláše Nicklebyho“. S hrdostí vychutnával svůj triumf, ale zároveň si uvědomoval, jak jej ten úspěch zavazuje. Neomrzí se svým příznivcům, bude-li pro ně na pokračování psát další románový příběh? Neměl by jim pro změnu poskytnout zábavu nějakou jinou literární formou? Ta myšlenka jej silně zaujala a připadala mu o to lákavější, že si od ní sliboval i úlevy pracovního rázu. Seriálové vydávání dlouhých příběhů kladlo velké nároky na jeho soustředění, a protože mu přibývalo starostí o rozrůstající se rodinu, zápolil stále víc s nedostatkem času. Práce na „Barnabáši Rudgeovi“, kterého začal psát pro nakladatele Richarda Bentleyho, povážlivě vázla. Dickens věděl, že termín smlouvy nebude moci dodržet. Tím více jej hnětlo, Že Bentley, jemuž „Oliverem Twistem“ dopomohl k nemalým ziskům, trvá neústupně na svých právech, a ač dosud nevěděl, jak se svého závazku se ctí zprostí, s pocitem téměř jakéhosi škodolibého zadostučinění se stále víc obíral představou, že se při nejbližší příležitosti s nakladatelem rozejde ve zlém. A tak když v něm uzrál plán na vydávání časopisu, který by byl jakousi směsí různých námětů a žánrů, obrátil se s ním ke konkurenci, a jakmile pánové Chapman a Hall, pro které již předtím psal „Pickwickovce“ a „Mikuláše Nicklebyho“, vyslovili s jeho návrhem souhlas, odsunul zájem o „Barnabáše Rudge“ na druhou kolej a s elánem se pustil do práce na novém díle.

Za vzor k chystanému týdeníku posloužily Dickensovi slavné časopisy 18. století, Addisonův a Steelův „Divák“ (The Spectator) a „Povídálek“ (The Tatler) a Goldsmithova „Včela“ (The Bee), jejichž základní koncepci chtěl v podstatě uchovat, ale přizpůsobit

647$

lidovějšímu vkusu. Jednotlivým črtám, esejům, povídkám a dopisům od smyšlených osob měla dodat sjednocující rámec osvědčená myšlenka klubu. Jeho předseda, laskavý starý hrbáček pan Humphrey, bude mít ve svém domě velké starobylé hodiny, do jejichž pouzdra budou ukládány staré rukopisy - a ty si pak malý kroužek přátel na svých schůzkách bude se zájmem předčítat. Podle toho také časopis dostane jméno - „Hodiny pana Humphreyho“ (Master Humphreys Clock). Většinu příspěvků bude psát Dickens sám, ale podle potřeby a časových dispozic si případně k spolupráci přizve i jiné autory. To týdeníku zajistí dlouhodobější perspektivu. Určitý počet čísel vytvoří vždy svazek a jednotlivé díly „Hodin“ bude tak možno vydávat i knižně.

První číslo nového týdeníku, uvádějící pana Humphreyho a jeho pozoruhodné hodiny, se objevilo na pultech knihkupeckých krámů, v dubnu 184.0, a jelikož šlo dobře na odbyt, zdálo se, že všechno půjde hladce a podle předpokladů. Radost z úspěchu však trvala jen krátce. Již od druhého čísla zájem odběratelů značně poklesl a znepokojený Dickens se octl v nemilé situaci. Ukázalo se, že asi nejen přecenil svou popularitu, ale také špatně odhadl a snad i podcenil vkus čtenářů. Charakteristiky čtyř milých podivínů, scházejících se jednou týdně mezi desátou a druhou hodinou noční u domácího krbu pana Humphreyho, líčil sice s obvyklou, i když poněkud rutinovanou osobitostí, ale úloha, kterou jim přisoudil, neumožňovala jim vstoupit do poutavého děje, kdežto povídky z „hodinového pouzdra zasazované do historické minulosti, byly zas převážně jen samý děj bez rázovitých charakterů a humorně popsaných situací – oněch typických přísad, jimiž si Dickens v románech získával srdce čtenářů. Je sice pravda, že rámcovou scénu oživilo i několik dobrých starých známých: dostaví se pan Pickwick, aby archív v hodinách obohatil svým rukopisem, a s potěšením je přijat za pátého člena klubu; objeví se i dvojice bodrých a výřečných Wellerů, Z nichž pan Weller starší pyšně předvádí rodinný zázrak, malého vnuka Tonyho, kráčejícího věrně (i v tom, jak rád si často hraje s korbelem) v jeho šlépějích, a dole v kuchyni se dokonce kolem velkých kapesních cibulí, s nimiž se starší Weller pohotově vytasí, vytvoří jakýsi konkurenční klub, slibující zábavu zas jiného, jadrnějšího druhu - ale ani to zřejmě nemohlo přivodit trvalý obrat k lepšímu. Přes všechnu snahu o zpestření stereotyp jednotlivých

648$

čísel byl příliš zjevný a příliš mechanický. Pokus o zábavnou literární všehochuť se Dickensovi nevydařil a čtenáři mu to až tuze hmatatelné dali najevo. A tak nechtěl-li se smířit s prohrou, musel vyhovět poptávce a vrátit se k staré osvědčené praxi. Rozhodl se pro to okamžitě, i když jej to postavilo před velmi obtížný technický úkol; neboť mělo-li řešení být účinné, znamenalo to opustit původní koncepci a celou strukturu „Hodin“ zásadně přebudovat. Ale Dickens, kdykoli se zaujal pro nějakou novou, nadějnou myšlenku, neměl nikdy nouzi o dobré nápady.

Tentokrát využil pro svůj záměr příběhu, který již před vystoupením pana Pickwicka a obou Wellerů začal vyprávět pan Humphrey jako jednu ze svých osobních příhod: na jedné noční procházce londýnskými ulicemi se kdysi setkal s osamělou holčičkou, která jej uvedla do zvláštního zajímavého prostředí. Ten námět, usoudil Dickens, skýtal předpoklady k mnohem velkorysejšímu rozvinutí, než jak to původně zamýšlel. Uvedení pana Pickwicka a „předčítání“ jeho příběhu mu umožnily, aby si alespoň v rámcovém výhledu všechno důkladněji promyslel, a od dalšího čísla začal již přeměnu „osobní příhody pana Humphreyho realizovat: stačilo, aby se po třech kapitolách starý pán vzdal úlohy vyprávěče a přímého účastníka líčených událostí, a příběh se definitivně převtělil do oné románové podoby, jež byla Dickensovou doménou. Oživený zájem odběratelů autorovi potvrdil, že se tentokrát vydal správnou cestou. „Starožitníkův krám“ (The Old Curiosity Shop), který měl Dickensův týdeník zachránit před předčasným zánikem, zaujal v něm ihned hlavní místo a po dalších dvou číslech vytlačil ostatní příspěvky Z „Hodinpana Humphreyho“ dočista. A než vyprávění o malé Nell a její strastiplné pouti životem dospělo v únoru 1841 k svému konci, dosahovaly již jednotlivé sešity stotisícových nákladů. Téhož roku vyšel román i knižně. Ohlas byl senzační a „nenapodobitelný Boz“ znovu triumfoval.

Také nakladatelé „Hodin pana Humphreyho“ byli navýsost spokojeni. Když mezitím v červnu 184.0 vyvrcholila Dickensova roztržka s Richardem Bentleym, jemuž se autor nakonec uvolil zaplatit značné odškodné za nedodržení smluvních závazků a odstupné za copyright na „Olivera Twista“, neváhali mu Chapman a Hall projevit důvěru velkorysou finanční výpomocí. Nyní si mohli dvojnásob gratulovat: úspěch „Starožitníkova krámu“ jim nejen vše

649$

bohatl vynahradil, ale i dlouho očekávaný „Barnabáš Rudge“, který Dickensovi způsobil tolik mrzutostí, měl nyní vycházet jejich nákladem jako další román otiskovaný na stránkách zachráněného časopisu.

Základní myšlenku, jejími dějovým rozvíjením pak postupně uzrávala podoba „Starožitníkova krámu“, vyznačil Dickens již v úvodní kapitole a znovu podtrhl v předmluvě ke knižnímu vydání románu. Východisko, z něhož mělo krystalizovat všechno dění, poskytla mu představa osamělé holčičky, obklopené zástupem bizarních postav, kontrastujících s její křehkou, jímavou krásou podobně jako všechny ty podivné groteskní a strašidelné předměty, mezi nimiž na počátku stála její postýlka v dědečkově ponurém příbytku. Byla to fantaskní představa, a přece lákavá, neodolatelně přitažlivá. Navíc pak měla již ve svém rámcovém výhledu pro Dickense dráždivou příchuť jakési znepokojivé vyzývavosti. Neboť když ve své obraznosti - jak to vyjádřil ústy úvodního vyprávěče - viděl tu malou postavičku „zavalenou a utlačenou prostředím, které je v podstatě její přirozenosti cizí“, a když mu připadlo, že v těchto podmínkách „žije jaksi jinotajně“, začal jej ten námět rychle unášet dál a dál, až „v duchu zahlédl oblast, do které …ve skutečnosti neměl chuť vstoupit“. Jaká vize mu již tenkrát vyvstala před očima, že se jí snad až trochu polekal, to autor obezřele zatajil, protože odpověď na tu otázku měl dát jeho příběh, ale přesto naznačil dost k tomu, aby čtenářům poskytl k následujícím výjevům interpretační klíč, nebo spíš perspektivu, která ten roztodivný nápad, ten zdánlivě rozmarný výplod fantazie, spájela s životní realitou, a to hned ve dvojím smyslu: konkrétním a přeneseném. Neboť v kontrastu k malé hrdince právě svou různorodou groteskností měly okolní postavy podle předem pojatého záměru znázorňovat jevovou tvářnost světa, v němž konkrétní hmotnou existenci umožňují odchylky od pomyslné ideální normy. A na druhé straně výsadní postavení malé Nell, jíž jediné bylo přisouzeno, aby si jako „svěží bod“ v celé té pestré společnosti uchovala vlastnosti sdružující ji s představou ideálního dobra, krásy a ctnosti, mělo témuž kontrastu dodat i význam podobenství. Nikoli náhodou harmonuje proto Nellina křehká fyzická krása tak dokonale s její duševní krásou: je zcela nesobecká, soucitná a sebeobětavá, nezná žádné scestné vášně ani ctižádosti, ale jen ohleduplné něžné city a bezelstnou pokoru, smiřující ji s údělem

650$

chudého sirotka. To všechno ji předurčuje k tomu, aby se stala trpným objektem tlaků, jimž je v důsledku nepříznivého osudu ve svém okolí vystavena. A odtud pak také klíčí téma, které výjevům z jejího Života propůjčuje onen „jaksi jinotajný“ smysl, předznamenaný již v samém úvodu velkým otazníkem: jak asi obstojí nevinná ctnost v tom groteskním a rušném běhu světa?

Ačkoli Nellin vlastní příběh zaměřil Dickens i tentokrát tak, aby jej mohl rozvíjet prostřednictvím svých obvyklých postupů fabulačních, snad proto, že chtěl zdůraznit neobyčejnou závažnost jeho étosu, ladil jej ihned od počátku do poloh velmi dojemných. Se statečnou odevzdaností čelí Nell Trentová nepřízni osudu a láskyplně pečuje o nešťastného dědečka, který se ve své zaslepenosti stal obětí spekulací ďábelského lichváře Quilpa. A když se pak vypuzeni Z domova vydávají starý Trent s vnučkou na pouť neznámým světem, tklivé tóny se ještě prohlubují.

Syžet cesty, který byl takto uveden, patřil k běžným vyprávěcím i skladebným postupům anglických romanopisců 18. století, Defoea, Fieldinga, Smolletta a Goldsmithe, na jejichž odkaz Dickens již od „Pickwickovců“ vědomě navazoval. V případě „Starožitníkova krámu“ přistoupila však ke společnosti těchto osvědčených vzorů ještě i další předloha. Když Nell s dědečkem na útěku z Londýna odpočívá na návrší za městem, z jehož nehostinného středu se právě vymanili, připomene jí pohled na jeho panoráma město Zkázy, odkud v „Cestě poutníkově“, náboženské alegorii Johna Bunyana (1628-1688), prchá Křesťan, aby se vydal na cestu do Nebeského města. Také Bunyanův poutník prochází různými prostředími, také on musí zdolávat různé překážky, i on setkává se při tom s velice - konkrétními, výrazně zpodobenými charaktery, zastupujícími v alegorické rovině rozličné lidské neřesti a ctnosti. Analogie mezi oběma knihami je očividná, a přihlédneme-li navíc k Dickensově naznačené zmínce, netřeba pochybovat, že „Cesta poutníkova“ mu poskytla důležitou inspirační bázi pro onu jinotajnou rovinu, o níž již bylo hovořeno, a která se, jak vidět, stala nejen výchozím podnětem příběhu, ale též integrální součástí jeho dějového plánu: tak jako Bunyanova Křesťana vede i malou Nell její cesta hříšným a slzavým údolím a výrazné motivy strádání, chřadnutí, nemoci a smrti, které se přitom stávají součástí její zkušenosti, dávají stále víc tušit, že i ona spěje nevyhnutelně blíž a blíž k branám Nebeského města.

651$

„Starožitníkův krám“ není však náboženskou alegorií. Osnova cesty umožnila sice autorovi provádět své poutníky po vzoru Bunyanově proměnlivým prostředím a uvádět je do styku s lidmi, jejichž sklony k dobrému či zlému jsou jakoby alegoricky prověřovány především ve vztahu k malé hrdince. Souběžně s tím předestírá však Dickens před námi i realistický obraz Anglie z doby své živé současnosti, obraz, na nimž se stále zjevnějším zaujetím dává vyniknout především motivům sociálním, úzce svázaným, jak se čím dál víc ukazuje, nejen s cestovními zážitky, ale i s trudným údělem hrdinčiným. „Což necítíš, jak je to od tebe špatné,“ říká jí ředitelka penzionátu slečna Monflathersová, když se Nell ve službách výstřední, ale dobrosrdečné paní Jarley opováží předstoupit před její majestát, „být dítětem z voskového panoptika, když bys mohla mít hrdé vědomí, že v mezích svých dětských sil pomáháš rozkvětu průmyslové výroby své vlasti; že zušlechťuješ svého ducha stálým pohledem na parní stroj a že si vyděláváš na pohodlné a nezávislé Živobytí od dvou šilinků a devíti pencí až ke třem šilinkům týdně? Což nevíš, že čím tíž pracuješ, tím jsi šťastnější?“ Po této scéně působí pak ještě otřesnějším dojmem zkušenosti, jimiž si Nell stále víc ověřuje, že ve svém neštěstí není s dědečkem ve světě osamocena, Že lidská bída a utrpení mohou být údělem i celých bezejmenných kolektivů, že příčinou té masové lidské degradace jsou společenské poměry, do jejichž povahy jako by se převtělily ujařmující síly jakési neviditelné, ale o to strašnější „quilpouské“ zrůdnosti. Zvlášť epizodní výjevy z průmyslové oblasti, kde dozrává hnutí odporu k nespravedlivému řádu, vybudovanému na nerovnoměrném protikladu nadbytku a chudoby, jsou toho výmluvným dokladem. Svěží krása přírody, v jejímž lůně hledají z místa na místo štvaní uprchlíci útočiště před hrůznou škaredostí měst (kde jsou jen „pouhé zrníčko v obrovité hromadě bídy“), může jim přinést jen iluzorní útěchu. Neboť svým patetickým zvoláním: „žebráci - a šťastní?“ vyjádřil starý Trent bezděky nelítostnou pravdu, že ani v poklidném závětří venkova nejsou vyvázáni z přináležitosti k oněm bezejmenným zástupům, kterým je dáno v ponižující chudobě žít a v ponižující chudobě umírat. A přesto jsou to oni, kdo jako Nellin dobrodinec u tovární pece střeží dnem i nocí před vyhasnutím oheň života!

652$

Stává-li se Nell Trentová symbolem dobra svou křehkou krásou a nevýbojnou povahou takřka andělské průsvitnosti, její protějšek Quilp, ztělesňující zlo, vyniká naopak podobou velice plastickou, dynamickou a pitoreskní. Svou abnormalitou, roztodivnými vlastnostmi, mimikou a gesty i neutuchající vitalitou vnáší ohavný skřet do všech svých vystoupení četné momenty jakési pitvorné klauniády. Pohybuje-li se přitom na pomezí reality a strašidelného snu a nabývá-li svou schopností zjevovat se nenadále tam, kde je nejméně očekáván, jakož i jinými jakoby nadpřirozenými schopnostmi rysů výrazně démonických, je na druhé straně příliš konkrétní a také jeho motivace pocházejí až příliš hmatatelně z tohoto světa, než aby jej bylo možno označit za výtvor pouhé fantazie. Společenským postavením je Quilp vychytralý lichvář, spekulant a intrikán, typ vyrůstající z reálných společenských základů své doby, a jen proto, že pocit nadřazenosti nad jeho oběťmi mu působí takovou rozkoš (z psychologického hlediska se tím odškodňuje za své komplexy), svým sadismem a erotickou perverzitou (když si Nell představuje jako své „číslo dvě“) a nevraživostí ke všemu, co je důstojné a krásné, přerůstá v symbol zla odvěkého a nadčasového. Staví-li však toto zlo na odiv svou ďábelsky zrůdnou tvář, má přitom u Quilpa vždy také neméně zrůdné rysy kapitalistického dravce. V konkurenci s ním je bláhové podnikání starého Trenta již předem odsouzeno k nezdaru. A přece, jak jinak než riskantní sázkou by v daných poměrech mohl stařec milované vnučce zajistit šťastnější budoucnost a udělat z ní „bohatou a vznešenou dámu“? A tak i hazardní hra, která jej ruinuje a přivádí až na sám pokraj šílenství, dostává tu z hlediska širších kontextů společenských význam příznačně symbolický.

Se stejnou zavilostí, s jakou se snaží zničit starého starožitníka a jeho vnučku, pronásleduje Quilp i Nellina věrného přítele a tajného zbožňovatele Kita Nubblese, chudého chlapce, který se mu neváhal postavit na odpor a urazil ho tak v jeho ješitnosti; z principu a ze zištných důvodů pokouší se mařit úsilí všech, kdo by rádi nezvěstnou dvojici vypátrali a hmotným zajištěním jí pomohli vrátit ztracenou lidskou důstojnost. A tak zatímco stařec s děvčetem pokračují ve svém bludném putování, rozvíjí se v londýnském zázemí boj mezi Quilpem a jeho protivníky. Do děje vchází tak řada dalších groteskních postav i menších postaviček. Vedle Kita a jeho rodiny, vedle hodných podivínských Garlandů, vedle pana Sampsona Brasse a jeho

653$

draci sestry, advokátské dvojice, která se stává lotrovským nástrojem Quilpových intrik, i jejich podnájemníka, tajemného svobodného pána, jehož vstupem do děje se váha sil v zápase soupeřících táborů definitivně přechýlí na stranu Nelliných přátel, upoutá brzy pozornost Dick Swiveller, rozmařilý mládenec, jenž se přes všechny svízele svého lehkomyslného, neukázněného života dovede „důstojně“ přenášet svým optimismem a dramatickým patosem, vyjadřovaným květnatou mluvou a svéráznou básnickou frazeologií.

Jestliže Nell, čím zjevněji se její osud nachyluje k tragickému konci, vnáší do vyprávění stále tklivější tóny a zloduch Quilp naopak zase stále břesknější akordy jakési zrůdně disonantní humoresky, Dick Swiveller je neustálým zřídlem komické zábavnosti. Dlouho trvá, než se z pochybného nánosu na jeho charakteru prodere na světlo jeho lepší já a než se z postavy zdánlivě záporné zformují jeden z protagonistů knihy. Jeho přerod v kladného hrdinu není hladký, avšak od okamžiku, kdy veden přirozeným instinktem pocítí při pohledu na Sally Brassovou silné nutkání zničit to strašné zjevení a kdy pak s pravítkem v ruce zuřivou gestikulací za jejími zády dává své touze výraz neobyčejně výmluvným pantomimickým znázorněním, nenechává nás již na pochybách, že na svém přechodu z tábora zlých do tábora dobrých učinil rozhodný krok. Jeho příběh prochází potom už logicky dojemnou peripetií, když k oné zubožené, surově vykořisťované služtičce, kterou v jednom ze šťastných záblesků své poetické inspirace přezval tak trefně na markýzu a ze soucitu nad jejím údělem ji naučil hrát karty a pít pivo, pojme trvalou náklonnost poté, co jej ošetřovala v době kritické nemoci. V podobách, které jim v rámci svých možností dokázali vtisknout Dick Swiveller a jeho markýza, oslavily tak upřímný soucit a obětavost, dvě ze základních vlastností malé Nell, alespoň epizodické vítězství.

Zůstává-li Dick přitom napořád navenek směšnou figurkou, pak tedy proto, že svou směšnost neváhal povýšit na svou ctnost, že si svým šaškovským histrionstvím, k němuž má přirozené sklony, alespoň ve vlastních očích dokáže uchovat víc než jen zdání lidské důstojnosti. Ano, i při své ošuntělé nádheře - své nablýskané bídě! Našel tak aktivní obranný postoj, umožňující mu přežívat v poměrech, za jakých pasívní Nelije odsouzena k postupnému chřadnutí, závislá na cizí útrpnosti. Dick svému okolí vzdoruje - a vzdoruje mu za cenu toho, co by Nell, kdyby i ona zaujala k životu podobný

654$

obranný postoj, zbavilo její bytostné identity, totiž za cenu právě té směšné grotesknosti! V tom také spočívá podstatný moment otřesné pravdy, vydělující důstojně ctnostnou Nell v tak ostrém kontrastu ze společnosti ostatních charakterů, v tom také, a nikoli v tklivém patosu její křížové cesty, tkví pravá a v jádru nesentimentální podstata její skutečné tragičnosti. Nell hyne, a hyne zákonitě, protože se nedokázala přizpůsobit daným poměrům, protože odmítla vzít na vědomí, že v takovém světě, v němž za uznávané ctnosti platí urozenost, moc a bohatství, zatímco chudoba a nízký původ vypalují na čela svých nositelů nesmazatelný cejch potupné méněcennosti, je čirá ctnost a krása odsouzena k bědnému zániku.

Skon malé Nell, nad jejímž osudem spousty čtenářů prolévaly slzy (mnozí se dokonce pokoušeli v dopisech autora přesvědčit, aby tu andělskou bytost uchoval při životě), se proto nedal odvrátit, nemělo-li morální poslání příběhu utrpět vážnou úhonu. Osobní zlo bylo sice po zásluze potrestáno, Quilp sešel bídnou smrtí a také ostatní hlavní provinilci došli spravedlivé odplaty, ale pokus o záchranu nevinné ctnosti, vydané napospas temným silám společenského „zla“, se dostavil příliš pozdě. Dickens tak přes veškerý patos, s nímž vylíčil Nellinu strastiplnou historii, uzavřel její martyrium výmluvně ironickým vykřičníkem. &

[& Vykřičníkem o to ironičtějším, že slova „single gentleman označující v originálu svobodného pána, který jediný z Nelliných přátel má dostatek prostředků k financování záchranné akce, navozují zároveň představu „ojedinělého džentlmena.“]

S těžkým srdcem, jak se sám přiznal, přistupoval k tomuto řešení, vždyť Nellina křehká postavička se po celý čas, kdy na románu pracoval, vázala pro něho k bolestným vzpomínkám na manželčinu mladší sestru Mary Hogarthovou, kterou neobyčejně miloval a která v květnu 1837 zemřela ve věku pouhých sedmnácti let. Zejména při psaní závěrečných kapitol vystupoval mu na mysli stále drásavěji její obraz - líbezné, čisté a stejně bezúhonné, jako byla jeho nešťastná hrdinka. Ale stejně neúprosná jako Maryin osud byla tentokrát i logika románového příběhu. A tak na rozdíl od jiných případů, kdy během psaní na naléhání přátel nebo veřejnosti pozměnil původní záměr, Dickens v tomto případě přes všechna duševní muka a téměř proti své vůli dovedl Nellin příběh k jeho zákonitému závěru. Odškodnil se za něj čtenářům alespoň šťastnými konci svých dalších hrdinů.

655$

Příběh malé Nell skončil, svatba Kita s Barborkou a Dicka Swivellera s markýzou projasnily dojatým čtenářům jeho závěr radostnější perspektivou - a na stránkách „Hodin pana Humphreyho“ se znovu sešla pětice přátel, plná ještě dojmů z vyprávění, které na poslední schůzce dočetli. A když se řeč stočí na svobodného pána, jehož jméno po celý čas zůstalo nevysloveno, odhodlá se pan Humphrey k odhalení toho, co dosud pokládal za vhodné před ostatními utajit. Jen v zájmu příběhu a jeho lepšího uvedení – omlouvá se vzal na sebe zpočátku úlohu vyprávěče, který byl ve skutečnosti osobou pouze smyšlenou. A přece přátele neoklamal, když jim příběh vydával za jednu ze svých osobních příhod: neboť „ten mladší bratr, ten svobodný pán, ten bezejmenný herec v tomto malém dramatu“ byl on sám! Vyprávěním o malé Nell seznámil je s nejstrastiplnější epizodou svého života.

Smutně, za vřelé účasti svých druhů, ukládá pan Humphrey dočtený rukopis do pouzdra starých věrných hodin ve chvíli, kdy ukazují na dvanáctou a z dálky je slyšet hlas zvonu Svatopavelské katedrály, odbíjejícího půlnoc. A v tu chvíli vyjímá také pan Humphrey ze schránky hodin rukopis s jiným příběhem, jehož předčítání má přátelům vyplnit program dalších společných schůzek. „Barnabáš Rudg“, který byl takto uveden, plnil pak v jednolitém sledu stránky časopisu až do listopadu 184.1. S jeho ukončením skončilo i vydávání „Hodin“ - jen úvodní rámec byl v posledním čísle ještě stručně uzavřen: Pan Humphrey po úvaze o šťastném údělu vyrovnaného stáří, jež je i v osamělosti odměnou spravedlivě prožitého života, umírá; pan Pickwick se stává jedním z vykonavatelů jeho poslední vůle, v níž je pamatováno na všechny potřebné z nejbližšího okruhu zesnulého; pan Weller starší, který si na stará kolena dělal zálusk na ženitbu, ostrouhá kolečka, ale rád se smiřuje s údělem osamělého vdovce, neboť vše, co má, i všechnu svou láskyplnou péči bude moci věnovat Tonymu, nadějné ratolesti svého syna Sama; přátelé s pietou uchovávají v paměti vzpomínku na předobrého pana Humphreyho, ale schůzky u jeho krbu se již nekonají – s jeho hodinami se navždy zastavily i „Hodiny pana Humphreyho“. Z jejich původní časopisecké koncepce toho bylo realizováno jen velmi málo a i to málo brzo upadlo v zapomenutí. Přežily je však dva romány, spjaté s jejich nedlouhou historií: „Starožitníkův krám“ a „Barnabáš Rudge“. Oba mají v Dickensově díle své pevně, nikoli nevýznamné místo.

656$

Jeden z nich, jak jsme si ověřili, jako pozoruhodně pojatý román sociální, druhý jako Dickensův první pokus o román z nedávné historie. Ale „Barnabáš Rudge“ sám o sobě - to už je v Dickensově romanopisecké dráze jiná kapitola.

Jaroslav Hornát

«VYSVĚTLIVKY»

7 // Hodiny pana Humphreyho (Master Humphrey’s Clock) - týdeník vydávaný Dickensem v letech 1840 až 1841. Ilustracemi jej doprovázeli George Cattermole a Hablot Browne. Hodiny pana Humphreyho obsáhly 88 čísel a knižně byly vydány ve třech svazcích. Z románových příběhů v nich po Starožitníkově krámu vycházel ještě Barnabáš Rudge.

Sentimentální cesta (A Sentimental Joumey, 1768) - originální cestopis Laurence Sterna (1713-1768), sled příhod, historek, dojmů a úvah inspirovaných autorovou cestou po Francii. V kapitolkách o „Fragmentu“ se líčí, jak sluha Lafleur přinesl pánovi máslo v kusu papíru, na němž byl vybledlým starobylým písmem vytištěn zlomek příběhu o notáři a větrné noci.

8 // Thomas Hood (1799-1845) - básník, žurnalista, karikaturista a rytec. Ovlivněn romantismem, skládal verše humorné i vážné. Zajímal se o současné dění a v letech čtyřicátých, v době zostřeného třídního boje, vyjádřil své soucítění s bídou proletariátu v básních Píseň o košili, Most vzdechů a Píseň dělníkova. Tyto sympatie jej sbližovaly s Dickensem; rozpoznal také, že patos Starožitníkova krámu nepramení jen z čirého sentimentalismu, ale je výrazem sociálního protestu, který byl blízký i jeho cítění.

9 // Třebaže jsem starý člověk - tj. starý pan Humphrey, který v Hodinách pana Humphreyho začal příběh o starožitníkovi a jeho vnučce vyprávět jako jednu ze svých příhod. Do konce 3. kapitoly vystupuje „v roli přímého účastníka příběhu”, načež předává slovo jednajícím postavám a z dalšího děje se vytrácí.

Saint Martin‘s Court - v srdci starého Londýna, poblíž Covent Gardenu s jeho zelinářským, ovocnářským a květinářským trhem.

29 // mladé pány z Westminsteru a z Etonu - tj. žáky tamějších proslulých středních škol pro chlapce z lepších rodin.

40 // Tower Hill - návrší v sousedství Toweru (viz vysv. ke str. 42), kdysi místo veřejných poprav. Zloduch Quilp vlastně bydlí na „šibeničním vrchu“.

kapitánů na východoindických lodích — tj. na lodích Východoindické společnosti (East India Company), založené již roku 1600 pro obchod s Indií.

na surreyské straně řeky - tj. na pravém (jižním) břehu Temže.

Jižní čtvrti Londýna patří územně k hrabstvím Surrey a Kent, severní čtvrti k hrabstvím Middlesex a Essex.

42 // Tower - stará pevnost ve východní části Londýna, původně královský hrad, od počátku 16. století do r. 1820 státní vězení a popraviště, nyní historické vojenské muzeum. V jedné z jeho věží jsou uloženy královské korunovační klenoty.

68 // Drury Lane - ulice v centru starého města se známým divadlem téhož jména.

72 // Dorsetshire - přímořské hrabství v jihozápadní Anglii.

75 // dvě stě lehkých a rozverných prstů u nohou - výpůjčka z Miltonovy básně L’Allegro, v níž autor vzývá bohyni veselé mysli, aby k němu přicupitala „na lehkých a rozverných prstech“. Richard Swiveller s oblibou užívá obraty a výňatky z různých písní, úsloví a pořekadel i citáty z veršů známých i dnes již méně známých básníků (několik příkladů bude uvedeno na příslušných místech), přičemž si je podle potřeby a situace všelijak upravuje nebo spojuje v originální „sloučeniny“. Pohotovost, s níž plody své „sčetlosti“ vplétá do svých výřečných promluv, je vskutku obdivuhodná. Pro Dickensovy současníky, kteří měli inspirační zdroje těchto citací v živější paměti, to komičnost Swivellerova osobitého projevy ještě zvyšovalo.

76 // Člověku málo stačí… - citát z Goldsmithova Faráře wakefieldského, kap. 8, „Balada“. (V textu užito překladu M. Jindry a A. Jindrové-Špilarové.)

77 // Long Acre…, Great Queen Street…, Strand - dopravní tepny, mezi nimiž bylo Swivellerovo bydliště poblíž Drury Lane.

78 // Když se mužské srdce…- typická ukázka Swivellerovy básnivé praxe. S příslušnou obměnou užívá zde dvou veršů z Gayovy Žebrácké opery (1728), II, 3 (v překladu J. Valji: „Když se mužské srdce svírá trápením,/ mlha se hned ztrácí, jak je žena s ním.“), a hned po nich dvou úvodních veršů z Burnsovy básně Rudá, rudá růže (v překladu J. V. Sládka: „Má milá jest jak růžička,/ když v červnu vypučí,/ a milá jest jak písnička,/ když sladce zazvučí.“).

79 // Chelsea - londýnská čtvrť při levém břehu Temže.

85 // Na břehu mě čeká člun… - ve druhém dvojverší obměněná úvodní sloka Byronovy básně věnované básníku irského původu Thomasi Moorovi. (Srov. překlad H. Žantovské: „Moje loď u břehu leží,/ má bárka se na moři třpytí,/ než odejdu, Tome Moore,/ na zdraví připíjím ti!“)

134 // jak praví básník - narážka na verš Alexandra Popa „An honest man’s the noblest work of God“ (poctivý člověk je nejušlechtilejší výtvor boží), z Eseje o člověku (Essay on Man, Epistle IV, verš 247). Verš je též citován ve Faráři wakefieldském (kap. 15) a v Burnsově básni Svatvečer (The Cotter’s Saturday Night), (v překladu J. V. Sládka: „…muž poctivý je nejvyšší tvor boží“).

135 // Margate — přístavní město na nejvýchodnějším výběžku Kentu, oblíbené mořské lázně.

142 // Bunyanova Cesta poutníkova — náboženská alegorie puritánského kazatele a spisovatele Johna Bunyana (1628-1688). Líčí se v ní cesta Křesťana z města Zkázy do Nebeského města. Podobně jako Nell se svým dědečkem musí Křesťan zdolávat mnoho překážek, prochází mnoha zajímavými místy a setkává se s různými realisticky vykreslenými typy lidí.

151 // Judy - žena kašpara Punche.

171 // píseň na slova stého žalmu — je to žalm „k díků činění“ a smysl jeho textu zde vyznívá ironicky: „Služte Hospodinu s veselím, předstupte před obličej jeho s prozpěvováním…; on učinil nás, a jsme jeho, lid jeho a ovce pastvy jeho… dobrořečte jménu jeho. Nebo dobrý jest Hospodin, na věky milosrdenství jeho, a od národu až do pronárodu pravda jeho.“ (Dle kralického textu z r. 1613.)

173 // Spa Fields - kdysi nezastavěná plocha severně od londýnské City, kde přes zimu tábořili komedianti, cirkusáci a kejklíři.

190 // Finchley — severozápadní předměstí Londýna.

198 // Malý Bethel - kaple a náboženská puritánská sekta, pojmenovaná podle starého kultovního místa Bethelu, ležícího severně od Jeruzalému.

208 // Demerara - starší označení bývalé britské kolonie Guayany.

236 // Oliver Cromwell (1599-1658) - britský státník, jeden z vůdců anglické buržoazní revoluce.

239 // rozkolník — příslušník některé z puritánských náboženských sekt, které odmítaly splynout se státní církví anglikánskou, a byly proto vystavovány různým formám perzekuce.

248 // boletky — stvrzenky o zaplacení mýta, potravní daně apod. Slovo boleta (lid. poleta, paleta) je přejato z italštiny (bolletta).,

250 // je to přímo minervovské - podle Minervy, římské bohyně moudrosti.

Westminsterské opatství - gotický klášter a chrám ve Westminsteru, nedaleko budov parlamentu. V jedné části chrámu, nazvané Koutek básníků, jsou hrobky a pomníky slavných spisovatelů.

251 // akrostich — báseň, v níž počáteční nebo koncová písmena (případně slabiky) veršů tvoří nějaké slovo či větu; často to bývá jméno osoby, které je báseň věnována.

252 // z časů královny Alžběty — Alžběta I. (Tudorovna) vládla v letech 1558-1603.

253 // Jiří Třetí — anglický král v letech 1760-1820.

Grimaldi Joseph (1779-1837) - slavný klaun a mistr anglické pantomimy. Roku 1838 vydal Dickens pod pseudonymem Boz jeho paměti (Memoirs of Joseph Grimaldi).

Marie Stuartovna - skotská královna v letech 1542-1567. Povstáním domácí šlechty byla zbavena trůnu, hledala azyl u královny

Alžběty, ale ta ji po dlouhém věznění na různých hradech a zámcích dala r. 1587 popravit.

pán kvakerského vyznání - příslušník protestantské sekty, která se stavěla proti okázalosti a jakékoli církevní organizaci, kterou naopak zdůrazňovala církev anglikánská. Pronásledovaní kvakeři prchali většinou do Severní Ameriky, kde založili náboženskou obec (Společnost přátel) se silnými kvietistickými a pacifistickými zásadami.

pan Pitt - William Pitt mladší (1759-1806), anglický politik, ministr financí a potom dlouhá léta ministerský předseda. Aby zamezil pašování některých druhů zboží, snížil clo z jejich dovozu; finančním ztrátám, jež z toho plynuly, se snažil čelit tím, že r. 1784 zavedl daň z oken.

254 // Lindley Murray (1745-1826) - americký pedagog a lingvista, který se usadil v Anglii. Proslavil se zejména jako autor dlouho užívané anglické gramatiky.

Hannah Moreová (1745-1833) - anglická spisovatelka a básnířka silně moralizujícího zaměření. Ve své době byla velice úspěšná a populární.

255 // Cowper William (1731-1800) - jeden z předních anglických básníků 18. století. Vycházel z klasicistických tradic, ale svou senzibilitou a důvěrným vztahem k přírodě předjímal v mnohém romantismus.

lord Byron (1788-1824) - jako básník romantického vzdoru proti zkostnatělým autoritám a ustáleným společenským konvencím byl měšťáckými i vysokými církevními kruhy odsuzován pro svůj hříšný život. Podle mínění vychovatelů měl na mládež špatný vliv i svým osobním příkladem, i svou poezií.

277 doktor Watts Isaac (1674-1748) - proslul jako autor náboženských písní. Báseň „Jak ta malá včelka pilná“ je z jeho sbírky Nábožné písně pro děti (Divine Songs for Children, 1715).

287 // don Kleofáš - postava mladého šlechtice z románu Kulhavý ďábel (Le diable boiteux, 1707) od francouzského spisovatele Alaina-René Lesage (1668-1747). Ďábel Asmodej zjevuje donu Kleofášovi stinné stránky života tím, že s ním v noci podniká vzdušnou cestu nad Madridem a dává mu nahlédnout pod střechy domů.

292 // Panna beviská - tj. z Bevis Marksu, kde slečna Brassová se svým bratrem žila.

293 // tvrdá jako kov, podle něhož má rodové jméno - Brassová znamená totéž co „mosazná”.

294 // Houndsditch - židovská ulice ve východní chudinské části Londýna.

Blackstone - tj. kniha o anglickém právu (Commentaries on the Laws of England, 1765-1769), kterou napsal význačný právník William Blackstone (1723-1780) a která se stala klasickým dílem svého oboru.

Coke o Littletonovi - míněn je komentář vynikajícího právníka

Edwarda Coka (1552-1634) o díle jiného vynikajícího právníka Thomase Littletona (1422-1481). Pojednání o držbách (Treatise on Tenures). Littleton a Coke položili základy anglickému majetkovému právu.

295 // John Doe a Richard Roe - fiktivní postavy, které v některých majetkových sporech mohly v zájmu zjednodušení soudní procedury zastupovat stranu žalující a stranu obžalovanou.

305 // Whitechapel - chudinská čtvrť v londýnském East Endu.

320 // stonehengeské balvany - rozsáhlá megalitická stavba na Salisburské pláni, snad zbytky pravěkého druidského chrámu.

324 // Grayova kolej (Gray’s Inn) - starobylá právnická kolej v londýnské City.

343 // Astleyho amfiteátr - roku 1770 otevřel bývalý kavalerista Philip Astley ve Westminsteru varieté, které se těšilo velké přízni londýnského publika.

434 // Ó jak je měnivé… — v anglickém originálu cituje na tomto místě Dick Swiveller úvodní verše populární písničky Sally z naší ulice: „Ze všech nejšvarnějších děvčat není žádná jako Sally“. Složil ji Henry Carey (zemřel 1743), autor ve své době oblíbených veseloher s četnými písňovými vložkami.p>

Highgate - tehdy vilové předměstí na severním obvodu Londýna.

Whittington Richard (zemřel 1423) - londýnský měšťan a starosta. Podle pověsti vstoupí jako chudý sirotek do služeb bohatého kupce, s pánovým zbožím pošle do zámoří svůj jediný majetek - kočku, kterou král Barbárie, sužované krysami, velice draze zaplatí. Mezitím se Dick rozhodne utéci ze služby, kde se s ním špatně zacházelo, ale cestou se mu zdá, že zvony kostela k němu promlouvají: „Obrať se, Whittingtone, londýnský primátore!” Uposlechne, vrátí se a proroctví se vyplní: po pánově návratu zbohatne, ožení se s jeho dcerou a třikrát je zvolen londýnským starostou.

481 // Gazelu jsem nikdy nepohladil krásnou… - citát z dlouhé výpravné básně Lalla Rookh (část V) od Thomase Moora (1780—1852), s typicky pozměněným koncem.

482 // Teď je ta černá… - první tři půlverše jsou ne zcela přesným citátem z Hamleta (III,2). (Srov. př. E. A. Saudka: „Teď je ta nejčernější chvíle noci, kdy hroby pukají…“)p>

488 // když v hříchu klesne… - narážka na první verš Oliviiny písně z Faráře wakefieldského. (Srov. př. M. Jindry a A. Jindrové - Špilarové: „Když v hříchu klesne krásná žena a pozdě zví, že muž jí lhal, čím bolest bude zkonejšena, co hanu smaže, zmírní žal?“)p>

Peckham - tehdy jihovýchodní předměstí Londýna. Pan Brass posílá Swivellera do vzdálenějších míst, aby si zajistil volné pole působnosti pro své nekalé úmysly s Kitem.

495 // kribidžové prkýnko - tabulka, na kterou se průběžně zaznamenává stav hry.

500 // král Cole - legendární britský král. Známá dětská písnička ho líčí jako starou veselou kopu.

501 // Sbohem buď… - úvodní verše známé Byronovy básně Buď sbohem (Fare thee well). V textu užito překladu H. Žantovské.

533 // klounová socha - ozdobná socha na místě klounu, zobcovitého násadce na přídi starých válečných lodí.

542 // Old Bailey - sídlo nejvyššího trestního soudu.

605 // velký mogul - tnul panovníků z mocné dynastie turkomongolského původu, která vládla v Indii v letech 1526-1857.

641 // Hampstead - vilová čtvrť v severozápadní části Londýna.

KNIHOVNA KLASIKŮ – ODEON - SPISY CHARLESE DICKENSE

Svazek čtrnáctý

STAROŽITNÍKŮV KRÁM

Z anglického originálu Old Curiosity Shop (Chapman and Hall, Ltd., London 1868) přeložili Emanuel Tilsch a Taťána Tilschová. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 3411. publikaci v redakci krásné literatury (digr v1). Praha 1976. Vytiskla Státní tiskárna, n. p., závod 2, Praha 2. Vydání první. Náklad 29 700 výtisků.