JAMES

DICKEY

Vyslobodenie

PREDTÝM

Rozvíjala sa pomaly, neochotne odhalovala farby a zakaždým, keď ju niekto z nás pustil, skrútila sa a skočila naspäť. Celá krajina bola veľmi napätá, kým sme nezaťažili rohy štyrmi pohármi a neodhalili rieku, ktorá nám tiekla pred očami cez hory vzdialené dvestosedemdesiat kilometrov na sever. Lewisova ruka chytila ceruzku a zakreslila malý výrazný krížik na miesto, kde bola zeleň trošku bledšia a papier prezrádzal vyšší terén. Ruka sledovala tok rieky cez vytlačené lesy od severovýchodu na juhozápad. Vnímal som skôr ruku ako miestopis. Zdalo sa mi, že má moc nad terénom, a keď sa zastavila, lebo Lewis chcel čosi vysvetliť, marilo sa mi, že všetky rieky sveta prestali tiecť a znehybneli na svojom mieste, aby mohol prehovoriť. Ceruzka sa obrátila a gumou akoby zakresľovala oblasť dlhú takmer sto kilometrov, cez ktorú sa kľukatila a plazila rieka.

-    Keď toto územie znovu premerajú a prepracujú mapu, -poznamenal Lewis, - toto všetko bude belasé. V Aintry už začali stavať priehradu, a keď ju na jar dokončia, rieka začne rýchlo stúpať. Táto dolina bude celá pod vodou. Ale zatiaľ je tam ešte divočina. A myslím to doslovne. Vyzerá to tam skoro ako na Aljaške. Naozaj by sme sa ta mali vybrať skôr, ako sa tej krajiny zmocnia agenti s nehnuteľnosťami a premenia ju na svoj raj.Naklonil som sa dopredu, sústredil som sa na neviditeľné kontúry, ktoré načrtol, a usiloval som sa predstaviť si nastávajúce zmeny, prehradené vody stúpajúce cez noci a vytvárajúce nové jazero s vyberanými pozemkami, mólami pre člny a pivovými fľašami, a takisto som sa usiloval vybaviť si v duchu krajinu takú, aká bola v tej chvíli podľa Lewisa, pustú a slobodnú. Nesmelo som sa nadýchol a vzápätí som vydýchol. Moje telo, najmä chrbát a ruky, boli na niečo také pripravené. Poobzeral som sa po bare, potom som uprel pohľad na mapu a vyhľadal som miesto, kde vstúpime do rieky. Kúsok na juhozápad bol papier bledší.

-    Znamená to, že tu terén stúpa? - opýtal som sa.

-    Áno, - Lewis po mne rýchlo hodil okom, či som si všimol, aký je trpezlivý.

Aha, chce z toho čosi vytĺcť, pomyslel som si. Lekciu. Príučku. Vyšší princíp. Filozofiu.

—    Akiste tu tečie cez úžlabinu či čo, - odvetil, ale nič nedodal.

—    Za deň tade hravo prejdeme. Voda by mala byť dobrá, najmä na tom úseku.

Nebolo mi celkom jasné, čo je to dobrá voda, ale ak ju Lewis pokladá za dobrú, iste spĺňa nejaké presne vymedzené požiadavky. Všetko robil nekompromisne po svojom, a hlavne preto to aj rád robil. Najradšej si vyberal krajne špecializovaný a ťažký druh športu — obyčajne taký, ktorý mohol pestovať sám - vypracoval si vlastný postup a potom ho vysvetľoval. Už som to zažil pri muškárení, pri lukostreľbe, vzpieraní, aj pri jaskyniarstve, a zo všetkého urobil hotovú vedu. Teraz to bola kanoistika. Vystrel som sa na stoličke a odpútal som sa od mapy.Bol tam Bobby Trippe, oproti mne. Mal hladké riedke vlasy a sýtoružovú pleť. Poznal som ho menej ako ostatných pri stole, ale aj tak mi bol veľmi sympatický. Mal príjemne cynické spôsoby a pôsobil na mňa dojmom, akoby sme obidvaja chápali, že Lewisa nemôžeme brať veľmi vážne.

—    Takéto nápady vraj každú chvíľu chytajú príslušníkov strednej vrstvy, majiteľov domov, - podotkol Bobby. - Ale väčšina z nich sa zvalí do postele a počkajú, kým im to neprejde.

—    A keď zaľahnú, podľahnú lenivosti, skôr ako si zmyslia, že by mali vstať, - dodal Lewis.

—    To je stará myšlienka, že by si mal človek udržiavať kondíciu, akú mal, keď reprezentoval strednú školu a musel behať na krátke vzdialenosti. Kde-tu sa niekto venuje vytrvalostnému behu. Ale kto sa dá na rýchlostný beh? Kto sa pustí v člne dolu riekou?

—    No vidíš, tebe sa taká príležitosť naskytuje, - odvetil Lewis,

—    tento víkend, ak sa na piatok uvoľníš. Buď pôjdem ja s Edom, alebo pôjdeme všetci štyria. Lenže mali by ste mi to oznámiť hneď teraz, aby som mohol zohnať ďalšie kanoe.

Mal som Lewisa rád. Cítil som, že ma zasa nakazil tým svojím vrtošivým a neodbytným zápalom, ktorý ma predtým zlákal na poľovačku s lukom a do líščích dier, do malej, príšerne studenej jaskyne, kde sme našli jednu mŕtvu, zmrznutú žabu. Lewis bol z mojich známych jediný človek, ktorý si robil s vlastným životom, čo chcel. Jednostaj rozprával o tom, že sa odsťahuje na Nový Zéland alebo do Južnej Afriky, či do Uruguaja, ale nemohol sa odpútať od výnosného zdedeného majetku, a neveľmi som veril, že raz zdvihne kotvy. No v mysli večne odchádzal, večne sa niekam zberal, večne robil niečo iné. Tieto metódy a tajnosti upevnili v ňom povahovú črtu, ktorá na mňa napriek všetkému veľmi zapôsobila. Nebol len samostatný, ale aj rázny. Patril k najlepším športovým lukostrelcom v štáte a aj vo veku tridsiatich ôsmich či tridsiatich deviatich rokov k najsilnejším chlapom, ktorým som kedy podal ruku. Každý deň vzpieral a strieľal z luku a striedal tieto činnosti v takom zvláštnom rytme, že mal neobyčajne pevnú ruku. Hravo udržal napätý tridsaťkilo-gramový luk celých dvadsať sekúnd. Raz som videl, ako zložil hliníkovým šípom na vzdialenosť štyridsiatich metrov prepelicu. Šíp sa jej zapichol do chrbta v poslednej chvíli.A tak som zvyčajne chodieval s ním vždy, keď ma volal.Mal som luk, ktorý mi pomohol vybrať, a skromný výstroj z druhej ruky, a rád som sa s Lewisom potuloval po lesoch, keď bolo pekné počasie, a u nás na juhu spravidla býva pekne, keď sa začnú poľovačky. Obľúbil som si lukostreľbu, lebo som sa jej venoval v takom príjemnom kraji a viedol ma k nej Lewis. Hmlisto som dúfal, že raz zložím srnu, a páčilo sa mi to viac než golf. No v skutočnosti išlo o Lewisa. Bol to jediný človek spomedzi známych, ktorý si pevne zaumienil, že zo života čosi vytlčie, ktorý inal prostriedky aj vôľu, a zaujímalo ma, ako tento pokus vypáli.Teórie ma veľmi nelákali. Ale tento výlet vo mne vyvolával príjemné pocity. Už som sa toľko nastrieľal do papierových sŕn, že ma vzrušovala myšlienka na stretnutie so živou srnou.

—    Ako sa vlastne dostaneme k rieke? - opýtal sa Drew Ballinger.

-    Na hornom toku, hneď za tými kopcami, je také zastrčené mestečko, — vysvetľoval Lewis. — Volá sa Oree. Tam sa nalodíme a o pár dní nato vystúpime v Aintry. Ak sa dostaneme na vodu v piatok navečer, doma môžeme byť v nedelu popoludní, hádam ešte stihnem druhú polovicu televíznych športových správ.

-    Jedno ma znepokojuje, — vyhlásil Drew. - Vlastne ani nevieme, do čoho ideme. Nikto z nás nemá ani šajn o tých lesoch či riekach. Naposledy som sedel v člne so svokrom hore na jazere Bodie. Neudržím smer ani s obyčajným člnom, o pádlovaní vlastného či cudzieho kanoe ani nehovorím. Čo mám vlastne hľadať v tých horách?

-    Vieš čo, - prerušil ho Lewis a zaklopal hánkami do vzduchu, — keď dnes večer pôjdeš domov, na štvorprúdovej diaľnici ti bude hroziť oveľa väčšie nebezpečenstvo. Napríklad ak niekto prejde cez deliacu čiaru. Človek nikdy nevie.

-    Chcem len povedať, — namietal Bobby, — že sa mi celý ten podnik vidí pochabý.

-    Dobre, — prikývol Lewis. - Tak ti niečo predvediem. Čo budeš robiť dnes popoludní?

-    Hm, - zamyslel sa na okamih Bobby. — Najskôr budem hovoriť s niekoľkými novými ľuďmi o akciách. Budem musieť spísať zopár zmlúv a poslať ich notárovi.

-    A ty, Drew?

-    Stretnem sa s ďalšími obchodnými cestujúcimi. Robíme prepočty, aby sme zistili, čo kto robí a kde nám to neklape. Usilujeme sa vymyslieť niečo, aby sme zvýšili odbyt, tak ako vždy. Odbyt raz stúpa, raz zasa klesá. Teraz práve klesá.

-Ed?

-    Och, — ozval som sa. — Budem robiť fotografie pre Kittsovu textilku. Nohavičky pre mačičky. Krásavica v našich krátkych nohaviciach, ako hladká mačku. Ozajstnú mačku, jasné?

-    Aká škoda. - Lewis sa uškrnul, ale mal som dojem, že ho reči o sexe nikdy nenadchýnajú. Dosiahol svoje, hoci o popoludní nepovedal ani slova. Preletel pohľadom predmestský bar, podoprel si dlaňou bradu a čakal, ako sa tí dvaja rozhodnú.Nazdal som sa, že nepôjdu. Stačilo im všedné šťastie. Nenudili sa ako Lewis a ja, a najmä Bobby bol spokojný s vlastným životom. Ak sa nemýlim, prisťahoval sa z ktoréhosi iného južného štátu, myslím, že z Louisiany, a odkedy sa tu usadil —slovom, odkedy som ho poznal - vodilo sa mu dobre. Bol velmi spoločenský a nebol by sa urazil, keby ho niekto označil za rodeného obchodníka. Mal rád ľudí, aspoň to tvrdil, a ľudia mali zväčša radi jeho — niektorí úprimne a iní jednoducho preto, že bol slobodný a býval obľúbeným hosťom na večierkoch. Vždy bol k dispozícii. Kamkoľvek som sa vybral, všade som sa oňho potkol, alebo som ho videl prichádzať, či odchádzať. Ak som odbehol autom, alebo som zašiel do supermarketu, mohol som si byť istý, že ho uvidím. Ak som si povedal vopred, že ho uvidím, uvidel som ho, a ak som si to nepovedal vopred, aj tak som ho uvidel. Navonok to bol príjemný človek, hoci raz som už zažil, ako explodoval na večierku, a nezabudol som na to. Dodnes neviem, čo to zavinilo, ale v tvári sa strašne zmenil, ako keď slabošský kráľ dostane záchvat hnevu. Ale stalo sa to iba raz.Drew Baľlinger bol úprimný, tichý chlapík. Bol oddaný svojej rodine, najmä synčekovi Popovi. Ten mal na čele akýsi zrohova-tený krvný nádor, z ktorého a okolo ktorého mu vyrastalo obočie a pripomínalo človeku pravé hrôzy biológie. Pracoval ako vedúci odbytu vo veľkej firme, čo vyrábala nealkoholické nápoje. Veril svojej firme a telom i dušou stál za všetkým, čo tvrdila v reklamách. Doma, v obývačke na konferenčnom stolíku, mal jeden exemplár dejín firmy, a iba raz som videl, ako sa rozzúril, keď novšia konkurenčná firma z reklamných dôvodov vyhlasovala, že jej výrobky pomáhajú znižovať telesnú váhu. - Prekliati klamári, — zavrčal. - Majú presne toľko kalórií ako my a môžeme im to dokázať.Ale my s Lewisom sme sa od nich líšili, aj od seba navzájom. Mne chýbala jeho ctižiadosť či posadnutosť. Lewis túžil po nesmrteľnosti. Mal všetko, čo mu život mohol poskytnúť, a nevedel to využívať. A nevedel sa toho vzdať ani sa nečinne prizerať, ako ho o to oberajú pribúdajúce roky, lebo časom by mohol zistiť, po čom túži, čo to vlastne je a že to nevyhnutne podlieha jeho vôli. Patril k ľuďom, čo sa za každú cenu - vzpieraním, diétou, cvičením, príručkami pre samoukov od taxidermie až po moderné umenie - usilujú ovládať si telo i ducha, zveľaďovať ich a prekonávať čas. A jednako prvý hľadal príležitosť - akoby klesal pod ťarchou vlastnej úmornej nesmrtelnosti - príležitosť, pri ktorej by mu nehoda pomohla zbaviť sa jej. Aspoň druhí by to mohli pokladať za nehodu. Pred rokom či dvoma sa päť kilometrov tackal a plazil z lesa späť k autu, a potom sa odviezol domov tak, že paiicou stláčal plynový pedál, lebo si bolestivo zlomil pravý členok. V nemocnici som ho navštívil najmä preto, lebo ma požiadal, aby som s ním išiel do lesa, ale nemohol som. Opýtal som sa ho, ako sa cíti.

 - Je to prepych, — vyhlásil. - Nejaký čas nebudem musieť vzpierať ani trieskať päsťami do cvičného vreca.

Premeral som si ho pohľadom. Tvár mal ako jastrab, ale veľmi zvláštny jastrab. Prednú časť hlavy akoby nemal sformovanú zhora nadol, vyzerala, ani čo by mu ju niekto dlaňami z bokov vymodeloval do úzkeho nosatého tvaru. V tvári bol červený, vlasy mal pieskovej farby a na temene, medzi tmavšími vlasmi mu svietil biely fľak.

- No tak, - ozval sa. - Čo vy na to?

Veľmi som sa tešil, že pôjdem. Myslel som na Drewa a na jeho chladnejšie výpočty a v duchu som si zrazu predstavil vlastné popoludnie. Reflektory v štúdiu sa rozžali proti mojej vôli a pod nohami mi zašuchotali noviny. Vedel som odhadnúť, ako bude modelka vyzerať, hoci som ju videl len na fotografii, ako stojí v druhom rade na súťaži krásy v susednom mestečku; môj spoločník Tbad Emerson ju zakrúžkoval červenou ceruzkou. Zoznámil sa s ňou vďaka novinám a obchodnej komore, dotiahol som ju do Kittsovej textilky a tam sa im zapáčila. Aj Kittsovej agentúre sa vcelku pozdávala, hoci účtovník poznamenal, že nevyzerá „dosť profesionálne“, a teraz sme ju išii použiť. Jej polokonvenčná krása sa stane stredobodom tisícerých rozhod nutí a kompromisov a naostatok skončí v obchodnom časopise vydávanom v neveľkom náklade a bude vyzerať v podstate takisto ako ostatné modelky v reklamách. Videl som, aká bude a čo s ňou urobíme, aj maketu, s ktorou sa budem paprať celé hodiny, ba i nekonečné naťahovačky s agentúrou, výpočty, účtovnícke prace a ktovie čo ešte a potešil som sa, že idem s Lewisom. Pod tlakom čudnej asociácie môjho času s Lewisoma so svojím všedným časom znovu som sklopil pohľad do mapy, ale teraz som si ju obzeral ako maketu.Z hľadiska dizajnu za veľa nestála. Vyvýšeniny, hnedé, ba až svetlohnedé, kľukatili sa medzi zeleňou všelijakých odtieňov i tvarov a oko nelákalo nič. na čom by sa mohlo zastaviť. Jednako sa však nevedelo odpútať od celku. Vládla v ňom akási harmónia. Možno preto, pomyslel som si, že mapa sa usiluje ukázať čosi, čo jestvuje. A aj preto, že znázorňuje čosi, čo sa onedlho zmení, navždy. Tam, blízko mojej ľavej ruky, prenikala odspodu do mapy nová farba, belasá, a ja som sa pokúsil v duchu preniesť ta a nikde inde a predstavoval som si jediný detail. Ak ho neuvidím v ten víkend, neuvidím ho už nikdy. Usiloval som sa rozoznať oko srny v lístí, usiloval som sa zdvihnúť jediný kameň. Je ľahké stratiť svet.

-    Pôjdem, - rozhodol sa Drew, - ak si môžem zobrať aj bendžo.

-    Jasné, zober si ho, - súhlasil Lswis - Nezaškodí, ak si ho tam hore vypočujeme.

Drew by prvý vyhlásil, že nemá talent, ale bral výborne, lebo ho to strašne bavilo. Dvanásť rokov brnkal na gitare aj na bendže a vyberal si skutočne tie najnáročnejšie skladby od reverenda Garyho Davisa, Dava Van Ronka, Merla Travisa, Doca Watsona.

-    Mám vypaľované bendžo značky Martin. Zohnal som ho od akéhosi žiaka, — vysvetľoval Drew. — Nebojte sa, nevezmem si to najlepšie.

-    Okej, bratia domorodci, - ozva sa Robby. - Ale ja trvám na niektorých ľudských útechách. Najmä na chľaste.

-    Zober si ho, koľko chceš, — upokojil ho Bobby. — Vážne, nemali by sme si nechať ujsť príležitosť plaviť sa dolu spenenou riekou v rozjarenom stave.

-    Lewis, berieš si luk? - opýtal som sa.

-    To vieš, že áno, - odpovedal mi. — A keby sme skolili srnca, mäso zjeme, parožky s hlavou zbalíme, kožu zakonzervujem a hlavu si nainštalujem doma.

-    Bude ťo nácvik, ako prežiť atómovú vojnu, čo? - opýtal sa Bobby.

-    Prvotriedny.

Vyzeralo to lákavo, hoci som vedel, že začiatkom jesene to bude pytliactvo. No vedel som i to, že Lewis dodrží slovo. Aj to bola jedna z vecí, ktoré sa naučil.Čašníčky v priliehavých nohaviciach a korzetoch nespúšťali oči z mapy. Bolo načase pobrať sa. Lewis odtisol z mapy dva poháre a hneď sa skrútila.

-    Drew, mohol by si vziať auto? — opýtal sa Lewis, keď sme naraz vstali.

-Jasné, - prikývol. - Jedno je moje, a syn ešte nie je taký starý, aby mohol viesť.

-    Ed a ja sa stretneme s vami v piatok ráno okolo pol siedmej na mieste, kde Prievozská cesta ústi do štvorprúdovky, pri tom novom veľkom nákupnom stredisku na Willovom námestí. Dnes večer zabehnem k Samovi Steinhauserovi a pozriem sa, v akom stave je to jeho kanoe. Ostatný výstroj väčšinou mám. Obujte si tenisky. Nezabudnite na pijatiku a jasnú myseľ.Pobrali sme sa.Kráčal som po slnku a uvažoval som. Bolo už trochu neskoro, ale na tom nezáležalo.Mali sme s Thadom ateliér, v ktorom sme sa nepretrhli, lebo Thad sa raz zdvorilo vyslovil, ako ho teší, že za krátky čas obehne mesto a vráti sa k nám. Mali sme ten ateliér vari desať rokov. Kúpili sme ho od chlapíka - teraz už sedemdesiatnika - čo ho založil a potom uskutočnil svoj celoživotný sen a kreslil turistov v Cuvernaee. Pracovať u Emersona a Gentryho bol v istom zmysle pôžitok, aspoň v porovnaní s ostatnými štúdiami v meste. Thad sa vypracoval na obstojného podnikateľa a ani ja som nebol najhorší, keď som začal pracovať ako grafický poradca a riaditeľ. Po ateliéri sa rojili siví, zdvorilí ľudia, čo skúšali šťastie v New Yorku, a na juh sa vrátili doklepať to a zomrieť. Niečo vedeli, hoci sme od nich nevyžadovali nijaké zázraky, a ak práve nepracovali na maketách a na zrkadlách, posedávali pred rysovacími doskami, nakláňali sa dozadu s rukami za hlavou a vyvalovali oči na svoje výtvory. Kedy-tedy sa vyskytli aj čerství absolventi umeleckých škôl - zriedkavejšie aj umeleckých priemysloviek — tí zasa tak raz za šesť mesiacov vymysleli nejaký fantastický dizajn a zvyšok času premárnili absurdnými experimentmi. Ani jeden z nich u nás dlhšie nevydržal. Buď nás využili tak, že si nadobudli isté skúsenosti a potom si našli lepšie miesto, alebo sa od nás vrátili do sveta a skúsili šťastie inde. V čase, keď som viedol ateliér s Thadom, prijali sme aj zopár takých, čo sa pokladali za ozajstných umelcov. Tí boli ochotní nádenníčiť - ako sa otvorene vyjadrovali - aby sa mohli po večeroch, cez víkendy a sviatky venovať vlastnej robote. Boli to najsmutnejšie prípady zo všetkých, smutnejšie než bývalí piloti bombardovacích lietadiel, čo teraz vláčia vrecia s hnojivami, smutnejšie ako mladí absolventi umeleckých priemysloviek, čo chápu, že musia zmeniť povolanie, lebo to nikde nedotiahnu. Bol medzi nimi jeden miestny občan v strednom veku, ktorý si zavesil do kancelárie Utrilla a usiloval sa pôsobiť dojmom, že toto zamestnanie pokladá za prechodné, za priestupnú štáciu a že všetci budú naňho spomínať, keď odíde. Ibaže by nikdy nebol odišiel, keby sme si ho boli nechali. Keď sme ho prepustili, prešiel na chvíľu do iného ateliéru a potom jednoducho zmizol. Nikdy som nevidel človeka, ktorý by sa tak vášnivo zaujímal o umenie. Na rozdiel od Lewisa ho zaujímalo iba jedno a veril, že je dostatočne nadaný a ako umelec presiahne miestne pomery. Miestnymi umelcami a sviatočnými maliarmi opovrhoval a odmietal chodiť na ich výstavy. Večne húdol o aplikácii Braquovej kolážovej techniky na makety, ktoré sme chystali na odborné publikácie o hnojivách a o továrňach spracovávajúcich buničinu. Náramne sa mi uľavilo, keď som už nemusel počúvať tie reči.Ako ateliér sme boli skromní, neschádzali sme z vyšliapaných chodníčkov. Vedel som to a tešilo ma to. Nechcelo sa mi prekračovať vlastné možnosti ani prichyľovať géniov na ich ceste k sláve či samovražde. Vedel som, že nám žičí šťastie a že nás pravdepodobne neopustí. A za toto šťastie sme vďačili hlavne zanedbávaniu grafických experimentov. Vedeli sme si poradiť.

s tým, čo sme mali, a celková obchodná situácia nám umožňovala obstojne sa postarať o všetkých, aj o tých, čo sa rútili do neschopnosti, pokial pracovali seriózne a načas. Väčšie agentúry v meste a miestne filiálky naozaj veľkých newyorských a chicagských agentúr nás nezasýpali objednávkami. O niektoré sme sa nesmelo uchádzali, ale ak ich náš záujem nenadchol, uspokojili sme sa s tým, čo sa nám núkalo, aspoň pokiaľ ide o Thada a o mňa. Najlepšie sme si rozumeli s agentúrami, ktoré najväčšmi pripomínali našu firmu — tie, ktoré nemali široké lakte a starali sa o svojich zamestnancov. Pracovali sme na menších miestnych objednávkach — pre banky, zlatníctva, supermarkety, rozhlasové stanice, pekárne, textilky. S tými sme sa viezli.Keď som prechádzal popod strom, čo vrhal hustý tieň, pocítil som, že mi pivo nestúpa do krku, ale do očí. Bol oslepujúco biely deň, akoby slnko lomcovalo akousi osou, a vtom spadol na zem list vrúbený nezvyčajnou farbou. Vtedy som si po prvý raz uvedomil, že sa blíži jeseň. Začal som stúpať do posledného kopca.Bol som v polovici svahu, keď som si všimol, koľko žien ma obklopuje. Odkedy som prešiel okolo benzínovej pumpy Gulf na rohu, nevidel som nikde jediného chlapa. Začal som si všímať okoloidúce autá, ale za tých niekoľko minút, čo mi trvala cesta do budovy, nevidel som ani jedného. Ženy boli napospol sekretárky a úradníčky, mladé, menej mladé i staršie a ich vlasy, vyčesané, nalakované, kučeravé, pozapletané, a skoro všetky nehybné, napĺňali ma zúfalstvom. Vytrvalo som sa obzeral po nejakom peknom zadku a zočil som jeden v béžovej sukni, ale keď si ma dievča premeralo prázdnym pohľadom, so žuvačkou v ústach, hneď ma to prešlo. Zrazu som sa cítil ako George Holley, náš milovník Braqua. Keď pracoval u nás, tvrdošijne, deň čo deň si húdol, som u vás, ale nie som jeden z vás. Ja som však mal viac rozumu. Bol som jedným z nich, nepochyboval som o tom, keď sa mi vzďaľovali z dohľadu hore kopcom a mizli v budove. A vzápätí som už stál v rade, čo sa obradne vyhýbal modernému vodotrysku plnému desaťcentových a centových mincí.Dvere sa otvorili a drobné dievča s natupírovaným vysokým účesom mi prekĺzlo popod pazuchu na čerstvý vzduch. Ženy a ja sme voňali obedňajšou prestávkou, keď sme prechádzali cez otáčavé dvere, ktoré vydávali zdĺhavý, tichý zvuk. Vo výťahu znela hudba, a keď sme sa viezli hore, zbor sláčikov nôtil Viedenskú krv. Od začiatku jedného zboru až do konca akoby som mal v žalúdku "kameň. Povolil som si opasok o dierku a pivo' sa uspokojilo, keď som si utrel čelo rukávom saka. Na šiestom poschodí ostali so mnou vo výťahu už len dve ženy. Ostatné pracovali vo väčších spoločných kanceláriách na nižších poschodiach, ktoré si prenajímali poisťovne. Vykročil som čistou chodbou ku skleným dverám nášho štúdia, vyzdobeným konskou hlavou. Holley nám preukázal jedinú dobrú službu, keď prerobil Braquovho vtáka na Pegasa. Pôvabne preletel okolo mňa a uhol sa mi, keď som vchádzal dnu.

14. SEPTEMBRA

Ktovie prečo sa mi obyčajne nič nesnívalo, alebo som si nepamätal, čo sa mi snívalo. Buď som bdel, alebo som spal ako drevo a vždy som sa zobúdzal pomaly. Znepokojoval ma pocit, že by som sa nikdy nezobudil, keby ma obklopovalo dokonalé ticho, keby som nič nepočul. Potreboval som niečo, čo by ma strhlo späť do sveta, lebo každú noc som spal, akoby ma hodili do vody, a v spánku sa mi prinajlepšom marilo, že sa ponáram hlbšie a hlbšie a usilujem sa dosiahnuť istý bod, čiaru či hranicu.Teraz ma zobudil vietor a horko-ťažko som sa pozviechal. Pud sebazáchovy ma znovu nútil uvedomiť si, kde sa nachádzam. Zvykol som si, že ma zobúdza Marthin dych, lebo dýchala ťažko, ale teraz ma zobudil vietor. Najprv to bol len vietor, ale vzápätí rozozvučal kovové figúrky na šnúre. Na dvor ich zavesila Martha. Boli to bronzové figúrky vtáčikov obklopujúcich sovu. K sove bola pripevnená veľká vrtuľa, a keď sa zdvihol vietor, sova sa rozhýbala, dotýkala sa ostatných figúrok a vydávala zvonivý zvuk pripomínajúci čínske veterné zvončeky, aké sa u nás rozvešiavali'v tridsiatych rokoch, keď som dorastal. Aký tichý, prerušovaný zvuk, lahodný zvuk, pomyslel som si to zakaždým, a ked som sa preberal z temnôt spánku do skutočnej tmy v izbe, prebleslo mi mysľou, že ten zvuk azda vo mne vyvolá nejaké spomienky, a tak som ležal ďalej v miestnosti, ktorá sa začala okolo mňa zhmotňovať v tme, vedľa svojej ženy, vedľa jej tela.Siahol som po Marthe ako zvyčajne a pohla hlavou pod uterákom, ktorým sa na noc zakrývala. Jemne som jej stisol plece a vtedy som si uvedomil, že idem s Lewisom preč. Návyk mi nedal pokoja, ale čosi vo mne ho nástojčivo prehlušovalo — strach, pocit slabosti a bezmocnosti, do ktorého sa primiešavalo vzrušenie. Objal som Marthu, zvedavý, či sa pokúsi vyslobodiť a znovu zaspať, alebo či sa pôjde ku mne zohriať a až potom zaspí.Keď som si ju vzal pred pätnástimi rokmi, bola to štíhla dievčina. Pracovala ako sestra na chirurgii. Nelámal som si hlavu, či je pekná, alebo nie, hoci priatelia bez mimoriadneho nadšenia nepresvedčivo tvrdievali, že je. Ale otázka krásy ma u žien nikdynaozaj nezaujímala, s výnimkou istých, celkom zjavných zámerov. Vždy som sa obzeral a túžil po iskre, po dokonalom osobnom vzťahu, a keď som ho našiel v rýdzej podobe, skromný, ale stály, oženil som sa. Nemal som čo ľutovať a ani som neľutoval. Bola z nej dobrá žena a dobrá spoločníčka, trochu tvrdá, ale bola to osožná tvrdosť. Martha bola úprimne hrdá, že som viceprezidentom firmy, a vytrvalo ma presviedčala, že mám umelecké nadanie, hoci ho nemám. V grafike som bol remeselník a s problémom som si vedel rady, keď som v ňom videl remeslo a nie výsledok inšpirácie. V duchu tejto zásady som vyrobil zopár veľkých koláží do obývačky z dotrhaných plagátov, filmových časopisov, športových titulkov a z kadečoho iného. A pokiaľ ide o umenie, to bolo všetko. Pri spomiehke na koláže som si uvedomil, že Marthe sa možno páčia preto, lebo v nich vidí moju neznámu tvár, nie preto, že som ich urobil ja. Mýlila sa však, a hoci som sa jej nikdy nepriznal, čo si o tom myslím, v jej presvedčení som ju ani neutvrdzoval. Pritiahol som si ju a ona sa ku mne prišuchla.

-    Koľko je hodín? - opýtala sa.

-    Šesť, - odpovedal som a pozrel som na krehké ručičky hodín pri posteli. Pulzovali a žiarili. - Lewis príde krátko pred pol siedmou.

-    Čo si musíš pripraviť? - opýtala sa.

-    Nie je toho veľa. Len na seba hodím tú starú leteckú nylonovú kombinézu a obujem si tenisky. A keď príde Lewis, hodím si k nemu do kufra svoje veci. Nie je ich veľa, ale už som si ich prichystal. Keď si si ľahla, dal som ich na kopu do obývačky.

-    Naozaj chceš ísť?

-    Nezomieram od túžby po tom výlete, - odpovedal som. - A nezomrel by som, ani keby som nikam nešiel. No ateliér mi už ide na nervy. Včera som sa cítil mizerne, kým som si nesadol k robote. Mal som pocit, že všetko sa deje kdesi mimo mňa, že na ničom nezáleží. Úplne som zľahostajnel ku všetkému a ku všetkým. Ak mi výlet do lesa s Lewisom pomôže prekonať ten pocit, idem.

-    Je to moja vina?

—    Panebože, nie, — odpovedal som, ale sčasti za to mohla ako každá žena, ktorá je normálna.

—    Bola by som radšej, keby si nemusel odísť. Vlastne, keby si nechcel. Rada by som ti pomohla.

—    To môžeš.

—    Máme čas?

—    Urobíme si ho. Lewis mi neponúka nič dôležité. Môže aj počkať. Obávam sa, že ja nie.

Ležali sme zapletení do seba ako milenci.

—    Ľahni si na chrbát, - povedala.

Mala fajn ruky, poznali ma. Povolanie ju čímsi poznačilo, a to ma k nej priťahovalo, vecný prístup k sexu, celkom premyslené a úprimné správanie, aké napĺňa človeka pôžitkom. Krv vo mne zovrela v tej tme, keď pohybovala rukami. Martha položila vankúš doprostred postele, jedným pohybom odhodila paplóny dozadu a oprela sa tvárou o vankúš. Kľakol som si a vnikol som do nej odzadu. Vlnila sa pritom. — Och, — vzdychla si. — Och, dobre.

Teplo druhého človeka pri mne, pohybujúce sa teplo, vyvolalo vo mne tú predstavu. Dievčina z ateliéru odhodila dozadu vlasy, chytila sa za prsník, a zatiaľ čo sa Martha znalecky pohybovala, zlaté oko žiarilo, nie praktickým sexom, takým potrebným vo všednom živote, ale prísľubom iných vecí, iného života vyslobodenia.Odišiel som do kúpeľne, stál som so zažmúrenými bčami a močil som. Keď som sa vyprázdnil, obliekol som si župan a pozrel som do zrkadla osvetleného zboku. Svetlo mi ožarovalo miesto, kde som mal najredšie vlasy, neomylne odhaľovalo partie, kde mi vlasy najväčšmi ustupovali, a robilo mi kruhy pod očami, čo mi pripomínalo, že už nikdy nebudú ako kedysi. Na mňa staroba doľahne rýchlo. Mal som však mocné plecia, boky, a brucho som mal ťažké, ale svalnaté. Na prsiach i hore na chrbte mi husto rástli chlpy pripomínajúce jarmo a v tom svetle mi žiarili striebristým nádychom ako opičí kožuch.Keby som si mphol vybrať, na koho sa môžem podobať z viacerých ľudí, žijúcich či známych z dejín, nevedel by som sa rozhodnúť. Myslím, že tento postoj som čiastočne prevzal od Lewisa, ktorý neprestajne cvičil, ale mal na každé ročné obdobie iba dva či tri obleky. Na šaty si nepotrpel, ale na telo áno. - Ide o to, k čomu ho donútiš, - vysvětloval, - a aký výkon podá, keď ani nevieš, čo treba. Zachráni ťa len to, že budeš cvičiť a precvičovať sa. — Čo ma zachráni? - opýtal som sa Lewisa. - Pred čím? A vlastne načo? - A jednako ma Lewis uznával aspoň natoľko, že sa so mnou stýkal. Zrejme som bol jeho najlepším priateľom. Naučil ma strieľať z luku a bol som v tom dosť dobrý. Lewis tvrdil, že mám neobyčajne presnú ruku a udržím luk skoro tak dlho ako on. Ťažkosti mi robil odhad vzdialenosti a Lewis neveril, že lukostreľba, ktorá sa spolieha na zrak, lukostreľba, ktorá nie je inštinktívna, je vôbec lukostreľba. Pri streľbe v poľných podmienkach som sústavne dosahoval 160 bodov na štrnástich terčoch. Lewis sa pohyboval okolo 230 bodov a dotiahol to až na 250. Pozorovať ho pri streľbe bol ozajstný pôžitok a takisto ma tešilo, ako sa stará o výstroj, ktorý si zhotov,bval sám, tetivu i všetko ostatné.V obývačke bolo prítmie. Mesiac už nesvietil na dlážku a do okien. Stál som a díval sa, ako svitá. Taká príležitosť sa mi za posledných desať rokov naskytla zriedkakedy. Martha ticho vstúpila' do izby v naberanom župane a prešla popri mne do kuchyne. Pri dverách zastala.

-    Névidel si voľakde Deana? - opýtala sa ma.

-    Čjože? A nie je v izbe?

Môj výstroj, navŕšený na dlážke a čierny ako tieň, sa zasmial Deanovým smiechom a chlapec vstal spoza neho. Pre každý prípad stískal v ruke veľký lovecký nôž.Bolo to čudné. Zdalo sa, akoby vedel aj nevedel, čo je to lovécký nôž. Šermoval ním okolo seba a ohrozoval ma, hoci láskyplne, takže som musel napodobňovať jeho čudesný tanec. Uvedomoval som si, čo môže tým nožom narobiť, a súčasne sdm neveril vlastným očiam. Konečne som mu ho vytrhol z ruky a odhodil som ho na kopu, z ktorej ho vzal, do tmy medzi ostatné veci. Až vtedy som pocítil, ako mrazivo je v miestnosti, a všimol som si, že od hustého koberca na dlážke stúpa chlad a že pod županom nič nemám.Na nafukovačke, spacom vreci a tenkom nylonovom lanku ležal nôž, môj luk a štyri šípy. Lanko som kúpil bez nejakého konkrétneho zámeru vo výpredaji armádnych zásob, hlavne preto, lebo Lewis mi raz povedal, že „v lese by sa človek nikdy nemal ponevierať bez povrazu“. Zdvihol som luk a s pôžitkom som ohmatal studené hladké krivky. Bol to dobrý luk, taký dobrý luk som si pravdepodobne ani nezaslúžil. Nebol to sériový výrobok - napríklad Drake, Ben Pearson, Howatt či Bear — bol to ručný výrobok zhotovený zrejme podlá viacerých modelov, takže vyzeral a strieľal oveľa lepšie. Držadlo bolo ťažké a skutočne pripomínalo pokusný luk. Váha držadla s priehlbinou sa mi zapáčila a menšie rozmery by mi už ani nevyhovovali. Lewis mi ho kúpil pod rukou od bývalého majstra štátu, ktorý ho vyrobil a ktorý strieľal z takého istého luku. Jednostaj mi opakoval jeho prednosti, ktoré sa mi sprvoti videli čisto psychologické, aspoň pokiaľ sa pamätám, ale postupne som ich začal vnímať ako ozajstné. A naozaj, po výstrele som nepociťoval skoro nijaký spätný úder. Šíp vyletel veľmi hladko a ticho. Vôbec nešklbal ani nekopal ako Lewisove luky. Počiatočná hrotová rýchlosť nebola bohvieaká. Keď som z luku strieľal prvý raz, zdalo sa mi, že je strašne pomalý, kým som neskontroloval cieľ a nezistil som, že strieľa presne na vzdialenosť šesťdesiatpäť yardov. Keď som povolil tetivu, luk akoby zaváhal, ale vzápätí nabral ohromujúcu rýchlosť a šíp vyletel z luku, ako keby ho nevystrelili, ale katapultovali. Takú plochú letovú dráhu nemal ani jeden luk a problém zanášania vo vodorovnej rovine nebol zďaleka taký výrazný ako u Lewisových lukov. Teraz, keď som ho držal a obzeral si ho, keď som ho skúmal z bielej čelnej i vnútornej strany, veril som, že potrebujem presne taký luk. Spoliehal som sa naň a veril som mu, hoci laminácia pomaly už podliehala únave a z horného poloblúka vytŕčalo na okrajoch zopár sklolaminátových triesok. Mal som aj novú tetivu. Na rozdiel od Lewisa som mieril cez tetivu a mal som ju výborne upravenú.Spolu s Marthou som rozdelil dakronové vlákna, vložili sme do nich príchytky a Martha omotala rozdelené polovice tetivy oranžovou niťou. Bola to krásna tetiva a rád som ju používal. Keď bol luk celkom napätý, medzierka v tetive mi sama od seba sadla na oko a terč sa ocitol uprostred nej. Pritom sa chvel, lebo telo sa usilovalo zachovať pokoj. Zarámcovaný terč bol veľmi výhodný, aspoň pre mňa, lebo vymedzoval cieľ, do ktorého som strieľal, a napodiv vytváral dôverné spojivo s lukostrelcom. Mimo oranžového rámca nejestvovalo nič a to, čo sa nachádzalo v ňom, pociťoval som ako úžasne podstatné a dôležité. Marilo sa mi, že terč jestvuje kvôli oku, ktoré ho pozorovalo.Šípy neboli až také dobré, hoci som bol s nimi spokojný. Boli hliníkové, lebo som strieľal terčovými šípmi z alumínia, a zo skúsenosti som vedel, že šípy s takýmito rotačnými vlastnosťami a takejto dĺžky - merali 72,5 centimetra - poletia z môjho luku presne do cieľa. Ukladal som ich do tuľajky pripevnenej k luku, lebo mi záležalo na tom, aby som uniesol všetko v jednej ruke, a ani som nemal tuľajku, ktorá by sa dala nosiť na chrbte. Šípy vyzerali vražedne, mali široké obojstranné hroty značky Howard Hill a dlhé špirálovité pierka. Pokúsil som sa zamaskovať ich čiernou a zelenou farbou tak, že som sem-tam prešiel po šípoch štetcom, a hroty som naostril u suseda na brúske. Bolo to múdre, lebo zostali bezmála také ostré ako nová britva. Dalo by sa nimi holiť a pilníkom som ich trochu zdrsnil, aby sa pri zásahu hlboko zapichli. Radili to lukostrelecké časopisy. Palcom som ohmatal ostrie jedného šípa a potom som cúvol doprostred chodby, zvedavý, či som sa neporezal.Neporezal som sa, a tak som sa vrátil do spálne, vybral som dvadsať dolárov z peňaženky a zamieril som cez obývačku do kuchyne. Martha pobiehala bosá pred sporákom, okuliare sa jej ligotali. Pozrel som von do dvora. Držal som v ruke tenisky. Sadol som si na dlážku, že si ich obujem, a ešte vždy som pozeral von za dom. Stromy, čo tam rástli, vyzerali úplne nedotknuté, akoby si rástli slobodne a len náhoda ich zaviala do blízkosti domu. Z nepochopiteľného dôvodu ma to akosi čudne dojalo. Dean sa priplichtil ku mne a poťahal ma odzadu za nohavice.Zdvihol som ho a ešte vždy som si obzeral miesto, kde som býval. Deti čosi také zvyčajne nudí, lebo nechápu, ako môže niekto upierať pohľad na miesto, kde sa nič nehýbe. Teraz však Dean čušal takisto ako ja a pozoroval to, čo jestvovalo. Bozkal som ho a on ma objal okolo krku. Obyčajne sa nesprával tak prítulne a jeho správanie ma znervóznilo. Aj Martha pristúpila ku mne, červená v tvári od horúceho sporáka. Zdvihol som sa a stáli sme ako rodinná skupina.

-    Vieš, kam vlastne idete? — opýtala sa.

-    Nie celkom. Lewis to vie. Kdesi do severovýchodnej časti štátu, bol tam na rybách. Ak nám všetko vyjde, mali by sme sa vrátiť v nedeľu večer.

-    A čo ak vám všetko nevyjde?

-    Vyjde, ale človek nemôže predvídať. Vieš, keby som si myslel, že nám niečo hrozí, nešiel by som. Ver mi, nešiel by som. Jednoducho by sme sa chceli trochu odtrhnúť. A v horách je vraj o tomto čase naozaj krásne. Urobím aj zopár fotografií, nezabúdaj na to.Ešte raz som odbehol do spálne a vzal som si rolleiflex, majetok ateliéru. Zobral som si ešte jednu tetivu a strčil som ju do vrecka nohavíc. Keď som sa vrátil, práve prišiel Lewis. Objal som Marthu jednou rukou ako kamaráta, ale vzápätí som si to rozmyslel, objal som ju obidvoma rukami a stisol. Dean ju obišiel od chrbta a usiloval sa rozpliesť mi prsty. Otvoril som dvere. Lewis medzitým vystúpil z polododávky a prichádzal, prichádzal k nám. Dlhú vlčiu tvár mal červenú a usmieval sa. Usmieval sa neprestajne, ale druhí nikdy nevideli jeho úsmev celý, vždy len sčasti, od boku, takže vždy pôsobil vyhýbavým, sebavedomým a tajomne pochabým dojmom. Bola to tvár rodeného nadšenca. Na hlave mal austrálsky zálesácky klobúk s koženým remencom pod bradou ä nevdojak som si pomyslel, že sa vyparádil primerane. Zdvihol som luk a fotoaparát a pobral som sa s ním k autu.Bolo plné výstroja - dva malé vojenské stany, plachty, dva luky, škatuľka šípov, záchranné pásy, udica, potraviny. Lewis si potrpel na prípravy - táto jeho povahová črta ma prinútila vziaťsi lanko, ktoré mi teraz viselo na boku, hoci som vedel, že ho nikdy nepoužijem, ale aj leteckú kombinézu, lebo „nylon rýchlo schne“. Akiste odbočí na nejakú lesnú cestu, po ktorej pätnásť rokov nikto nešiel, a bude po nej uháňať jama-nejama, kmeň--nekmeň, bez ohľadu na seba, auto či na spoločníkov. Dúfal som, že si toho veľa neužijeme, lebo keď som tam stál v polosvite skorého rána, prichodil mi veľmi blízky. Vždy robil dojem, akoby sa vrhal niečomu v ústrety s radostnou nedočkavosťou. Zunovalo sa mi vláčiť po svete. V Lewisovej blízkosti som sa vždy cítil oveľa ľahší a svalnatější.Práve teperil moje veci do auta a ukladal ich. Výstroj zapĺňal zadné okno a tvorili ho zväčša rozličné odtiene zelene. Lewis poobracal v rukách môj luk prv, ako ho uložil.

-    Strácaš sklolaminát, - upozornil ma.

-    Dúfam, že vydrží. Už je to dávno tak.

-    Vieš, — pokračoval Lewis, - mám rád tento luk. Keď pustíš tetivu, stojíš, držíš ho v ruke a rozmýšľaš, doparoma, čo z toho asi len bude. A potom zdvihneš zrak a vidíš, že šíp zrazu trčí v terči.

-    Človek si naň zvykne, - poznamenal som. - Je veľmi voľný.

-    Tak vidíš, a teraz, - Lewis sa odmlčal. - A teraz, a teraz.

-    Poďme, - povedal som. — Vychádza slnko. Najesť sa môžeme cestou. Hore na severe tečie rieka.

Chudá tvár sa mu lišiacky rozžiarila. — Ako keby som počul seba, — vyhlásil.

-    Nehovor, — odvetil som a posledný raz som sa vrátil po batoh šiat, ktoré som si nabral - tielko, zopár športových košieľ a dlhé spodky na spanie.

Obzreli sme sa a zakývali sme na rozlúčku Marthe a Deanovi, ktorí sa k sebe tisli medzi dverami. Marthine okuliare sa v lúčoch vychádzajúceho slnka sfarbili do oranžova. Nasadol som a zabuchol som dvere. Luky a zálesácky výstroj zaťažovali zadok auta a kanoe nás pritláčalo k zemi. Neboli sme — alebo aspoň ja som nebol - ako predtým. Keby sa nám stala nehoda a mali by nás identifikovať podľa toho, do čoho sme sa vyobliekali, mohli sme byť ženisti, traperi, zememerači alebo predvoj nejakej cudzej armády. Vedel som, že musím využívať výstroj, lebo inak by sa výlet zvrhol na smutný žart.Uvažoval som, kde asi budem nocovať, o hadoch, ktoré budú za tejto nezvyčajnej horúčavy vonku, o komároch i hmyze pánubohu za chrbtom, kde sa budem motať, a mal som pokušenie — musím sa k nemu priznať — vycúvať z toho; poviem, že mi prišlo zle, alebo sa na voľačo vyhovorím. Načúval som, či nezazvoní telefón, rozmýšľal som, čo povedať roznášačovi novín alebo agentovi z poisťovne a či komu, aby som mohol vystúpiť z auta, podstrčiť Lewisovi prijateľnú výhovorku a vyzliecť si leteckú kombinézu. Túžil som len po tom, aby som mohol vystúpiť z auta, vrátiť sa domov a ešte chvíľu si pospať, kým sa odveziem do roboty. Alebo by som išiel von, veď som si vzal deň voľno, a zahral by som si golf na deväť jamiek. Lenže výstroj bol v aute a Lewis škúlil na mňa celý rozjasaný a nepokryto mi dával na vedomie, že patrím medzi vyvolených, že ma na chvíľu vytrhol z nudy, alebo „porušil stereotyp“, ako sa vyjadril.

- Tak a ideme, - oznámil, - preč od spiacich krotkých ľudí k divým, sčereným vodám.

Nos člna vyčnieval sponad predného skla. Vyšli sme na cestu, odbočili vľavo, nabrali rýchlosť a potom sme znovu odbočili doľava a rovnomerne sme uháňali dalej. Oprel som si nohu a čakal som, kým nezbehneme z posledného kopca. Keď sme prišli na rovinu, boli sme pri nákupnom stredisku. Drewov oldsmobile parkoval na našej strane, päťdesiat metrov od štvorprúdovej cesty. Staré drevené kanoe, ktoré by vyzeralo lepšie na jazere ako na rieke, bolo pripútané k streche auta nekonečne dlhým rozstrapkaným povrazom. Strechu chránila pred škrabancami stará vojenská deka.Lewis preletel popri oldsmobile a po príjazde zamieril na diaľnicu. Keď sme prechádzali okolo nich, ukázal som prstami tým dvom churchillovské V a Bobby odpovedal klasickým jedným prstom. Obrátil som sa dopredu, vystrel som sa na sedadle a pozoroval som, ako sa rozvidnieva.Slnko vyšlo po mojej pravici, žiarilo čoraz prudšie, vystupovalo nad benzínové čerpadlá Texaca a Shellu, nad motoresty s hamburgermi a s pivom, ktoré vrúbili diaľnicu ďalších takmer štyridsať kilometrov. Nijako mimoriadne ma nevzrušovali. Pokiaľ išlo o mňa, akoby boli zapečatené a oddelené odo mňa celofánovou fóliou. No kedysi som tu už bol. Stislo mi žalúdok a hneď som si na to spomenul. Sprava sa k nám blížil dlhý rad bielych betónových stĺpov, červeno-biely motorest a visiace slnko sa mihotalo a popásalo na jeho pozinkovanej plechovej streche. Privretými očami som si vybral jeden stĺp spomedzi ostatných a videl som ho ostro ako sokol.Predminulé Vianoce som sa oň opieral. Opieral som sa a opieral, kým som sa nezačal šmýkať, až som sa pomaly zastavil a vracal som, najprv nestrávené jedlo a potom pestrofarebné tuhé nápoje, všetko z vianočnej posiedky v ateliéri. Pokiaľ sa pamätám, Thad si zmyslel, že azda vytriezviem, ak so mnou zabehne na pivo, ale keď videl, v akom som stave, zhrozil sa ma väčšmi ako cudzí človek. V opitosti sa mi často zdalo, že predmety sa sťali spolu so mnou - milé stoly a pohovky, ba aj stromy — ale stĺp pred motorestom bol studený a vecný, zasadený do betónu v tej južnej zime. Vôbec sa nehýbal a ja som ho nevládal rozkývať, veď som bol opitý, tackal som sa medzi zhnusenými ľuďmi v autách, vyobliekanými do zimníkov, tváre mali raz belasé, raz zasa červené v tom neónovom svetle - v tom únavnom, vytrvalo sa meniacom svetle - a kdesi na dne žalúdka som pocítil čosi studenšie než krv, krv sa mi vzbúrila, chytil som sa stĺpa a začal som vracať. Počul som, ako obďaleč štartujú autá. Všetkými svalmi som sa usiloval ovládnuť žalúdok. Azda som aj zopár ráz vrazil hlavou do stĺpa, lebo na čele mi navřeli hrče, jedna nad okom. Keď sme prechádzali, obrátil som sa a pozrel na ten stĺp. Nesmelo som dúfal, že na ňom uvidím niečo zvláštne. Ktovie, či zem okolo neho nezbelela, alebo či sa nestalo čosi iné, na znamenie toho, že som tam stál. Prirodzene, nebolo tam nič také, ale ten neľudský chlad na mňa zapôsobil, žalúdok sa mi stiahol a už sme boli preč. Diaľnica sa zúžila na dva pásy a boli sme na vidieku.Zmena nenastala postupne. Pokojne sme mohli zastaviť a vystúpiť presne tam, kde sa končilo predmestie a začínal sa vidiecky juh. Rád by som to bol urobil a presvedčil sa, aký by to malo zmysel. Stál tam motel, za ním pole a potom sa na obidvoch stranách cesty začala zjavovať reklamná krásavica, vyskakovala na steny hospodárskych stavísk, 666, z pohárov kypelo čierne pivo a Ježiš zachraňoval svet. Fičali sme ďalej a valili sme sa vpred, s člnom naopak, na vlne zaručene účinných liekov a náboženských plagátov. Po takom výlete by si človek pomyslel, že juh nerobí nič iné, len užíva lieky a vyspevuje nábožné piesne. Človek by si pomyslel, že Južania trpia večnou zápchou, že ich vnútornosti nie a nie sa otvoriť a rozhýbať prirodzené pochody, takže hlcú jedno laxatívum za druhým, aby to stihli do kostola.Zastavili sme sa v mestečku, ktoré sa volalo Seluca, a naraňajkovali sme sa v reštaurácii U usilovnej včielky. Fantastické, pomyslel som si, anglické raňajky, s kukuričnými vločkami a vajíčkami, s kopou masla, keksami a zaváraninami. Brucho som mal napratané a šúchalo sa mi o senzačnú nylonovú kombinézu, ktorú som mal na sebe. Keď som nasadol do auta, slnko mi už nepálilo do tváre, ale kdesi doprostred tela. Ledva sa pamätám, ako Lewis naštartoval auto, ale zato si spomínam, že som myslel na Marthu a na Deana, keď som zaspával, uvedomil som si, že patria ku mne, že som v tom dome vždy vítaný.Spal som ako zabitý a viezol som sa. Je to zvláštny druh spánku, nepodobný iným druhom, a počul som, že Lewis čosi vraví, chvíľami som to vnímal a chvíľami nie. Neskoršie, na výlete, som ho poprosil, aby mi to zopakoval.

— ... a vybral som sa do štátnej obory v Trávnatých horách. Išiel som na pstruhy. Ani to nie je veľmi ďaleko od cieľa nášho výletu. Sú tam zlé cesty, panebože, ale nechal by si oči na tom kúsku rieky, čo som videl. Keď som tam bol naposledy, vypytoval som sa na ňu lesných hliadok, ale nič mi nevedeli povedať. Vraj tam hore neboli a výrazom tam hore akoby mi naznačovali, že nie je ľahké dostať sa ta. Pokiaľ som videl, rieka je prudká, hoci južne od Oree už nie natoľko. Nemám však predstavu, ako vyzerá ďalej. Najprv musíme nájsť miesto, kde by sme mohli spustiť člny na vodu. Oree stojí na takom zráze a zrejme sa budeme musieť dostať na druhý breh, aby sme mohli spustiť člny. Pravda, najprv by sme si mohli doplniť v Oree zásoby.Otváral som a zatváral oči ako v hmle, nič som nevidel. Kadečo sa mi pred nimi mihalo, ale nič sa mi tam neudržalo a ani mi nič nepreniklo do pamäti. Svet mi prichodil ako farebný antisen zaľudnený predmetmi. Vtedy, keď sa mi raz viečka zasa otvorili samy od seba, uprel som naširoko roztvorené oči do sveta, hoci môj mozog spal. Práve sme sa vzďaľovali od kraja mestečka a odbočovali sme doprava, pomedzi sivozelené chras-tie, aké vždy rastie popri južných diaľniciach. V diaľke pred nami sa cesta vinula pomedzi dva kopce. Rovno uprostred medzi nimi sa týčila hora, vysoká, široká a belasá, farby hustého drevného dymu. Za ňou sa vypínali ďalšie hory, ustupovali dozadu, doľava i doprava.

-    Čudné, - poznamenal Lewis.

Pootočil som hlavu, aby som lepšie počul. - Čo?- 

Čudné, že ta ideme, — poznamenal. — Všetko je to akési inakšie. Teda celý prístup k životu a podmienky, za akých ho prijímaš.

-    Čo ja môžem o tom vedieť? — opýtal som sa.

-    Háčik nie je len v tom, že nič nevieš, — namietal, — ale že ani nič nechceš vedieť.

-    A načo?

-    Panebože, pretože v kopcoch je možno niečo dôležité. Vieš čo?

-    Nie, nič neviem. Rád s tebou splavím zopár peřejí a vypijem si pri táboráku whisky. Ale na tie kopce ti kašlem.

-    A vieš, - nedal sa a pokojným hlasom ma donútil počúvať ho, aj keď s výhradou, že by to malo za čosi stáť, keď to tak veľmi zdôrazňuje, — vieš, že v tých kopcoch sa spievajú pesničky, ktoré zberatelia ešte nenahrali na magnetofónové pásky? A v jednej rodine som videl dulcimer.

-    No a čo to dokazuje?

-    Možno nič a možno všeličo.

-    To prenechám Drewovi, - vyhlásil som. - Ale vieš čo,

I .ewis? Ak tí ľudia spomedzi kopcov, tí, čo si vyspevujú ludové pesničky a vyhrávajú na dulcimeroch, ak pozliezajú z kopcov a budú nám ukazovať nové nebo a novú zem, ja sa im na to vykašlem. Ja žijem zo dňa na deň. Nie som velký umelec. Nie som veľký lukostrelec. Ide mi hlavne o to, aby som preklzaval. Vieš, čo je to prekízavať?

-    Nie. Je to hádanka?

-    Hneď ti poviem. Prekízavať znamená žiť bez trenia. Vlastne nie, prekízavať znamená žiť napriek treniu. Človek si nájde nejakú tú hračku, v ktorej sa vyzná, a potom ju maže. Na obidvoch stranách. Je to pohodlná rutina.

-    Ty neveríš v bláznovstvo, však?

-    Neverím, vôbec. Nie som taký chumaj, aby som koketoval s bláznovstvom.

-    Čo teda robíš...

-    Jednoducho sa pridržiavaš tejto zásady. Robíš, čo treba. A zriedkakedy — myslím to naozaj zriedkakedy - s tým flirtuješ.

-    Uvidíme, — zamrmlal Lewis a zaškúlil na mňa, akoby ma bol presvedčil. - Uvidíme. Pred sebou si vídal kancelársky nábytok, písacie stoly, knižnice, registračky a tak ďalej. Sedával si na stoličke, ktorá sa ani nepohla. Žil si si vyrovnane. No keď pod sebou zacítiš rieku, všetko sa zmení. Na tom, čo robíš ako viceprezident firmy Emerson-Gentry, nebude vôbec záležať, keď sa voda začne peniť. Potom nebudeš robiť to, čo by si mal robiť podľa titulu, ale to, do čoho zabŕdneš.

Počkal a ja som sa celkom zobudil na mieste, kde som ešte nikdy nebol.

-    Viem, - pokračoval. - Myslíš si, že som narcistický fanatik. Ale nie som.

-    Ja by som to neformuloval presne tak, - odporoval som.

-    Jednoducho som presvedčený, - poznamenal, - že všetko sa zredukuje na ľudské telo, raz a navždy. A ja chcem byť pripravený.

-    Čo všetko?

-    Ľudstvo. Som presvedčený, že zlyhajú stroje, zlyhajú politické systémy, ale zopár ľudí sa utiahne do hôr a začne odznova.

Pozrel som naňho. Býval na predmestí, tak ako my všetci. Mal peniaze, dobre vyzerajúcu ženu a tri deti. Naozaj sa mi nechcelo veriť, že sa večer čo večer vracia domov, keď sa vyrovnal s nájomníkmi, a vážne sa venuje umeniu prežitia, aspoň pokiaľ ide o jeho telo. V duchu som sa opytoval, aké výmysly ho k tomu priviedli. Znepokojovali ho úmorné sny o jadrovej katastrofe, po ktorej musí uživiť seba i svoju rodinu na pozostatkoch slabších jednotlivcov, a to v tých istých belasých kopcoch, ku ktorým sa blížime.

-    Dal som si postaviť protiletecký úkryt, - vysvetľoval. - Raz ťa ta zavediem. Máme tam dvojité dvere a zásoby bujónu aj hovädziny prinajmenej na niekoľko rokov. Máme tam hry pre deti, gramofón a celú zbierku platní venovanú hre na zobcovú flautu a rodinným flautovým orchestrom. No raz som sa vybral do úkrytu a na chvíľu som si tam sadol. Prišiel som k záveru, že záchrana nie je v záklopkách a v kove, ani vo dvojitých dverách či v čínskych šachoch. Je vo mne. Všetko sa zvrtne na tom, čo človek vie a čo dokáže. Telo je to jediné, čo nemôžeš sfalšovať, jednoducho musí byť tam.

-    Čo keby bol veľký rádioaktívny spád a nedalo by sa dýchať? Čo keby žiarenie nebralo ohľad na tvoju kondíciu?

-    V takom prípade, chlapče, - odvetil, - som ochotný skloniť hlavu. No keby nastala situácia, v ktorej môžem konať, nechcel by som otrčiť kopytá. Veď ma dobre poznáš, Ed. Vieš, že by som sa pobral do týchto hôr, a verím, že by som prežil za podmienok, ktoré by druhí nezvládli.

-    Si na to pripravený, pravda?

-    Myslím, že áno, - prisvedčil. - Jasné, že som, psychologicky. Zavše sa ma zmocní pocit, že už nemôžem čakať. Život je dnes taký zbastardený a zložitý, že by mi neprekážalo, keby sa čoskoro začali biť o život tí, čo sú toho schopní. Možno si pomyslíš, že tá snaha prežiť je mánia, že mi straší vo veži. A môžem ti prezradiť, že väčšine ľudí straší vo veži. Možno by plakali, trhali si vlasy, alebo by sa na chvíľu hystericky do seba pustili, ale nazdávam sa, že väčšina by nebola až taká mimoriadne nešťastná, keby musela všetko odhodiť a začať odznova.

-    Sú to všetko tvoje vlastné myšlienky? Tvoja žena o tom vie?

-    Jasné. Úkryt ju velmi zaujíma. Teraz sa učí variť pod šírym nebom. A čertovsky dobre sa jej to darí. Dokonca spomína, že si vezme so sebou farby a začne sa venovať novému umeniu, v ktorom sa veci redukujú na to najzákladnejšie — ako v jaskynných maľbách - tak či tak, dnešné umenie si nepotrpí na čačky.

Zreteľne som si uvedomil, že až pričasto rozprával o tom pred svojou ženou a možno aj pred hŕstkou iných ľudí, ale nikdy o tom naozaj nehovoril.

-    Kde pôjdeš? — opýtal sa. - Kde pôjdeš, keď prestane fungovať rádio? Keď ti nebude mať kto povedať, kde by si mal ísť?

-    Hm, - odpovedal som, - pravdepodobne by som išiel na juh, kde je priaznivejšie podnebie. Pokúsil by som sa prebiť dolu na floridské pobrežie. Aj keby som nenašiel nič pod zub, boli by tam aspoň ryby.

Ukázal dopredu, tam, kde sa kopce pohybovali z jednej strany na druhú a rástli. - Ja by som išiel tam, - vyhlásil. - Rovno tam, kde máme namierené. Tam by si mohol niečo podniknúť. Niečo by si tam mohol podniknúť a nemusel by si stavať na piesku.

-    Čo by si robil?

-    Keby nebolo všetko stratené, mohol by si žiť spôsobom, ktorý by ťa neodtŕhal od ostatného sveta, od ostatných foriem života. Tam by ešte ročné obdobia niečo znamenali, znamenali by všetko. Mohol by si tam poľovať podľa potreby, možno aj trochu roľníčiť a nejako sa pretĺkať. Zomrel by si mladý a trpel by si, aj tvoje deti by trpeli, ale udržal by si si kontakt.

-    Ach, čo ja viem, - poznamenal som. - Keby si chcel, mohol by si hneď odísť do hôr a žiť tam. Žil by si za tých istých podmienok. Mohol by si poľovať, mohol by si roľníčiť. Trpel by si presne tak, ako keby spadla vodíková bomba. Dokonca by si mohol založiť kolóniu. Čo myslíš, ako by sa Carolyn páčil taký život?

-    To je čosi iné, - odvetil Lewis. - Nechápeš? Bola by to iba výstrednosť. Či prežiješ, to závisí, hm, závisí to od toho, že musíš

 prežiť. Spôsob života, o akom hovorím, je podmienený tým, že je to posledná šanca. Naozaj celkom posledná.

-    Dúfam, že sa ti nenaskytne, - podotkol som. - Je to privysoká cena.

-    Nijaká cena nie je privysoká, — tvrdil Lewis a pochopil som, že tá časť rozhovoru sa skončila.

-    Ako tam asi žijú ľudia teraz? - opýtal som sa. - Predtým, ako sa utiahneš do hôr a založíš tam kráľovstvo zdravého rozumu.

-    Pravdepodobne nie až tak odlišne od toho, ako by žili potom, — odpovedal. — Sem-tam poľujú, veľa milujú a trochu roľníčia. Sem-tam pália. Horlivo sa venujú hudbe, počuť ju prakticky spoza stromov. Každý na niečom hrá - na gitare, na bendže, na harfe, na lyžičkách, na dulcimere — vlastne na dulcimore, ako tu vravia. Bol by som sklamaný, keby si Drew nevypočul čosi z tej hudby, kým tam budeme. Sú to dobrí ľudia, Ed. Ale sú strašne uzavretí, žijú si po svojom. Vykonajú, čo si zmyslia, na nič neberú ohľad. Každá rodina, aspoň tie, čo som sa s nimi zoznámil, má prinajmenej jedného príbuzného vo väzení. Niektorých zabasli kvôli pálenke, ale väčšinu pre vraždu. Vraždu tam nepokladajú za nič vážne. Naozaj nie. No ak sa budeš správať ako oni, vcelku ťa nechajú na pokoji, a ak sa niektorému z nich zapáčiš, znesie ti aj modré z neba. A takisto jeho rodina. Porozprávam ti, čo sa tu stalo pred dvoma rokmi.

-    Dobre.

-    So Shadom Mackeym sme sa plavili po Blackwellskej riečke. Stav vody bol nízky a cesta bola únavná. Jednostaj sme veslovali a bola horúčava ako v pekle. Shad vyhlásil, že by si vzal radšej luk a išiel poniže strieľať králiky. Vystúpil a dohodli sme sa, že sa stretneme tam, kde riečka vteká do Cahuly, hodný kus po prúde od miesta, kde budeme. Zamieril do lesa na východnom brehu a ja som sa ďalej plavil po riečke. Pamätám sa, že som v ten deň videl divú mačku, ako pije vodu.Slovom, keď som priplával dolu, vytiahol som kanoe na breh a vystrel som sa na skalu, že naňho počkám. Nikde nič. Napínal som sluch, ale okrem bežných lesných zvukov som nič nepočul.Už sa stmievalo a pomaly som sa začínal znepokojovať. Nepáčilo sa mi, že tam zostane potme sám, a ani mne sa tam nechcelo trčať. Nebol som na to pripravený. Rozumieš, nebol som pripravený. Nemal som čo jesť. Nemal som ani luk, ja blázon. Mal som vreckový nožík, kotúč špagátu, a to bolo všetko.

-    Mohol si to pokladať za šancu, Lewis, - nezdržal som sa pichľavej poznámky.

V tomto nebol vôbec nedotklivý. Uvedomoval si, že sa nedá ničím odradiť. — Nebolo to v poriadku, - poznamenal. - Slovom, -pokračoval, — ležal som na veľkej skale a chlad mi začínal prenikať až do kostí. Náhodou som sa obzrel a vidím, že tam stojí akýsi chlap a pozerá na mňa. „Čo tu robíte, chlapče?“ opýtal sa ma. Bol chudý a mal na sebe montérky a bielu košeľu s vyhrnutými rukávmi. Vysvetlil som mu, že sa ešte s jedným kamarátom plavíme dolu riekou a čakám, kedy Shad prikvitne. Stálo ho to istú námahu uveriť mi, ale postupne sme sa rozhovorili. Jasné, neďaleko mal destilačku. Práve pálil, aj so synom. Zaviedol ma asi pol kilometra od rieky. Jeho syn zakladal oheň. Sadli sme si a zhovárali sme sa. „Tvrdíte, že voľakde tam hore poľuje váš kamarát s lukom a šípmi. Tuší, ako to tam vyzerá?“ opýtal sa ma. „Nie,“ odpovedal som. „Vyzerá to tam horšie ako noc v base na juhu Georgie,“ dodal, „a ja viem, čo to znamená. Máte predstavu, kde by mohol byť?“ „Nie,“ odvetil som. „Naposledy som ho videl kdesi hentam.“

Bolo mi do smiechu. Napriek fanatickej svedomitosti, s akou sa na všetko pripravoval, znovu a znovu vťahoval seba aj druhých do takýchto situácií. A vrúcne som dúfal, že tentoraz sa mu to nepodarí. - A čo sa stalo potom? - opýtal som sa.

-    Oheň sa rozhorel. Tiene poskakovali. Ten chlap vstal a podišiel k synovi, asi tak pätnásťročnému. Chvíľu sa s ním rozprával a potom zamieril ku mne. No na polceste sa obzrel a povedal: „Chlapče, hybaj pohľadať toho človeka.“ Na krku mi naskočila husia koža. Chlapec ani nemukol. Vzal si baterku, starú jednohlavňovú dvadsaťdvojku, a išiel. Zo škatuľky vybral zo šesť guliek a .vopchal si ich do vrecka. Zavolal psa a potom jednoducho zmizol.

-    Naozaj? Jednoducho odišiel?

-    Odišiel ta, kde som mu ukázal. To mu stačilo. Len to a otec. A o tom ti rozprávam. Je mi jedno, že sa budeš so mnou škriepiť. Poznám to. Spoľahlivosť. Život, čo ti ju zaručuje. Ten chlap neposielal syna proti jeho vôli. Chlapec jednodtícho vedel, čo má urobiť. Vykročil do noci.

-No a?

-    Nič, Ed, len to, že my sme ľudia druhej kategórie. Mrzí ma to, ale sme. Myslíš, že Dean by sa dal na niečo také, keď bude mať pätnásť rokov? Po prvé, nebude musieť. No aj keby musel, nemohol by sa na to dať, nemohol by sa správať ako ten chlapec, čo odišiel so psom do noci.

-    Mohol zahynúť. Ostatne, jeho otec bol možno chumaj, — poznamenal som.

-    Možno, ale chlapec si to nemyslel, — odporoval Lewis. — Čosi také padne rodičom nemenej ťažko ako deťom. Ak si to uvedomia jedni aj druhí, klape to. Chápeš?

Celkom som to nechápal, ale nepriznal som sa.

-    Ten príbeh sa nejako končí?

-    Končí, - prikývol Lewis. - Okolo druhej nad ránom, keď už oheň doháral a ja som zaspal opretý o strom, chlapec sa vrátil so Shadom. Shad si zlomil nohu, na noc zaliezol do húštia a robil si tam ležisko, keď ho chlapec našiel. Sám pánboh vie, ako sa mu to podarilo.

-    Čo keby sa mu to nebolo podarilo?

-    To je vedľajšie, - odvetil Lewis. — Išiel a pokúsil sa o to. Nemusel. Vlastne musel. Slovom, išiel a so Shadom by bolo zle, keby nebol išiel.

-    Minulý mesiac som videl Shada za priaznivejších okolností, - podotkol som. - Možno je to tvoj priateľ, ale nemyslím, že vtedy v tom lese ste sa vyznamenali, keď ste ho zachránili.

-    Ed, to je dosť krutá poznámka.

-    Jasné, že je, — mykol som plecami. - No a?

-    Koniec koncov, súhlasím s tebou, — prisvedčil po chvíli. — Nestojí za veľa. Chľasce nevynaliezavým spôsobom. Veľa tára. Nič nedokáže, ani na rieke, ani v robote a obávam sa, že ani v posteli s vlastnou či cudzou ženou. Ale o to nejde. O vlastnom živote a o vlastných hodnotách si rozhoduje sám. Ten chlapec sa vybral do lesa a doteperil ho odtiaľ vďaka svojim vlastným hodnotám. A k tým ho priviedol otec, jeho spôsob života, ich nevedomosť, poverčivosť, krviprelievanie, vraždy, chľast, črevné parazity, duchovia a predčasné úmrtia. Obdivujem to, obdivujem ľudí, ktorí vyrastajú v takých podmienkach a sú schopní čohosi takého, a ak so mnou nesúhlasíš, kašlem na teba.

-    V poriadku, - prikývol som, - kašli na mňa. Aj tak dávam prednosť mestskému životu.

-    S tým som rátal, - priznal sa Lewis, — ale začneš pochybovať.

-    Možno, ale to mi neprekáža.

-    Veď v tom je problém. Opantalo ťa mesto, v ktorom žiješ.

-Jasné, že ma opantalo. No aj teba, Lewis. Nerád ti to

hovorím, ale márniš čas hrami. Možno aj ja trávim čas hrami, páči sa mi, že som umeleckým riaditeľom. Lenže ja hrám o svoj život a o život svojej rodiny. Musím to robiť a robím to. Neoddávam sa snom o novej spoločnosti. Beriem, čo sa mi naskytne. Nevyčitujem knihy a nevymýšľam si teórie. Načo? Tvoj život, to je fantázia.

-    Človek nemá nič okrem fantázie. Záleží na tom, akú silnú máš fantáziu, a či sa naozaj — naozaj — vo vlastnej mysli vieš vžiť do vlastnej fantázie, či stačíš na to, čo si si vymyslel. Nepoznám tvoju fantáziu, ale stavím sa, že na ňu nestačíš.

-    Moja fantázia je jednoduchá, - odvetil som. Pravda, nepriznal som sa, akú podobu nadobudla minule, ani som mu nepovedal o zlatom oku, ktoré mi svietilo v podobe polmesiačika uprostred chrbta mojej ženy, keď sa namáhala za nás obidvoch.

-    Aj moja, ale ja na nej pracujem. Možno nikdy nebudem zápasiť o prežitie. Pravdepodobne nie. Ale vieš čo? V noci spávam. Nič ma neznepokojuje. Stávam sa sám sebou, hoci je to azda maličkosť. Nie som taký, akého by ma niekto chcel mať. Som taký, aký chcem byť a aký som.

-    Mohol by si byť aj inakší, na svete sú všelijaké typy ľudí, — napomenul som ho.

-    Jasné, že áno. Ale ja som takýto. Mne to vyhovuje, prichodí mi to, ako keď vystrelíš šíp, a v okamihu, keď strieľaš, vieš, že si dobre mieril. Vieš, kam ten šíp letí. Že nepoletí nikde inde.

-    Panebože, — vzdychol som si. - Lewis, ja na teba nestačím.

-    Ktovie, - podotkol. - Ale verím, že prežijem. Hocijakým spôsobom. A zakaždým, keď sem prídem, utvrdzujem sa v tejto viere. Vieš, človek môže prehrať napriek všetkým takzvaným technickým vymoženostiam. Zlomí si nohu ako Shad Mackey. Môže ležať v lese, prikvačí ho noc, hoci má v garáži dve autá, jedno terénne, ženu a tri deti pozerajúce seriál o astronautoch a on lapá po dychu v húštine. Ľudské telo je také isté, ako bolo vždy. Ešte vždy pociťuje strach a bolesť. Posledný raz, keď som sa sem zatáral...

-    Vieš, čo to znamená zlomiť si nohu, však, chlapče?

-    Viem, - prikývol. — Zlomil som si nohu, ja somár, keď som tu bol sám ako prst. Chcel som ísť na ryby k pstruhovému potôčiku a bol k nemu ťažký prístup. Vzal som si desaťmetrové lano, spustil som sa k potoku a chytal som ryby... no, chytal som. Zažil som málo takých krásnych popoludní, či už v spoločnosti mužov, žien alebo zvierat. Keď som sa šplhal späť, lano sa mi zarezalo do pravej ruky a začala ma pekelne bolieť. Povolil som ju a pokúšal som sa omotať si lano okolo nej inakšie, no vzápätí som si uvedomil, že lano sa mi vyšmyklo z druhej ruky a ja letím dolu. Už som bol vlastne dolu. Dopadol som na jednu nohu a počul som, ako sa mi v pravom členku čosi poddalo. Horko--ťažko som vyliezol z koryta potoka, mal som obuté rybárske čižmy, a keď som sa pokúsil postaviť, pochopil som, že sa mi to musí podariť.

-    Ako si sa odtiaľ dostal?

-    Vyšplhal som sa. Jednoducho som vyrúčkoval a potom som skackal, skackal a liezol. A modli sa, aby si sa nemusel na jednej nohe predierať lesom. Opieral som sa o každý strom, ako by mi to bol brat.

-    Možno aj bol.

-    Nie, — pokrútil hlavou Lewis. - Ale nakoniec som sa z toho dostal. Čo bolo potom, to už poznáš.

-    Áno. A teraz sa ta vraciaš.

-    O tom nepochybuj. Ale čosi ti poviem, Ed. Bol to intenzívny zážitok, hm, veľmi zvláštny. Fantastická túra, zlomený členok a kadečo. Večer predtým som počul Toma McCaskilla. Stálo to zato.

-    Kto je to?

-    Hneď ti poviem. Vyberieš sa do lesa, utáboríš sa niekde pri rieke alebo hlboko v húštine, poľuješ či čo a o polnoci zrazu počuješ ten najstrašidelnejší škrek, aký môže vydať ľudské hrdlo. Nevieš si ho vysvetliť. Jednoducho ho počuješ a bašta. Niekedy sa ozve len raz, inokedy trvá trochu dlhšie.

-    Čo je to, preboha?

-Ten starý truľo si raz za pár týždňov obstará alebo urobí krčah a v noci vyrazí do lesa. Pokiaľ viem, nemá potuchy, kde ide. Jednoducho zbehne z cesty a ide za nosom, dokiaľ sa mu chce. Potom si založí oheň a sadne si k nemu aj s krčahom. Keď sa zrúbe, začne revať. A to mu prináša potešenie. Nesmej sa, kým si to neskúsil. Už si to skúsil?

-    Nie, ale možno to skúsim na tomto výlete. Pochybujem, že sa mi naskytne ešte jedna taká príležitosť. Možno by sme sa ani nemuseli teperiť dolu k rieke. Možno by stačilo, keby sme vyliezli z auta, začali slopať a hulákať. A Drew by mohol hrať na gitare. Stavím sa, že by súhlasil. Stavím sa, že áno.

-    No, ja nie. A ty?

-    Nesmej sa, kým si to neskúsil, - napomenul som ho. - Ale nie, ani ja nie. Naozaj by som sa chcel dostať k tej rieke. Toľko si mi toho narozprával o riečnej romantike, že sa určite fantasticky zmením, len čo ponorím veslo do vody.

-    Len vydrž, chlapče, — usmial sa. — Budeš sa sem vracať. Je to úžasné.

Vrhol som pohľad na belasé kontúry hôr, ktoré už neboli také priezračné a nepripomínali natoľko oblaky. Menili polohu a presúvali sa z jednej strany cesty na druhú, raz sa vracali, raz zasa týčili uprostred cesty, potom prekĺzli nabok, ale jednostaj rástli. Prešli sme cez akési chrastie a rozľahlú planinu, ktorá sa tiahla veľa kilometrov pred nami a siahala až k mohutnému pohoriu.Kopce kilometer za kilometrom menili farbu z belasej na svetlozlatú; bola to farba miliónov dubov, javorov a iných listnatých stromov.Okolo poludnia sme vstúpili medzi ne, ešte vždy na diaľnici. Na križovatke sme odbočili na čiernu asfaltku a z tej na strašne dopukanú prastarú betónku zarastenú burinou. Ak sa nemýlim, pochádzala z tridsiatych rokov. Pred nami sa tiahla do diaľky prostriedkom cesty čiara zo starého asfaltu. Z tej sme zabočili na ďalšiu betónku, samá jama, puklina a diera, zrejme nemalo zmysel ju udržiavať.Ešte vždy nás od Oree delilo vyše sedemdesiat kilometrov. Museli sme prísť ta, najať si dvoch chlapov, ktorí by nám odviezli autá späť do Aintry, a potom sme sa mohli plaviť dolu riekou a nájsť si vhodné miesto na tábor. Podľa možnosti sme si chceli ešte dokúpiť nejaké zásoby. Mali sme čas, ale nemohli sme ho premrhať. Lewis pridal. Zlá cesta ho vždy provokovala. Nad hlavami nám buchotalo a škrípalo kanoe.Boli sme už medzi stromami, bolo ich tam plno. Bol by som ich zacítil aj poslepiačky. Počul som, ako šuštia, potom sa rozostupujú, a keď obklopia cestu, zase šelestia. Čudoval som sa, ako hýria farbami. Nazdal som sa, že borovica je takrečeno jediný strom v celom štáte, ale presvedčil som sa, že to tak nie je. Nemal som potuchy, aké sú to stromy, ale boli krásne, doslova pred očami mi vzblkli pestrými farbami. Práve začínali žltnúť a farba lístia nebola ešte ohnivočervená. Bolo ju však poznať, už sa začínala hlásiť.

-    Pozri na tie stromy, - ozval sa Lewis. - Bol som tu v apríli, keď sú najúžasnejšie.

-    Aj teraz vyzerajú úžasne, - namietol som. - Ako to myslíš?

-    Počul si už o larve lipovej mole?

-    Jasné, - prikývol som. - Dávno. Vlastne ani nie, ak mám byť úprimný.

-    Každý rok, keď sa larvy veľmi rozmnožia, môžeš si všimnúť stromy a uvidíš, čo sa robí.

-Čo?

-    Uvidíš masu obesencov. Milióny dobrovoľných obesencov.

-    To má byť ďalší žart?

-    Nie, chlapče. Larvy sa spúšťajú na vláknach. Obzeraj sa, kde chceš, a uvidíš ich, ako sa skrúcajú a zmietajú na koncoch vláken. Pripomínajú obesencov, ktorí nemôžu zpmrieť. Niektoré sú čierne a niektoré hnedé. A všade je ticho. Tak ticho. A ony tam visia a skrúcajú sa. No veštia kalamitu. Obžierajú lístie. Úrady uvažujú o tom, ako sa ich zbaviť.Bol teplý deň. Všetko bolo zelené a v zeleni bolo cítiť ten jemný nádych zlatožltej farby, ktorý robí zeleň až bolestne pôsobivou. Prešli sme cez Whitepath a Pelham. Boli to menšie mestečká ako tie ostatné a Pelham bol ešte menší než Whitepath. Potom začala cesta stúpať a kľukatiť sa. Lesy medzi mestami boli husté a obkolesovali ich.

-Pozeraj, či neuvidíš srny, - upozornil ma Lewis. - Keď nemajú čo žrať, schádzajú dolu do polí a k cestám.

Pozeral som, ale nič som nevidel, hoci v ktorejsi zákrute sa mi zamarilo, že po pravej strane vbehlo čosi do lesa. Lístie sa však na tom mieste nehýbalo, takže sa mi to asi zdalo.Konečne sme prišli do Oree. Očividne to bolo okresné mesto, lebo tam stála neveľká, na bielo natretá budova, ktorej vraveli radnica. Jej súčasťou bola väznica a vedľa parkovalo staromódne hasičské auto. Zamierili sme k benzínovej pumpe firmy Texaco a opýtali sme sa, či nevedia o niekom, kto by si chcel trochu privyrobiť. Ked Lewis vypol motor, vzduch ožil a chvel sa hmyzom, hoci sme boli v strede mesta. Do uší nám doliehalo hlučné ticho. Pri Lewisovom obloku sa zjavil starec so slameným klobúkom a v pracovnej košeli, a rozprával. Vyzeral ako vidiečan z nejakého zle obsadeného filmu, ako charakterový herec, ktorý to trochu prehnal. Nechápal som, kde sa podelo vzrušenie, ktoré tak veľmi priťahuje Lewisa. V Oree bolo všetko ospanlivé, malátne, škaredé, ale hlavne bezvýznamné. Z takého zapadákova nemohol predsa pochádzať nijaký pozoruhodnejší človek. Bolo to ničotné mestečko, napokon, väčšina takých miest a ľudí je ničotná. Lewis sa opýtal toho chlapíka, či by ešte s niekým nezaviezol za dvadsať dolárov naše autá do Aintry.

-    Na toto auto treba dvoch šoférov? - opýtal sa.

—    Keby to bolo tak, potrebovali by sme štyroch, - zahundral Lewis a nič mu nevysvetlil. Jednoducho sedel a čakal. Uprel som pohľad na provu člna; hák nám visel rovno pred nosmi.

Po dobrej minúte vedia nás zastal Drew a Bobby.

-    Vidíte, ako som to myslel? - prehovoril Lewis.

Tí dvaja vystúpili z auta a zamierili k nám. Starec sa obrátil, akoby ho obkolesovali nepriatelia. Pohyboval sa veľmi pomaly, ako človek, ktorého energiu nepohltila staroba, ale čosi iné. Bolo to ponižujúce, že sme ho tak obkľúčili, najmä keď Lewis predvádzal na slnku svoje mohutné bicepsy; rukou sa nedbanlivo opieral o oblok. Kútikom oka som si všimol, že starcove škvrnité ruky sa chvejú akoby náročky. Vidiečanom vždy čosi chýba, pomyslel som si. Hoci som bol na južnom vidieku iba pár ráz, zakaždým ma ohromilo, koľkým ľuďom chýbajú na rukách prsty. Len tak z voleja som ich narátal aspoň dvadsať. Stretol som aj zopár pokrútených mrzákov, slepcov alebo jednookých. Zavinili to možno nedostatočné zdravotnícke služby. Ale je tu ešte ďalšia príčina. Človek by si myslel, že roľníci žijú zdravo, ale v živote som nestretol farmára, ktorý by na niečo netrpel, najčastejšie na nejakú zjavnú chorobu. A nestretol som ani farmára, ktorý by vynikal telesnou silou. Celkom isto by sa tu nenašiel človek, ktorý by sa vyrovnal Lewisovi. Telesná práca je úžasne nebezpečná, pomyslel som si, napriek čerstvému vzduchu a slnku. Človek si raz-dva dokaličí ruku, keď sa babre s traktorom niekde na poli, kde mu nik nepomôže, ibaže slnko ešte neľútostnejšie pripeká nešťastníkovi do otvorených úst, keď kričí od bolesti. Koľko ľudí hlboko v lesoch poštípu hady, keď stúpia na práchnivý konár, koľko domácich zvierat sa zrazu splaší, pritlačí roľníkov k drsnej stene stajne a domliaždi ich. Po čomsi takom som netúžil a nerád by som sa stal svedkom podobného nešťastia. Ale už som tam bol a z krajiny deväťprstých ľudí nebolo úniku, iba po vode.Zablúdil som pohľadom do lesa a potom som jedným okom zaškúlil na svoj luk. Nikdy som sa veru ešte nedostal tak hlboko do lesa ako na tomto výlete a určite stretnem viac zvierat než doteraz, a divších. Lewis poznamenal, že v horách žijú aj medvede a diviaky, hoci to vraj skôr budú zdivočené domáce prasce. Tvrdil však, že rýchlo zdivejú, na šiji im vyrastú štetiny, rypák sa im pretiahne, kly predĺžia a o šesť-sedem rokov ich už nikto neodlíši od sibírskych diviakov, iba ak podlá značky na uchu alebo krúžku v nose. Vedel som, že nemáme veľkú šancu natrafiť na medveďa alebo diviaka, to je romantika. Ale aj predstava poľovačky sa mi spájala v mysli s romantikou. Vlastnoručne skolená srna bola pre mňa iba hmlistou, ďalekou možnosťou, ktorá sa vznášala nad papierovou srnou vzdialenou štyridsaťpäť metrov ako terčom číslo šesť na našej strelnici, keď som sa usiloval zasiahnuť oblasť srdca a pľúc, vyznačenú výraznou čiernou farbou.

-    Márnosť, páči sa mi, ako nosíte ten klobúk, - prihovoril sa Bobby starcovi.

Muž si strhol klobúk a pozorne si ho prezrel. Nebolo na ňom nič zvláštne, ale napodiv, keď si ho dal na hlavu a posotil nabok, sedel mu ťarbavo i vyzývavo, ako to človek vidí len na vidieckom juhu. Usadil si ho na druhú stranu hlavy, ale rovnako šikmo.

-    Čo vy viete, - odsekol Bobbymu.

-    Mohli by ste nám povedať niečo o tomto kraji? - oslovil ho Drew. — Čo myslíte, keby sme sa chceli dostať po rieke do Aintry, podarilo by sa nám to?

Starec sa odvrátil od Bobbyho takým definitívnym spôsobom, že som nevdojak zablúdil pohľadom na Bobbyho, či sa nevyparil. Bobbymu pohrával na ústach úsmev, ktorý mohol, ale nemusel byť úvodom k zlomyseľnej poznámke.

-    Hm, - odpovedal starec, — rieka má na jednom úseku poriadne skalnaté koryto. Keď naprší, stúpne, ale nevylieva sa z brehov, aspoň väčšinou nie. Doline nehrozia povodne, to vôbec. Najďalej na juh som bol pri Walker’s Pointe, tridsať kilometrov odtiaľto, kde začína terén stúpať. V období sucha sa rieka stráca z dohľadu. Musíte sa riadne nachýliť ponad skaly, ak ju chcete vidieť. Kus južnejšie je vraj ďalšia veľká úžľabina, ale tam som ešte nebol.

-    Čo myslíte, dostaneme sa po rieke nadol? - opýtal sa Drew.

-    Čím?

-    Týmito dvoma člnmi.

-    Nerád by som to oproboval, - odvetil a narovnal sa. - Keby sa rozpršalo, dostali by ste sa do peknej kaše. Voda lezie po skalách ako opica.

-    Ani nápad, - ohlásil sa Lewis. - Nebude pršať. Pozrite na oblohu. - Zdvihol som hlavu. Bolo jasno, belasá obloha sa halila do teplého oparu, nikde ani obláčika. Zdalo sa, že počasie bude pekné, len aby vydržalo.

-    Keby začalo pršať, jednoducho si nájdeme nejaké táborisko a zalezieme, - poznamenal Lewis. - Už som to zažil.

-    Keď prídete do tej úžľabiny, poriadne sa zapotíte.

-    Poradíme si.

-    No dobre. - Starec sa usmial. — Pýtali ste sa ma. Ja som vám odpovedal.

Drew a Bobby sa obrátili a zamierili späť k autu, vedia Drewa kráčal zamestnanec Texaca. Začul som, ako sa ho opýtal: — Čia je to gitara? - Vzápätí odskackal nazad k pumpe ako pes na zadných nohách a vykríkol: — Lonnie, hybaj sem!Vrátil sa a za ním sa vliekol bielovlasý chlapec s ružovými očami ako biely králik. Jedno oko zlostne gánilo nabok pod povážlivým uhlom. Tým okom pozeral na nás, tvár obrátená iným smerom. Zdravé, rozumné oko sa upieralo do prázdna, kdesi do prachu cesty.

-    Dones si bendžo, - vyzval ho starec a potom sa obrátil k Drewovi: - Nezahrali by ste nám voľačo?

Drew sa uškrnul, otvoril zadný oblok polododávky, vytiahol veľkú dopukanú gitaru a nasadil si plektrum. Vrátil sa k oldsmo-bilu, sadol si na kapotu a jednu nohu zohol v kolene, aby si mal o čo oprieť gitaru. Minútku ju ladil a Lonnie si doniesol päť-strunové bendžo. Puzdro bolo vyrobené z handier a gumičiek.

-    Lonnie nevie, ako sa ladí bendžo, — poznamenal starec. — Nikdy nechodil do školy. Keď bol malý, vysedúval na dvore a tĺkol palicou po plechovici.

-    Čo si zahráme, Lonnie? - opýtal sa Drew a okuliare sa mu zahmlili od radosti.

Lonnie stál, bendžo v ruke, a obidvoma očami pozeral kdesi preč. Každým okom škúlil na inú stranu a my sme všetci boli v slepom bode.

—    To je jedno, — ozval sa starec. — Hocičo.

Drew začal hrať Lesný kvet. Nasadil stredné tempo a nepreháňal to s arpeggiami. Lonnie strhol gumičky a stiahol puzdro. Drew pridával. Zaprášená benzínová pumpa len tak zunela zvukmi gitary. Drew ešte nikdy nehral tak dobre a celkom som sa započúval do jeho hry, ako nemuzikálny typ, ktorého dojme, keď to niekto myslí s hudbou vážne. Po chvíli sa zdalo, akoby Drew dodával každej zahranej note nový zvuk, akoby sa do melódie miešala vyššia, plechovejšia ozvena. Až vtedy mi svitlo, že je to zvuk bendža a Lonnie hrá tak jemne a presne, že to znie, akoby Drew hral sám. Nevidel som Drewovi do tváre, ale šija mu plesala od radosti. Pritlmil melódiu, hral rytmus a Lonnie ju prevzal po ňom. Nič nezdôrazňoval, ale všetko, čo hral, znelo ako pôvabný, nerušený, zdanlivo nekonečný zvukový prúd. Jeho ruky, posiate dlhými škrabancami, sa nenáhlili. Prstami pohyboval takmer nebadatelne, asi ako dobrá pisárka, hudba bola jednoducho tam. Drew sa vrátil do melódie v novom kľúči a dokončili ju spolu. Potom sa Drew zošuchol z kapoty, podišiel k Lonniemu a zastal si k nemu na niekoľko minút. Dotkli sa nástrojmi a nachýlili tesne k sebe, ako to robievajú členovia vokálnych skupín a pochybní folkoví speváci v televízii. Bol to zvláštny a neopakovateľný pohľad, slabomyseľný vidiecky chlapec a solídny mešťan s okrúhlou tvárou, občiansky činovník nižšieho rangu, človek, ktorý si pred domom akurátne zastriháva živý plot. Už kvôli Drewovi som sa tešil, že sme sa sem vybrali. Táto príhoda mu bude dostatočnou odmenou.

—    Dočerta, — zafučal, keď skončili.

-    Hybaj, Drew, - súril ho Lewis. - Odlož tú haraburdu. Musíme sa dostať na vodu.

-    S týmto chlapcom by som hral celý deň, — vyhlásil Drew. - Nepočkali by ste chvíľku? Chcel by som si poznačiť jeho meno a adresu.

Obrátil sa k Lonniemu a vzápätí k starcovi. Akiste sa zľakol, že Lonnie nevie, ako sa volá a kde býva. Vzdialili sa spolu na pár krokov, takmer mimo priestoru benzínovej pumpy, zastali a rozprávali sa. Potom Drew podal gitaru starcovi, vytiahol z vrecka ceruzku a náprsnú tašku a starostlivo si zapísal, čo mu starec nadiktoval.

Vidiečan sa dotkol Drewovi pleca. Drew sa vrátil a starec s Lonniem vošli dovnútra.

—    Viete, — oslovil nás Drew všetkých, — rád by som sa sem vrátil, len tak, ešte si vypočuť tú hudbu. A ja som si myslel, že všetci dobrí folkoví muzikanti sa už dávno odsťahovali do Nashvillu.

—    A čo povedal o rieke? — opýtal sa Lewis.

—    Tvrdí, že tu v meste sa nedostaneme dolu k rieke. Breh je príliš strmý. Ale štrnásť až osemnásť kilometrov na sever je vraj rovina. Možno sa nám ta podarí dostať po lesnej ceste. Pred pár rokmi tam rúbali stromy a nazdáva sa, že nejaké cesty ešte vždy vedú k rieke alebo do jej blízkosti.

—    A čo šoféri?

—    Nemá tu nikoho, ale cestou ta vraj nájdeme dvoch bratov, čo majú servis, a tí nám azda pomôžu.

Vyšli sme z mesta. Boli sme vyššie, ako som predpokladal. Prešli sme po moste a cez križujúce sa traverzy pilierov prebleskovala rieka. Bola zelená, pokojná a pomyslel som si, že je veľmi úzka. Nevyzerala hlboká ani nebezpečná, iba malebná. Nevedel som si predstaviť, že niekde tečie aj cez les, že z nej pije divá zver, ani to, že ju prehradia a premenia na jazero.Asi kilometer na sever od mesta sme zastali. Lewis si spomenul, že by nezaškodilo, keby Drew a Bobby nakúpili potraviny, zatiaľ čo my dvaja zariadime odvoz áut. Videli sme odtiaľ servis bratov Grinerovcov a Lewis povedal Drewovi, že sa tam stretneme o polhodinu. Zatiahli sme k servisu a zaparkovali.K opravovni bol pristavený drevený dom. Zamierili sme k nemu a zaklopali na dvere. Nikto sa neozval. Vnútri sa spoza stĺpa vynorila psia hlava. Počuli sme, že v garáži krytej pozinkovaným plechom búcha ktosi kladivom, ale keď sme sa ta pobrali, videli sme, že predný vchod je zaistený veľkou reťazou a závorou. Obišli sme garáž zozadu. Jedno krídlo dvojitých dverí bolo otvorené dokorán. Vstúpili sme dnu, Lewis prvý.Bola tam tma, páchlo tam železom a vládla tam horúčava, akú cítiť v uzavretom priestore a od akej človeku vyrazí na celom tele pot, ani čo by čakal na dohovorené znamenie. Zôkol-vôkol stáli alebo sa povaľovali nákovy, viseli reťaze namazané hrubou vrstvou tuhého tuku. Vzduch bol poprestýkaný hákmi, všade trčali ostré hroty - nástroje, klince a poroztvárané hrdzavé plechovice. Na laviciach a na dlážke stáli batérie, svetielkujúce aj zelené, a všetko to zaplavoval ten dunivý buchot. Ozýval sa predovšetkým zo strechy, akoby nás chcel ohlušiť alebo dokonca oslepiť. Čudné, boli sme tam, nikto nás nezbadal a v prítmí sme bolestne vnímali kovový zvuk.Vykročili sme za zvukom, ktorý akoby súčasne prichádzal zvonku, zo strechy, spoza plechových stien a aj z nás, lebo sme ho výborne vnímali. Natoľko sme sa priblížili ku zvuku, že sme sa strhli zakaždým, keď zaznel, ale vtom stíchol. Vzduch nám znehybnel okolo hláv. Zatiaľ sme sa trochu rozhľadeli, hoci v skutočnosti tu bola väčšia tma než tam, kde boli batérie a nákovy. Na stole ležal náboj kolesa z nákladiaka a nad ním sa nakláňala mohutná postava. Ešte vždy sme boli neviditeľní. Už--už som sa chystal čosi povedať, keď sa postava narovnala a obrátila.Muž nepreriekol ani slova, jednu ruku si položil na druhú, vykročil pomedzi nás a zamieril k šikmému svetlu, ktoré ukazovalo, kde sú dvere. Inštinktívne som sa mu uhol, hoci sa mi na okamih zdalo, že Lewis sa pohol smerom k nemu, a vo mne zamrelo srdce, lebo som nechápal, čo sa robí, alebo čo sa stane. Lewisov pokus zatarasiť chlapovi cestu, ak to vôbec myslel ako pokus, bol inštinktívny, takisto ako môj krok dozadu, ale podnes sa nepamätám, či sa to naozaj stalo. Možno to bol iba prelud, zavinený perspektívou alebo tmou. Vykročili sme za chlapom.Keď sme vyšli von na slnko, do dvora porasteného riedkou trávou a pokrytého sivým blatom, stál rozkročený a obzeral si ruku. Porezal si tenké tkanivo medzi ľavým palcom a ukazováči-kom. Bol to ozrutný chlap, o desať kíl ťažší ako Lewis, oblečený do montérok a staromódneho trička bez rukávov. Mal na sebe železničiarsku čiapku a vojenské čižmy bez holení. Ruku si držal dolu, presne vo výške pásu a obracal si ju raz z jednej, raz z druhej strany. Držal ju, akoby ju musel celou silou ruky i ostatného tela tlačiť nadol.Za takých okolností sa ťažko nadväzuje rozhovor. Najradšej by som sa bol stratil, aby som mu nemusel vysvetľovať, čo tu robím, ale Lewis pristúpil k chlapovi a až prekvapujúco zdvorilo sa ho opýtal, či by nám nemohol pomôcť. - Nie, — odvetil mohutný chlap a nepozrel do očí Lewisovi, ale mne.

—    Nie je to také zlé, ako som si myslel.

Vylovil z vrecka sivú vreckovku, omotal si ju okolo ruky a zubami zatiahol uzol.Lewis počkal, kým nebol hotový s druhou polovicou uzla, a poznamenal: — Uvažoval som, či by ste nám vy a ešte niekto, povedzme váš brat, nezaviezli za dvadsať dolárov dve autá do Aintry. Alebo keby ste si obstarali ešte tretieho, čo by si vzal ďalšie auto, aby ste sa mohli vrátiť do Oree, dali by sme všetkým trom po desať dolárov.

—    Načo by sme ich ta mali odviezť?

—    Chceli by sme splaviť člnmi Cahulawassee, a keď pozajtre prídeme do Aintry, potešilo by nás, keby nás tam naše autá čakali.

—    Člnmi? — opýtal sa a behal pohľadom z jedného na druhého.

—    Správne, — povedal Lewis a trochu prižmúril oči. — Člnmi.

—    Už ste tam niekedy boli?

—    Nie, - odvetil Lewis. - A vy?

Griner obrátil ťažkú, ovisnutú tvár k Lewisovi. Zrazili sa vo vzduchu. Cvrlikanie svrčkov v tráve okolo garáže znelo sťa cvendžanie štítov a brnenia. Všimol som si, že mohutný vidiečan sa urazil. Lewis mi sám tvrdil, že človek sa pri týchto horaloch dopustí najväčšej chyby, keď im niečo hodí do tváre.

—    Nie, — pomaly odpovedal Griner. — Tak ďaleko som ešte nebol. Nevidím dôvod, načo by som chodil až tam. Ryby tam neberú.

—    A čo poľovačka?

—    Nikdy som nepoľoval. Obávam sa, že by som sa na to nedal, keby som bol na vašom mieste. Načo je to dobré?

—    Lebo si to želáme.

—    No dobre, — zopakoval Griner. — Ked sa ta dostanete a nebudete sa môcť dostať preč, budete si želať niečo iné.

V hrudi som pocítil prázdnotu a srdce mi bilo ako zvon. Najradšej by som bol z toho vycúval, jednoducho sa vrátil do mesta a na všetko zabudol. Toto podujatie mi nevoňalo.

—    Počuj, Lewis, — ozval som sa, — vykašlime sa na to. Vráťme sa a budeme hrať golf.

Ani si ma nevšimol. - Tak čo, urobíte to? - opýtal sa Grinera.

—    Kolko ste nám ponúkli?

—    Dvadsať dolárov pre dvoch, tridsať pre troch.

—    Päťdesiat, — odporoval Griner.

—    Hovno, a nie päťdesiat, — zavrčal Lewis.

Panebože, prečo sa tak správa? Bol som na smrť vystrašený a nezmyselne som zúril, že ma Lewis zatiahol do takej situácie. Hm, veď si nemusel ísť, povedal som si v duchu. Ale už to nikdy neurobím. Nikdy.    i

—    Tak teda štyridsať, - navrhol Griner.

Lewis kopol do zeme a obrátil sa ku mne. — Nemáš desať dolárov?

Vytiahol som peniaze a podal som mu ich.

—    Teraz dvadsať, - vysvetľoval Lewis Grinerovi. - Zvyšok vám pošleme! Ak nám dôverujete teraz, musíte nám dôverovať aj potom. Buď prijmete, alebo nie.

—    No dobre, - súhlasil Griner a nemohol som sa ubrániť dojmu, že je v tom zlomyseľnosť. Vzal si bankovky, pozrel na ne a vopchal si ich do vrecka. Zamieril cez dvor k domu a my sme prešli dookola späť k autu.

—    Čo ty na to? - opýtal som sa Lewa. - Myslíš, že sa ešte stretneme so svojimi autami? Je to surovec. Prečo by aj s bratom nemohli jednoducho zdúchnuť a predať ich?

—    Pretože ho poznáme, — vecne odvetil Lewis. - A k dvadsiatim dolárom len tak ľahko nepríde. Keď sa vrátime, autá tam bezpečne budú. S tým si nelám hlavu.

O pár minút vyšiel Griner z domu s bratom, ktorý bol ešte mohutnejší. Vyzerali ako dvaja profesionálni futbalisti, čo práve odišli do výslužby, ešte len začínajú priberať a pracujú ako noční strážnici. Ani sme sa nepokúsili predstaviť. Až po rokoch mi zišlo na myseľ, že sme si mohli podať ruky. Ešte vždy ma zaujíma, čo by sa bolo stalo, keby sme sa o to boli pokúsili.Odzadu sa k nám priblížilo Drewovo auto. Vysvetlili sme im podmienky. Bratia a ešte jeden chlap - zjavil sa tu ako zázrakom — nastúpili do starej nákladnej fordky, z ktorej odskakovali veľké fľaky laku až na holý kov, a pohli sa za nami. Mal som pocit, že my by sme mali ísť za nimi. Ale Lewis sa dozvedel na pumpe všetko, čo potreboval. Nebolo toho veľa, no jemu to stačilo. Vedel, kde tečie rieka, aspoň približne, vedel, že smerom na sever je terén rovnejší a že v lesoch pri rieke ťažili drevo. Vôbec sa nezamýšľal nad tým, či mu nenatárali nejaké výmysly. Išiel.Po chvíli odbočil na nedláždenú cestu. Začas sme uháňali po nej a zahaľovali sme nákladiak za nami do hustého rozzúreného oblaku okrového prachu. Prešli sme okolo niekoľkých fariem a ďalej cez hrebeň v otvorenej krajine. Tento úsek cesty bol rovný ako šnúra; potom sme sa viezli pomedzi akési borovice, ktoré jednostaj opadávali. Cesta sa zhoršila. Začala sa skrúcať nazad, zhruba smerom k diaľnici a Lewis vystrčil hlavu z obloka, akoby chcel donútiť cestu, aby sa skrútia ta, kde podľa jeho mienky mala byť rieka. Nečakal som, že sa obráti, a myslel som, že sme do niečoho narazili. Zbehli sme z cesty a všetko sa rozhrkotalo. Lewis sa na sedadle trochu nadvihol. Pod kolesami auta pukalo chrastie. Obzrel som sa. Ostatné dve autá neboli za nami, aspoň som ich nevidel. Akiste sme ich stratili v zákrute, lebo Lewis jazdil veľmi rýchlo, no ak správne odbočili, určite by sme ich už videli, ale ich nikde.

Cesta sa skrútia do náročného polkruhu a zmizla. Pred nami sa na zemi povaľovalo zopár sčernetých dosiek a v burine sa topil kamenný komín. Po najväčšom kameni prebehla jašterica a zastala so zdvihnutou hlavou. V akejsi pieskovni, celkom bokom, stála odhodená drevená koza.

—    Tak, — ohlásil sa Lewis. — Už sme dorazili.

—    Radšej ich poprosme, aby nám ukázali, kde je rieka.

—    Veď ju uvidíme.

Vzdialil sa do trávy a toľko sa babral s autom, až sme sa vrátili na tú istú lesnú cestu, po ktorej sme prišli. Keď sme prišli k tej druhej ceste, nákladiak už čakal a Drewovo auto stálo za ním. Ktovie, prečo Drew nešiel za nami, hútal som, ale to sa naňho podobalo, že zaostal za nákladiakom. Nevedel, kam ide, a bol ochotný počúvať.

Prvý Griner sa vyklonil z auta: - Kde ideš, mestský chlapec?

Lewis očervenel. - Choďte popredu, - zavrčal.

-    Nie, nie, - namietol Griner. - Len choďte vy. Nájdete to. Je to najväčšia rieka v štáte.

Lewis zasa vyrazil. Spolu s cestou sme sa nakláňali doprava, potom zasa doľava a dolu. Zrazu mi udrelo do očí, že medzi stromami, čo sa mihali okolo nás, sú kde-tu pne.

-    Možno rúbali práve tu, - poznamenal som.

Lewis prikývol. - Jasné, v tomto lese ťažili drevo. Rátam, že už budeme na mieste.

Cesta sa zvažovala nadol a strácala sa. Nakoniec to bol už len výsmech cesty. Človeku sa nechcelo veriť, že po nej kedysi chodili nejaké vozy. Takmer sa neodlišovala od lesa. Spomalili sme. Raz sme museli prejsť cez výmoľ a len horko-ťažko sme udržali rovnováhu. Aj džíp by tu dostal zabrať.Z ničoho nič cesta prudko klesla, akoby viedla dolu brehom. Nechápal som, ako autá vylezú späť.

-    Počkať, — vyhŕkol Lewis a auto sa naklonilo dopredu. Rodo-dendronové a vavrínové krovie ticho zašuchorilo a obkolesilo nás. Akási vetva nám švihla do obloka a oprela sa mi o prsia.

Zastali sme a ako som tam sedel, pocítil som stiesňujúci tlak lesa. Keď som sklopil oči, videl som, že jeden list sa chveje v rytme môjho srdca.

Lewis si priložil prst k uchu. - Počúvaj, — vyzval ma.

Započúval som sa a ani som neodstrčil tú vetvu. Najprv som nič nepočul. V tom tichu však bolo cítiť náznak akéhosi zvuku, stáleho, pravidelného a nekonečného. Lewis naštartoval a ja som vetvu uvoľnil a vytisol z obloka, keď sme sa pohli. Lístie šuchorilo. Dvíhal sa tam vysoký breh. Cesta viedla rovno k nemu a mizla. Pred brehom bola úžľabina. Vystúpil som a prezrel som zem, či neuvidím hady. Preboha, načo som sem liezol, hútal som. No keď som sa vrátil k autu, zvedavý, čo robí Lewis, letmo som zazrel svoj odraz v zadnom obloku. Bol zo mňa svetlozelený, vysoký zálesák, výskumník, partizán, lovec. Musím sa priznať, tá myšlienka i predstava sa mi páčili. Hoci to bola len hra, šaráda, pristal som na ňu, a tak som bol tu v lese, lebo od ľudí, ktorých som si vymyslel, sa čakalo, že budú tu. Niečo sme naprávali! Dotkol som sa rukoviatky noža za opaskom a spomenul som si, že všetci muži boli kedysi chlapcami a chlapci vždy hľadajú spôsoby, ako sa stať mužmi. Niektoré z tých spôsobov sú naozaj ľahké. Stačí, ak sa človek uspokojí s tým, že sa stane chlapom.Lewis vykročil vpred a preskočil úžľabinu. Vyliezol na breh a na okamih tam zastal, najvyšší chlap v lese, ruky vbok, a pozeral dolu na druhú stranu. Aj ja som vyšiel hore, zvedavý, čo tam vidí. Zliezol na druhú stranu, len čo som vystúpil hore, a prvý raz po rokoch som pocítil na rukách hlinu. Zhora nebolo vidieť nič, len samé lesy a Lewisa v maskovanej kombinéze a v austrálskom klobúku, ako prechádza pomedzi stromy. Zbehol som dolu dvoma či tromi mäkkými skokmi, pri ktorých sa mi podlamovali nohy a do tenisiek sa mi nabralo zhnitého lístia. Pod ním bola voda. Rástli tam husto stromy s tenkými listami, podobnými vŕbovým, a možno to boli vŕby. Za mláku dolu som nevidel, ale pomaličky tiekla, nebola to stojatá voda. A vtedy som si uvedomil ten výrazný zvuk. Vhupli sme doň skoro nepozorovane a teraz sa nám zdalo, že nás obklopuje zo všetkých strán.Lewis preskackal cez vodu a ja za ním. Kde sa dalo, pridržiaval som sa mladých stromčekov. Zastal a vystúpil som k nemu. Odhrnul z cesty za celé náručie šípovitých listov. Aj ja som odstrčil lakťami vetvy a pozrel som cez - vlastne do — krivolakého, popolavého otvoru, ktorý vytvoril.Otvoril sa mi výhľad na rieku. Bola tam. Sivozelená, veľmi čistá, a predsa s mliečnym nádychom. Zdalo sa mi, že medzi skalami zbelie a spení sa ľahšie než iné rieky. Merala asi štyridsať metrov do šírky a nebola hlboká, najviac ak meter. Koryto bolo posiate čistými, hnedými plochými kameňmi. Z toho miesta sme pre vŕby nevideli ďalej proti prúdu ani po prúde, a tak sme pozorovali iba úsek pred nami. Voda tiekla akoby zarámovaná do vetiev a listov v Lewisovom náručí, ale nič nebrala so sebou, ani len konárik. Pustil vetvy. Pôvabne sa uzavreli a rieka zasa zmizla.

-    Tam je, — prehovoril Lewis. Ešte vždy pozeral rovno pred seba.

-    Pekná, — poznamenal som. - Naozaj pekná.

Trvalo nám hodnú chvíľu, kým sme zložili člny z áut a doteperili ich ponad úžľabiny na breh. Lew a Bobby vyťahovali člny hore brehom za provy. Ťahali ich lanami a my s Drewom sme ich tisli odzadu. Konečne sme ich dostali cez vŕby. Najprv sme spustili drevené kanoe. Lewis vkročil do vody, ktorá mu pri mútnom brehu siahala až po kolená, a dozeral na nakladanie. Obidva člny mali na dne latky, ale držala ich tam len príťažlivosť a sedačky. Najprv sme uložili potraviny, ktoré sa ľahko kazia, všetko sme zakryli vodotesnými plachtami a priviazali sme ich k dlážkovým doskám. Drew sa zošuchol do vody a ja za ním. Vzápätí sa pohol Lewis.

-    A čo gitara? - zahulákal Bobby z brehu.

-    Dones ju, - odvetil Drew. Potom sa obrátil ku mne a dodal: - Nebude ma mrzieť, ak sa mi tá stará haraburda utopí v rieke, ale trafil by ma šľak, keby s ňou mali zdrhnúť tí traja čudáci.

-    Dúfam, že ju nezničíme, keď vykúpeme svoje bláznivé zadky v tejto rieke, - zažartoval som.

-    Neviem, ako ty, - Drew zaťahoval tunajším nárečím, ako najlepšie vedel, — ale ja sa nechystám okúpať v tejto rieke. Pôjdem s tebou, a nie s Lewisom Medlockom. Videl som, ako jazdí po týchto cestách, ktoré vôbec nepozná.

-    Okej, - prikývol som. - Výborne. Lenže by si mal vedieť, že skvele ovláda kanoe, a o mne sa to nedá povedať. A je mocný ako sedem čertov a v kondícii. Ja nie som.

-    Risknem to, - odvetil Drew. - Aj slečna gitara. Lewis a Bobby chodili hore-dolu pomedzi vŕby, nosili veci a my dvaja s Drewom sme ich pchali pod pripútané plachty, ako sa dalo. Škoda, že Lewis nezostal dolu pri vode s nami. Iste by to bol poukladal lepšie ako my dvaja. Brodili sme sa v hliene a nohy sa nám zabárali hlboko do bahna.

Bobby sa konečne vynoril z lístia. — Hotovo, — vyhlásil.

-    A čo autá? Všetko zariadené?

-    Zdá sa, že áno, - odpovedal. — Lewis sa práve dojednáva s tými chlapmi. Úprimne sa teším, že sa ich strasieme.

V dialke začalo štartovať auto. Uvedomil som si, že nemám potuchy, kto je ten tretí vodič v nákladiaku. Nevidel som mu do tváre a ani som si ho nevšimol.

-    Ja osobne hlboko pochybujem, - ozval sa Bobby, - že sa im podarí vrátiť s autami po tej ceste.

-    To je pekná útecha, - zahundral Drew. — Čo ak sa im to nepodarí?

-    My odchádzame, — vyhlásil som. - To bude už ich problém.

-    Nech sa prepadnem, ak to bude ich problém, - namietal Bobby. - Čo urobíme, keď vylezieme z rieky a na tom mieste, čert ho vie, ako sa volá, si nenájdeme autá?

-    Budú tam, - prehovoril spoza konárov Lewis. - Nelámte si s tým hlavy.

Už sme si natiahli záchranné pásy a ja som pridržiaval Bobbymu drevené kanoe. Zatackal sa nad hladinou a sadol si dopredu. Lewis sa tiež usadil. Kanoe kleslo pod záťažou do vody natoľko, že bolo dosť stabilné.

-    Okej, - kývol Lew. - Pusť nás.

Poslúchol som a už sa plavili. Stál som a prizeral sa ponad plece. Prsty nôh mi mierili k brehu. Tak som sa zaboril do bahna, že som nevedel, ako z neho vybŕdnuť. Zapustil som tam korene a držal som alumíniové kanoe, zatiaľ čo Drew nastúpil dopredu a zdvihol veslo.

-    Drží sa to takto? - opýtal sa ma.

-    Myslím, že áno, — prisvedčil som. - Drž ho tak... ako ho držíš.

Vytiahol som jednu nohu z bahna, ale druhá sa mi zaborila dvojnásobne hlbšie. Potom som schmatol dlhý konár a vyťahoval som sa, ako som najlepšie vedel, ale rieka mi nechcela pustiť ľavú nohu.

—    Drží ma, — poznamenal som.

-    Čo ťa drží?

—    Rieka.

Začal som sa metať a ťahal som sa za konár, kým som sa nevyslobodil. Oprel som sa nohou o breh, naširoko som sa rozkročil a nasadol som na kormu Lewisovho člna. Už som sedel v ňom, hoci sa všetko hojdalo a kývalo. Veslami sme sa odrazili od brehu.Pomaly sa nás zmocňoval prúd a breh sa začal vzďalovať. Cítil som zložitý ťah prúdu, akoby sa skladal z mnohých nití, čo nás unášali, a súčasne som si spomenul na pocit, ktorý ma premáha vždy vo chvíli, keď v noci strácam vedomie a ponáram sa do neznáma, ktorému sa nemôžem ubrániť, ale z ktorého sa vrátim späť. Začrel som veslom do vody.Z filmov a obrázkov Indiánov na kalendároch som si vytvoril približnú predstavu o tom, čo treba robiť. Pomaly som pohyboval veslom popri ľavom boku člna. Prova ťažkopádne zamierila doprostred prúdu, ktorý nás začal unášať trochu rýchlejšie. Sedel na nej Drew a pochopil som, že nebude ľahké manévrovať s ním na jednu či na druhú stranu a obracať čln. Neviem si predstaviť príjemnejší zážitok z cestovania, hoci sme sa vlastne len nechali unášať, zaťažení výstrojom a neistotou. Lewis a Bobby ďalej po prúde neboli na tom oveľa lepšie, veslovali bez ladu a skladu, hoci Lewis sa usiloval. Akiste čakal, kým si zvykne na vodu a zistí, na ktorej strane sa mu bude lepšie veslovať. Povedal som Drewovi, aby vesloval po pravom boku. Skúsili sme niekoľko spoločných záberov, keď sme sa plavili cez plytčinu, kde voda tiekla rýchlejšie, čerila sa a penila nad sivohnedým štrkom. Čln sa rozhojdal a zaškrípal na kameňoch.

-    Skús dať do toho trochu sily, - napomenul som Drewa. - Musíme zistiť, ako veslovať, aby sa čln pohyboval podľa našich predstáv.

Začrel veslom a aj ja som zabral. Pekne sme sa rozbehli a zamierili sme do zákruty. Zo dva razy som vrazil člnom do skalnatého dna. Ten náraz mi vyvolal v rukách čudný, dôverne známy pocit nesúladu. Do zákruty sme vplávali práve vo chvíli, keď prvý čln za ňou zmizol. Zabral som trochu energickejšie, aby sme sa udržali presne v prúde. Drew sa obzrel, okuliare sa mu zablyšťali, ale záchranný pás sa mu neotočil. Na líci mu zahral úškrn. - Hej, hej! - zvolal. - Čo ty na to?

-    No čo, v poriadku.

Keď sme za zákrutou vyrovnali smer, prebleslo mi hlavou, že čosi nie je v poriadku. Buď s riekou, alebo s tým zeleným člnom. Lewis a Bobby sa plavili bokom vpred, hoci voda bola tichá a Lewis sa úporne usiloval otočiť provu. Pokiaľ som mohol posúdiť, Bobby si vôbec nevedel rady, aj keď som sa mu usiloval pomôcť. Teraz sa plavili kormou vpred. Drew si zakryl dlaňou tvár. Povedal som si, že zrevem na Lewisa, ale nič som zo seba nedostal. Zavše by som ho bol rád vyposmeškoval, ale cítil som, že teraz na to nie je vhodná chvíľa. My dvaja s Drewom sme odpočívali, veslá von z vody, a čušali sme. Prúd nás unášal a mohli sme sa prizerať. Bobby sa vzdal pokusov o veslovanie a Lewisovi sa iba silou vôle podarilo obrátiť kanoe bokom proti prúdu. No práve v okamihu, keď ho dostal do tejto polohy, uviazlo na dvoch skalách. Lewis trieskal po skalách rukami i veslom, odtískal sa od nich a potom sa pokúsil uvoľniť ho vlastnou váhou. Nakoniec radšej vystúpil do rieky a chytil sa člna. My s Drewom sme sa priblížili k nemu a ja som odvesloval do pokojnejšej vody. Inštinktívne som vystúpil, že mu pomôžem. Spolu s Lewom sme ťahali a tisli, zatiaľ čo Bobby sedel na prove, v tvári dokonalý výraz mŕtvej váhy.Keď sme nakladali, nemal som ešte predstavu o tejto rieke, ale teraz som ju už poznal. Cítil som v nej hĺbku a pohyb, ktorý utváralo zloženie zeme stovky kilometrov proti prúdu a po prúde, aj tisícročia. Stálo sa mi v nej dobre, mal som taký pocit sviežosti, premenlivosti a plynulosti, keď mi obtekala stehná, že sa mi z nej ani nechcelo vystúpiť.

-    Dajme si pivo, - navrhol som.

Lewis si poutieral pot a hrabal sa pod plachtami a pod celtovinou. Vylovil štyri pollitrové plechovky piva z polyetylénového vrecka naplneného topiacim sa ľadom. Vopchali sme prsty do plechových krúžkov a otvorili sme ich. Všetci sme vysmädli od námahy a zhonu pri nakladaní. Môj smäd, takisto ako Lewisov, mal korene ešte v opravovni bratov Grinerovcov, kde som zo seba vypustil viac tekutiny, ako som mal v sebe. Celú plechovku som vypil na jediný dlhý, nenáhlivý a hrdinský dúšok.Poobzeral som sa. Boli sme uprostred pozemkov farmy, ktorá sa strmo zvažovala k rieke z obidvoch strán, z jednej viac ako z druhej, a zdalo sa, že bojuje s lesom o život. V úžľabine, po prúde na pravom brehu, pila vodu krava. Na temene neveľkého trávnatého kopčeka polihovali dalšie. Lajná sa ligotali v podje-sennej páľave a všade kam dopadli, boli vidieť hmlisté obláčiky poletujúceho hmyzu.Pridržal som pestrofarebnú plechovku pod hladinou, kým ju nezaliala voda, a potom som ju pustil popri nohách v nafúknutých nylonových nohaviciach.Lew a ja sme sa tromi rukami zapreli do člna a uvoľnili sme ho spomedzi skál. Vrátil som sa k Drewovi. Vplávali sme do dlhého, rovného úseku a leteli sme vpred, zarosení čerstvým potom od piva i prúdom.Terén na obidvoch stranách stúpal a rieka nás vytrvalo unášala k striebristému cestnému mostu. Preplavili sme sa popodeň a mostnice sa rozhrkotali, lebo po moste prechádzal menší nákladiak.Zasa sme boli v civilizovanom svete. Sprava sa sypali do vody plechovice, bahno pokrývali hrdzavé kusy železa, súčiastky a ligotali sa tam rozbité belasé i zelené fľaše. Bolo tam však ešte čosi horšie. Neboli to iba farby, boli to jasné, odolné farby. Zapôsobili aj na Drewa, ale z iného dôvodu. - Umelá hmota, -poznamenal. - Nerozkladá sa.

—    Znamená to, že sa jej nezbavíme? — opýtal som sa. — Vôbec?

-    Nerozkladá sa na jednoduchšie zložky, - doložil, akoby to bolo v poriadku.

V tom prítmí sa dolámané nádoby z umelej hmoty mihotali ako baterky. Jedna bola oranžová, druhá žltá a krhla bola belasá.Keby Martha hovorila o šatách, povedala by, že je to elektrická belasá farba. Odpadky z umelej hmoty si zachovávali svoje farby neporušené medzi roztrieštenými a rozpadávajúcimi sa doskami a zlatohnedými plechovicami v bahnitých plytčinách pod mestom. Ich vrchnáčiky vyzerali draho a kruto, ale vracali sa do zeme.Podvečer začal oblohu zakrývať opar a blížila sa dokonalá, neosvetlená noc. Chvíľku som si myslel, že preto sa voda už tak čisto netrbliece, že nežiari na hlbinách tým mliečnym jasom, ktorý sme si všimli, ked sme sa k nej dostali. Prúdu chýbal ten rezký ťah, zmysel, ktorý ho poháňal vo vŕbovom lese. Tá hladina sa mi äkosi nevidela.Vytiahol som veslo z vody a na jeho konci bolo prilepené pero. Striasol som ho a zahľadel som sa do rieky. Obďaleč vpravo som zbadal akýsi matne biely predmet. Veľa nechýbalo a bol by sa potopil. Bol to kmeň, celý pokrytý slepačím perím. Všetky vlásky pier sa vlnili a trepotali. Bola to dokonalá zhmotnená predstava nevoľnosti. Keď je človeku veľmi zle, ubezpečoval som sa v duchu, cíti sa takto.

-    V tomto meste majú iste hydinársky závod, - poznamenal Drew a pootočil sa.

-    Určite.

Rieka sa perila v noci i vo dne. Skaly boli zasypané hŕbami peria. Perie vrúbilo aj brehy poniže. Všetky tvary pod hladinou nadobudli odpornú bielu farbu. Voda okolo nás sa hmýrila jemnými suchými pierkami, poskrúcanými ako papierové lodičky, ktoré spúšťajú deti na vodu, a všetky sa pohybovali približne takou istou rýchlosťou ako my. A uprostred peria, napravo, v sprievode šiestich či ôsmich pier plávala slepačia hlava. Sklené pootvorené oko pozeralo rovno na mňa a cezo mňa. Keby tých hláv bolo viac, neboli by na mňa tak zapôsobili, ale videl som iba jednu. Plávala s nami a obrátila sa k nám druhým okom, akoby ňou hýbalo telo, ktoré už nemala, pila smutnú vodu pootvoreným zobákom, krútila sa a obracala horeznačky, ale potom ju prúd zasa zvrtol do pôvodnej polohy. Nesmelo som ju tresol plochou stranou vesla, ale nevzdialila sa odo mňa ani na pol metra a znovu nás sprevádzala s prúdom.Napredovali sme opereným tokom, ponad neošklbané skaly a pne v hlbokej, pomalej vode, a rezignovane som si uvedomil, že to potrvá ešte hodnú chvíľu. Zrazu som si z ničoho nič všimol, že akosi lepšie vnímam hlboké zvuky. Sústredil som sa a zvuk vody sa prehĺbil i stúpol o jeden tón. Vpredu na nás čakal ďalší ohyb. Rieka akoby pridala do kroku, keď sa k nemu blížila, a my s ňou.Otvoril sa nám pohľad naň, rieka sa rozšírila a zbelela. Všade, kam sme sa pohli, to bublalo a čerilo sa, nie nebezpečne, ale bujaro a živo. Človek nemal pocit, že voda zúri, ale že skôr bdie a vystrája, keď sa triešti na skalách, trochu sa pení, víri, zurčí, padá, zviecha sa, vráža do vyhladených kameňov pripomínajúcich helmy a potom sa stráca z dohľadu po dlhých parkových schodoch v ďalšej zákrute.Zahľadel som sa na hladinu, kade prejdeme. Drew ukázal rovno dopredu a bolo to ľahšie urobiť, ako o tom rozprávať. Začrel som veslom do rieky. Hlavný prúd sa pred nami rozdvojoval do tvaru V a vyzeral rovný, aspoň sa mi to zdalo, hoci V, ktoré označovalo najrýchlejšiu vodu, zmizlo asi v polovici perejí.

—    Pozor na skaly, — zreval som. - Chceme prejsť rovno prostriedkom.

-    Dobre, dobre, - súhlasil D rev/. — Poďme.

Zamierili sme k miestu, kde sa V rozdvojovalo. Kanoe akoby prehodilo rýchlosť a začali sme sa zmietať. Vbehli sme do úžiny a hlavné pereje nás ťahali tak silne, ani čo by nám bol niekto vyšklbol tú všednú rieku spod zadkov sťa koberec. Hádzalo nás to, mykalo, trieskalo o skaly a usilovali sme sa podľa možnosti udržať kanoe v smere prúdu. Drew predo mnou hopkal a skackal k miestu, ktoré sme inak nemohli dosiahnuť. Bol bezmocný, ale zachoval si rozvahu. Nesálala z neho panika. Zakaždým, keď si preložil veslo z jednej ruky do druhej, urobil som to isté. Raz sme sa bezmála dostali do priečnej polohy. Voda nás začala skrúcať bokom sťa bláznivá a cítil som, ako strácam kontrolu nad člnom, ktorý sa rútil kdesi do pobrežných krovín, ale Drew urobil polovicu rozumného obratu, ja som ho dokončil a vrátili sme sa do správneho smeru. Kýl narážal do skál, škrípal a buchotal, ale my sme sa pekne rovno držali v prúde, hoci sme sa chveli od vypätia a radosti. Tak sme prešli pomedzi vražedné, chvejúce sa skaly.Okríkol som Drewa, aby držal veslo buď na jednom, alebo na druhom boku. Vybral si pravý — zdalo sa mi, že práve tam sú najväčšie skaly. Trčali nad vodou i pod vodou, zatiaľ čo ja som pridával, kde sa dalo, aby som zvýšil rýchlosť člna, ale keď sme sa priveľmi priblížili ku skalám vpravo, brzdil som. Už som si začínal zvykať na čln a cítil som sa bezpečnejšie.Teraz som si mohol dovoliť pozrieť dopredu pred Drewa a videl som, že biela voda mizne a tečie v žľabe do zelene a do tmy. Hladina sa ešte na chvíľu nervózne sčerila, preplávali sme pomedzi dva čierne balvany a bolo to za nami.Drew si oprel ruku o kraj člna a obzrel sa. Z jeho pohľadu som vyčítal úžas a radosť.

-    Ten gauner Lewis, - podotkol. — Ten sa v tom vyzná.

Pozrel som na druhý čln. Nebol ďaleko pred nami. Bobbya Lewis veslovali po hladine, ktorá vyzerala po perejach prekvapujúco mŕtva.Bola to však večerná voda. Neožarovalo ju slnko a odrazené svetlo rýchlo slablo. Ďaleko pred nami hučali ďalšie pereje alebo vodopády - a ochotne by som sa bol stavil, že sú v zákrute.Cítil som sa strašne uťahaný, hoci ma nič nebolelo. Sily sa mi strácali spolu so slnkom a prenikavý nočný chlad ma dorazil. Najradšej by som bol ukázal rieke chrbát.Pomaly sme sa dali unášať. Prúd mi vnikal do svalov a do tela, akoby som ho ja poháňal. Pôsobil na mňa prostredníctvom vesla. Vylovil som z batoha dve pivá, otvoril som ich a podal jedno Drewovi. Nachýlil sa dozadu a vzal si ho. Jedno sklo na okuliaroch mu stemnelo v zapadajúcom slnku.

—    My pionieri máme ťažký život, - poznamenal a začal si pískať akúsi vodácku pesničku.

Zdvihol som plechovicu a pil som. Lial som pivo do seba čo najrýchlejšie. Nylon na nohách mi schol a lepil sa mi na lýtka i na holene. Uvoľnil som si látku a znovu som siahol po vesle. Cítil som sa ohromne.Plavili sme sa viac-menej súbežne s druhým člnom. Ani sme veľmi neveslovali, skôr sme sa nechali unášať do tmy, ktorá sa k nám blížila proti prúdu. Neboli tam pereje, hoci sme ich počuli a plavili sme sa pomedzi skalnaté brehy a vysoké smutné borovice s dlhými ihličkami. Raz sa zopár sto metrov vinula popri ľavom brehu cestička, zarastená burinou i krovím, ale skončila sa pred vyvaleným stromom. Po mŕtvolné belasej oblohe krúžil jastrab a vystreté perute krídel sa mu výrazne črtali na sýtobelasom večernom nebi.Dostali sme sa do úplnej divočiny a ticha. Spomínam si, že mi to nahnalo strach, a veru som sa bál. Najhoršie na mňa vplývala odosobnená krása tých končín. Nebol by som veril, že na mňa zapôsobí tak odrazu a tak mocne. Ticho a tichý šum rieky nemal s nami nič spoločné. Nemal nič spoločné s mestom, ktoré sme opustili, s hŕstkou pouličných lámp pod temnou horou, s kaviarňami a s tvárami farmárov v ustatej žiare pokrútených neónov na námestí, ani s jediným kinom, v ktorom hrali taký istý film ako neskoro večer v televízii. Driemal som, asi tak ako ráno v aute s Lewisom, a zrazu som videl, ako sa približujeme k belasým horám, ako menia tvary, farbu i polohu, keď k nim prichádzame, ale akýmsi čudom sa mi to v hlave všetko prevrátilo a ja som sa vracal späť preč od hôr, pomedzi dievčence na pútačoch, preč od vidieckych Kristov a späť k zhluku domov okolo cesty, k motelom a nákupným strediskám obklopujúcim mesto. Bola tam Martha aj Dean a náhle som si zhrozený uvedomil, že nie som s nimi, že pozerám pred seba do vlniacej sa vody. Martha sa teraz bojí, keď sedí s Deanom pred televízorom. Nebola zvyknutá tráviť noci bezo mňa a predstavil som si, ako zaujala pózu statočne trpiacej ženy a sedí so založenými rukami. Netrpí veľmi, ale predsa len trpí, nohy v teplých papučiach.Trochu som pribrzdil a dlhým záberom vesla sme sa vyrovnali so zeleným člnom. Do pery mi vrazil ako guľka akýsi hmyz.

-    Čo povieš, nemali by sme sa už pomaly niekde utáboriť? — oslovil som Lewisa.

-    Áno, mali. Bojím sa, že ak pôjdeme ďalej, budú tam vysoké brehy a nevylezieme hore. Vy dvaja hľadajte vhodné miesto na ľavej strane a my tuto.Preplavili sme sa cez malé pereje. Svetielkovali v prítmí a vnímali sme ich len ako sčerený prúd. Ale stačili nám ako výstraha, lebo sme si uvedomili, čo by to znamenalo, keby nám v tej tme spadol výstroj do rieky. Tam, kde som pozeral, rástli stromy a kríky vedľa seba a tvorili súvislú stenu. Detaily sa dali horko-ťažko rozoznať. No zdalo sa mi, že z vody vyčnieva takmer do poldruhametrovej výšky akási terasa. Upozornil som na ňu Lewisa a ten prikývol. Zamieril som ta s člnom a obracal som ho bokom k prúdu. Jemne sme narazili do brehu. Zdráhavo som vyliezol do vody a pridržal som čln. Chlad, ktorý ma ovalil, rojil sa všelijakými nočnými tvormi. Aj Drew sa vyteperil a priviazal čln k mladému stromčeku. Vyškriabal som sa z vody hore na terasu, zatiaľ čo Bobby a Lewis manévrovali obďaleč. Vlasy mi nepríjemne liezli na plecia.Rozviazali sme si batožinu a začali sme stavať tábor. Lewis vzal niekoľko dlhých bateriek, poumiestňoval ich na pne i do rázsoch a vyčaril tak obstojne osvetlený priestor. Chodili sme hore-dolu a venovali sa čudným povinnostiam. Zdalo sa, že Lewis vie, kde čo je, pobiehal a rozmiestňoval rozličné veci tak, aby mohol urobiť tábor. Vztýčil dva stany, postavil gril, rozložil nafukovačky a spacie vrecia. Drew a Bobby sa usilovali, ale robota im nešla od ruky. Uvedomil som si, že je to bláznovstvo, nechať všetko na Lewisa, hoci by sa neponosoval, keby som mu nepomohol. Driemalo sa mi a zamieril som k veciam na spanie. Ručnou pumpou som nafúkal nafukovačky, všetky štyri. Trvalo mi to dobrú polhodinu a celý čas som nepretržito fúkal, zatiaľ čo rieka sa predo mnou ligotala a lesy mi za chrbtom čoraz väčšmi hustli, ako sa zmrákalo.Lewis staval stany a Bobby s Drewom sa robili, že hľadajú raždie. Keď stany stáli a nafukovačky so spacími vrecami boli dnu a keď sme nainštalovali do obidvoch stanov baterky a dávali sme pozor na hady, cítil som sa oveľa lepšie. Udomácnili sme sa tu. Vybral som sa von s baterkou, že nazbieram dreva. Zakaždým, keď som stretol niekoho z ostatných, zasvietil som mu do pŕs alebo bokom od neho, aby som ho neoslepoval, ale nepáčilo sa mi to. Osvetlenie zdola dodávalo Bobbyho tvári tučný, mongoloidný výzor. Drew vyzeral ako posypaný pieskom a všade do jamiek po akné mu svetlo vrhalo hlboké tiene veľkosti špendlíkovej hlavičky. Lewis sa v tvári veľmi nezmenil; nevedno prečo, ale vôbec ma to neprekvapovalo. Nos mu vrhal dlhý tieň medzi oči, nadočnicové oblúky mu ešte väčšmi vystúpili, ale jeho hlboký hlas vychádzal pri svetle baterky odtiaľ, odkiaľ mal, alebo z tesnej blízkosti.Stáli sme vedľa seba a svietili sme do rieky. Svetlo sa čerilo a penilo na hladine pokojného toku ako biela voda. Bolo to pekné, clivé táborisko. Páčilo sa mi, že tam stojím, z dlane mi len tak vychádza svetlo a kĺže sa hore-dolu po prúde, no povedal som si, že by som mal azda robiť niečo užitočnejšie. Vytiahol som teda luk s povolenou tetivou a zavesil som ho na konár, aby to tu vyzeralo ako v ozajstnom loveckom tábore, ale najprv som namastil hroty šípov, aby nezhrdzaveli od rosy. Pristúpil ku mne Lewis a prešiel dlaňou po rukoviatke.

-    Starý katapult, čo?

-    Veru, - prikývol som.

-    Máš rád tieto hroty značky Howard Hill?

-    Áno, myslím, že sú skvelé. V poslednom čísle lukostrelec-kého časopisu som sa dočítal, že hrot s dvojitým ostrím sa lepšie zaryje do terča. To mi stačí. Oni sa v tom vyznajú.

-    Nezanáša ich to?

-    Strieľal som nimi len do kmeňov a do zemných terčov, ale letia priamo, aspoň sa mi vidí.

Bobby nalial všetkým za pohárik tuhej bourbonskej a popíjali sme. Lewis medzitým zakladal oheň na ohnisku vyloženom kameňmi, ktoré povyrýval zo zeme, alebo nazbieral v blízkosti stanov. Vybalil rezne. Najprv vatru riadne rozkúril, potom ju nechal zoslabnúť a nakoniec poukladal rezne do masla na panvici.Mäso voňalo úžasne. Všetci sme si ešte vypili po poháriku, posadali sme si na breh a pozorovali sme plamene, ktoré sa vytrvalo mihotali na hladine. Strach, vzrušenie a obava, že všetko pojeme, mi splývali v mysli. Istú útechu mi poskytovalo vedomie, že sme tam, kde by nás nikto nenašiel - nech sa inde robí hocičo — že nás obklopuje noc a nič na tom nezmeníme.Bledé plamene na hladine vzdorovali prúdu a videlo sa mi to úžasné. Poskakovali a tancovali sťa nezraniteľný duch, ktorému je súdené zahynúť. Všetci sme sedeli bez slova a napĺňalo ma to hrdosťou, najmä hrdosťou na Lewisa, hoci som sa bál, že sa rozreční. Vystrel som sa horeznačky, rovnobežne s riekou.Keď som otvoril oči, od lesa ma zahaľovala tma. Nazdal som sa, že tam ležím už dávno. Zrazu však čosi zaplnilo tú prázdnotu. Bol to Drew a jeho gitara. Posadil som sa a voda, hoci ešte vždy tiekla, ani čo by nemala nijakú váhu, chystala sa pohltiť odlesky plameňov, ktoré pohrávali na hladine ako za praveku.Drew si ticho naladil gitaru a zahral tichý akord, ktorý sa rozplýval do noci.

—    Vždy som po tom túžil, - vyhlásil, — ibaže som to nevedel.

Zdvihol hlavu a vyludzoval jeden akord za druhým. Hromadili sa, mihotali v tme a vytvárali clivú harmóniu. Potom začal brnkať jednotlivé noty a podfarboval ich basmi.

—    To je zálesácka hudba, - poznamenal. — Čo vy na to?

-    Jasné.

Páčil sa mi mocný, nosový zvuk folkovej hudby, oceľový cveng a struny zuneli sťa kladivo na koľajniciach. Drew hral hlboko a čisto a nik z nás si nevedel predstaviť väčšie šťastie. Zahral nám Mesto odborníkov, Lorda Batemana, pesničku Bol to môj kamarát, Strapatý otec a Pomaly, Tom od Leadbellyho.

-    Škoda, že nemám dvanásťstrunovú gitaru, — podotkol na vysvetlenie, ale aj tak to znelo dobre.

Kým Drew hral, Lewis doniesol opečené rezne a dali sme sa do jedla. Každému sa ušli dva kúsky mäsa a po poriadnom kuse koláča, ktorý napiekla Lewisova žena. Zasa sme si vypili. Oheň dohasínal, už sa nemihotal na hladine rieky.

—    Viete, — ozval sa Lewis, — na čosi takéto nám už nezvyšuje veľa rokov.

-    Veru nie, — prisvedčil som. - Ale môžem ti povedať, som rád, že sme išli. Som rád, že som tu. Takto by som sa nikde inde necítil.

-    Je to pravda, Lewis, — pridal sa Bobby. - Všetko, čo si povedal, je pravda. Je to ohromné. Myslím, že na rieke nám to nešlo najhoršie. Teda vzhľadom na to, že sme amatéri.

-    Áno, celkom obstojne, — súhlasil Lewis. — Ale úprimne sa teším, že sme sa s tým dreveným prekliatym lenivým člnom neprevrhli tesne pred perejami. Mohlo to zle vypáliť.

-    Ale neprevrhli sme sa, - ozval sa Bobby, - a myslím, že už sa nám to nestane, čo ty na to?

-    Dúfam, že nie, — prikývol Lewis.

-    Tak, chlapi, hor sa do spacích vakov, - vyhlásil som a vystrel som sa.

-    Už som spal v mokrom vaku, - dodal Lewis. - Veru áno.

-    Aké to bolo?

-    Ohromné. Neopakovateľné.

Nakoniec som vstal, povystieral sa a zohnutý som vošiel do stanú. Bol som smrteľne unavený a znenávidel som šnúrky na teniskách, lebo mi stvrdli vo vode a nedali sa rozviazať. Vyzul som si tenisky nasilu, pozhadzoval som zo seba aj všetko ostatné, zaliezol som do spacieho vreca a zapol som si ho až po samý vrch. Drew ešte hral na brehu. Vzdialene som počul, ako skúša hrať vo vysokej mólovej stupnici. Vystrel som sa na mäkkom podloží a skrútil som sa na pružnej nafukovačke. Zhasol som baterku a zažmúril oči.Aj som spal, aj nespal. Ležal som ako mŕtvola, ale chvíľu som počúval, hoci sám som nevedel čo. Možno to bol rozohnený ľudský hlas, príšerný rev opilca. Možno to bol starý Tom McCas-kill a hulákal do noci od svojej pahreby.Potom som už nepočul nič. Obrátil som sa a Drew ležal vedľa mňa, ruka spustená popri šve spacieho vreca.Počul som, ako mi rieka tečie pod nohami, a za hlavou sa mi rozprestierali nepredstaviteľne husté, čierne lesy. Nič v nich ma nepoznalo. Žijú v nich tvory, ktoré držia prednú labu vo vzduchu a nechcú ju položiť na suché lístie, lebo sa obávajú šramotu. Vyskytujú sa tam oči stvorené na to, aby videli v tme.Otvoril som oči a vnímal som tmu vo všetkých jej pôvodných farbách. Uvidel som Marthinu hlavu, ako sa pohybuje a rozplýva v ateliéri, lebo sme nakoniec usúdili, že zábery, čo sme urobili, nie sú dobré, a zavolali sme modelku nazad. Uskutočnili sme aj nápad odbytára od Kittsovcov, ktorý sa dožadoval reklamy v coppertonovskom duchu, s dievčatkom a so psom. Zjavila sa mi Wilma, ako drží mačku, núti ju vystrčiť pazúriky a zarýva nimi odzadu dievčaťu do nohavičiek. Bol tam Thad a bol som tam aj ja. Nohavičky sa natiahli, mačka napla labky a usilovala sa vyslobodiť si pazúriky z umelého hodvábu. Zrazu skočila a poškriabala dievča na zadku. Dievča zvriesklo — v miestnosti zavládla panika - metalo sa hore-dolu s mačkou, drobným oranžovým stelesnením čistej hrôzy. Mača ešte vždy viselo za labku dievčaťu na nohavičkách, ťahalo ich dolu, škriabalo a prskalo vo vzduchu a chniapalo dievčaťu po zadku i po stehnách. Stuhol som. Nikto sa nepohol a nezakročil. Dievča jačalo, poskakovalo a šmátralo rukami dozadu.Čosi vrazilo do strechy stanú. Nazdal som sa, že to patrí do mojich myšlienok, lebo o ateliéri sa mi nesnívalo. Natiahol som ruku. Celtovina sa chvela sťa lodná plachta. Akoby sa čosi držalo hornej časti stanú. Látka sa chvela v mocnom stisku. Zhrozený som si uvedomil, kde som, a srdce sa mi zovrelo. Nahmatal som medzi nafukovačkami studenú baterku, zažal som ju, zasvietil som slabým lúčom na vchod a mieril som čoraz vyššie. Nevidel som nič, iba sivozelené steny, kým som si neposvietil rovno nad hlavu. Celtovina tam bola prepichnutá a dnu cez ňu vnikla jedna hánka znetvorenej päste, dlhé krivé pazúry, zahnuté dovnútra. To sú riadne pazúriská, povedal som si nahlas. Ležal som a cítil, že ma už-už obleje pot. Spod prižmúrených viečok som upieral nahor pohľad plný strachu, ale aspoň sčasti pobavený. Koniec koncov, sova nie je až taká nebezpečná. Druhá noha prepichá-vala staň pomaly a rozvážne; sova presúvala váhu z jednej nohy na druhú, kým som neusúdil, že dosiahla rovnováhu. Pazúry sa neuvoľnili, ale staň sa už tak netriasol. Ešte sa však trochu zachvieval, akoby nás ten vták chcel uniesť. Na minútku som zadriemal a usiloval som sa predstaviť si, ako vyzerá staň / vonku, keď na ňom mlčky sedí veľký nočný vták - istotne bol veľmi veľký, súdiac podľa rozmerov pazúrov a nôh - balansuje a drží nás uväznených v domnelom spánku.Pazúry sa zľahka napli, celtovina sa natrhla a roztrepotala od úderov velikánskych krídel. Čudoval som sa, že sme ešte vždy na zemi. Znovu som sa vystrel, lebo som si uvedomil, že sú to prvé nárazy sovích krídel, prudké a prakticky nehlučné. Nárazy, ktoré zdvihli vtáka do vzduchu, len čo sa krídla roztrepotali.Onedlho potom som z hlbín spánku počul, ako duní les. Súčasne s tým zvukom sa rozochvel staň. Sova sa ho držala na tom istom mieste. Dovtípil som sa to, skôr ako som zasvietil — baterku som mal ešte vždy v ruke, bola presne taká teplá ako ja - a videl som vtáčie nohy. Teraz dnu trčali aj zadné pazúry. Vytiahol som ruku z vreca a prizeral som sa, ako putuje osvetlená tenkým lúčom hore, kým som sa prstom nedotkol studeného plazieho pazúra trčiaceho spod šupín. Nevedel som, či to sova zacítila. Myslel som, že odletí, ale neodletela. Namiesto toho zasa presunula váhu na druhú nohu a pazúry nohy, ktorej som sa dotýkal, na okamih povolili. Vopchal som ukazováčik medzi nohu a celtovinu, poloblúkom okolo tvrdého studeného prsta. Noha sa zovrela, akoby nervózne a skúmavo. Stisk zmocnel, bol veľmi silný, ale nebolelo to. Uvoľnil som si ruku a vtedy sova odletela.Sova sa celú noc vracala loviť na strechu stanú. Nielenže som jej videl nohy, ked prišla za nami, ale aj som si predstavoval, čo robí, ked je preč, ako poletuje medzi stromami a všetko vidí. Lovil som s ňou, pokiaľ mi to dovoľovala obrazotvornosť v tom bezváhovom stave. Lesy mi blčali v hlave. Nadránom som už vystrel ruku a dotkol sa sovej nohy, hoci som ani nezažal baterku.

15. SEPTEMBER

Znovu a znovu som sa zobúdzal, ale keď som sa _plne prebral, sieť na prednej strane stanú bola sivá a rovná. Drew zaliezol hlboko do vreca a spal odvrátený odo mňa. Ešte v ždy som ležal s baterkou v ruke a usiloval som sa predstaviť si deň. Tiekla cezeň rieka, ale možno nás čakali iné veci, kým sa vrátime do prúdu. Dumal som hlavne o tom, že som v prostredí, v ktorom mi nepomôžu každodenné životné návyky, alebo aspoň väčšina z nich. Nemohol som sa spoliehať na nijaké návyky. Kládol som si otázku, či je toto sloboda.Rozopol som si spacie vrece a vykotúľal som sa z neho. Zadržal som dych a moja telesná teplota sa vyparovala a mizla, keď som vyliezol z vreca a vrhol letmý pohľad hore k sovej diere. Natiahol som si tenisky, obrátený k zvuku rieky, a potom som vstal.Bolo čudne teplo, ticho a dusno. Dolu riekou sa valila hustá hmla. Pohybovala sa iba o málo pomalšie ako tok a valila sa po prúde v ozrutných beztvámych vlnách. Kým som sa prizeral, sedela nad brehom a stúpala nadeň a v tom tichu som si uvedomil, že čakám, kedy vydá nejaký zvuk. Sklopil som pohľad na svoje nohy a nebolo ich, aj ruky popri bokoch mi zmizli. Stál som tam a hmla ma pohlcovala za živa.Dostal som nápad. Vrátil som sa k batohu, vytiahol som z neho dvojdielne spodné oblečenie a natiahol som si ho. Bolo skoro presne takej istej farby ako hmla. Môj luk bol potiahnutý spredu i zozadu bielym sklolaminátom. V zelených alebo hnedých lesoch to bolo obyčajne nevýhodné, ale teraz mi to vyhovovalo. Napol som luk, vlastnou váhou som vyskúšal jeho pružnosť, vybral som z tuľajky šíp a obišiel som odzadu stany. Hmla sa plazila hore celtovinou a vírila okolo Lewisa i ostatných, akoby boli v hlbokej vode. Stúpala hore do lesa, za ktorým akoby sa tiahol dlhý, úzky jarok či úžľabina. Zamieril som ta. Zavrhol som myšlienku, že zobudím Lewisa, a sústredil som sa na tpT aby som bol ticho. Nevidel som ďaleko dopredu, ale uvedomoval som si, že ak zostanem v jarku, hocikedy sa môžem vrátiť do tábora, aj keby hmla ešte zhustla. Stačí, ak sa otočím a pôjdem späť, kým sa prakticky či doslova nepotknem o stany.Zaumienil som si, že sa za týchto okolností nejako zžijem s lesom. Bol som neviditeľný ako strom.Najprv som si ani nespomenul, že by som naozaj mohol poľovať. Nemal som jasnú predstavu o tom, čo budem robiť, iba som opatrne kráčal preč od rieky, do čoraz hlbšej tíšiny a slepoty - hmla sa valila spoza mňa a hustla mi rovno pod nosom.V    jednej ruke som si niesol luk so založeným šípom a s tromi ďalšími šípmi v hrsti a druhou som hmatkal po tetive. Zunela mi pod prstami pravice sťa drôt a elektrizovala ma prúdom, ktorý nasávala z lesa, hmly i zo skutočnosti, že mi poľovačka splynula s predstavou poľovačky, a nevedel som rozlíšiť jedno od druhého. Za stanmi, prv ako som vkročil do lesa, spomenul som si, že by som mohol vyskúšať to, načo som sem prišiel, keď som si už vzal lovecký výstroj a do istej miery som ním vedel aj narábať.V    skutočnosti som túžil iba po jednom, vzdialiť sa na istý čas, na toľko, aby sa medzitým ostatní zobudili a zistili, že som zmizol. Uvažoval som, že si jednoducho sadnem dolu v jarku na breh, počkám pol hodiny, veď hodinky som si zobral - a potom vpochodujem do tábora s natiahnutým lukom a vyhlásim, že som sa išiel poobzerať po okolí. Urobil by som tak zadosť vlastnej márnomyseľnosti.Nie však hneď. Radšej ešte nie. Naozaj som sa pozeral a naozaj som počúval a moje nohy, ruky i prsty sa zoznámili so všeličím. Strieľal som dobre, aspoň na tridsaťpäť metrov, a v priebehu najbližšej polhodiny mi nehrozilo, že by viditeľnosť dosiahla túto hranicu. Keby som objavil srnu, dostal by som ju. Nepochyboval som, že je to možné a že by som to dokázal.Hmla bola ešte vždy hustá, ale začala sa dvíhať, a keď som vykročil nahor, svetla pribudlo. Začalo prerážať cez hmlu a všeličo sa z nej vynáralo - listy a konáre. Steny jarku - už som videl, že som v jarku - neboli až také vysoké, siahali mi ledva po plecia a zarovno s očami sa na obidvoch stranách rozprestierala zem porastená stromami. Nič sa nehýbalo, všade vládlo ticho, akoby tam nič nebolo, hoci som si dával záležať, aby som nešuchotal, pre prípad, že by tam niečo bolo. Vlhká pôda mi to uľahčovala. Nakoľko som to mohol posúdiť, nekráčal som hlučne, a usúdil som, že z technického hľadiska vlastne nie som až taký zlý poľovník, aspoň zatiaľ.Stúpal som po spustnutom chodníčku, položenom nižšie ako okolitý terén, a okolo mňa vírili posledné zdrapy hmly. Uvedomoval som si, že by som radšej nemal ísť oveľa ďalej, aby som v tom jarku nezablúdil. Zastal som a obrátil som sa. Všade sa mi naskytoval rovnaký výhľad.Pohol som sa nazad a ešte vždy som pozeral do diaľky; lesný terén sprava i zľava pomaly stúpal až do výšky mojich očí. Hmla sa mi začala valiť do tváre v riedkych chuchvalcoch. Začal som sa už báť, že prejdem okolo stanov až k rieke, ale vľavo sa zrazu čosi pohlo. Zastal som, hmla mi siahala presne po zuby. Vari pätnásť metrov odo mňa, na samej hranici môjho zorného poľa, zjavil sa malý srnec, podľa tvaru hlavy asi jednoročiak. Pásol sa, bol to skôr tieň srnca, ale aj malý srnec je srnec. Zdvihol hlavu a pozrel mi rovno do tváre. Z jeho zorného uhla sa mu nevyhnutne javila ako čudný kameň na zemi, ak ma vôbec zbadal. Stál som tam, po krk v jarku, na dne lesa.Obrátil sa ku mne bokom. Tisíc ráz som strieľal na tú istú vzdialenosť do terčov so štvrtinovou piochou, a keď som si na to spomenul - keď sa naňho sústredili moje oči i ruky - nepochyboval som, že by som ho hravo zložil, takisto ako keby to boli jeho kontúry z kartónu. Zdvihol som luk.Nadvihol hlavu a opäť ju sklopil. Natiahol som tetivu až k ľavému lícu a začal som cieliť. Chvíľku som držal luk naplno napnutý a musel som na to vynaložiť azda tri štvrtiny svojej telesnej sily. Šíp mu mieril rovno do srdca. Musel som mieriť trošku nad cieľ a bral som to do úvahy, hoci na túto vzdialenosť to nehralo veľkú úlohu.Pustil som tetivu, ale len čo som ju povolil, vedel som, že je to nepresný výstrel. Nie veľmi nepresný, ale jednako nepresný. Už sa mi to neraz stalo pri streľbe na lukostreleckých turnajoch. Pohol som rukou dohora práve v okamihu, keď som vystrelil. Len čo zadrnčala tetiva, srnec podskočil a zvrtol sa približne v čase, keď ho mal prepichnúť šíp. Dúfal som, že som ho predsa len zasiahol, ale všimol som si, ako mu ponad plece prebleslo oranžové pierko a zmizlo. Možno sa šíp oňho ošuchol, ale bol som si takmer istý, že ani nekrváca. Odbehol zopár krokov, zvrtol sa a obzrel sa na mňa od boku. Vyšklbol som z tuľajky ďalší šíp, aby som ho nasadil, ale už mi chýbala istota. Triasol som sa a horko-ťažko som šíp nasadil. Tetivu som natiahol tak do polovice a srnec definitívne ušiel. Jednako som vystrelil a sledoval som nepekne letiaci šíp, ktorý zmizol kdesi nad miestom, kde stál srnec.Fučal som a lialo sa zo mňa, keď som vkročil do hmly a donútil som odporné, pariace sa výpary, aby sa mi uhli. Takto som kráčal dolu kopcom a chvíľami som si pridŕžal vystretú ruku pred tvárou. Zbadal som stany - jeden staň, potom druhý, taký istý - vyzerali ako tmavé nízke fľaky a štruktúrou sa nápadne odlišovali od okolia.Lewis už vstal a pokúšal sa založiť oheň z mokrých konárikov a vetvičiek. Keď som povolil luk, vyšli von aj druhí dvaja.

-    Čo je, chlapče? — všimol si Lewis dve medzery v tuľajke.

-    Zastrieľal som si.

-    Áno? — opýtal sa Lewis a vystrel sa.

-    Naozaj. Strelil som capa na pätnásť metrov.

-    Čo sa ti porobilo? Mohli sme mať mäso.

-    Myslím, že som zdvihol ruku, v ktorej som držal luk. Nezvládol som to. Nech sa prepadnem, ak viem prečo. Mal som ho. Celý čas mi rástol pred očami. Ako keby som mal trafiť vráta na stodole. Ale aj tak som to zbabral. Zvrtlo sa to v tej sekunde, keď som pustil tetivu. Akýsi hlas mi pošepkal, zdvihni ruku, a skôr ako som si to rozmyslel, bola hore.

-    Doparoma, — zahundral Bobby. — To je tá psychológia. Jemné zálesácke umenie.

-    Ešte budeš mať príležitosť, — utešoval ma Drew. - Čaká nás dlhá cesta.

-    Kašlem na to, - mykol som plecami. - Keby som ho bol zasiahol, ešte teraz by som sa potuloval po lese a stopoval. V tejto hmle by som ho ťažko našiel. Aj vy mňa.

-    Mohol by si si označiť miesto, odkiaľ si strieľal, vrátiť sa a zavplať nás, - vysvetľoval Lewis. - My by sme ho boli našli.

—    Veď ho ešte môžete nájsť, — odvetil som. — Možno je už v susednom okrese.

—    Obávam sa, že áno, — prikývol Lewis. - Ale je to škoda. Čo sa to porobilo s mojím čarostrelcom?

-Tvoj čarostrelec vybuchol, — zasmial som sa. - Triafal pánubohu do okien. — Lewis sa na mňa zahľadel.

—    Viem, že ty by si nevybuchol, Lewis, — pokračoval som.

Nič mi nehovor. Mali by sme mäso. Žili by sme večne. A vieščo? Škoda, že si tam nebol, že som nebol s tebou. Bol by som povolil tetivu a prizeral sa, ako ho zasiahneš rovno do srdca a pľúc. Rovno do srdcovej komory. Presne doprostred, na pätnásť metrov. Ked som tam bol, myslel som vlastne na teba.

—    No, druhý raz na mňa nemysli. Mysli na srnca.

Nechal som tie vtipy a začal som vyťahovať veci zo stanov. Lewisovi sa konečne podarilo založiť aký-taký oheň. Keď slnko začalo stúpať a pripekať, hmla sa rozplynula za niekoľko minút. Hoci sme sprvoti rieku ani nevideli, teraz presvitala čoraz väčšmi a nakoniec sme videli nielen hladinu a víriaci prúd, ale aj okruhliaky na dne blízko brehu.Raňajkovali sme lievance s maslom a sorgom. Keď sme dojedli, Lewis odskočil k rieke, že poumýva riad. Ja som po-vyťahoval von všetky nafukovačky, vypustil som ich a rad-ra-dom som si na ne líhal, kým som cez ne necítil zem a nevytlačil z nich poslednú štipku vzduchu, ktorý som do nich večer predtým nafúkal. Zbalili sme stany, mokré a polepené od lístia i úlomkov kôry, a popriväzoval som ich k člnom. Opýtal som sa ostatných, či by sme si nemali vymeniť partnerov, lebo som sa bál, že netrpezlivý Lewis povie Bobbymu niečo nepríjemné. Zrazu som si všimol, že Bobby si ide zúfať z toho, že sa k nám pridal, a pomyslel som si, či by som neurobil lepšie, keby som sa ho ujal. Drew sa nesmial, aspoň nie primerane, vtipom, v ktorých Bobby objavil jediný spôsob, ako si zachovať zdvorilosť, ale ja áno.

—    Čo ty na to, bandita? — opýtal som sa Bobbyho.

—    Okej, - súhlasil. - Čo myslíš, ako ďaleko sa dnes dostaneme?

—    Nemám šajn, - priznal som sa. - Čo najďalej. Záleží na vode a na tom, koľko ráz sa budeme musieť brodiť. Všetky informácie vrátane mapy svorne tvrdia, že poniže je roklina, a to ma trochu znepokojuje. Ale teraz si s ňou neporadíme.Bobby aj ja sme nasadli a odrazili sme. Hneď mi bolo jasné, že si užijem. Sám som nebol v najlepšej forme, ale Bobby fučal a dychčal po prvých sto metroch. Nevedel si zosúladiť pohyby. Zatiaľ čo Drew sedel vpredu pevne a vážne, teraz sa kanoe správalo ináč — znervóznelo, stratilo vyrovnanosť a zdalo sa, akoby si pevne predsavzalo, že podnikne všetky úskoky, aby sa nás zbavilo. Nepochyboval som, že Bobby otrávil Lewisa a zakrátko istotne otrávi aj mňa.

—    Pomaly, — upokojoval som Bobbyho. — Pomaly. Nemusíš sa tak pachtiť. Stačí udržať čln v smere prúdu. Nemusíme vypľúvať pľúca, aby sme ta prišli. Nechaj to na rieku. Nechaj to na mňa.

—    Nevesluješ dosť rýchlo. Snívam len o tom, ako vypadnúť z tohto prekliateho miesta.

—    No, no. Veď tu nie je až tak strašne zle.

—    Že nie? V noci ma išli zožrať komáre. Som samý štípanec. Spal som na poondiatej zemi a chytil som poondiatu nádchu. Som hladný ako vlk, ale na niečo chutné. A nie na sorgum.

—    Len sa trochu upokoj a prídeme ta... keď ta prídeme. Nádchu si nevyliečiš, keď sa vykúpeš v rieke, na to môžeš dať krk.

—    Do riti, — nadával. — Hybajme odtiaľto. — Zunovala sa mi táto lesná scenéria. Zunovalo sa mi kadiť do jamy v zemi. To je pre Indiánov.

Po chvíli sa trochu upokojil a zo zátylka mu vyprchala sýta červeň. Každých dvadsaťpäť metrov sme zopár ráz zabrali a rieka nás unášala. Obával som sa však, že najneskôr do večera sa vysypeme do vody, najmä ak natrafíme na nejaký rýchly a skalnatý úsek, lebo moje ťažisko bolo dosť vysoko a jemu neslúžili nervy. S batožinou sme boli aspoň o dvadsaťpäť kilogramov ťažší ako tí druhí dvaja a čln sa len-len držal nad hladinou. Nabrali sme si na cestu priveľa vecí a zasignalizoval som Lewisovi, aby zatiahol k brehu. Počúvol, prirazili sme k druhému člnu a pripútali sme ho k brehu.

-    Začína byť horúco, — poznamenal Lewis.

-    Až príliš, — prikývol som.

-    Všimol si si toho veľkého hada?

-    Nie. Kde?

-    Ležal na konári toho starého duba, čo si sa pod ním plavil zo tri kilometre odtiaľto. Zbadal som ho, až keď si prechádzal pod ním a zdvihol hlavu. Nechcel som ťa naplašiť, bál som sa, že by mohol znervóznieť. Som si dosť istý, že to bol mokasín. Počul som už o prípadoch, keď sa spustil do člna.

-    Márnosť šedivá, — zastonal Bobby. — Iné už nepotrebujeme.

-    Veru, - prisvedčil Lewis. - Viem si to predstaviť.

-    Lewis, mohol by si nám vziať z člna nejaké veci? - opýtal som sa. — Sme strašne preťažení a nepohybliví.

-    Jasné. Dones kuchynské náradie a spacie vaky. Potom by sme mali byť narovnako, aspoň približne. Mohol by si nám prepustiť aj polovicu z toho piva, čo nám ešte zostalo.

-    Ochotne. Dnes sa budeme musieť všetci ochladzovať.

-    A prečo iba pivom? — opýtal sa Lewis a rozopol si košeľu. — Je tu plytko a rieka tečie pomaly. Idem sa namočiť.

Preniesol som spacie vrecia, pivo, varič a ostatný kuchynský riad do druhého člna. Lewis sa už vyzlečený kúpal, hlučne plával dolu prúdom. Často pritom ukazoval chrbát ako Johnny Weiss-múller v starých filmoch o Tarzanovi. V plávaní vynikal ako vo všetkom a hravo predbehol prúd. Potom zamieril nazad a oči mu nad hladinou žiarili od únavy. Vyzliekol som si kombinézu a skočil som do vody. Drew za mnou.Rieka bola veľmi studená, akoby sa v nej bol práve roztopil sneh a ľad. Bola však úžasne čistá a osviežujúca, rozbíjala sa okolo človeka sťa sklo a hneď sa zasa zaceľovala. Zaplával som si kúsok po prúde - zunovala sa mi všetka ľudská námaha, najmä moja vlastná - a bol by som sa ochotne dal bez námahy unášať nadol, živý či mŕtvy, bez ohľadu na to kam. No zaplával som nazad, tvrdých štyridsať metrov proti nenápadnému, ale mocnému prúdu, a postavil som sa vedľa Lewisa, ktorý stál po pás vo vode, triasol sa a plieskal po bruchu. Pozrel som naňho, lebo som ho ešte nikdy nevidel bez šiat.Všetko, čo za tie roky pre seba urobil, sa mu vynahradilo, keď tam stál vo vode, vo vlastných stopách. Vyčítal som mu to z pohľadu, keď mi pozrel do očí. Vynahradil som mu to pohľadom, ktorý som opätoval. Jakživ som nevidel také chlapské telo, ani na fotografiách vo vzpieračských časopisoch, lebo vzpierači bývajú zväčša nízki a Lewis meral skoro dva metre. Váhu by som mu odhadol na deväťdesiat. Svalstvo mal súmerné, a keď sa pohol, žily mu vystupovali na povrch. Keď sa tak človek naňho zahľadel, vyzeral ani poskladaný z červenohnedých, dobre do seba zapadajúcich polien, posplietaných belasým drôtom. Žily mu bolo vidieť ešte aj na bruchu a dobre som vedel, že ho to stálo nepredstaviteľne veľa cvičenia - a odriekania - aby dosiahol tento výzor.Položil mi ruku na plece a pošteklil ma chlpmi. - Čo ty na to, gorila Bolgani?

—    Myslím, že Tarzan hovoriť rozoklaným jazykom, — odpovedal som. — Myslím, že vládca džungle hovoriť jazykom hada Histaha. Myslím, že sa nikdy nedostať z pralesa. On nás doviesť sem, aby nás tu nechať a založiť kráľovstvo.

—    Tak je, — ohlásil sa Bobby z brehu. — Správne, kráľovstvo hadov.

Drew sa k nám blížil od rieky. - Márnosť, to je fantázia, -nadchýnal sa. - Naozaj. V živote som sa necítil tak ohromne. Sviežo. Vieš, presne ako vravím. Teraz cítim, že by som to vydržal celý deň. Aj ty by si sa mal hodiť do vody, Bobby.

—    Nie, ďakujem. Keď budeš hotový, ja aj ten druhý tučniak pôjdeme ďalej, ten umytý aj neumytý.

Sadol si, kolená pod bradou, akoby sa na slnku chránil pred chladom z vody, ktorý z nás sálal. Bradavky sme mali belasé a stuhnuté a brušné svaly sa mi v mrazivej tečúcej vode začínali zvierať. Vyliezol som von a natiahol som si spotenú kombinézu. Hlavu som mal sviežu a chladnú, hoci telo mi horelo a rád by som sa bol vrátil na vodu, skôr ako sa zo mňa zasa začne liať. Pristúpili sme s Bobbym k člnu a uvažovali sme, čo ešte preložiť do druhého člna. Skončilo sa to tak, že sme viezli len jeden staň, môj luk, šesť plechoviek piva a Drewovu gitaru, lebo do dreveného člna trochu zatekalo, kým náš bol pomerne suchý. Zabalili sme gitaru do celtoviny, nasadli sme a odrazili od brehu.Išlo sa nám oveľa lepšie a Bobby vesloval zručnejšie, možno preto, a možno pochopil, že rieke dáme zbohom tým rýchlejšie, čím menej ťažkostí nám bude spôsobovať.Voda bola dlho pokojná. Stále sme kľučkovali od jedného brehu k druhému, usiloval som sa vyhýbať konárom, a nebolo to ťažké. Rieka sa rozlievala do šírky, tiekla lenivšie a tichšie a museli sme o to viac veslovať. Prúd sme už skoro ani necítili, bol slabý, a keď sme odpočívali, zdalo sa nám, že nás ťahá dopredu čosi neviditeľné pod nami, zatiaľ čo voda okolo nás znehybnela. Odkiaľsi spredu sme počuli šum, ale jednostaj ustupoval po prúde. Za každou zákrutou sa nám otváral nový úsek rieky, vrúbený na obidvoch brehoch lesmi. Vpravo sa mihla volavka. Utekala pred nami dolu prúdom, najprv doľava, potom doprava, trepotala krídlami rýchlo a nerozhodne. Zmizla, za ďalšou zákrutou, a keď sme ju obišli, opäť sa vynorila z lístia, hoci sme ju tam nevideli, a úporne sa vzniesla do vzduchu na dlhých belasých krídlach. Vydala pritom chrapľavý, neľudský, bolestný škrek, urobila pred nami nad riekou veľkolepý polobrat a znovu zamierila dolu prúdom dlhými pohybmi krídel. Ich končekmi sa takmer dotýkala hladiny. Nech bola hocikde, pri každom pohybe krídel sa pod ňou zjavil jej tieň, neurčitý a zdeformovaný riekou. Opakovalo sa to po štyroch či piatich zákrutách, kým sme neprišli k ďalšej, takej istej ako boli ostatné, za ktorou sme ju už nevideli. Možno zablúdila do lesa, ale najskôr pochopila, že stačí, ak zostane ticho sedieť. Azda veľa nechýbalo a znovu by sa bola hystericky vzniesla do vzduchu, keď sme sa priblížili k nej a plavili sme sa okolo, ale podarilo sa jej potlačiť v dlhom krku zúfalý škrek, kým sme sa nevzdialili.V novom tichu rieka akoby sa pod nami čoraz väčšmi prehlbovala. Slnko stúpalo a farba sa menila na sýtozelenú. Prúd sa začal zrýchľovať. Každým záberom sme napredovali ďalej. Keby sa niekto predieral húštinou po brehu, pomyslel som si, neudržal by s nami krok.Každú chvíľu som poškuľoval po luku pri nohách. Mal veľkú rukoviatku a vyzeral napäto, vedia neho ležali dva šípy natreté farbou na steny. Špirálovito z nich vytŕčali veľké oranžové perá a zašmirgľované hrany širokých hrotov sa ligotali na slnku sťa rádium. Neprestajne som skúmal obidva brehy, či neuvidím srnky, a dúfal som, že naďabíme na statného srnca pri napájaní, hoci by som sa zapotil, aby som udržal čln v rovnováhe, keď budem naťahovať luk, ale to by stálo za to.Preplavili sme sa cez hlbšiu, rýchlejšiu vodu a vstúpili sme do pokojného, širokého úseku v dlhej zákrute. Zaviedla nás pod obrovské ihličnaté stromy, ktoré zhora zacláňali rieku. Boli to smreky alebo borovice. V tej tme sme sa cítili stiesnene. Hustá zeleň akoby nám vyrážala dych z pľúc. Obidvaja, Bobby aj ja, sme ako na povel vytiahli veslá z vody a spomalili do tempa, ktoré vyhovovalo rieke. Na sčerenej hladine sa mihotali zlatisté svetelné záblesky. Pálili a vyzerali natoľko zhmotnené, že sa takmer dali zdvihnúť z hladiny ako klince.Plavili sme sa medzi lúkami, zarastenými vyše dvojmetrovou trávou. Škvrnitá časť brehu sa zošuchla do vody a trvalo mi minútu, kým som pochopil, že je to had. Zamieril krížom cez rieku, sedem metrov pred nami, plával, akoby sa plazil, a hlavu pritom dvíhal do výšky. Na druhom brehu vyliezol z vody, ale pohyboval sa stále rovnako, tvor, ktorý vzbudzuje iba jeden pocit, pozná iba jeden pohyb a nijaké prekážky.Napredovali sme ďalej a zabárali sme veslá do vody dlhými, pomalými rozmachmi. Prispôsoboval som sa Bobbyho tempu, ako som najlepšie vedel. Pohol som sa vtedy, keď on, a vypracoval som sa natoľko, že som začieral a vyťahoval veslo súčasne s ním. Ten pokrok mu akiste robí radosť, pomyslel som si, ale nič som nepovedal, lebo som sa bál, že poruším rytmus.Dve hodiny potom, čo nás opustila volavka, sme dopili zvyšok piva. Slnko mi pripekalo na plešinu a nylonová kombinéza zvlhla od môjho potu. Jazyk mi opuchol v ústach a chrbtica mi dobreže nerozrezala kožu. Medzi zábermi som si ju ohmatával, či mi ne-pukol niektorý stavec. Hrana sedačky sa mi zarývala do pravého stehna, lebo iba v tej polohe som mohol účinne veslovať. Všetky bolesti sa začali zlievať do jednej, nemohol som si pomôcť.Obzrel som sa. Druhé kanoe sa práve približovalo. Lewis sa držal za nami, lebo nás nechcel stratiť z dohľadu, akiste pre prípad, že by sa nám niečo stalo. Slovom, bol za nami vari kilometer a zmizol, keď sme vplávali do ďalšej zákruty. Ukázal som veslom na ľavý breh. Nevedel som, či si ma všimli, alebo nie, ale zaumienil som si, že im zakývam, keď sa ukážu. Najradšej by som si bol ľahol do chládku a chvíľku si oddýchol. Bol som hladný a rád by som si bol dal ešte jedno pivo. Veslovali sme a zákruta zostala za nami.Keď sme sa priblížili k ľavému brehu, spod stromov bolo počuť zvuk, ako keď sa leje voda. Lístie sa na tom mieste pohybovalo, ani čo by pofukoval vánok. Do rieky sa vlieval spenený svieži, zelenobiely potok. Preplavili sme sa tade spolovice bokom a pristáli sme zo sedemdesiatpäť metrov poniže. Zamieril som predkom k zemi a usilovne som vesloval, zatiaľ čo Bobby vystúpil a priväzoval čln.

—    Normálne som sa nadrel, — poznamenal Bobby, keď mi podával ruku.

—    Bože, bože, - zavzdychal som. - Som už pomaly starý na také veci. Ale človek sa učí na vlastnej koži.

Bobby si sadol na zem a odviazal si z krku vreckovku. Naklonil sa nad hladinu a namočil ju do nej, potom si opláchol tvár i krk a dlho si šúchal nos. Nahol som sa dopredu, zopár ráz som sa dotkol rukami prstov na nohách, aby som sa rozhýbal po polohe, ktorá mi kaličila chrbát, a potom som zablúdil pohľadom proti prúdu. Druhý čln som ešte vždy nevidel. Obrátil som sa, že poviem niečo Bobbymu.Z lesa vykročili dvaja chlapi, jeden niesol v ruke brokovnicu. Držal ju za hlaveň.Bobby netušil, že sú tam, kým mi nepozrel do očí. Potom sa obzrel ponad plece, uvidel ich, vstal a oprášil sa.

—    Čo je? - opýtal sa.

Vyšší prižmúril oči a zatváril sa prísne. Kráčali ďalej dopredu v akomsi polkruhu, akoby sa čomusi vyhýbali. Ten nižší bol starší, mal veľké biele oči a prešedivené strnisko, ktoré mu v chumáčoch rástlo na lícach. Tvár akoby sa mu krútila na všetkystrany. Mal na sebe montérky a brucho mu išlo z nich vypadnúť. Ten druhý bol chudý a vysoký. Žmúril, akoby pozeral z jaskyne alebo z nejakého ponurého úkrytu kdesi v hĺbke žltkastých očí. Keď pohol ústami, dolná čeľusť sa mu priveľmi zdvihla, akiste nemal zuby. Ušli z väzenia, prebleslo mi hlavou a vzápätí: alebo pália lavórovicu.No ešte vždy som dúfal, že sú to poľovníci, i    Prišli k nám a nevedno prečo zastali až smiešne blízko. Tvárilsom sa, že sa nedám, možno zo zásady.Ten starší sa týčil nado mnou, zavrtel tou chorobnou tvárou a precedil: — Čo tu, došlaka, vlastne robíte?

-    Ideme dolu riekou. Od včerajška.

Dúfal som, že rozhovor nám aspoň v niečom trochu pomôže.Pozrel na toho vysokého. Možno sa dorozumeli očami, a možno nie. Necítil som, že je Bobby nablízku, a čln nebolo vidieť. Scvrkol som sa na svoju skutočnú veľkosť, hoci o tejto telesnej zmene som vedel len ja, a solar plexus mi zlyhal v tom napätí. - Včera popoludní sme vyrazili z Oree a dúfam, že podvečer alebo zajtra ráno sa dostaneme do Aintry.

-    Do Aintry?

-    Jasné, — ozval sa Bobby a najradšej by som ho bol zahlušil. — Táto rieka tečie len jedným smerom, pán kapitán. Vy to neviete?

-    Do Aintry sa nikdy nedostanete, - odvetil vysoký, ale nezdôraznil ani jedno slovo.

-    Prečo? - opýtal som sa naľakaný aj zvedavý. Čudné, ale zaujímalo ma jeho vysvetlenie.

-    Lebo táto rieka netečie do Aintry, - odpovedal. - Voľakde ste zle odbočili. Tu táto rieka ani zďaleka netečie do Aintry.

-    A kde tečie?

-Tečie... tečie...

-    Tečie do Circle Gapu, - doložil ten druhý. Chýbali mu zuby, ale neprekážalo mu to. - Skoro sto kilometrov.

-    Človeče, - ozval sa chlap so strniskom na tvári, - veď neviete, kde ste.

-    Hm, - poznamenal som, - ideme tam, kde tečie rieka. Dúfam, že niekde sa dostaneme.

Ten druhý podišiel bližšie k Bobbymu.

-    Dočerta, - pokračoval som, - my sa do vás nestaráme. Vôbec netúžime po nepríjemnostiach. Ak tu niekde máte desti-lačku, v poriadku. Nikomu by sme nemohli prezradiť, kde je to, lebo vám voľačo poviem. Máte pravdu. Nevieme, kde sme.

—    Destilačku? — zatiahol ten vyšší a zdalo sa, že je úprimne prekvapený.

—    Jasné, - pokračoval som. - Ak pálite whisky, radi si od vás kúpime. Veru by sa nám zišla.

Chlap bez brucha si ma premeral. - Viete, dočerta, o čom to vlastne hovoríte?

—    Neviem, o čom hovoríte vy, - odsekol som.

-    Povedali ste čosi, že pálime whisky. Myslíte si, že my pálime whisky. No tak, nemám pravdu?

—    Hovno, - odvrkol som. - Neviem, či pálite, poľujete, alebo či sa celý život ponevierate po lese, a kašlem na to. Neviem, a môže mi byť ukradnuté, čo robíte. Mňa do toho nič.

Pozrel som na rieku, ale vzdialili sme sa kúsok od brehu a nevidel som náš druhý čln. Nepredpokladal som, že by sa bol plavil ďalej, ale nebol som si celkom istý. Smutne som pokrútil hlavou pri myšlienke, že sa to stalo. Možno sme sa priveľmi náhlili.Musel som pozbierať všetky sily, aby som pozrel tomu chlapovi do očí a pokúsil sa poradiť si s ním. Všimol si pohľad, ktorý som vrhol na rieku.

-    Je s vami ešte niekto? - opýtal sa ma.

Preglgol som a zamyslel som sa. V rýchlosti som zvažoval rozličné alternatívy. Ak poviem áno a pokúsia sa niečo vyviesť, zamočíme Lewisa a Drewa do nepríjemností bez možnosti brániť sa. Hoci, možno by nás nechali na pokoji, lebo na štyroch by nestačili. Na druhej strane, ak poviem nie, Lewis a Drew -najmä Lewis by mohol niečo... niečo podniknúť. V duchu som si predstavil Lewisove hrudné svaly a nohu. Na rozdelených stehenných svaloch mu navierali žily a noha sa mu mihotala podvodou, noha s malým členkom, mohutná ako u kentaura. Rozhodol som sa pre to druhé.

—    Nie, - odvetil som a urobil som zopár krokov do lesa, aby som ich odlákal od rieky.

Chudý natiahol ruku a dotkol sa Bobbymu pleca. Ohmatal mu ho akosi čudne labužnícky. Bobby sa odtiahol, ale vzápätí sa ocitol pred hlavňou pušky. Zamierila naňho takmer ledabolo, ale rozhodne.

-    Už by sme mali ísť, - vyhlásil som. - Čaká nás dlhá cesta. - Vykročil som k člnu.

—    Nikde nepôjdete, — prehovoril chlap predo mnou a zacielil mi brokovnicou na prsia. Srdce sa mi roztriaslo pri myšlienke na výbušninu v obidvoch hlavniach a bol by som rád vedel, ako by asi vyzerali ústia hlavní presne vo chvíli, keď z nich vystrelí. Či z nich vyšľahnú plamene, či sa zahalia do sivého obláčika a či sa vlastne zmenia v okamihu, keď človek ešte žije a zomiera, prestrelený v polovici tela. Omotal si okolo ruky špagát, ktorý používal ako spúšť.

-    Radšej sa vráť, ak nechceš, aby sa ti črevá rozleteli po celom lese.

Váhavo som zdvihol ruky ako postava vo filme. Bobby pozrel na mňa, ale bol som bezmocný a mechúr sa mi chvel. Kráčal som hlbšie do lesa cez vysoké kríčky, ktoré som videl, ale necítil. Ostatní išli všetci za mnou.Jeden hlas poznamenal: - Chrbtom k tomu stromčeku.

Vybral som si strom. - K tomuto? - opýtal som sa.

Odpoveď som nedostal. Oprel som sa chrbtom o strom, ktorý som si vybral. Chudý pristúpil ku mne a vzal mi látkový opasok s nožom i s lankom. Rýchlymi pohybmi prstov odviazal lano, rozopol opasok a pripútal ma ním k stromu tak tuho, že som ledva dýchal, s prackou vzadu za stromom. Vrátil sa s nožom v ruke. Svitlo mi, že kedysi už iste robili niečo podobné, takúto metódu si zrejme nevymysleli pri tejto príležitosti.Chudý zdvihol nôž a obzeral sa po slnku, aby mu naň zasvietilo, ale tam, kde sme sa nachádzali, slnko nebolo. No aj v tom hlbokom prítmí som videl ostrie, ktoré som nabrúsil napredmestskej brúske. Videl som malé priečne ryhy po vysoko-obrátkovej brúske, ktoré smerovali k vražednej kovovej hrane.

-    Len sa na to pozri, - oslovil vysoký toho druhého. - Stavím sa, že by sa s ním dalo oholiť.

-    Prečo ho nevyprobuješ? Zdá sa, že je všade zarastený. Okrem hlavy.

Ten vysoký chytil zips na mojej kombinéze, ktorá sa mierne dvíhala, keď som dýchal, a roztvoril ho až po pás, ani čo by ma páral.

-    Môjtybóže, - zasmial sa ten starší. - Doparoma, je chlpatý ako opica. Už si to videl?

Ten chudý mi podoprel bradu hrotom noža a zdvihol mi ju.

-    Ešte ťa nikto nevymiškoval, ty hnusný opičiak?

-    V poslednom čase nie, - odpovedal som, akoby som sa rozprával s niekým z mesta. - Čo by z toho mohol mať?

Oprel mi nôž naplocho o prsia a poškriabal ma. Zdvihol ho, boli na ňom čierne vlasy a kvapka krvi. - Je ostrý, - poznamenal.

-    Mohol by byť a'j ostrejší, ale je ostrý.

Krv mi stekala spod brady, kde mi oprel hrot. Nikdy som sa nestretol s takou brutalitou a nevšímavosťou na dotyk, ani s takou necitnosťou k telu blížneho. Ocel či oceľové ostrie mi naháňali hrôzu. Necht toho chlapa by pôsobil nemenej surovo, hocijaký pohyb by urobil. Nôž iba zvýrazňoval jeho bezohľadnosť. Znovu som pokrútil hlavou a zalapal som po vzduchu v sivej beznádeji plnej lístia. Zdvihol som pohľad do koruny stromu, ku ktorému ma pripútal, a potom som ho sklopil na čistinu, kde bol Bobby.Hľadel na mňa s otvorenými ústami, keď som lapal po dychu a každú sekundu zápasil o život. Nemohol mi pomôcť, ale keď mi pozeral na krvácajúce prsia a hrdlo, videl som, že ho väčšmi znepokojuje vlastný osud ako môj.-Nejako to súviselo s tým, že ho nespútali.Obidvaja zamierili k Bobbymu, pušku teraz niesol ten chudý. Bielobradý ho chytil za plecia a zvrtol tvárou po prúde.

-    A teraz dolu gate, - zavelil.

Bobby váhavo spustil ruky. — Dolu... ? - začal.

Kŕč mi zovrel črevá. Panebože.Bezzubý priložil brokovnicu hlavňami Bobbymu pod pravé ucho a zľahka ho štuchol. - Nech sú raz-dva dolu, - zopakoval.

-    Ale načo vlastne... - chabo sa bránil Bobby.

-    Drž hubu, - zahriakol ho starší. - Rob, čo ti kážem.

Ten ozbrojený štuchol Bobbyho do hlavy tak surovo a prudko, že som sa zľakol, či puška nevystrelí. Bobby si odopol opasok aj nohavice. Vyzliekol si ich a nechápavo sa obzeral, kde by si ich mohol odložiť.

-    Aj spodky, - zavelil ten bruchatý.

Bobby si sťahoval spodky ako chlap, čo sa prvý raz vyzlieka v telocvični, a stál tam ťarbavý a ružový. Nezarastené stehná sa mu chveli a kolená pritískal k sebe.

-    Vidíš ten peň? Hybaj k nemu.

Bobbymu sa podlamovali nohy. Pomaly kráčal k veľkému vyvalenému stromu a zastal pri ňom so zvesenou hlavou.

-    Teraz si kľakni krížom cezeň.

Ten vysoký puškou donútil Bobbyho skloniť hlavu, keď si kľakol cez klát.

-    Vyhrň si hore košeľu, ty vypasenec.

Bobby siahol rukou dozadu a vyhrnul si kúsok košeľu. Nevedel som si predstaviť, na čo asi myslí.

-    Povedal som hore, - osopil sa naňho vysoký. Brokovnicou vyhrnul Bobbymu košeľu až na krk a urobil mu pozdĺž chrbtice dlhý červený škrabanec.

Aj bielobradý bol zrazu od pása dolu vyzlečený. Nemalo zmysel uvažovať či zdôvodňovať, zaumienili si, že vykonajú to, čo chcú. Ja som lapal po vzduchu, aby som sa nezadusil, a Bobbyho telo, nehybné a ružové, zaujalo obscénnu pózu, ale nebolo pomoci. Vysoký znovu priložil Bobbymu pušku k hlave a ten druhý si zaňho kľakol.Otriasol mnou výkrik a keby som bol mal dosť vzduchu, bol by som si myslel, že kričím ja. Bol to bolestivý, pobúrený výkrik, za ktorým nasledoval zvuk obyčajnej, nemej bolesti. Vzápätí sa mu vydral z hrdla ďalší výkrik, vyšší a hlasnejší. Vyrazilo mi všetok dych, sklonil som hlavu a pozrel na rieku. Kde toľko trčia,pýtal som sa každou žilkou, a keď som ta pozeral, krovie sa rozostúpilo na nepredpokladanom mieste a utvorilo zložitý priechod ústiaci až do rieky. Chvíľu som si nebol istý, či je to voda, alebo lístie, ale v priechode som zbadal Lewisov čln. Lewis a Drew vytiahli veslá z vody, potom odbočili a zmizli.Bielovlasý sa ešte vždy zaoberal Bobbym a každú chvíľu sa usiloval lepšie oprieť kolenami o zem. Nakoniec pozrel dohora, ani čo by chcel z plného hrdla zavyť do lístia či do neba, a mlčky sa zachvel. Chlap s puškou sa prizeral a v očiach sa mu zračila čudná miešanina súhlasu a súcitu. Chlap so strniskom na tvári sa stiahol.Ten, čo stál, urobil krok dozadu a prestal Bobbymu mieriť puškou za ucho. Bobby sa pustil vyvaleného stromu, zosunul sa na bok a obidvoma rukami si zakryl tvár.Všetci sme si vzdychli. Už sa mi dýchalo lepšie, ale len trochu.Tí dvaja sa obrátili ku mne. Vystrel som sa, ako som vedel, a čakal som pri strome. Bol som im vydaný na milosť a nemilosť. Cítil som, ako mi vedľa hlavy trčí môj nôž zapichnutý do kôry, a videl som krvavé žilky v očiach toho vysokého. To bolo všetko, v hlave som mal prázdno.Bradatý pristúpil ku mne a zmizol za mnou. Strom poskočil a do pľúc sa mi dychtivo vovalil vzduch. Spadol som doluznačky, ale nie ďaleko, lebo ten vysoký mi strčil pod nos pušku. Bol to veľmi čudný pocit, neuveriteľne smiešny, keď som si uvedomil, že môj mozog myslí v tom okamihu na Deana a na Marthu a aj na to, že v nasledujúcej sekunde sa možno rozprskne po lístí a konároch kríkov.

—    Tak čo, ty plešatý tučniak, hm? - oslovil ma vysoký.

—    Čo vám mám na to povedať? - opýtal som sa. — Áno. Som plešatý a tučný. Dobre?

—    Si chlpatý ako také hnusné psisko, čo?

—    Sú aj také psy.

—    Čo, dočerta... - začal a zvrtol sa k tomu druhému.

—    V ústach nemá chlpy, - poznamenal jeho spoločník.

—    Máš pravdu, - prikývol vysoký. - Strč mu to pod nos.

Obrátil sa ku mne, pušku podával kumpánovi, ale pritom sanaňho neobzrel. Zbraň visela vo vzduchu, na konci jeho vystretej ruky. Potom ma oslovil: — Hoď sa na kolená, chlapče, a pomodli sa. A dobre sa pomodli.

Kľakol som si. Keď som sa kolenami dotkol zeme, začul som akýsi zvuk. V lese čosi luplo, ako keď sa roztrhne guma, alebo niekto rýchlo zatne kosákom. Ten starší stál, hlaveň pušky v ruke, v tvári ešte vždy ten istý hlúpy výraz prevahy a uprostred hrudníka mu trčal polmetrový jasnočervený šíp. Zjavil sa mu tam z ničoho nič, ani čo by mu vyrástol z tela.Nič sme nechápali, zostali sme všetci na svojich miestach, ten vysoký predo mnou si rozopínal nohavice, ja som kľačal, viečka prižmúrené, takže som nevidel les a Bobby sa metal zboka nabok, ale videl som ho iba kútikom oka, lebo ho zakrývalo lístie. Puška padla na zem a ja som po nej váhavo siahol, lebo ten vysoký sa vrhol ako besný tým istým smerom. Držal som ju obidvoma rukami za pažbu a keby som si ju bol vládal pritiahnuť, zaraz ho rozstrieľam na kusy. On však iba slabo chmatol po hlavni a akiste vycítil, že ja ju držím pevnejšie; a vycítil aj to, na čo sa sústreďujem duchom i telom. Odskočil nabok a zmizol v lese oproti miestu, odkiaľ priletel šíp.Vstal som s puškou a vrátili sa mi sily. Špagát som si omotal okolo pravej ruky. Pohyboval som puškou hore-dolu a kryl som všetko, les i celý svet. Na čistine nebol nikto, len Bobby, postrelený chlap a ja. Bobby ešte vždy ležal na zemi, hoci už dvíhal hlavu. Toľko som si uvedomoval, ale neviem, prečo som nevnímal jasne Bobbyho ani seba, lístie ani rieku. Postrelený chlap ešte stál. Nevedel som sa naňho sústrediť. Neveril som vlastným očiam. Vyzeral ako postava z filmu, sivá, hmlistá, a opúšťali ho sily. Ohromene som sledoval, ako sa správa. Opatrne siahol na šíp a videl som, že v ňom väzí pevne ako prsná kosť. Prepichol ho tuho, nehýbal sa a trčal z neho vpredu i vzadu. Chytil ho obidvoma rukami, ale šíp bol silnejší. Ruky mu navidomoči slabli a začali mu drevenieť. Klesol na kolená, zvalil sa na bok a pokrčil nohy. Zmietal sa sem i ta, akoby mu z hrudníka vyrazilo dych, a po celý čas vychádzal z neho bublavý, chrčivý zvuk. Pery mu očerveneli, ale kŕče akoby mudodali nových síl. Bolo na tom čosi smiešne a neopísateľné. Zdvihol sa na jedno koleno, znovu sa pozviechal a ja som stál, puška v uhlopriečnej polohe. Urobil zopár krokov k lesu, ale vzápätí si to rozmyslel a tanečným krokom sa vrátil ku mne, tackavo a neisto sa motal ako v začarovanom kruhu. Vystrel ku mne ruku ako prorok a ja som zamieril brokovnicou rovno na hlavicu šípa a zuby mi zľadoveli. Bol som pripravený skončiť to jediným činom, jediným pohybom.Ale nebolo treba. Skrčil sa a zvalil na zem, tvárou na špice mojich bielych tenisiek, prebehol ním kŕč od hlavy do nôh, zachvel sa a znehybnel. Otvoril ústa a mal ich plné krvi, ako jablko. Na perách sa mu utvorila priezračná bublina a zostala tam.Cúvol som a ešte raz som si obzrel scénu, miesto činu, aby som pochopil situáciu. Bobby sa opieral o lakeť, oči červené ako bublina na ústach mŕtveho. Vstal a pozrel na mňa. Uvedomil som si, že dvíham naňho pušku. Mieril som ňou všade, kde som uprel pohľad. Spustil som hlaveň. Čo som mu mohol povedať?

-    Hm.

-    Panebože, - vzdychol si Bobby. - Panebože.

-    Si v poriadku? - opýtal som sa. Musel som to vedieť, hoci otázka bola nepríjemne priama.

Bobby ešte väčšmi očervenel v tvári a pokrútil hlavou. - Neviem, - odvetil. — Neviem.

Vstal som, on si ľahol s hlavou v dlani a obidvaja sme pozerali rovno pred seba. Všade bolo ticho. Chlap prepichnutý alumínio-vým šípom ležal na jednej ruke a pravicou voľne držal šíp za hrot. Za chrbtom mu svietilo belasostriebristé pierko Lewisovho vyčačkaného šípa, ktoré v lese pôsobilo neprirodzeným dojmom.Desať minút sa nič nestalo. Ktovie, či sa ten druhý nevráti skôr ako Lewis, hútal som a začal som si predstavovať, ako Lewis vyjde z lesa na jednej strane čistiny, ten vysoký sa vynorí na druhej a rozdajú si to, hoci som si nevedel predstaviť ako. Práve som rozoberal detaily, ked som začul, že sa čosi pohlo. Časť kôry veľkého duba sa pohla vo výške stehna a Lewis vyšiel spoza stromu na čistinu. Na tetive mal nasadený ďalší šíps pestrým pierkom. Drew kráčal za ním a v ruke stískal veslo ako baseballovú palicu.Lewis prešiel medzi mnou a Bobbym, prekročil chlapa na zemi a oprel luk okrajom o list. Drew zamieril k Bobbymu. Ja som tak dlho držal pušku v pohotovosti, že sa mi videlo čudné, keď som teraz musel sklopiť hlaveň, takže som nemohol nikoho zabiť, iba ak zem. Ale urobil som to a pozreli sme s Lewisom na seba ponad mŕtveho chlapa. Oči mu ožili a rozžiaril sa. Usmieval sa nenútene a veľmi priateľsky.

-    Hm, čo urobíme? Čo teraz... urobíme?

Pristúpil som k Bobbymu a k Drewovi, hoci som nemal ani potuchy, čo urobím. Videl som všetko, čo sa stalo s Bobbym, počul som ho kričať a jačať a chcel som ho upokojiť, že to všetko hodíme pod stôl a že na to zabudneme, len čo vyjdeme z lesa, alebo len čo sa vrátime do člnov. Nevedel som však, ako to povedať, alebo ako sa ho opýtať, či má hrubé črevo v poriadku, či si nemyslí, že vnútorne krváca. Keby sme ho chceli prehliadnuť, bolo by to nepredstaviteľne smiešne a ponižujúce.Prirodzene, že sa na to nedalo ani pomyslieť. Bobby sa pred nami všetkými pobúrené uzavrel. Vstal a cúval ešte vždy nahý od pol pása, pohlavné orgány rozboľavené. Zdvihol som spodky i nohavice a podal som mu ich. Prekvapene po nich siahol. Vytiahol si vreckovku a odišiel za kríčky.Ešte vždy som ťahal pušku po zemi ako ten vyšší, keď prvý raz vystúpil z lesa, a vrátil som sa k Lewisovi, ktorý sa opieral o luk a hľadel za rieku.Ani na mňa nepozrel a poznamenal: — Nazdal som sa, že nič iné sa nedá robiť.

-    Nie, - prisvedčil som, hoci som si nebol až taký istý. — Myslím, že by sme si to boli zlizli.

Lewis zablúdil pohľadom ta, kde sa pobral Bobby, a vtedy som si uvedomil, že som sa- mohol vyjadriť aj lepšie.

-    Nepochyboval som, že by nás boli zabili.

-    Pravdepodobne áno. Veď v tomto štáte sa sodomia trestá smrťou. A pred hlavňou pušky... Nie, neboli by vás pustili. Načo?

—    Ako si sa dovtípil?

—    Začuli sme Bobbyho a usúdili sme, že jedného z vás uštipol had. Hneď sme zamierili za vami, ale zrazu mi napadlo, že jeden by si poradil s uštipnutým takisto dobre ako všetci traja, ak to bol had, aspoň zatiaľ. No ak v tom majú prsty nejakí ľudia, povedal som Drewovi, že urobím múdrejšie, ak sa k nim priplichtím nepozorovane.

—    Čo ste urobili?

—    Odbočili sme do toho potôčika a veslovali sme hádam päťdesiat metrov proti prúdu. Potom sme strčili kanoe do krovia a vystúpili sme. Napäl som tetivu, nasadil šíp a priblížili sme sa azda na tridsať metrov k miestu, kde ste boli. Len čo som tam zbadal štyroch ľudí, začal som si hľadať miesto, aby som mohol strieľať pomedzi lístie. Sprvoti som nechápal, o čo ide, hoci som to predpokladal. Mrzí ma, že som nemohol pomôcť Bobbymu, ale aspoň som sa nepomýlil a neprestrelil som mu hlavu. Keď ten chlap vstal, zamieril som naňho a čakal som.

—    Ako si vedel, kedy máš vystreliť?

—    Keď namieril na teba pušku a keď nič nehrozilo Bobbymu. Jednoducho som musel vyčkať takú situáciu. Ten druhý zatiaľ nič neurobil a bol som dosť presvedčený, že si pušku vymenia. Bál som sa len jedného, že sa dostaneš medzi mňa a neho. No po celý ten čas som naňho mieril a pozeral som na šíp. Aspoň minútu som držal luk natiahnutý. Bolo by sa mi strieľalo oveľa ľahšie, keby som ho nebol musel toľko držať. No aj tak to bolo dosť ľahké. Vedel som, že ho trafím. Usiloval som sa ho zasiahnuť doprostred chrbta, trochu doľava. Pohol sa, ináč by to bol dostal presne ta. Keď som povolil tetivu, vedel som, že ho zasiahnem.

—    Veď si ho zasiahol, — poznamenal som. - Čo s ním teraz urobíme?

Drew pristúpil k nám, vyšúchal si ruky hlinou a oprášil si ich o stehná.

—    Môžeme s ním urobiť iba jedno, - prehovoril. - Naložíme telo do člna, dopravíme ho dolu do Aintry a tam ho odovzdáme hliadke. Rozpovieme im všetko, čo sa stalo.

—    Čo vlastne? - opýtal sa Lewis.

Presne to, čo sa stalo, — odvetil Drew a zvýšil hlas o jeden tón. - Je to predsa odôvodnené zabitie v sebaobrane, celkom jasne. Obťažovali dvoch členov nášho tímu so zbraňou v ruke. Mal si pravdu, iné sa nedalo robiť.

-    Nič iné, len ho streliť odzadu do chrbta? - milo sa opýtal Lewis.

-    Ty si to urobil, Lewis, - upozornil ho Drew.

-    Čo by si bol urobil ty?

-    Tu nejde o to, čo by som bol urobil ja, - nedal sa Drew. - No môžem ti povedať, že neverím...

-    Čomu neveríš?

-    Počkajte chvílu, - prerušil som ich. - Teraz predsa nejde o to, čo by sme boli urobili. Je tu, a aj my sme tu. My sme si nezačínali. Nevyprovokovali sme to. Ale čo teraz?

Pri nohách sa mi čosi pohlo. Pozrel som dolu a ten chlap pokrútil hlavou, akoby počul čosi neuveriteľné, zhlboka si vzdychol a zasa odkvicol. Drew a Lewis sa zohli k nemu.

-Je mŕtvy? - opýtal som sa. V duchu som ho odpísal ako mŕtveho a nechápal som, že sa pohol a zavzdychal.

-    Teraz už áno, — odpovedal Lewis, ale nezdvihol hlavu. — Je dokonale mŕtvy. Ale nemohli sme ho zachrániť. Dostal to do srdca.

Lewis i Drew sa vystreli a pokúsili sme sa pokračovať v rozhovore.

-    Porozmýšľajme predsa, — navrhol Lewis. — Upokojme sa a pouvažujme. Vyznáte sa niekto v zákonoch?

-    Ja som už raz zasadal v porote, — odpovedal Drew.

-    Teda o jeden raz viac ako ja, - poznamenal som. - A neviem vôbec nič o rozličných stupňoch vraždy či zabitia.

Všetci sme sa obrátili k Bobbymu, ktorý sa k nám pripojil. Pokrútil blčiacou tvárou.

-    Aj bez hlbších znalostí práva sa dovtípite, že ak dopravíme tohto chlapa z hôr k šerifovi, rozprúdi sa vyšetrovanie a dám krk na to, že nás budú súdiť, — ozval sa Lewis. - Neviem, ako bude znieť obžaloba v duchu zákona, ale je nad slnko jasnejšie, že pôjdeme pred porotu.

-    No a čo? - podotkol Drew.

-    Pozrite, — pokračoval Lewis a prestúpil na druhú nohu. - Zabili sme človeka. Zastrelili sme ho od chrbta. A nielenže sme zabili človeka, ale zabili sme vrchára, horala. Uvažujme, čo by sa mohlo stať.

-    Dobre, — povedal Drew. — Uvažuj. Počúvame.

Lewis vzdychol a poškriabal sa po hlave. — Radšej chvíľku vyčkajme a až potom sa rozhodnime, či sa zachováme ako hurá skauti a urobíme to, čo je správne. Neviem o správnom rozhodnutí.

-    Zato ja áno, - odpovedal mu Drew. - Správne rozhodnutie je len jedno.

Usiloval som sa myslieť do budúcnosti a videl som len veľké nepríjemnosti, a to až do smrti. Prenasledoval ma smrteľný strach zo zápletiek s políciou. Pri pohľade na policajta mi v ústach zhorknú sliny. Cítil som, že sa mi v tom tichu zrýchľuje dych, a na okamih som sa započúval do šumu rieky, akoby som ho vnímal cez dvere.

-    Najprv si musíme všetko dobre premyslieť a až potom by sme mali uvažovať, či sa necháme súdiť v týchto horách. Nevieme, kto je ten človek, ale vieme, že tu žil. Možno ušiel z väznice, možno má destilačku, alebo je otcom, bratom či bratancom bohviekoho v okrese. Skoro by som odprisahal, že má príbuzných všade naokolo. Tu sú všetci ľudia tak či onak spríbuznení. A zvážte ešte toto. V horských okresoch sa veľmi hnevajú na tú priehradu. Budú musieť presťahovať niekoľko cintorínov ako v tridsiatych rokoch, keď stavali vodné elektrárne v doline rieky Tennessee. A podobne. Tunajší netúžia po nijakých cudzincoch. A bol by som chumaj, keby som sa sem vrátil a dal sa súdiť, že som ho zastrelil od chrbta, pred porotou zloženou z jeho bratancov, bratov, ak nie aj z rodičov, ktohovie.Mal pravdu. Započúval som sa do lesa a do rieky, či nedostanem odpoveď. V duchu som videl seba aj ostatných, ako hnijeme týždne v niektorom okresnom väzení v spoločnosti miestnych opilcov, napchávame sa sorgom, solenou bravčovinou a bôčikom, ako sa usilujeme zabíjať čas, aby sme nezahynuli od útrap, vyjednávačiek s advokátmi, od každomesačného vyplácania súdnych trov, alebo od vypisovania žiadostí o kauciu. Netušil som, či by nám v takomto prípade dovolili zložiť kauciu, ale zatiahol by som rodinu do tohto odporného, neprehľadného bahna, zmáčal by som ich čoraz hlbšie do života, smrti a totožnosti hnusného, ničomného chlapa, čo mi tu leží pri nohách a zamyslene stíska hrot šípu. Červená bublina na perách pukla a premenila sa na tenulinký potôčik krvi, ktorý mu pod uchom pomaly vytvoril kvapku. Samozrejme, Lewisovi hrozia väčšie nepríjemnosti ako nám, ale všetci sme si mohli len uškodiť. Dlho by sme trpeli už len preto, že by sa o nás verejne hovorilo v súvislosti so zabitím. Rád by som sa bol tomu vyhol, ak je to možné.

-    Čo si myslíš ty, Bobby? — opýtal sa Lewis a z tónu, akým prehovoril, vyplývalo, že rozhodujúce slovo má Bobby. Bobby sedel na tom istom pni, kde ho donútili kľaknúť si, jednou rukou si podopieral bradu a druhou zakrýval oči. Vstal, o dvadsať rokov starší, a pristúpil k mŕtvemu. Vtom, v takom prudkom záchvate, akoby sa prirútil z iného sveta, kopol mŕtvolu do tváre a ešte raz.

Lewis ho chytil za plecia a odtiahol. Potom ho pustil. Bobby sa k nám obrátil chrbtom a odišiel.

-    Ed, čo navrhuješ ty? - opýtal sa ma Lewis.

-    Márnosť, neviem. Naozaj neviem.

Drew obišiel mŕtveho a hlbokomyseľne naňho ukázal prstom. - Lewis, neviem, čo zamýšľaš, - začal. - No ak zatajíš túto mŕtvolu, vystavuješ sa riziku obžaloby z vraždy. Natoľko sa ešte v zákonoch vyznám. A obžaloba z vraždy, to je štipku viac, než by si uniesol, najmä za daných okolností, teda za okolností, ako si nám ich tu opísal. Radšej si to rozmysli, ak nechceš začať uvažovať o elektrickom kresle.

Lewis naňho so zaujatím pozrel. - A čo ak nebude mŕtvola? - opýtal sa. - Bez mŕtvoly niet zločinu. Nemám pravdu?

-    Zrejme máš, ale nie som si istý, — odvetil Drew. Premeral si najprv Lewisa a potom sa zahľadel na mŕtveho. - Na čo myslíš, Lewis? - naliehal. — Máme právo vedieť to. A pomaly by sme sa -mo

už mohli dať do roboty. Nemôžeme tu len tak postávať a zalamovať rukami.

-    Nikto tu nezalamuje rukami, - namietal Lewis. - Práve som uvažoval o niečom, kým ty si nám tu vysvetloval stanovisko, ktoré by sme mohli označiť za konvenčné.

-    O čom si uvažoval? — opýtal som sa.

-    Uvažoval som, čo urobíme s mŕtvolou.

-    Ty si strašný blázon, - zavrčal ticho Drew. — Čo s ňou urobíme? Hodíme ju do rieky? Presne tam ju začnú híadať.

-    Kto by ju začal hľadať?

-    Hocikto. Príbuzní, priatelia, policajti. Možno aj ten, čo s ním bol.

-    Nemusíme ho hádzať do rieky, - odpovedal Lewis.

-    Lewis, - napomenul ho Drew. — Myslím to vážne. Hovor k veci. Doparoma, toto už nie je hra, akým ty holduješ. Zabil si človeka. Tu leží.

-    Zabil som ho, - súhlasil Lewis. - Ale mýliš sa, ak si myslíš, že naša terajšia situácia nemá nič spoločné s hrou. Možno je to nanajvýš vážna hra, ale ak v tom nevidíš hru, zabúdaš na jednu dôležitú vec.

-    No tak, Lewis, - ozval som sa. - Veď už nepokračujme v tomto duchu.

Lewis sa obrátil ku mne. - Ed, počúvaj, a dobre ma počúvaj. Myslím, že sa z toho vyhrabeme. Vyhrabeme sa z toho, nikto sa nás nebude na nič vypytovať, nebudeme mať vôbec nijaké ťažkosti, ale za hodinu sa musíme spamätať a správne zariadiť zopár vecí. Ak si všetko premyslíme, ak to zahráme až do konca a nepohnojíme to, dostaneme sa z tejto kaše a nikdy o tom nepadne ani slovo. Ak budeme postupovať podľa zákona, prilepí sa na nás tento človek, táto mŕtvola, a nestrasieme sa jej do smrti. Musíme sa jej zbaviť.

-    Ako? - opýtal som sa. - Kde?

Lewis obrátil hlavu k rieke, zdvihol ruku a širokým gestom ukázal do vnútrozemia. Do posunku sa vmestil i les a Lewis doň zjavne zahrnul kilometre lesa, stovky hektárov. Oči mu zažiarili iným výrazom, novým odtieňom, bodrou sprisahaneckou tvrdos-1 m ťou, bol to pohľad premysleného pôžitku, pohľad nadšenca. Spustil ruku a pohodlne si ju oprel o luk, keď poskytol Drewovi aj mne celý les, celú tú divočinu. - Všade, - odvetil. - Hocikde. Nikde.

-    Áno, - vzrušene prikývol Drew. - Mohli by sme s ním niečo urobiť. Mohli by sme ho hodiť do rieky. Mohli by sme ho pochovať. Dokonca by sme ho mohli spáliť. Ale oni ho nájdu, aspoň niečo nájdu, keď ho prídu hľadať. A ten druhý, čo s ním chodil? Stačí, keď pôjde a privedie...

-    Koho? — prerušil ho Lewis. - Pochybujem, že túži, aby sa niekto dozvedel, čo robil, keď som zastrelil túto kreatúru. A už najmenej túži po tom, aby sa to dozvedel šerif alebo štátna polícia. Možno niekoho privedie, hoci o tom pochybujem, ale neprivedie si predstaviteľa zákona. No — čo ak príde?

Lewis sa dotkol špičkou luku mŕtvoly a pozrel Drewovi rovno do očí. — Tento tu už nebude.

-    Kde bude? - opýtal sa Drew a zaťal zuby. - Ako vieš, že ten chlap sa tu v tejto chvíli nemoce? Ktovie, možno sleduje všetko, čo robíš. Hravo nás vystopuje, ak budeme vliecť mŕtvolu a zakopeme ju. Možno sa mu podarí nejako upovedomiť policajtov. Možno ich privedie rovno sem. Poobzeraj sa Lewis. Ktovie, kde je.Lewis sa neobzrel, ale ja áno. Druhá strana rieky nebola nebezpečná, ale na tejto strane, kde sme boli, mi začínala horieť pôda pod nohami. Z troch smerov sa na nás valila mocná, neviditeľná prítomnosť a zaplavovala nás - zhora, zdola a z vnútrozemia. Drew má pravdu, ten človek sa môže skrývať hocikde. Stromy a lístie tu boli také husté, že oko sa ľahko vzdalo, bezradné v nezmyselnej spleti rastlín živoriacich v pridusenom prítmí. Chudé, hlúpe a úskočné telo toho druhého by doň zapadlo tak prirodzene ako had či hmla, chodilo by všade za nami a sledovalo, čo robíme. Oporou proti nemu nám bol Lewis, a tá nádej ma šokovala. Samozrejmosť, s akou zabil človeka, ma napĺňala zúfalou hrôzou, ale súčasne i pokojom a podišiel som bližšie k nemu, hoci som si ani celkom neuvedomil ten pohyb. Najradšej by som sa bol dotkol jeho mohutnej uvoľnenej ruky,keď tam stál, opieral sa o jednu nohu, kým druhá, predĺžená vďaka tomu postoju, sa elegantne zohla v kolene. Bol by som za ním išiel hocikde a uvedomoval som si, že aj budem musieť.

Lewis ešte vždy pozeral na rieku. - Pouvažujeme, — poznamenal.

Bobby sa zošuchol z pňa a zastal si k nám. Všetci sme pozreli ponad mŕtvolu na Lewisa. Odvrátil som pohľad od Bobbyho červenej tváre. Za nič nemohol, ale v mojich očiach sa jednako zhodil. Pamätal som si, ako hľadel ponad peň, ako dovolil, aby s ním robili, čo chcú, a akým tenkým hlasom škrečal.Lewis si kľakol k mŕtvemu, v ústach steblo suchej trávy. — Keby sme ho naložili do člna a viezli po rieke, neboli by sme krytí. Keby nás niekto pozoroval, mohol by si všimnúť, kde sme ho hodili. A navyše, najprv by ho hľadali v rieke, ako povedal Drew. Čo nám teda ostáva?

-    Proti prúdu alebo po prúde, - ozval som sa.

-    Alebo les, — doložil Lewis. — Prípadne kombinácia.

-    Aká kombinácia?

-    Povedal by som v lese a proti prúdu. Dajme tomu, že by sme ho odvliekli popri brehu dolu prúdom. Plavíme sa po prúde, a keby sme sa ho chceli čo najrýchlejšie zbaviť, pochovali či odhodili by sme ho cestou.Zasa uvažoval správne. Les proti prúdu bol tajomnejší ako les po prúde. Nádej sa nám črtala len z tej strany.

-    Takže ho... odvlečieme do lesa a proti prúdu. Odnesieme ho k tomu potoku povyše, kým nenájdeme vhodné miesto, a potom ho pochováme aj s puškou. A dám krk na to, že ho nikdy nikto nenájde. Nikto netuší, koľko ľudských kostí odpočíva v tomto lese. Tu sa stále strácajú ľudia a nikdy o nich nikto nepočuje. O mesiac či o šesť týždňov dolinu zatopia a celé územie bude niekoľko sto metrov pod vodou. Myslíte si, že štát zastaví celý projekt len preto, aby mohli pátrať po nejakom vidiečanovi? Najmä ak sa ani nevie, kam sa podel a či je vôbec v lese. To nie je pravdepodobné. A o šesť týždňov... hm, videli ste už nejaké jazero? Je to masa vody. To, čo je pochované pod ňou - pod ňou - to je dokonale pochované.

Drew pokrútil hlavou. — A ja vám hovorím, že s tým nechcem mať nič spoločné.

-    Ako to myslíš? — osopil sa naňho Lewis. — Si v tom. Chceš byť čestný, chceš z toho vyjsť s čistým štítom, chceš sa zachovať správne. Ale nemáš v sebe ani tolko odvahy, aby si sa chytil príležitosti. Ver mi, ak to nezbabreme, vrátime sa domov takí čistí, ako sme sem prišli. Pravda, ak to niekto nevy tára.

—    Ty vieš všetko lepšie, Lewis, — poznamenal Drew a okuliare mu stemneli od hnevu. — Ale ja nesúhlasím. Tu nejde o odvahu, ale o zákon.

—    Kde tu vidíš zákon? — opýtal sa Lewis. — My sme tu zákon. Na čom sa dohodneme, to bude správne. Budeme hlasovať. Ja sa podriadim výsledku hlasovania. Aj ty, Drew. Nemáš inú možnosť.

Lewis sa znovu obrátil k Bobbymu. - Čo si myslíš ty?

—    Preč s tým sukiným synom, — odvetil Bobby chrapľavým, priškrteným hlasom. — Myslíš si, že chcem, aby sa to roztrúbilo?

-Ed?

Drew mi zastrel tvár napätou dlaňou a potriasol ňou. — Ed, preboha, uvedom si, čo robíš, - nástojil. — Tento maniak podľahol autosugescii a dostane nás na doživotie do basy, ak nie na popravisko. Ty si rozumný človek. Máš rodinu. Do ničoho si sa nezamočil, pokiaľ nesúhlasíš s Lewisovým návrhom. Rob, čo ti radí zdravý rozum, a nie toto. Ed, nepočúvaj ho. Prosím ťa. Nepočúvaj ho.Ja som však bol ochotný riskovať. Koniec koncov, nič som neurobil, iba som stál pripútaný k stromu a hocičo by sa zomlelo, nikto by mi nič nedokázal. Veril som, že Lewis nás z toho dostane. Ak pristanem na to, že odpraceme mŕtvolu, a prichytia nás, mohlo by to vyzerať ako nevyhnutnosť, akože ma jednoducho prehlasovali.

-    Súhlasím s tebou, Lewis, - odvetil som spoza Drewa.

-    V poriadku, - vyhlásil Lewis a siahol mŕtvole na plece. Prevrátil ju, chytil šíp tam, kde jej trčal z pŕs, a začal ťahať. Pomohol si aj druhou rukou, mykol, aby sa šíp pohol, a potom zasa ťahal len jednou rukou, keď šíp pomaly vychádzal z tela, sfarbený tmavou krvou rozličných odtieňov červene. Lewis vstal, pobral sa k rieke, poumýval ho a vrátil sa. Šíp si zasunul do vlastnej tuľajky.Podal som brokovnicu Bobbymu a išiel som si vziať opasok, nôž a lano. Potom sme sa my dvaja s Drewom zohli a zdvihli sme mŕtvolu za plecia. Bobby a Lewis ju zdrapili za nohy. Vo voľných rukách niesli pušku, luk a vojenskú lopatku z naloženého člna. Mŕtvola strašne oťažela, ako visela medzi nami, a až keď som sa usiloval narovnať, dokonale som pochopil, čo to znamená mŕtva váha. Zamierili sme ta, odkiaľ prišiel Lewis.Ešte sme neprešli ani dvadsať metrov a Drew i ja sme sa ledva tackali, nohy nás neposlúchali a zabárali sa nám do suchej trávy. Raz som začul šuchot a bol som presvedčený, že je to štrkáč. Pustil som mŕtvolu a zošuchla sa mi pred nosom do húštia, nohy vopred. Hlava jej odkvicla dozadu, poskakovala medzi mnou a Drewom a hrnula pred sebou všetko, čoho sa dotkla.Bolo to neuveriteľné. Jakživ som nič podobné nerobil, ani v predstavách. Keby som tvrdil, že mi to pripomína hru, nevystihovalo by to presne moje pocity. Vedel som, že to nie je hra, a jednako som ustavične vrhal pohľad na mŕtvolu, či sa nepreberie z toho čudného tranzu, či sa nepozviecha a nepotrasie všetkým dookola ruky ako neznámy, ktorého sme stretli v lese a ktorý by nám mohol vysvetliť, kde sme. No hlava mu ďalej visela, museli sme ho dvíhať, vyhýbať sa podrastu a tŕnitým kríkom, aby sme sa dostali ta, kam sme sa vybrali.Konečne sme prišli k Lewisovmu člnu na brehu potoka. Voda si kliesnila cestu pomedzi lístie a potok vyzeral, akoby ho spolovice tvorila pomaly tečúca voda a spolovice krovie či konáre. Nikdy som čosi také nezažil, ale bol som tam. Pomohol som Lewisovi a tým dvom naložiť telo do člna. Kýl sa ponoril hlboko do vody zanesenej lístím a jačali sme tlačiť kanoe proti prúdu, hlbšie do lesa. Cez gumové podošvy mestských tenisiek som cítil každý kamienok a potom mi tiekol okolo nôh nečuj ne ako tieň. Nič iné nám nezostávalo, len robiť to, čo sme robili.Lewis kráčal popredu, ťahal čln za provu, brodil sa hore prúdom, žily mu navierali, lano prehodené cez plece pripomínalo vrece zlata. Stromy, zväčša husté vavríny a rododendrony, vytvárali nad potokom klenbu, takže sme si neraz museli kľaknúť na koleno alebo aj obidve, predierať sa pomedzi lístie i konáre a postupovali sme presne proti prúdu, ktorý sa nám opieral do pŕs, keď sme napredovali cez zeleň. Miestami to vyzeralo ako tunel, do ktorého nebolo súdené dostať sa ľudskej nohe, inokedy ako zelená chodba, kde voda hrala všetkými odtieňmi, menila teplotu a tiekla oveľa pokojnejšie ako na otvorených úsekoch.Tou nekonečnou jaskyňou zastrešenou lístím a dláždenou vodou sme sa podľa mojich hodiniek vliekli dvadsať minút a nakoniec nám išlo už len o to, aby sme sa dostali ďalej a zistili sme, kade tečie potok, keď nám rododendrony zakryli tváre a zastreli ho. Hútal som, čo by som si asi počal, keby zmizli ostatní, keby zmizol potok a zostal by som v lese úplne sám s tou mŕtvolou. Kam by som išiel? Našiel by som rieku, keby som sa k nej nemohol vrátiť pozdĺž potoka? Pravdepodobne nie a rozumom i srdcom som sa primkol k ostatným, len spolu s nimi sa raz odtiaľto dostanem.Kedy-tedy som zablúdil pohľadom do člna a videl som mŕtvolu, ako sa tam vezie pohodená horeznačky, s rukou cez tvár a nohami krížom, karikatúra južanského vidieckeho povaľača, schopného iba spať.Lewis zdvihol ruku. Všetci sme sa vzpriamili okolo člna a zľahka sme ho pridržiavali v prúde. Lewis vyliezol na vzdialenejší breh ako lesný tvor. Drew a Bobby stáli so mnou vo vode, čln opretý o boky a spiaci človek sa zľahka pohojdával medzi nami. Obklopoval nás taký hustý les, že miestami by som bol do húštiny horko-ťažko vopchal ruku. Hocikto nás mohol pozorovať odhocikiaľ, z hociktorého smeru, spoza hociktorého stromu či kríka, ale nič sa nestalo. Cítil som, že aj tí dvaja držia ruky na člne, aby sa nepohol.Lewis sa vrátil vari o desať minút. Zdvihol konár z vody a zjavil sa pred nami. Vyzeralo to, akoby ožil strom a sám pohol tým konárom. Natískala sa mi myšlienka, že v hlbokom lese sa také veci s konármi stávajú podchvíľou. Lístie sa zdvihlo opatrne, ale rázne, a cezeň sa predral Lewis Medlock.Čln sme priviazali ku kríku a zdvihli sme mŕtvolu v takej istej zostave ako predtým. Nijako by som sa nebol donútil chytiť ju inak.Lewis nenašiel chodník, ale medzi stromami objavil čistinu, ktorá sa tiahla hlbšie do lesa a vraj i proti prúdu. To nám stačilo, nič lepšie sme nepotrebovali. Mŕtvolu sme vliekli a teperili preč od potoka, pomedzi ozrutné kmene vodných dubov a ambroňov,čo tam rástli od nepamäti, padali sme, klesali s tou ťarchou raz na jednu, raz na druhú stranu, celí zaliati potom, a usilovali sme sa dať aký-taký smer nezmyselne zložitému postupu cez húštinu a pomedzi stromy. Niekoľko ráz sme odbočili a už som nemal potuchy, kde sme, ale napodiv som sa tešil, že sme zablúdili. Keď sa človek do niečoho zamočí, musí to dotiahnuť až do konca. Len čo stíchol šum potoka, pochopil som, že som zablúdil, bezhlavo sa potulujem po lese a stískam mŕtvolu za rukáv.Lewis zasa zdvihol ruku a položili sme mŕtvolu na zem. Zatárali sme sa do akejsi močariny, do belasočiernej, hnijúcej vody. Buď sem odniekiaľ stekala, alebo vyvierala tam zo zeme. Pôda bola mäkká a mazľavá a vytrvalo som z nej vyťahoval nohy, hoci som predtým s ostatnými kráčal po potoku.Lewis mi kývol. Pristúpil som k nemu a on vybral z tuľajky šíp, ktorým zabil toho človeka. Čakal som, že šíp sa rozochveje, ale kdeže. Bol taký istý ako ostatné, odborný výrobok ľudskej ruky. Vyskúšal som ho, bol rovný. Podal som ho Lewisovi, ale vracal som mu ho akosi neochotne. Lewis čudne pokýval hlavou, nevedno či pochybovačné, alebo rozhodne, takže sme tam stáli a držali ten šíp. Krv na ňom už nebola, ale pierka boli ešte vždy mokré od rieky, v ktorej ho umýval. Vyzeral navlas tak ako hociktorý šíp, keby ho človek niesol v daždi, v hustej rose alebo hmle. Pustil som ho.Lewis nasadil šíp na tetivu. Natiahol ju, ako sa dalo, spôsobom, aký som videl stovky ráz, klasicky, znalecky, oveľa účelnejšie a presnejšie než lukostrelec na amfore, stál a sústreďoval sa. Bola tam len samá čierna voda, ale on mieril presne na jedno miesto, možno na jedinú kvapku, ktorá sa pohybovala a skôr-neskôr sa musela na okamih zastaviť.Vystrelil. Šíp sa zaligotal sťa striebro, ohromujúco rýchlo vyletel a takmer súčasne zmizol, zatial čo Lewis ostal v streleckej póze a stískal luk, ani čo by bol v ňom ešte šíp. Zdalo sa mu nezmyselné, že by niečo pod vodou mohlo ten šíp zastaviť, či peň, alebo skala. Zmizol a ktovie, či ešte vždy neletel cez bahno až do tekutého stredu zeme.Zdvihli sme telo a išli sme ďalej. O chvílu sme boli na úseku, kde breh vytváral terasu pokrytú papradím a lístím pripomínajúcim hnoj. Lewis sa k nám obrátil a žmurkol. Položili sme telo na zem. Jednu ruku malo vykrútenú dozadu; zdalo sa nám čudné, že tá poloha mŕtveho nebolí, ovela strašnejšie ako všetko, čo sa prihodilo.Lewis sa spustil na kolená. Začal kopať skladacou vojenskou lopatkou, ktorú sme si vzali na latríny. Hlina sa mu kopala lahko, ak to bola hlina. Nebola to ani zem, len samé lístie a zvyšky zhnitých rastlín. Páchlo stáročnou plesňou. Pokojne to tu môžu zatopiť, prebleslo mi hlavou, je to nanič pôda.Drew a ja sme si kľakli a pomáhali sme mu rukami. Bobby stál a pozeral preč pomedzi stromy. Drew hrabal, zahĺbil sa do mechanickej roboty, akiste presvedčený, že je to tak najlepšie. Pot mu zalieval jamky v hranatej poďobanej tvári a čierne husté vlasy, celkom stuhnuté od pomády, mu viseli ponad ucho a ligotali sa.Bolo to ponuré miesto, tiché a takmer bez vzduchu. Keď sme boli s jamou hotoví, na nylonovej kombinéze mi nezostalo jediné suché miestečko. Vykopali sme úzky zákop, hlboký vari šesťdesiat centimetrov.Doteperili sme mŕtvolu a skotúľali sme ju nabok, neuveriteľne ďaleko od nás. Lewis vystrel ruku a Bobby mu podal brokovnicu. Lewis položil pušku do jamy, stiahol si dlane na kolená a prizeral sa. Potom ešte raz strčil pravú ruku do hrobu, pušku pootočil a trochu ju napravil.

- Okej, - vyhlásil.

Nahŕňali sme hlinu späť do jamy a obracali sa ako diví. Ja som hádzal prsť mŕtvole do tváre, aby som ju čo najskôr zakryl. Išlo to hladko, lebo som hádzal plnými priehrštiami. Mŕtvy sa pomaly strácal v kašovitej, ničomnej lesnej pôde. Keď zmizol, Lewis nad ním urovnal plesnivé lístie.Kľačali sme. Nakláňali sme sa dopredu, fučali sme a rukami sme sa opierali o stehná alebo o zem. Musel som zápasiť s mocným pokušením, že by sme ho mali vykopať a že by som sa mal pridať k Drewovi. Teraz sme ešte vedeli, kde je, ale neskôr to nebudeme vedieť. Už v tej chvíli by sme museli kadečo vysvetľovať, prečo sme takí zablatení, prečo meškáme, a ktoviečo ešte. A nemali by sme ho vytiahnuť a poumývať v rieke? Rozmyslel som si to až pri tejto predstave. Bolo to nemožné a pozviechal som sa spolu s ostatnými.

—    O pár dní tu vyrastie papradie, - prehovoril Lewis. Potešil som sa, že počujem hlas a navyše jeho hlas. - Nenájdu ho ani za milión rokov. Pochybujem, že by sme aj my raz našli toto miesto.

—    Ešte je čas, Lewis, — ozval sa Drew. - Uvedomuješ si, čo vlastne robíš, si si istý?

—    Som si istý, — prikývol Lewis. - Prvý dážď zmyje všetky naše stopy. Sem by nepotrafil ani pes. Keď opustíme túto rieku, všetko bude v poriadku. Ver mi.

Vyrazili sme nazad. Nebol by son; vedel, kade sa máme vrátiť, ale Lewis sa podchvíľou zastavoval, pozeral na náramkový kompas a zdalo sa mi, že ideme viac-menej správnym smerom. Tým istým smerom by som sa bol vydal, keby som bol odkázaný sám na seba.Vyšli sme z lesa povyše miesta, kde kotvil čln. Voda tiekla k rieke a riadili sme sa podľa nej. Stúpali sme po neviditeľných kamienkoch na dne, zohýbali sme sa, keď sme prechádzali popod lístie nízkych konárov a šomrali sme si pod nos. Cítil som sa odlúčený od ostatných, najmä od Lewisa. Nemal som už pocit, že potrebujeme jeden druhého. Marilo sa mi, že ostatní by ani nespozorovali, keby som stúpil do nejakej jamy a zmizol v nej, lebo čoraz väčšmi pridávali do kroku. Každý túžil po tom, aby čo najskôr vybŕdol z lesa. Aspoň ja sám som to tak cítil a bolo by ma to stálo veľké fyzické vypätie, keby som sa mal zvrtnúť a urobiť čo len jediný krok proti prúdu, bez ohľadu na ťažkosti, ktoré by prípadne hrozili ostatným.

Keď sme prišli k člnu, všetci sme doň nastúpili.

Drew a Lewis veslovali, a keď sme sa pohli, všimol som si, ako sa náš čln vlní po Lewisových dlhých záberoch. Drew sa odrážal od nízkych konárov a vrátili sme sa k rieke rýchlejšie, ako som to pokladal za možné.Druhý čln bol tam, kde sme ho nechali, a zľahka sa pohojdával pri brehu.

-    Hybajme už do pekla, — zahundral Bobby.

-    Vydrž chvíľku, — ozval sa Lewis. - Teraz nemôžeme podliehať márnomyseľnosti ani urazeným citom. Môžeš trochu zabrať, Bobby?

-    Neviem, Lewis, - odvetil Bobby. - Budem sa usilovať.

-    Ty za to nemôžeš, - pokračoval Lewis. - Ale nestačí len sa usilovať. Musíme sa rozdeliť tak, aby sme podali čo najlepší výkon. Hádam si radšej vezmem Bobbyho k sebe. Ed, koľko batožiny ti zostalo v člne?

-    Neviem. Trochu.

-    V poriadku. Vy dvaja s Drewom si vezmete môj čln. Bobby a ja preložíme do druhého člna všetko, čo sa dá. Budeme sa usilovať držať s vami krok, ale radšej veslujte popredu vy, aby sme vás videli, keby sa vám niečo prihodilo. Nechcem vás zarmucovať, ale ešte sme sa neprehrýzli cez nebezpečný úsek rieky, aspoň pokiaľ ju poznám.

-    To by mal byť ten veselý úsek, čo? — poznamenal Bobby.

-    Úsek, na ktorom stratíš svoju hlúpu hlavu, ak nebudeš robiť presne to, čo ti poradím, — odsekol mu Lewis, ale vôbec nezvýšil hlas. - Poďte, vyložíme z člna všetko, čo sa dá. Veď sa toho chceš zbaviť, nie?

Trvalo nám azda desať minút, kým sme poprekladali výstroj.

-    Ak môžeš, Lewis, vezmi si všetko, - povedal som. - Ak máme s Drewom preplávať tie pereje prví, rád by som mal čln, ktorý aspoň spolovice ovládam. A nechcem, aby mi vo vode niečo- zavadzalo.

-    Nezazlievam ti to, - prikývol Lewis. — Vezmeme si všetko, čo môžeme.

-    Ja chcem iba svoju zbraň, - vyhlásil som. - Luk si vezmem.

-    Na tvojom mieste by som si to rozmyslel, - varoval ma Lewis. — Ak si myslíš, že budeš mať oštaru so Stanmi, počkaj a uvidíš, ako utŕžiš pár štuchancov od tých plochých hrotov, ked sa budeš kúpať vo vode so šípmi.

-    Aj tak si ho vezmem, - nedal som sa odradiť. - A úprimne ľutujem, že už nemáme pušku toho chlapa. Dočerta, prečo sme ju tam nechali s ním?

-    Radšej nech zostane, kde je, - povedal Lewis.

-    Mohli sme ju odhodiť neskôr.

-    Nie, bolo by to riziko. Každý kilometer, čo by sme sa plavili s tou brokovnicou, by vzrastalo nebezpečenstvo, že nás s ňou prichytia. To by sme si dali, chlapče. To by sme si dali.

Boli sme prichystaní. Drew zaliezol na provu alumíniového člna. Tešil som sa, že ho tam mám. S ním sa dalo spolupracovať. Sedel, veslo nad hladinou, a potriasal hlavou. Mlčali sme, kým som mu nepovedal, aby odrazil.Mohlo byť okolo štvrtej a predstava, že strávime v lese dálšiu noc, ma ochromovala. Problémy a telesná námaha pri zakopávaní mŕtvoly odpútali moju pozornosť od nášho postavenia, ale teraz ma skľučovala myšlienka naň a na to, čo sa nám môže prihodiť. Mal som pocit, ako keby ma niekto poháňal kyjakom. Ale aj vo mne sa čosi zlomilo. Hroty listov sa tajuplne ligotali a rieka i svetlo na hladine boli rýdza energia. Nikdy dosiaľ som nežil v takom napätí a zmocnil sa ma bezodný pokoj. Neprestajne som sa v duchu chvel, na stovkách miest, a to vo mne upevňovalo akúsi rovnováhu, takže som robil rukami dlhé pokojné pohyby a zo zmien vo víriacej sa vode som vytušil, kde sú skaly.Vyše polhodiny sme napredovali dobre. Lewis s nami udržiaval krok a hnal ponárajúci sa čln vpred s vypätím síl, o akom som nemohol mať ani potuchy. Rád si bral všetko na seba a dokázal viac ako hocikto iný, lebo to jednoducho vedel. A tešilo ma, že vo výnimočných situáciách podobných tejto nestráca rozvahu, íle pokračuje, akoby sa nič nestalo, ba ešte dôraznejšie.No tešilo ma aj to, že náš čln je ľahký a dobre sa ovláda. Na vodopády sme nenaďabili, ale zdalo sa mi, že rieka tečie rýchlejšie. Zmocnil sa ma zvláštny, ale jednoznačný pocit, že ideme dolu kopcom po krivke pripomínajúcej príjazdovú cestu k diaľnici. Tento pocit silnel a napokon som si uvedomil, že ho spôsobuje terén na obidvoch stranách. Najprv sa dvíhal, brehy boli vyššie, najmä ľavý, a teraz stúpal, bol čoraz rozokla-nejší, neprestajne vyšší a vyšší, menil sa zvuk rieky, mocnel v ňom akýsi dunivý hukot, ustavične prenikal do popredia, keď brehy prechádzali do zrázov, striasali sa stromov, menili sa na skaly a rástlo na nich iba zopár kríčkov. Brehy zväčša neboli kolmé, ale zato veľmi strmé a uvedomoval som si, že nám nebude do smiechu, ak sa prevrhneme. Modlil som sa, aby sa v rokline nevyskytli pereje, alebo aby aspoň neboli nebezpečné.Rieka nás jednostaj ťahala ďalej dopredu. Drew sa hrbil a nakláňal dopredu, akoby niečo skúmal za písacím stolom. Stará vojenská košeľa sa mu na pleciach pri každom zábere napla ináč, ale aj podobne ako predtým.Obzrel som sa. O kúsok sme predbehli druhý čln. Plavil sa približne tridsať metrov za nami. Zazdalo sa mi, že Lewis na nás zakričal, pravdepodobne nás upozornil, aby sme spomalili, ale jeho hlas k nám v hukote zosilňovanom ozvenou kamenných stien iba slabo doliehal, chýbala mu skoro všetka autorita, ako keby sa takmer ani nebol ozval.Steny na oboch stranách dosiahli aspoň päťdesiatmetrovú výšku. Dunivá obojstranná ozvena nás udržovala v správnom kurze skoro takisto účinne ako prúd. Mali spoločného menovateľa, vytyčovali nám cestu, ktorou sa musíme pustiť, ak chceme zdolať roklinu.Znovu som sa obzrel, a Lewis s Bobbym trochu pridali. Na pereje to bol primalý odstup, ale nemohol som na tom nič zmeniť. Posudzoval som to tak, že musia skúsiť šťastieZa každou zákrutou, skôr ako mi Drew zakryl výhľad, napínal som zrak, či neuvidím bielu vodu, a keď som si to overil, skúmal som obidva brehy, pokiaľ som dovidel, zvedavý, či sa niektorýNo zvuk rieky sa menil, znel hlbšie, mohutnejšie, divšie a pôsobivejšie. Bol to starý, ale zároveň aj nový zvuk, dokonca plnší ako ozvena, čo sa odrážala od stien a miešali sa do nej vrchné i spodné tóny. Znel skôr ako sýty bas, zložený zo všetkých zvukov, aké sme dosial na rieke počuli. Bože, bože, pomyslel som si, viem, čo je to. Ak sú to vodopády, je s nami amen.I neznižuje. Po bielej vode nebolo ani chýru a steny boli ešte vždy rovnaké, sivé, krovinaté, vápencové, samá diera a jazva.Slnko zašlo za pravú stenu rokliny a tieň brehu postúpil cez hladinu tak prudko, že mi pripomenul rýchly krok z jedného brehu na druhý. Prvé príznaky tmy nás zakryli sťa plachta a voda v nej tiekla ešte rýchlejšie, vrela pod člnom a takmer sa penila. Zuby mi drkotali. Cítil som, že mi otriasajú lebkou, akoby som bol už vo vode a teraz som musel trpieť v kamennom tieni brehu. Zdalo sa mi, že sme poskočili, a potom ešte raz po nesmiernej priekope, že letíme podzemnou riekou, ktorej klenba sa prepadla.Pred zotmením v Aintry nebudeme, to som si už uvedomoval. A na rieke by sme sa neudržali, ani keby tiekla iba takto, lebo by sme nič nevideli. Nevedel som si predstaviť nič horšie ako noc na rieke tečúcej cez roklinu. Bolo by rozumnejšie zatiahnuť k brehu, kým je ešte svetlo, nájsť si plochú skalu či piesčitý breh, utáboriť sa, alebo sa prichystať na nocľah v člnoch.Preplavili sme sa cez další ohyb a na konci tohto úseku začalo koryto rieky klesať. Nasledovalo za sebou niekoľko menších drsných perejí. Nevedel som, kam sa až rozprestierajú. O veslovaní v perejach som sa naučil azda len jedno. Treba zamieriť do úseku, kde voda tečie najdivšie, kde najväčšmi vrie. Nemali sme už veľa svetla a rozhodol som sa, že keď prekonáme tieto pereje, odbočím k brehu, nech si Lewis a Bobby urobia, čo chcú.Voda nás nemilosrdne hádzala. Dostali sme sa do krátkeho pásu medzi dvoma radmi perejí, ale napredovali sme prirýchlo a neboli by sme unikli z hlavného prúdu pred ďalšími skalami. Nechcel som riskovať, lebo čln sa mohol skrútnuť a skaly by nás boli pritiahli k sebe bokom vpred. Nielenže by sme sa boliprevrhli, ale pravdepodobne by sme sa boli vklinili s člnom medzi skaly a tlak vody by ho odtiaľ nepustil. A štyria v jednom člne sme sa nemohli plaviť ďalej dolu riekou, lebo čln by sa bol priveľmi ponoril a ťažko by manévroval. Pokúsil som sa nasmerovať Drewa doprostred bielej vody, usmerniť ho rýchlym pohybom pomedzi skaly. Ak sa mi to podarí, zachránim aj seba.

— Trochu pridaj, chlapče! — zreval som.

Drew zdvihol veslo a prešiel na dlhé tvrdé zábery.

Čosi sa mu stalo. Najprv sa mi zdalo — vidím to v duchu -trojrozmerne ako spomalený, prerušovaný film — akoby mu vietor, vlastne čosi oveľa jednoznačnejšie a sústredenejšie, uchmatlo zo zátylka chumáč vlasov. Na okamih som si myslel, že iba potriasol hlavou, alebo ho myklo v člne, hoci ja som nič nepocítil, ale vo chvíli, keď sa to stalo, cítil som, že ma čln celkom prestal poslúchať. Rieka vytrhla Drewovi veslo z ruky, akoby ho ani nikdy nebol držal. Pravá ruka mu vyletela rovno dopredu a on sa nahol za ňou, takže skrútol celý čln. Nemohol som nič robiť, viezol som sa ďalej.Tvárou som sa ponoril do bielej vody a celá rieka akoby sa valila vo vzduchu a začala ma obracať hore nohami, ale tesne predtým som podvedome pustil veslo a siahol som k nohám po luku. Aj v tej panike som si uvedomoval, že zbraň je mi milšia ako veslo, hoci holé, ploché hroty šípov sa mi v tej vode mohli stať nebezpečné.Rieka ma strhla, ale luk som držal. Vďaka záchrannej veste som vyplával na hladinu; Lewisov čln sa týčil nado mnou sťa veľryba a prúd ho zdvihol. Vrazil mi do pleca a tlačil ma dolu medzi skaly, ktoré krúžili ako guľky. Čosi ma treslo po sluche, pravdepodobne veslo, a Lewis alebo Bobby sa odo mňa odrazili ako od skaly. Kopal som do valiacich sa kameňov a dvíhal som sa. Zelený čln poniže preletel bokom ponad ten druhý a bezmála sa postavil. Bobby a Lewis z neho vypadli, každý na jednom konci. Zasiahla ma skala a cítil som, že mi v nohe povolilo čosi dôležité - sval alebo kosť. Kopol som obidvoma nohami a zachytil som sa o čosi pevné. Akiste som sa prekoprcol hore nohami, lebo okolo mňa nebol vzduch. Otvoril som oči, ale nič som nevidel. Mykol som hlavou v nádeji, že sa vynorím nad hladinu, ale nepomohlo to. Nedýchal som a zo všetkých strán som inkasoval údery. Pociťoval som nárazy a dotyky na tých najne-pravdepodobnejších a najnemožnejších častiach tela a letel som vpred s vyhliadkou, že sa pootíkam a doudieram o všetko, čo je v rieke.Jednostaj som sa prevracal. Kotúľal som sa, usiloval som sa liezť po pohyblivom dne. Nič mi nepomáhalo. Bol som mŕtvy. Cítil som, ako sa prepadávam do neuveriteľnej prudkosti a surovosti rieky, ako s ňou splývam. Vlastne to ani nie je taký zlý koniec, preletelo mi mysľou. Možno je už po mne.Hlava sa mi vynorila z vody a vážne som pomýšľal na to, že ju zasa ponorím. Ale zazrel som dva člny, a to vo mne vzbudilo záujem o život. Plavili sa spolu, zelený čln pokrivený, a prevaľovali sa jeden cez druhý ako kmene stromov. Zdalo sa mi, že jednu ruku, ľavú, mám priklincovanú k vode. Drevený čln sa rozlomil na skale, alumíniový poskočil a plával ďalej.Nohy dopredu, chlapče, povedal som si, ústa pod vodou. Ľahni si na chrbát.Skúšal som to, ale zakaždým, keď sa mi podarilo vystrčiť nohy z vody, vrazil som buď lýtkami, alebo stehnami do skál. Znovu som sa potopil a nejasne som začul, že čosi buchlo. Alumíniový čln zrejme narážal do skál. Bol to zvonivý, vzdialený, pekný zvuk.Obrátil som sa na chrbát a tiekol som s riekou. Šmýkal som sa po skalách ako tvor, ktorý sa vždy vo mne skrýval, ale nikdy sa nevyslobodil. Pretože som mal záchrannú vestu, hornou časťou tela som odolával vode. Len keby sa mi podarilo dostať nohy či chodidlá ponad skaly, po ktorých som liezol sťa mokasín, zatiaľ čo mi mach jemne víril po zátylku, lebo som sa rútil k ďalším perejam.Kým som sa takto kotúľal a valil, uvedomil som si, že tento úsek sme nemohli zdolať v člnoch. Bolo tu priveľa skál, chaoticky rozhádzaných, a voda tiekla prirýchlo, čoraz rýchlejšie. A neboli by sme člny preniesli ani po zemi, lebo brehy boli vysoké, takže sme nemohli vystúpiť a prejsť ten úsek peši. Museli sme saprevrhnúť a napodiv ma to tešilo. Čosi mi vravelo, že inak to nejde, a podrobil som sa tomu.Bolo to ohromne príjemné, ibaže som sa bolestivo pootlkal na viacerých miestach. Rieka ma hnala ďalej. Zočil som veľký balvan, týčil sa z vody, zdvihol som nohy, prekĺzol som sa cezeň, zadkom som vletel do spenenej zátočiny, nabral som rýchlosť a rútil som sa ďalej. Zopár ráz som sa tresol do zátylku, až som pochopil, že sa musím schúliť dopredu, keď sa kĺžem po skale, a potom som sa už neporanil.Vedel som, že som ranený, ale nevedel som kde. Pekelne ma bolela ľavá ruka a znepokojovala ma väčšmi než hocičo iné, lebo som si nepamätal, že by som ňou bol do niečoho narazil. Zdvihol som ju a videl som, že držím luk za hroty šípov, a zakaždým, keď som mykol rukou a po niečom chmatol, dorezal som si dlaň. Luk som stískal pod ľavou pazuchou, a tak som ho vytiahol, hroty šípov som od seba odvrátil krátko predtým, než som preplával cez ďalšiu skalu. Keď som sa ponad ňu zošuchol, uvidel som pred sebou pokojnú vodu za novým úsekom perejí. Bola dosť široká, a za ňou sa vo večernom prítmí strácalo ďalšie pásmo bielej vody. Uvoľnil som sa, tentoraz som sa skál ani len nedotkol, ale obratne som prekĺzol pomedzi ne, cez zurčiace studené vlnky do pokojnej vody. Luk som stískal v ruke.Vznášal som sa na hladine, voda ma už neunášala. Lenivo som sa obrátil v obrovskej čiernej posteli a uprel som pohľad na stenu rokliny, ktorá sa dvíhala do výšky. Nohy ma strašne boleli, ale mohol som kopať obidvoma a podľa všetkého som si ani jednu nezlomil. Vytiahol som ruku z vody. Miestami bola trochu doškriabaná a doráňaná, ale mohlo sa to skončiť aj horšie. Dlaň som mal prerezanú, ale nebola to hlboká rana, len dlhý zárez.Vznášal som sa na hladine a usiloval som sa premyslieť, čo budem robiť ďalej. Napokon som sa pokúsil obzrieť proti prúdu, či neuvidím ostatných. Telo mi oťaželo a pohybovalo sa ťarbavo bez úžasnej sily perejí, ktorá by mu pomohla a usmernila ho.Ani proti prúdu, ani po prúde nebol na rieke nikto okrem mňa. Nespúšťal som oči z posledných perejí, lebo sa mi marilo, že kdesi cestou som predbehol ostatných. Prúd sa pravdepodobne rozvetvoval na viacerých miestach a rútil sa dolu skalami niekoľkými cestičkami. Možno všetci traja zostali pozadu, mŕtvi alebo živí.Keď som takto uvažoval, z perejí sa vykopŕcal Bobby. Kotúľal sa po klzkých skalách a čľupol doluznačky do zátočiny. Ukázal som na breh a on ta chabo zamieril. Ja tiež.

-    Kde je Lewis? - zreval som.

Pokrútil hlavou a ja som prestal veslovať rukami a čakal som naňho v hlavnom prúde.

O minútu či dve sa zjavil Lewis, zhrbený a zničený. V jednej ruke ešte vždy stískal veslo, druhou si zakrýval tvár a zjavne veľmi trpel. Zaplával som k nemu prsia a vystrel som sa vedľa neho v studenej, víriacej vode pod perejami. Nezmyselne sa zvíjal a skrúcal. Gniavilo ho čosi, čo nado mnou nemalo moc, čosi, čo tu nebolo.

-    Lewis, — oslovil som ho.

-    Zlomil som si nohu, - vyjachtal. - Zdá sa mi, ako keby som si ju bol odlomil.

Voda, kde sme sa vznášali, nezmenila farbu. — Chyť sa ma, — vyzval som ho.

Pohol voľnou rukou v rieke, zakvačil mi prsty do goliera hladkej nylonovej kombinézy, a ja som pomaly zamieril k veľkým balvanom pod útesom. Tma okolo nás hustla čoraz rýchlejšie, keď som zápasil s bočným prúdom, zatiaľ čo ma Lewis hrdúsil váhou svojho tela.Z miesta, kde sme boli, pripomínal útes obrovské plátno diaľničného kina, na ktorom sa bude premietať nejaká epopeja. Zbystril som sluch, či sa neozve sprievodná hudba, kedy-tedy som zablúdil pohľadom na bledú zaoblenú skalnú stenu a hľadal som Victora Matureho v nadživotnej veľkosti. Lámal som si hlavu, kde sa ukáže, alebo či sa už film vlastne nezačal, ibaže ja som to zatiaľ nepochopil.Keď sme sa približovali k zrázu, všimol som si, že mierime k miniatúrnej piesočnej pláži posiatej niekoľkými roztrúsenými skalami. Aj Bobby bol pri skale. Kývol som naňho, pustil sa skaly a priplával k brehu. Ruky mal akési ťarbavé.Podal mi jednu ruku a vytiahol som sa z vody aj s nimi. Lewis sa z posledných síl odtackal k ozrutnej plochej skale, ale tam sa zložil, klesol na zem.Skala, ešte teplá od posledných lúčov slnka, ktoré ožiarilo rieku, keď zapadalo, ho hravo udržala a prevrátil som ho horeznačky. Ešte vždy si zastieral rukou tvár.

-    Drewa zastrelili, - precedil a nepohol pritom perami. - Videl som to. Je mŕtvy.

-    Ja som si nie taký istý, - odporoval som, ale obával som sa, že má pravdu. - Čosi sa mu stalo, ale neviem čo. Neviem.

-    Vyzleč mu nohavice, — rozkázal som Bobbymu.

Pozrel na mňa.

-    Prekliaty jazyk, — doložil som. — Teraz ide o iné, chlapče. Vyzleč mu nohavice a posúď, či je to vážne zranenie. Ja sa pokúsim privliecť ten prekliaty čln, lebo bez neho tu zostaneme trčať.

Zamieril som nazad k rieke. Brodil som sa vodou presvedčený, že súmrak znemožňuje streľbu z pušky, vrátil som sa do prúdu ako nejaký beztvarý živočích a voda vo mne vyvolala dôverne známy pocit bezváhového stavu. S jasnou mysľou som sa do nej ponoril.Hlbočina ma obklopovala čoraz dôraznejšie spolu s tmou a nik by ma nepresvedčil o opaku. Alumíniový čln sa hojdal na hladine ako bledý tieň, nejasne trčal v bezodnej tme a lenivo mieril k ďalším perejam, ale zrazu neprirodzene spomalil a uviazol v pokojnej vode. Keď som bol už skoro pri ňom, narazil som do akéhosi dreveného predmetu. Vysvitlo, že je to zlomené veslo. Vzal som si ho.Pomaly som oboplával čln a načúval som, či nezachytím výstrel, ktorý by som už nepočul, keby ma zabil, ktorý som nepočul ani vtedy, keď zabil Drewa, ak ho zabil. Z tej výšky ma nemohol nikto vidieť a ja som si to uvedomoval, hoci možno videl čln. No ani to nebolo isté a utvrdil som sa v presvedčení, že by som tu mohol krúžiť s člnom celú noc, keby sa mi chcelo.Tichý úsek rieky bol hlboký. Keď som chcel vyčerpať z člna vodu, nikde som nedočiahol na dno. Zavesil som sa na prevrá-tenú bočnicu, nakláňal som ju raz na jednu, raz na arunu stranu a usiloval som sa vyliať rieku z továrenského kovu. Nakoniec sa mi podarilo čln zvrtnúť a voda, čo v ňom bola, opäť začala tiecť. Trup sa nadľahčil, vyskočil z vody a bol skoro celý nad hladinou. Zaprel som sa do ostrej kormy a žabími zábermi nôh som ho tlačil. Prúd ma obtekal a mieril dolu do tmy. Videl som drobnú bielu penu, ale nevzrušovala ma, bola ďaleko, ten problém som si nechal na inokedy. Zamieril som k útesu, polohlasom som zavolal na Bobbyho, a on sa mi ohlásil.Zdvihol som hlavu a horko-ťažko som mu rozoznal tvár. Čln sa rozletel k Bobbymu, lebo som ho posotil takisto ako Deana, keď sa prvý raz učil chodiť. Bobby sa k nemu prebrodil, vytiahol ho za lano na piesok a odstavili sme ho pod skalný previs.

Vystúpil som na breh, ale nepovedal som ani slovo.

-    Preboha, — oslovil ma Bobby, — čo tak protivne čušíš? Som už celý bez seba od zvedavosti.

Hoci som mal ústa otvorené, zavrel som si ich v tme a zamieril som k Lewisovi, ktorý už zliezol zo skaly a ležal na piesku. Holé nohy sa mu beleli, a pravú nohavicu spodkov mal vyhrnutú až po slabiny. Z tvaru nohy som pochopil, že ju má zlomenú v stehne. Siahol som na ňu a veľmi opatrne som ju ohmatal. Pocítil som, ako sa zachvel od bolesti. Metal hlavou zboka nabok a vlasy mal plné piesku.Nebola to komplikovaná zlomenina. Nenahmatal som nijaké roztrieštené kosti, hoci som sa ich učil hľadať v nespočetných povinných kurzoch prvej pomoci, ale našiel som veľkú opuchlinu. Zdalo sa mi, akoby sa mala už-už otvoriť a puknúť, akoby z nej malo čosi vyliezť.

-    Drž sa, Lew, - povzbudzoval som ho. - Teraz sme v bezpečí.

Bolo tma ako v hrobe. Šum rieky na nás doliehal dôraznejšie než vo dne. Prisadol som si k Lewisovi a kývol som Bobbymu. Aj on si kvokol.

-    Kde je Drew? - opýtal sa Bobby.

-    Lewis tvrdí, že je mŕtvy, - odvetil som. - Akiste má pravdu.

Asi ho niekto zastrelil. Ale nemôžem to potvrdiť. Pozeral som rovno naňho, ale neviem.

Zdola ma potiahla Lewisova ruka. Nachýlil som sa mu k tvári. Chcel mi čosi povedať, ale nevládal. Po chvíli zo seba dostal: - To si ty. To musíš byť ty.

-    Jasné, ja som to, — prisvedčil som. - Som tu. Tu sa nám nemôže nič stať.

-    Nie. To nie... - Rieka zhltla zvyšok vety, ale Bobby pokračoval v rozhovore.

-    Čo budeme robiť? — zaznela otázka z tmy; noc mu pohltila červenú tvár.

-    Myslím, - začal som, — že z tejto rokliny už nevyjdeme živí.

Povedal som to vlastne? Začudoval som sa tomu. Áno,

potvrdilo moje druhé ja, povedal si to. Povedal si to a veríš tomu.

-    Myslím, že zajtra si vezme na mušku ostatných, — prehovoril som nahlas a ešte vždy mi to prichodilo nepochopiteľné a čudné. Panebože, kedy sa začne predstavenie?

-Čo...?

-    Ja by som to urobil tak. Ty nie?

-Ne...

-    Ak má Lewis pravdu a myslím, že má, ten bezzubý sviniar si na nás posvietil, keď sme sa chystali splaviť pereje, predtým ako nás prúd začal rýchlo unášať. Zabil prvého v prvom člne. Ďalší by som bol ja. Potom ty.

-    Slovom, mali sme šťastie, že sme sa prevrhli.

-    Správne. To bolo šťastie. Veľké šťastie.

To slovo vyznievalo čudne vzhľadom na okolnosti. Dobre, že sme si nevideli do tvárí. Mne sa zdalo, že som si zachoval chladnokrvnosť a nevyvaľujem oči, ale možno som sa mýlil. Musel som niečo zahrať.

-    Čo budeme robiť? - zopakoval Bobby.

-    Otázka znie, čo bude robiť on?

Nijaká odpoveď. Pokračoval som:

-    Čo teraz môže stratiť? Je presne v takej istej situácii, ako sme boli my, keď sme mu zahrabali v lese kumpána. Svedkov nemá. Ani motív, podľa ktorého by ho mohli vystopovať. Čo sa

týka ostatných, nikdy nás nevidel a ani my sme nevideli jeho. Ak všetci skončíme v rieke, bude to vybavené. Komu na tom dočerta môže záležať?Aká pátracia skupina by sa dostala do týchto perejí? Tu by nepomohol ani vrtuľník, aj keby z neho videli do rieky, čo neuvidia. Myslíš, že by niekto priletel na vrtuľníku dolu do rokliny len preto, aby tu azda niečo objavil? Úplne vylúčené. Možno by prípad vyšetrovali, ale nič by nezistili, na to môžeš dať krk. Veď vieš, že toto je divá, bohom prekliata rieka. Ak nás zabije, stihne nás rovnaký osud, prejdeme do legiend. Zaradia nás medzi nevyriešené prípady, stav sa.

-    Myslíš, že striehne niekde hore? Naozaj?

-    Myslím, že urobíme najlepšie, ak to budeme predpokladať.

-No a?

-    Sme tu v pasci. Sem dolu sa nedostane, a my môžeme odtiaľto odísť iba dolu riekou. V noci mu neujdeme, ale keď sa ráno pohneme, bude na nás hore čakať.

-    Kristepane, dobrý bože.

-    Veru, - prikývol som. — Právom si si vzdychol. A Lewis by dodal: Kriste Ježišu, príď k nám cez tú bielu vodu. Lebo ak neprídeš, budeme musieť urobiť, čo treba.

-    Počuj, Ed, - oslovil ma a pri zvuku úzkostného ľudského hlasu na pozadí hukotu rieky som sa zhrbil. - Si si istý?

-    Istý čím?

-    Tým, že máš pravdu. Čo ak sa mýliš? No, vieš, možno nám ani nehrozí nijaké nebezpečenstvo, možno tam hore nikto nie je. — Zašermoval rukou, ale nepresvedčivo.

-    Chceš to riskovať?

-    No, nie. Ak nemusím, nie. Ale čo...?

-    Aké čo?

-    Čo urobíme?

-    Môžeme urobiť tri veci, - odvetil som a nejaký hlas mi našepkával čo. - Môžeme tu trčať, potiť sa a vykrikovať na mamku. Môžeme vzývať živly. Hádam by sme mohli vyložiť Lewisa späť na skalu, tancovať okolo neho a modliť sa za dážď,

 aby sa zhoršila viditeľnosť. No ak sa rozprší, nedostaneme sž odtiaľto a Lewis by mohol bez ošatenia zomrieť. Pozri tam.Páčil sa mi zvuk vlastného hlasu v horách, najmä potme. Vzbudzoval vo mne dojem, že viem, kde som a čo robím. Spomenul som si na Drewa a na mladého albína, ako hrali a pospevovali si na benzínovej pumpe.Mlčali sme a pozerali pomedzi skalné útesy. Videli sme, že tam vychádzajú hviezdy, a po oblakoch nebolo nikde ani stopy.

-    Alebo? — nástojil Bobby.

-    Alebo sa niekto pokúsi vyliezť hore a počká si tam naňho.

-    To znamená...

-    To znamená, že sa zopakuje to, čo ukazujú v televíznych filmoch, najmä v sobotu večer. Buď on, alebo my. Zabili sme človeka. Aj on. Zachráni sa ten, kto zabije toho druhého. Je to jednoduchá matematika.

-    Hm, — prikývol, — dobre. Ja nechcem zomrieť. Musíme uvažovať tak ako on tam hore. Od toho závisí všetko.

-    Nemám potuchy o tom, ako uvažuje.

-    Môžeme začať od predpokladu, že sa nás chystá zabiť.

-    To je mi už jasné.

-    Teraz ide o to kedy. Kým sa nerozvidnie, nemôže nič robiť. To znamená, že do rána musíme urobiť, čo treba.

-    Ešte vždy neviem čo.

-    Už len minútku. Ja sa dívam na vec takto. Tu dolu nepočuť výstrel z takej diaľky pre ten prekliaty hukot. Keď zastrelil Drewa, akiste ešte strieľal, ale boli by sme to zistili, len keby bol niekoho z nás zasiahol. Vôbec neviem, ako dobre vidí z miesta, kde sa nachádza. No bolo by rozumné predpokladať, že videl dosť dobre a presvedčil sa, že trafil Drewa a že sa nám prevrhli člny. Mohol by si myslieť, že sa ostatní utopili, ale určite sa na to nebude spoliehať. Je to strašne divá rieka, ale ty, Lewis aj ja sme sa zachránili, a to dokazuje, že ju možno splaviť. Usudzujem, že by to mohol vedieť. Ostatných neodbachol hádam preto, že nás prúd zaniesol ďaleko od neho, a aj preto, že sa zotmelo. Usmialo sa na nás šťastie, to znamená, že máme isté výhody, len musíme pouvažovať, ako ich využiť.

-    Výhody? Isté výhody? Jeden z nás je zranený. Náš čln je plný vody a má prevalené dno. Dvom z nás chýbajú najzákladnejšie znalosti o lese, ba ani netušia, kde vlastne sú. On má pušku a je nad nami. Vie, kde sme, a my si nevieme rady, nemáme ani potuchy, kde je on, ba ani kto je to. Ak máte vy dvaja s Lewisom pravdu, nemáme ani najmenšiu šancu. Ak je hore a chce nás pozabíjať, pozabíja nás.

-    No, ešte nás nezabil. A máme v rukách ešte jeden veľký tromf.

-Aký?

-    Myslí si, že ho nemôžeme dostať. A ak ho dostaneme, môžeme ho zabiť.

-Ako?

-    Buď nožom, alebo lukom. Alebo holými rukami, ak budeme musieť.

-My?

-    Nie. Jeden z nás.

-    Veď ja neviem strieľať ani z luku, — vzdychol si. Na chvíľku bol zachránený.

-    To zužuje výber, jasné, - odpovedal som. — Teraz už chápeš, čo znamená riešiť naše problémy? Stačí trochu pohnúť rozumom.

Kocky boli hodené a cítil som, že medzi nami vznikla priepasť. Bola mi zjavná napriek tme.

-    Ed, povedz mi pravdu. Naozaj si myslíš, že sa potme vyškriabeš hore?

-    Ak mám byť úprimný, nemyslím si to. Ale iné nám neostáva.

-    Ja si ešte vždy myslím, že azda odišiel. Čo ak áno?

-    A čo ak nie? - odporoval som. - Chceš to riskovať? Pozri, ak sa zrútim z toho poondiateho útesu, tebe to neublíži. Ak ma zastrelí, ty tú guľku nedostaneš. Mohol by si sa zachrániť v dvoch prípadoch. Ak odíde, alebo ak z. nejakého dôvodu nebude strieľať, prípadne ak ťa viac ráz netrafí a rieka unesie čln ďalej, zachrániš sa. A zachrániš sa aj v prípade, ak sa vyškriabem hore a zabijem ho. Preto sa nemusíš znepokojovať. Nechaj to na mňa.

-Ed...

-    Čuš a nechaj ma ešte trochu premýšľať.

Zadíval som sa na skalnú stenu, ale skoro nič som nevidel, ibaže je strašne vysoká. No aspoň v dolnej časti nebola až taká strmá, ako som si pôvodne myslel. Nebola celkom zvislá, bol to skôr velmi strmý svah a usúdil som, že aspoň kus určite zleziem, ak mesiac vystúpi dosť vysoko, aby som trochu lepšie videl.

-    Pod sem, Bobby. A vypočuj si všetko, čo ti poviem. Skôr ako odídem, ešte raz to s tebou všetko preberiem, lebo musíme všetko urobiť správne, a to na prvý raz. Chcem od teba toto.

-    V poriadku. Počúvam.

-    Postaraj sa, aby bol Lewis podlá možnosti v teple a aby mal isté pohodlie. Keď sa začne rozvidnievať - myslím na celkom prvé záblesky svetla, keď sa rozvidnie natolko, že budeš vidieť, kam ideš — naložíš Lewisa do člna a vyrazíš. Vtedy sa rozhodne o všetkom.Ja som bol hlavná postava. Poprechádzal som sa po piesčine, bola to moja výsada. Potom som nevedno prečo vkročil do vody. Akiste som si chcel oživiť dotyk so všetkými okolitými živlami a pohľadom preskúmať útes čo najvyššie. Stál som, studená voda mi obtekala lýtka, hlavu som si zaklonil dozadu a prizeral som sa, ako sa útes týči do tmy. Nad vrcholom rokliny vyšli ďalšie hviezdy, hotová hviezdna rieka. Napol som luk.Pohladkal som ho pravou rukou a nahmatal som rozstrapkané sklolaminátové úlomky a triesky. Časť hornej polovice sa mi zdala trošku drsnejšia, ako by mala byť, ale už aj predtým bola taká. Vybral som šípy, ktoré mi zostali. Na začiatku som mal štyri, ale dva som premárnil na srnu. Jeden z tých zvyšujúcich bol pomerne rovný. Prebehol som po ňom prstami, ako ma to učil Lewis, a hľadal som nerovnosti, typické pre hliníkový šíp, ktorý rotuje. Zdalo sa mi, že je trošku ohnutý na konci, tesne pod pierkom, ale bol použiteľný, a na krátku vzdialenosť aj presný. Druhý šíp bol veľmi ohnutý, a narovnal som ho rukami, ako som vedel. Pravda, v tme sa nedali robiť zázraky. Priložil som si ho k oku a zamieril do najlepšie osvetleného úseku oblohy, ale ani tak som dobre nevidel a nemohol som presne určiť, kde sa zohol a nakoľko. Ale plochý hrot bol v poriadku.Vrátil som sa k Bobbymu a oprel som luk o skalný výbežok, čo tvoril previs nad člnom. Bobby ku mne pristúpil, keď som rozmotal a znovu zmotal tenké lanko, ktoré mi po celý čas viselo na opasku. Bol to šťastný nápad - berúc do úvahy, že útes hrá úlohu, s akou nikto nerátal - a lano sa nám v takej situácii zišlo. Na okamih som uveril, že nám šťastie bude žičiť aj v ďalšom. Namotával som si lanko napnuté medzi ľavým palcom a lakťom. Konce som zviazal a nastrčil na opasok, z ktorého visel cez lanko veľký nôž.

-    Neľahni si spať, — upozornil som Bobbyho.

-    Kdeže, — odvetil, — ani nápad.

-    Teraz počúvaj. Ak vyrazíš na svitaní, budeš čertovsky ťažký terč pre strelca na vrcholku útesu. Mal by si byť v bezpečí až po tie malé pereje poniže. Ak sa mi podarí vyškriabať na útes, budem už dovtedy nad perejami. Naše vyhliadky sa štipku zlepšia, keď sa mi ta naozaj podarí vyliezť. Pred zotmením som si útes trochu obzrel a pokiaľ môžem súdiť, je pekelne rozoklaný, a ak ťa netrafí na jednom mieste - alebo ak mu ubzikneš skôr ako ťa zbadá - už ťa nedohoní. Stačí, ak mu ujdeš, ak sa dostaneš za prvú zákrutu, a si voľný.

-    Ed, smiem sa ťa na niečo opýtať? Nenapadlo ti, že by ich mohlo byť viac?

-    No, myslel som na to. Musím sa priznať, že mi to napadlo.

-    A čo potom?

-    Potom treba rátať s tým, že zajtra skoro ráno zomrieme.

-    Verím ti.

-    Lenže ja neverím, že je ich tam viac. Poviem ti prečo. Ak človek nemusí, nerád zasväcuje do vraždy niekoho iného. To po prvé. Po druhé, nazdávam sa, že nemal kedy odbehnúť a niekoho si priviesť. Má toľko výhod, že nepotrebuje pomocníka.

-    Pevne dúfam, že sa nemýliš.

-    Musíme rátať s tým, že nie. Ešte niečo?

-    Áno, musím ti to povedať. Myslím, že nekonáme rozumne. Možno sme to celé zbabrali.

-    Riskujem život, že konáme rozumne. Lewis by urobil to isté. Už pôjdem. Nechaj ma.

-    Počúvaj, - Bobby ma nesmelo chytil za ruku. - Ja to nedokážem. Nechcem sa tu hrať na terč, žatia! čo ty zdúchneš do lesa a dovolíš, aby nás tu postrieľal. Nemôžem. Jednoducho nemôžem.

-    Počúvaj, ty sukin syn. Ak chceš vyliezť na ten útes, nech sa ti páči. Je tam, neujde ti. No ak vyleziem hore ja, urobíme to podľa môjho. A prisahám ti, že ťa vlastnoručne zabijem, ak neurobíš presne to, čo ti poviem. A ak necháš Lewisa tu na tejto skale, tiež ťa zabijem.

-    Ed, nenechám ho tu. Vieš, že by som to neurobil. Jednoducho sa nechcem ukazovať na oči nejakému vrahovi zo Zlámanej Lehoty, aby ma zabil ako Drewa.

-    Ak pôjde všetko hladko a ak budeš robiť to, čo ti poviem, nezabije ťa. Len ma počúvaj. Ešte raz si to preberieme a musí to vyjsť. Vysvetlím ti, čo máš robiť, nech sa stane, čo chce.

-    V poriadku, - ustúpil nakoniec.

-    Po prvé, vyrazíš, len čo budeš vidieť natoľko, že sa budeme môcť preplaviť cez ďalšie pereje. Vtedy bude pravdepodobne ešte dosť tma, aby znova mohol strieľať. A aj keby nebolo, nemá veľkú šancu, že ťa trafí, keď budete v perejach. Zakaždým, keď budeš v pokojnejšej vode, chvíľu vesluj ako divý a potom spomaľ, nezaberaj rovnomerne. Keby na vás strieľal, zo všetkých síl sa pokús dostať k najbližším perejam, alebo odboč pri najbližšej príležitosti. Keby si myslel, že mu neunikneš - teda, keby si usúdil, že si v pasci a výstrely sa jednostaj približujú -prevrhni čln a vykašli sa naň. Pokús sa vytiahnuť Lewisa z člna, zostaň pri ňom a počkaj jeden deň. Ja sa pousilujem priviesť pomoc. Ak sa dovtedy nič nestane, znamená to, že som zlyhal. V takom prípade Lewisa nechaj a snaž sa dostať čo najďalej dolu riekou, aj keby si musel miestami plávať. Vezmi si všetky záchranné vesty a ľahni si na ne. Od diaľničného mosta nie sme už ani tridsať kilometrov. No ak to budeš musieť urobiť, zapamätaj si, preboha, kde si nechal Lewisa. Keby si si to nezapamätal, zomrie. Celkom isto.

Pozrel na mňa a odkedy zapadlo slnko, prvý raz som mu uvidel oči. Žiarili mu v nich akési svetielka.

-    To by bolo všetko, - dohovoril som. Zdvihol som luk n zamieril som k člnu, kde ležal Lewis a neúnavne šúchal zátylkom o piesok. Kvokol som si k nemu. Celý sa triasol, drvila ho zimnica od bolesti, ktorú som aj ja pocítil, keď vystrel ruku a dotkol sa mi spredu pleca.

—    Dočerta, vieš, na čo sa dávaš?

—    Nie, človeče, - odsekol som. - Budem o tom uvažovať, keď poleziem hore.

—    Nech ťa nezbadá, - varoval ma. - A neľutuj ho. Ani trochu.

—    Nebudem, ak sa mi to podarí.

—    Tak nech sa ti to podarí.

Zadržal som dych.

—    Zabi ho, — prehovoril Lewis do hukotu rieky.

—    Ak ho nájdem, zabijem ho, — sľúbil som mu.

—    Hm, — pokračoval, ležiac horeznačky. - Sme tu, v srdci Medlockovho kraja.

—    Ide nám o život, - poznamenal som.

—    Presne tak, — prikývol, — veď som ti hovoril.

—    Áno. Hovoril si mi o tom.

Všetko okolo mňa sa zmenilo. Ľavú ruku som strčil medzi tetivu a luk. Luk som si prevesil cez plece, štíty obrátené plochými hrotmi nadol. Potom som vykročil k stene rokliny a dotkol som sa jej dlaňou, tou istou dlaňou, ktorú som si zranil v rieke o šíp, akoby som chcel preskúmať celý útes, celý problém, akoby som ho chcel stisnúť do hrsti. Skala bola drsná a drobila sa mi pod rukou. Hukot rieky zmocnel, akoby skaly v úžľabine zmenili polohu. Vzápätí povolil a nový zvuk zanikol, alebo sa vrátil doprostred rieky.Vedel som, že to je znamenie, a cúvol som. Zašmátral som po drsnej skale a vystrel som sa natoľko, že som sa zachytil lakťom o hrebeň prvého nízkeho previsu. Doškriabal som si boky aj nohy, ale vyliezol som naň a postavil som sa. Bobby aj Lewis boli presne podo mnou, pod skalnou strechou, ale ako keby tam ani neboli. Ešte nikdy mi nebolo dožičené stáť v takej dokonalej samote.Srdce mi poskočilo od radosti pri myšlienke, kde som a čo robím. Na hladine sa zjavilo nové svetlo. Mesiac stúpal vyššiea vyššie a ja som pár minút postojačky pozoroval rieku, opieral som sa chrbtom o skalu a nemyslel som na nič. Zmocnil sa ma hlboký pocit nahoty, bezmocnosti a dôvernosti. Obrátil som sa tak, že som zadrobčil nohami, presne som sa prispôsobil sklonu útesu a pritisol som sa k nemu. Oprel som sa oň lícom a zdvihol som obidve ruky do tmy, takže mi prsty nezávisle blúdili po nepevnej skale. Najväčšmi ma znepokojovala práve tá nepev-nosť. Bál som sa, že skala povolí na mieste, kde stojím, alebo kde sa zachytím. Vopchal som pravú ruku do akejsi pukliny a prstami Ťavej nohy som začal šmátrať po čomsi, po hocičom. Skala bola na tom mieste nerovná, vypuklá. Kopol som do vypukliny, či je dosť pevná, potom som sa oprel o ňu nohou a pravou rukou som sa začal energicky vyťahovať do výšky.Pomaly som sa postavil na hrebeň previsu a luk na Iavom pleci sa mi zaklonil dozadu — takže som sa musel spoliehať väčšmi na pravú ako na Tavú ruku - a vzápätí som si strčil pravé koleno a potom i nohu do akejsi diery. Zaujal som čo najlepšiu polohu a znovu som začal hmatať nad sebou. Via vo bola vypuklina a sústredil som sa na ňu, ohromený vlastnou situáciou.Útes nebol taký strmý, ako som si myslel, hoci v hornej časti sa mi zdal strmší, aspoň pokiaľ som mohol súdiť z dojmu, ktorý som nadobudol predtým, ako sme sa prevrhli. Keby som sa pustil, nespadol by som cez previs do rieky, ale skôr by som sa zošuchol dolu, a to ma trochu, hoci nie velmi, upokojovalo, keď som si to predstavil.Doplazil som sa k vypukline, vytiahol som sa nad ňu, pevne som sa na ňu postavil a pravou rukou som našiel druhú oporu v akomsi koreni. Pozrel som dolu.Vrch previsu sa mi belel tri-štyri metre pod nohami. Obrátil som sa a zabudol naň, vytiahol som sa dohora, kľakol som si na útes, zaryl som doň prstami a kde sa dalo, vyhrabal som si v bridlicovitej skale špičkami nôh akési stupienky. Skôr ako som sa premiestnil, usiloval som sa pevne zachytiť obidvoma rukami a jednou nohou. Chvíľami sa mi to darilo a postupne som si upevňoval sebadôveru. Často som sa držal len jednou rukou a stál som na jednej nohe, alebo som iba visel za ruky. Raz som sa ilržal len jednou rukou, ale mocne, a toľko som rýpal nohou a presúval sa, až sa mi podarilo zavŕtať prst do skaly a vyliezť kúsok vyššie.Sprvoti ma bavilo nachádzať nové a nové riešenia, ale všimol som si, že je to čoraz ťažšie. Zráz mi začal útočiť na tvár a na prsia. Začal som vnímať svoj dych. Hvízdal a bláznivo vrážal do skaly. Uteš bol strmší a každý centimeter ma stál nesmiernu lopotu. Ruky mi slabli a lýtka sa mi už ani nechveli, ale doslova poskakovali. Už som pochopil, že sa nesmiem obzerať dozadu ani dolu, hoci to bola rada známa všetkým horolezcom. Hrozila mi panika. Nie veľmi, ale predsa. Dušou i telom som sa sústredil na útes a hmatkal som po ňom opatrnejšie ako predtým, hoci som sa strašne triasol. Liezol som centimeter za centimetrom. Po každom presune na nové, vyššie miesto, sa môj vzťah k útesu prehlboval.Jednako som len pozrel dolu. Rieka zaliata mesačným svitom sa rozlievala do šírky. Zaberala celý priestor podo mnou a uprostred sa mihotal dlhý traslavý odraz svetla, studený tancujúci plameň. Istotne som sa vyškriabal do takej dvadsaťpäť až tridsaťmetrovej výšky a trčal som nad akousi neodvratnou svätožiarou, nad svetielkujúcou priepasťou.Obrátil som sa nazad k útesu a oprel som sa oň a jednostaj som pociťoval nervami i svalmi, že sa ho zmocňujem na štyroch náhodných bodoch spôsobom, ktorý to všetko drží pokope.Približne vtedy mi prebleslo mysľou, či by som nemal zliezť dolu a nájsť popri brehu ľahší výstup. Spustil som nohu do prázdna. Nebolo tam nič. Stál som, nohou som hľadal oporu vo vzduchu, potom som ju pritiahol späť k útesu, tam, kde bola pôvodne. Zadrapila sa doň sťa zver a liezol som ďalej.Ľavou rukou som sa čohosi chytil - akiste útesu - a začal som sa ťahať dohora. Nešlo to. Pustil som pravicu a stisol som si ňou ľavé zápästie. Prsty ľavej ruky sa mi triasli a pukali od toľkej ťarchy. Jedným prstom nohy som sa opieral o zráz, ale to nestačilo. Pozrel som hore a držal som sa. Uteš mi nič neposkytoval. Necítil som už jeho tlak. Vzal mi to, na čo som sa spoliehal, a hotovo. Visel som, ale doslova na vlásku. Všetku silu somsústredil do prstov ľavej ruky, ale už povoľovali. Bol som na zvislom úseku zrázu a ak ho čoskoro nezdolám, jednoducho sa zrútim zo steny. Pre ten prípad som si vymyslel akýsi plán. Čo najmocnejšie by som sa odrazil od steny útesu a pokúsil by som sa vyhnúť previsu tak, aby som spadol do rieky, do jasnej trblietavej priepasti. No aj keby sa mi podarilo vyhnúť skalám, rieka pri brehu, kam by som pravdepodobne dopadol, je plytká a skončilo by sa to akiste rovnako zle, ako keby som narazil do skál. A musel by som odhodiť i luk.Držal som sa. Po mnohých jemných prieskumných pohyboch sa mi podarilo zakvačiť ruky do pukliny a ľavicou som sa vytiahol vyššie. Luk, ktorý mi visel cez plece, ma ťažil. Pritískal som sa k útesu a spomenul som si na výjavy z filmov, na detaily, v ktorých ruka zúfalo po čomsi hmatká, napríklad cez väzenské mreže po kľúči, alebo sa vystiera z pohyblivých pieskov k niekomu či niečomu na pevnej pôde. Nebolo tam nič. Znovu som ss vymenil ruky a ohmatával som stenu pravicou. Nebolo tam nič. Pokúsil som sa uvoľniť si nohu v nádeji, že ak nájdem dosť pevnú oporu, vyškriabem sa kúsok vyššie a preskúmam rukami ďalší neveľký úsek útesu, ale ani tam som nenatrafil na nič, hoci som hľadal nohou i kolenom tak ďaleko, ako sa len dalo, hore-dolu, ta i späť. Ľavé lýtko sa mi strašne chvelo. Myseľ mi pracovala čoraz horúčkovitejšie a v panike nezmyselne plytvala energiou. Moč akoby mi bolestivo stuhol v mechúre a pocítil som úľavu, keď som si ho vyprázdnil. Nemohol som si pomôcť a nebola to moja vina. Neostávalo mi už nič iné len pád. Mohol som dúfať iba v jedno, že sa zobudím.Už-už som sa pustil skaly, ale vďaka hnevu som ešte chvíľu otáľal. Keby som bol pohyblivejší, bo! by som sa odhodlal na niečo zúfalé, ale prakticky som bo! priklincovaný na jedno miesto. Nič zúfalé som nemohol urobiť. Uvedomoval som si však, že ak chcem ešte niečo skúsiť, mal by som sa odhodlať hneď.Z posledných síl, čo mi ešte zvyšovali, som napäl svaly na ľavej nohe a neľútostne som ňou kopal, azda neľútostnejšie, ako sa dalo. Útes m.i neposkytoval nijakú oporu a zápasil som sosienou, či z nej niečo nevytlčiem. Sekundu som ňou lomcoval obidvoma rukami. V zlomku okamihu som si povedal, že nesmiem zatínať päste, ale že musím držať dlane roztvorené. Bol som na zráze hladkom ako stena pomníka a ešte vždy verím, že istý čas som sa držal vo vzduchu iba silou vôle, keď som zápasil s obrovskou skalou.Vtom skala akoby mi bola pukla pod jedným prstom pravej ruky. Nepochyboval som, že trhlina je mojím dielom. Strčil som do nej ďalšie prsty, zavesil som sa na tú ruku a druhou som súčasne prehmatol. Hľadal som pokračovanie trhliny. Našiel som ho. Obidve ruky som až po zápästia zasunul do útesu a načerpal som zo skaly čerstvých síl. Povytiahol som sa dohora, akoby som liezol na podobločnicu, a vyložil som si ta aj nohu. Vpratal som si do škáry aj driek, a to ma stálo najväčšiu námahu, ako aj za iných okolností. Vklinil som sa do škáry ako jašterica, ale ďaleko som sa nedostal. Keď som sa vystrel na dne škáry a vzdal sa povážlivej zvislej polohy, luk sa mi zošuchol po predlaktí, a keď som zohol ruku, zastavil sa mi na zápästí. Pritiahol som si ho k sebe do útesu a ploché hroty šípov sa mi dotýkali hrdla.

16. SEPTEMBER

Ležal som v škáre na boku, líce pri pleci, pozeral som von a na nič som nemyslel. Z jednej strany som sa pritískal ku skale, z druhej ma obklopovala tma ako v hrobe. Sklolaminátový luk mi chladil ruky, studený a dôverne známy. Krivky boli krásne na dotyk, hladké a chladné, a vedľa nich ležal šíp, vlastne stál, a pevne, lebo keď som sa pohol, pierka ma šteklili a hroty pichali. No bola to dobrá bolesť, ozajstná a neodlučiteľná od skutočnosti. Jednoducho som tam ležal, aký som bol, nohavice teplé a celé mokré, nebolo mi zima ani teplo, ale čosi medzi tým. Uvažuj, povedal som si, uvažuj. Ale nemohol som. Ešte nie. Ešte chvíľku som nemusel uvažovať. Zažmúril som oči a prehovoril som zopár slov. Zdalo sa mi, že dávajú zmysel, ale nesúviseli so situáciou. Myslím, že som si mrmlal čosi o bankovej reklame, na ktorej sme sa s Thadom nedohodli, ale možno vôbec nie, sám dobre neviem.Naozaj sa pamätám, že prvé slová boli vyrieknuté veľmi zreteľne. To je výhľad. To je výhľad. No ja som neotvoril oči. Rieka mi tiekla v mysli, keď som otvoril viečka, naskytol sa mi presný pohľad na to, o čom som rozmýšľal. Predstava sa dokonale zhodovala so skutočnosťou, jedno i druhé tvorila rieka. Rozprestierala sa tam od vekov, vyšiel taký obrovský mesiac, že ma rozboleli oči, ba aj myseľ mi zažmurkala ako oko. Čo? pýtal som sa. Kde? Nejestvovalo nijaké kde, len tu. Ale kto? Nevedno. Odkiaľ začať?Môžeš začať od luku a pomaly, krôčik za krôčikom si vybaviť celú situáciu. Stískal som luk z celej sily a postupne som si uvedomoval, že znovu budem musieť podstúpiť to riziko, a zakrátko. No ešte nie. Nech si rieka tečie.A nech ešte chvíľočku svieti mesiac. Mal som luk, jeden dobrý šíp, a ešte jeden, ktorý by som mohol vystreliť zblízka. Tá myšlienka mi vhupla do hlavy pod plným náporom adrenalínu, ktorý mi zaplavil všetky žily naraz. Anjelsky. Anjelsky. Naozaj to znamená toľko? Najskôr áno. A mám riadny kus nylonového lana a dlhý nôž, ktorý mi vrah pridržal na krku a zapichol mi ho vedľa hlavy do stromu. Teraz však nebol v strome, bol vedľa mňa. Zato sa ešte veľmi neotupil, že sa namočil do rieky,a pokojne by som sa s ním mohol oholiť, keby som chcel. Bolí ma ešte to miesto, kde ma poškriabal ten lesný potkan, ten smiešny neotesanec? Ohmatal som si prsia a zabolelo ma tam. Dobre. Dobre. Už? Už? Nie. Nie. Ešte nie, Gentry. Ešte netreba. Ale dlho to nepotrvá.Nepadlo mi ťažko povedať, že nechápem, a aj som si to povedal. Ale na tom vlastne ani nezáležalo. Podstatné bolo to, kde som a čo tam robím. Veľmi som sa neznepokojoval. Vyliezol som do päťdesiatmetrovej výšky nad rieku, aspoň podľa môjho odhadu, a nepochyboval som, že vyleziem až hore, keď som sa už vyškriabal sem, hoci útes tu bol strmší ako poniže. Počkaj, nech sa pozriem. Nič iné mi nezvyšuje, aspoň nateraz.To je výhľad, povedal som si znovu. Rieka bola čistá a bezducho krásna. Takú krásu som ešte nikdy nevidel. Vlastne som ju ani nevidel. Po prvé, nepozeral som na ňu. Vnímal som ju. Vnímal som rieku v ľadovej žiarivej hlbine, vnímal som jej priepastný ľahostajný šum, víriacu sa hladinu a drobné trblietavé záblesky mesiaca, jej podlhovasté krivky a nechápavú nepretrži-tosť. Čo je v nej?Len ten strašný jas. Iba zopár skál, veľkých sťa ostrovy, hoci jednu akoby obklopovala fialová niť a vykresľovala kontúry tváre, božstvo, maketu reklamy, náčrt, prvok dizajnu. Tá niť mi pripomínala farbu tieňov pod viečkami. Skala sa chvela sťa uhoľ, lebo som si želal, aby sa chvela, uväznený v jej pulzujúcom dosahu, a pulzovala so mnou. Možno vyzerala trochu ako moja tvár, na fotografii osvetlenej odspodu. Ako moja tvár, prečo nie? Môžem si ju zobrať hocijako, z trojštvrtinového profilu, zasadenú doprostred mesačnej priepasti, hoci by vyzerala trochu pozérsky alebo smiešne, ale jednako by sa odlišovala od obrazu v hociktorom zrkadle. Marilo sa mi, že vidím zaťaté čeľuste, dýchajúce s riekou a so skalou, ale ktovie, či to nebol aj nejaký úsmev. Zažmúril som oči, znovu som ich otvoril a niť okolo skaly zmizla, hoci tam bola. Cítil som sa lepšie. Cítil som sa výborne a moje pocity sa krútili okolo strachu. Okolo strachu a očakávania. Nedalo sa uhádnuť, ako sa to skončí.Vrátil som sa. Vrátil som sa k stene a k útesu, do terajšejsituácie, usiloval som sa predstaviť si, aký vysoký sa mi zdal útes, keď som ho naposledy videl potme, a usiloval som sa odhadnúť, kde sa nachádzam. Bol som presvedčený, že som vyliezol do troch štvrtín steny. Dúfal som, že sa budem môcť v škáre postaviť, a tak by som zasa získal meter alebo viac.Prečo nie? Je nado mnou previs? Keby som sa naň vyškriabal, ktovie, čo všetko by som dokázal? Vystrel som ruku dohora a ohmatal som vrch škáry. Čo mi posielaš? opýtal som sa. Vyzeralo to dobre. Vyzerá to, že vyleziem na previs, ak pôjdem doľava, a oberiem smrť o jeden rýdzi okamih. Ten okamih musí prísť, ale nebolo to také najhoršie. Veď som ich zažil už toľko za posledných pár hodín - toľko ráz som sa rozhodoval, toľko ráz som šmátral prstami po tomto bezvýznamnom, nepovšimnutom útese, toľko ráz som napínal svaly, keď som zápasil so skalou.Kde je Drew? Vravieval, a to bola jediná zaujímavá myšlienka, akú kedy predo mnou rozvádzal, že najlepší gitaristi sú slepci, napríklad reverend Gary Davis, Doc Watson a Brownie McGhee, jedinci, ktorí majú nepomerne vyvinutejší hmat ako vidiaci ľudia. Aj ja som nadobudol čosi také, povedal som si v duchu. Čosi som už dokázal, dostal som sa hore zväčša vďaka hmatu a potme.Sú tam dolu? Zmieta sa Lewis ešte na piesku? Sedí Bobby na skale vedľa neho a láme si hlavu, čo ďalej? Opiera si hlavu o ruky? Alebo zatína zuby presvedčený, že sa všetci zachránime ešte aj teraz?Ktovie? Ale vypracovali sme si plán, a na viac sme sa nezmohli. Ak nám vyjde, pravdepodobne nás všetkých nepoza-bíjajú, alebo ak sa mi podarí zliezť dolu, ak sa mi nič nestane, jednoducho sa všetci zvezieme v člne zopár kilometrov dolu riekou, niekoľko dní si oddýchneme v meste, ohlásime, že sa Drew utopil, a zapadneme do dlhých, únavných koľají svojho všedného života. Lenže sme hrali isté úlohy a najprv sme si s nimi museli poradiť.Stal sa zo mňa zabijak. Išlo tu o smrť dvoch ľudí, o jednu istú a druhú pravdepodobnú. Stískal som v ruke studený laminátluku, ležal som horeznačky v škáre útesu nad riekou a nebolo vylúčené, že sa môže stať všeličoVyškriabal som sa hore. V duchu. Akoby som sa sústredil na nejaký starý film, ktorý ledva vidieť na plátne. Terén nad úžľabinou bol divý, zarastený, hrboľatý a spomenul som si, že je aj husto zalesnený. Rád by som si bol vytýčil nejaký určitý plán, keď vyleziem hore, a poležiačky som sa usiloval premyslieť si, čo by bolo najlepšie vykonať hneď, ako sa ta vyškriabem.Musím si to priznať: nepredpokladal som, že by mi naozaj hrozilo nebezpečenstvo, najmä nie od človeka. V skutočnosti som neveril, že chlap, čo zastrelil Drewa, sa tu bude potĺkať celú noc, len aby si na nás strelil, alebo že sa nadránom vráti. Vtedy som si však spomenul, čo som povedal Bobbymu, a znovu som sa zháčil. Išlo hlavne o to, ako by som sa zachoval, keby som bol na jeho mieste. Prebral som v mysli všetko a pokiaľ som to mohol posúdiť, mal som pravdu. Mal oveľa viac dôvodov zabiť aj ostatných, ako ich nechať tak. Museli sme všetci dohrať svoje úlohy.Obrátil som sa. Hm, oslovil som čierny kameň pod nosom, keď sa vyškriabem hore, predovšetkým nebudem zasa myslieť na Marthu a na Deana, kým ich neuvidím. A potom zájdem poniže, k prvému pokojnému úseku rieky a poobzerám sa, skôr ako sa rozvidnie. Keď s tým skončím, urobím okruh po lese, veľmi ticho, a budem ho hľadať, akoby ho hľadalo nejaké zviera. Aké? Čo na tom záleží, ak zachovám vražedné ticho. Možno had. Azda ho zabijem v spánku. To by bolo najľahšie, ale dokázal by som to? Ako? Lukom? Alebo by som ho prepichol nožom zo železiarstva? Dokázal by som to? Vlastne, urobil by som to rád? položil som si otázku.Ale čo ten okruh? Keby som sa priveľmi vzdialil od rieky a od šumu rieky, skoro iste by som zablúdil. A čo potom? Okruh? A aký okruh? Aká pohnútka ťa ženie, keď sa usiluješ urobiť okruh - okruh - po lese? Nevedel som. Čo ak sa vzdialim od rieky natoľko, že stratím vlastnú stopu? Znamenalo by to, že som všetko zbabral, rovno na mieste?No videl som sa, ako zabíjam, lebo som nemal nijakú jasnú predstavu, hoci som ju potreboval. Keby stá! nad krajom útesu, a v istom čase a za istých okolností to bolo nevyhnutné, šum rieky rozliehajúci sa nahor by mi umožnil priblížiť sa k nemu natoľko, že by som mohol vystreliť smrtiaci šíp. Rád by som ho bol zabil presne tak, ako Lewis zabil toho druhého. Bol by som rád, keby netušil vôbec nič, až kým nezacíti strašnú bolesť v hrudi, keď mu z nej bude spredu i zozadu trčať šíp, ktorý priletí odnikiaľ.Ach, čo tam po okruhu, pomyslel som si. Uprostred lesa, kde čaká lístie, kde čaká vietor, aby som ho opísal. Vylúčené, povedal som si, keď som sa zamyslel. Z toho by nič nebolo.Čo teraz, pán umelecký riaditeľ? Grafický poradca? Čo je na makete? Toto. Treba ho zastreliť od chrbta, niekde nad roklinou. Je skoro isté, že sa nachýli, keď bude strieľať na rieku. Existujú rozličné druhy sústredenia. Zatiaľ čo sa on zahĺbi do svojho, ja sa pokúsim priblížiť k nemu na sedem až desať metrov a vpáliť mu ten dobrý šíp do dolnej časti hrudníka - pri streľbe mi pomôže len presnosť - a potom vezmem nohy na plecia a zdupkám do lesa. Tam si sadnem a počkám, dožičím mu čas, aby mal kedy zomrieť.

Premyslel som si to až potiaľ. Svojím spôsobom som to pokladal za hotovú vec. Hotovú v tom zmysle ako rojčenie, ale mohlo sa mi to vidieť hotové iba preto, že skutočnosť bola veľmi vzdialená. Prežíval som taký istý duševný stav, ako keď som v hmle poľoval na srnu. Boli to rozumné úvahy, ale len úvahy -a zhrozený som si uvedomil, že ich budem musieť uskutočniť, keď ho prichytím s puškou v ruke, lebo inak zabije on mňa.Zaliezol som hlbšie do škáry, aby som nazbieral od skaly poslednú útechu, ale už sa mi tam zunovalo trčať. Lepšie bolo vstať a pokračovať.Kľakol som si na koleno a opatrne som sa súkal von. Pomaly som sa dvíhal obidvoma rukami, dlane vyvrátené dohora a opreté o spodok klenby. Stál som, nachýlený dozadu a šmátral som hore-dolu okolo previsu nad hlavou. Vpravo som nemal kade ísť, ale tešil som sa, že som už naspäť. Naľavo škára pokračovala mimo môjho dosahu a mohol som sa iba posúvať popri nej, prešľapovať centimeter po centimetri, kým do nej nevopchám prsty nôh, zasa veľmi unavený. No podarilo sa mi vzpriamiť zo záklonu do zvislej - naozaj zvislej polohy — a potom som sa napodiv oprel pásom dopredu, keď som sa posunul doľava. Bola to nečakaná a potešiteľná zmena. Skala sa mi vrátila pevná. Opieral som sa o ňu kolenami, nie prstami nôh a rúk, a moje telo zaujalo novú polohu. Postupoval som ako červík, raz doľava, potom zasa doprava a rieka v hlbine sa iskrila. Napredoval som pomaly, lebo som sa nedržal pevne a hroty šípov ma bolestivo pichali pod pazuchou, ale balansoval som takmer v dokonalej rovnováhe medzi príťažlivosťou — či vlastnou verziou príťažlivosti - a sklonom skaly. Dosiahol som miesto, kde sa v mojom tele zvislý postoj na stene a možnosť pádu navzájom neutralizovali, hoci sa zdalo, že sa predsa len udržím tam, kde som, a budem sa škriabať dohora. Každú chvíľu som ležal a potil sa, bez opory pod rukami či nohami, gumovými podrážkami vyvrátených tenisiek som sa zapieral do mäkkej skaly, dlane roztvorené. Potom som sa zasa pokúšal liezť hore, centimeter za centimetrom, najintímnejšími pohybmi, aké som sa nikdy neopovážil použiť pri Marthe ani pri inej žene. Strach a divý nápor sexuality ma posúvali milimeter za milimetrom. A jednako som sa zúfalo usiloval zostať človekom. Hľadal som v rieke zlatý záblesk ako u tej modelky, pehu, niečo milé v ozrutnej, trblietajúcej sa hadej rieke.Tma nado mnou sa zmenila a vyšla hviezda. Z obidvoch strán svetielka čneli skaly, čierne a masívne ako predtým, ale ich moc bola zlomená. Vysoký, smrteľne nebezpečný úsek útesu, na ktorom som sa nachádzal, bol čoraz menej strmý, jednostaj sa skláňal k životu, k diere osvetlenej hviezdou. Ako som postupoval, pribúdalo v nej hviezd, až vzniklo súhvezdie pripomínajúce havrana. Mohol som už liezť kolenačky — konečne po kolenách — a luk sa nezarýval do mňa, ale do zeme.Rozplakal som sa. Prečo? Nevedno, lebo som sa vlastne nehanbil ani nebál. Jednoducho som bol tam. No ľahol som si na útes, aby som sa rozhľadel. Obrátil som sa, podoprel som si hlavu lakťom ako turista a znovu som pozrel dolu. Panebože. Rieka sa zahalila do oparu a iskrila sa mi tanečnými krokmi v mihalniciach. Bola až neznesiteľne úžasná. To už bolo čosi. To bolo čosi.

Napokon som si však musel zasa kľaknúť, lebo kolená nesú človeka na útesoch lepšie než ostatné časti tela, na útesoch, ktoré sa zvažujú pod istým sklonom. A tak som si kľakol.Kolená ma boleli, ale išiel som ďalej. Liezol som, ale už som sa nemusel vrúcne pritískať ku skale, aby som z nej pri svetle mesiačika vymámil zopár ďalších centimetrov, lebo som si mohol zachovať od nej aký-taký odstup. Keby som sa zachoval diskrétne, mohol som skale pokojne uštedriť jeden, ba aj dva kopance, a to beztrestne.Nohy sa mi bolestivo vykrivovali jedným alebo druhým smerom. Neviem, čo ma viedlo, ale vytrvalo som sa škriabal a tackal nahor sťa tvor, čo sa narodil na útese a vracia sa naň. Neraz sa mi šmykla ruka či noha, zachytila sa na čomsi známom, hoci som nevedel, že to tam bude, a pechoril som sa ďalej. Nakoniec už skala nezmohla proti mne nič. Nemohla podniknúť nič, proti čomu by som sa neubránil, a to v zlomku okamihu. Postupoval som.Zakrátko som vyliezol do neveľkého kaňonu. Áno, a postavil som sa. Nevidel som priveľa, ale pripadal mi ako jarok, kde som v hmle poľoval na srnu. Pôda pod nohami — pod nohami - bola posiata uvoľnenými kameňmi a balvanmi, ale kráčal som po nej. Pri každom previse sa mi zdalo, že sa steny zosunú, ale nezosunuli sa. Naopak, pribúdalo na nich kríkov a nízkych, prízračných, hustých stromov. Boli hmatateľné ä krok za krokom som sa k nim približoval. Zrazu sa ich konáre týčili nado mnou. Mal som to za sebou.Vytiahol som si luk spod pazuchy. Mal som všetko. Nôž po mojom boku hovoril vlastnou rečou. A viselo mi tam aj lanko, zbytočne, ale možno sa zíde. A zahľadel som sa do bezduchej krásy vôkol seba.Proti prúdu som videl len rozoklanú, oslepivú roklinu s pere-jami, na ktorých sme sa tak zmietali, ale nebolo sa tam na čo pozerať, iba ak na nepretržitý, takmer mlčanlivý prúd valiacej sa vody. Obzrel som sa a približne rovnako dlhý pohľad som venoval lesu. Vrátil som sa medzi borovice, čo rástli na pevnej pôde, oprel som sa čelom o strom a potom som si vopchal ruku medzi strom a čelo.

Kam teraz? Vrátil som sa, že sa pozriem dolu na rieku. Smerom ku kraju útesu stromy redli. Mesiac svietil pomedzi ihličie na Cahulawassee. Po prvý raz som sa vážne zamyslel nad blížiacim sa zánikom rieky, nad vodou, ktorá stúpne až sem, kde stojím, vystúpi z prirodzeného koryta a zaleje skaly, ktoré nám narobili toľko ťažkostí v bielej peniacej sa vode, pomaly pohltí aj útes a voda trpezlivo a neodvratne vyhľadá všetky moje opory a napokon sa zastaví tam, kde práve stojím pri svite mesiaca. Sadol som si na kraj studenej skaly a pozeral dolu. V tom úžasnom svetle som uveril, že keby som spadol, podvedome by som zašmátral po útese a zachytil by som sa niečoho pevného. Uveril som, že by som mohol zomrieť na nesčíselne mnohých miestach sveta, ale na tomto jedinom nie.Postupne som sa približoval k záveru.Po prvé, usúdil som, že človek, čo zastrelil Drewa, vedel, že ho zastrelil. To bol začiatok. Takisto vie, že sme sa všetci nepozabí-jali na perejach. Čo teda urobí? Možno bude čakať nad pokojnou vodou, kde sú Bobby a Lewis a kde som sa chcel k nim pripojiť, keď vyrazia. Keby som mal pravdu, zabil by obidvoch, hoci ak Bobby dobre vystihne zmenu svetla, ak vyrazí v čase, keď bude toľko svetla, že bude môcť použiť čln, a súčasne tak málo, že sa naňho nebude dať strieľať, možno sa im podarí prekĺznuť cez ďalšie pereje - cez tie, čo boli odo mňa kus po prúde — a pôjdu ďalej. Všetky naše vyhliadky záviseli od toho, či sa nám podarí uhádnuť jeho skryté zámery, ale teraz, keď som vyliezol hore na útes, zdalo sa mi, že sme sa nemýlili, alebo aspoň sme hádali veľmi dobre. Ak sa Bobby pohne pri prvom náznaku svitania, veľmi zníži pravdepodobnosť, že ich strelec zasiahne dolu na hladine, a veľké medzery'v hornej časti steny i malé hlboké škáry podobné tej, ktorou som vyliezol, mu nedovolia dohoniť čln po brehu.Rátal som s tým, že je mu to jasné, a s myšlienkou, že sa pousiluje vyriešiť problém ináč — tak, že bude strieľať poniže, na tichej vode, lebo tam sa terč bude pohybovať vyrovnanejšou rýchlosťou a nebude poskakovať. Pereje podo mnou vyzerali dosť neškodne až na spenený pás vtesnaný medzi dva veľké skalné hrebene. Miestami sa takmer nelíšili od silne sčerenej vody, aspoň pokiaľ som mohol súdiť. Lenže ostrostrelca by rušilo aj to, lebo čln by tam poskakoval. Keby som mal niekoho zastreliť z tejto vzdialenosti, pod týmto uhlom, musel by som poriadne dlho mieriť. Pravda, ak bol dobrý strelec, keby si dal záležať, za takýchto podmienok by mohol trafiť obidvoch, Bobbyho i Lewisa, a to v rozpätí niekoľkých sekúnd, a bezpečne by usmrtil prvého. Na to by však potreboval pokojnú vodu, čo najpomalší prúd, a musel by stáť poniže, mimo dohľadu, za ďalším ohybom.Tak je to, povedal som si. Musím ho vystriehnuť, podľa možnosti od chrbta, a to záviselo od mojej schopnosti určiť miesto, odkiaľ by mohol strieľať, ale aj od šťastia. A musel by som ho dostať, keď bude cieliť. To však povážlivo znižovalo Bobbyho a Lewisove vyhliadky.Uvažoval som o ňom dlho a úporne a dodnes som presvedčený, že vtedy, v tom mesačnom svite, naše mysle splynuli. Niežeby som sa premenil na zloducha, ale zmocnila sa ma nesmierna fyzická ľahostajnosť, taká ohromná ako celá tá rozžiarená priepasť dolu pod mojimi nohami. Nebola to len ľahostajnosť k telu druhého človeka, prepichnutému šípom, zmietajúcemu sa a kopajúcemu na zemi, ale aj ľahostajnosť k sebe samému. Keby Lewis nebo! zastrelil jeho kumpána, možno by medzi naini došlo k intímnemu styku, ktorý by bol pre mňa bolestivý a strašný a preňho nejakým odporným spôsobom príjemný, ale tam v lese na zemi by bol medzi nami vznikol fyzický kontakt, a bola to čudná myšlienka. Kto je to? Trestanec, čo ušiel z väznice? Obyčajný svinský farmár, čo si vyšiel na poľovačku? Pašerák?Pretože som musel nájsť miesto, odkiaľ by som videl rieku čo najlepšie, aby som vedel, či už má strelec čln na dohľad, potreboval som vyliezť čo najvyššie tak, aby ma nezbadal. Musela to byť skala, prípadne strom. Spomenul som si, že keď sa v našom štáte ujala postriežka na vysokú zo stromov, kopa poľovníkov skolila srnu na prvý pokus, hoci dovtedy ešte zblízka nevideli v lese zviera. Srny vraj nemajú na stromoch nijakých prirodzených nepriateľov, a preto zriedka pozerajú hore. To mi veľmi nepomohlo, ale nad útesom rástlo veľa stromov. Pravda, najprv musím zájsť kúsok poniže a vyhľadať správne miesto.Zamieril som pomedzi balvany nad útesom a postupoval som rovnobežne s perejami, ktoré sa tiahli, pokiaľ oko dovidelo. Zväčša sa mi nešlo tak ťažko, ako som predpokladal. Skaly boli veľmi veľké a skákal som z jednej tmavej masy na druhú tak neomylne, až som sa tomu čudoval, lebo som mal pocit, že sa nemusím ničoho báť. Iba vlastný chrčivý dych ma kedy-tedy znepokojoval, lebo v ňom bolo cítiť paniku, nesúviselo to však s pohybmi môjho tela. Trvalo mi dosť dlho - aspoň hodinu, možno aj dve — kým som obišiel pereje. Keď sa odlesk mesiaca ustálil na hladine a keď prestal ku mne doliehať hukot vody, mal som rieku tam, kde som ju chcel mať. Čo teraz?Kraj útesu pokrývali zväčša balvany. Bolo ich tam plno a za hociktorý by som sa mohol schovať, ibaže by som skoro nič nevidel. Rozhodol som sa zájsť ešte kúsok ďalej, presvedčiť sa, ako to tam vyzerá, a potom sa vrátiť na miesto, kde som práve stál.Teraz sa mi kráčalo oveľa ťažšie. Miestami sa mi išlo veľmi zle. Potkýnal som sa o veľké balvany, medzi ktorými sa váľali zaklinené stromy, a na jednom mieste sa týčila prirodzená skalná hrádza, vysoká ako barikáda. Už-už som zapochyboval, či cez ňu preleziem. Keď som išiel dolu prúdom, aj keď som sa vracal, musel som sa vzdialiť dvadsať až tridsať metrov do lesa, aby som ju mohol obísť. Pravda, z obidvoch strán ju vrúbili mladé stromčeky — keď som sa škriabal po skale, mal som sa čoho pridržiavať — a vďaka nim som vyliezol na hrádzu a na druhej strane som sa z nej zošuchol. Kým som kráčal, nespúšťal som oči z rieky; keby si ten .človek neľahol na skalnú hrádzu — nebolo z nej dobre vidieť, lebo rieka sa javila iba ako náznak pohybu, akoby spoza stromu presviíalo lístie druhého stromu - musel by zaujať postavenie tesne nad útesom, aby sa mu otvoril dosť široký výhľad, odkiaľ by mohol pozorovať rieku a presne cieliť.Z celého úseku tichej vody, ktorý som obišiel ta i späť, vyhovovalo len jedno miesto. Zhora ho obklopovala spleť skál, ale od lesa bolo prístupnejšie, aspoň sa mi zdalo. Nad krajom útesu sa rozkladala svetlejšia piesočná plošina, z ktorej sa otváral dobrý výhľad na rieku cez trávu vysokú asi meter. Ja by som si bol vybral toto miesto. Ešte vždy sme boli dosť ďaleko od domov aj od ciest, takže nás nemohol nik počuť, ale takmer som nepochyboval, že nie sme od nich bohvieako vzdialení, a čím bližšie k nim budeme, tým menšia je pravdepodobnosť, že sa odváži riskovať. Ak sem nepríde, ale vyberie si iný tichý úsek poniže, Bobby a Lewis si to zliznú.Veru, pomyslel som si zbabelo, ale spokojne, zliznú si to. Koniec koncov som vykonal všetko, čo bolo v mojich silách, a prinajhoršom si prekliesnim cestu lesom popri rieke k najbližšiemu diaľničnému mostu. Nebál som sa veľmi, že ma ten chlap bude prenasledovať, keď zabije tých dvoch - hoci som sa trochu bál, keď som si zrazu predstavil, že bude sledovať moje neisté stopy v nehybnom podraste a na sčemetom lístí — lebo nevie, kde som. Akiste si spomenie, že v člnoch sme boli štyria, ale jeden sa hravo mohol utopiť na perejach, napokon, aj my traja sme sa tam len-len že neutopili. Ak na toho bezzubého náhodou natrafím, vôbec nič mi nehrozí.Alebo ak nestrelím vedľa. Pri tej možnosti ma zmrazilo a jazyk mi oťažel. Začal som pomýšľať na to, či by som hneď nemal ujsť z lesa, ale svedomie mi pripomenulo, že som ešte nevykonal všetko, čo bolo treba. Keby Bobby a Lewis zomreli, musel by som si byť na čistom, že som iba nevyliezol hore útesom a nenechal ich napospas osudu, ale že som urobil čosi viac. No ak chlap, ktorého som hľadal, aby som sa ho pokúsil zabiť, nepríde na predpokladané miesto, nebude to moja vina. A nebol som si veľmi istý, že môj odhad je naozaj správny. Na lepší som však neprišiel.Oblohu ešte vždy osvetľoval len mesiac. Odbočil som od rieky na mieste, kde zem ustupovala niekoľkým balvanom a nízkym stromom, a šmátral som okolo seba. Medzi stromami, ktoré mi zacláňali svetlo, mi pomáhal len hmat. Vystrčil som nohu, lebo takto som dočiahol ďalej. Narazil som na čosi tvrdé. Urobil som krok, a hneď ma obklopili konáre i tuhé borovicové ihličie. Oprel som si luk a vyliezol som na spodné konáre, ktoré rástli husto vedľa seba, a liezol som nahor, kým sa strom nerozknísal.

Pomedzi ihličie som čo-to videl, mihla sa tam rieka, ktorá sa mi zdala dvojnásobne ďalej ako z trávnatej plošiny nad útesom. Nakoniec som sa dovtípil, že viditeľný úsek rieky sa rozprestiera za ohybom pod poslednými perejami, nad ktorými boli Lewis a Bobby. Prúd tiekol pomalšie, hladina sa upokojila a trblietavé striebro vystriedal plochý mesačný svit.Vrátil som sa dolu, vzal som si luk a začal som sa maskovať na strome, ako som vedel. Jakživ som zo stromu nestrieľal do ničoho, ani len do terča, hoci som si zapamätal, že mi ktosi radil cieliť nižšie. Pracoval som a uvažoval som o tom.Pohyboval som rukami ako pri nácviku - kam dať túto ruku? Sem? Nie, radšej tuto, alebo kúsok nižšie — odhrnul som konáre porastené drobným ihličím, čo mi zastierali výhľad na piesčitú plošinu. Nebola to ťažká robota, jednoducho som odstraňoval to, čo stálo medzi osvetlenou riekou a mojou tvárou, kým tam nič nezostalo. Keď som sa opäť oprel o kmeň, pozeral som do krátkeho, neupraveného ihličnatého tunela. Budem strieľať rovno cezeň, dokonca mi pomáhal cieliť. Keď som si ho čistil, po celý čas mi pomáhal nový hmatový zmysel, celkom odlišný od dovtedajšieho. Usúdil som, že som si ho vycibril na útese. Zdalo sa mi, že na jediný dotyk odhadnem presný tvar či váhu hocičoho, a nemusel som sa nijako mimoriadne namáhať, keď som chcel odlomiť či odlúpiť niečo zo stromu. Život v tme a táto činnosť na mňa pôsobili ako silná opitosť, lebo som neveril vlastným zmyslom. V živote som nezažil nič ani len trochu podobné. Ohmatal som kôru pri sebe najcitlivejšou časťou dlane, odlomil som ihličku, strčil do úst a zahryzol som do nej. Mala správnu chuť.Obliezol som kmeň zo všetkých strán, či náhodou nenájdem ešte výhodnejšie miesto alebo trochu širší uhol, z akého by sa dalo strieľať. Nechcel som už kaličiť strom, nech vyzerá ako strom, aby nepôsobil nebezpečne, nech sa podobá ostatným stromom. Cez ten temný tunel som mohol strieľať až dolu na piesok, ale luk som mohol odchýliť nanajvýš o tridsať až šesťdesiat centimetrov na jednu či na druhú stranu. Za týchto okolností ho zabijem iba vtedy, ak bude rozmýšľať takisto ako ja, ani nie približne, ale celkom presne. Mysle nám musia splynúť.Vybral som z tuľajky dobrý šíp, po pamäti som ho nasadil a natiahol som tetivu. Nohami som sa pevne opieral o dva veľké konáre. Keď som naplno napol tetivu, znehybnel som a nachýlil som sa trochu napravo od kmeňa, aby som získal priestor pre pravý lakeť. Zamieril som dolu na otvorené miesto čo najpresnejšie, na okamih som zaváhal, či mám vystreliť šíp dolu do piesku, aby som si overil vlastnú výšku, zápasil som s tou myšlienkou, keď ma odrazu zalial pot a vybral som šíp z luku. Súčasne som vydýchol. Viselo to na vlásku, už-už som to urobil. Mimovoľný výstrel by znamenal smrť a mohol by som stratiť alebo poškodiť šíp, takže by som nemal šancu, ak ten chlap príde. Ak príde.Zaujal som čo najpohodlnejšiu polohu a rozhodol som sa zostať na strome až do svitania. Začal som si zvykať na ticho, veď na to som bol tu.

Obklopovalo ma hlboké ticho, rieku som skoro nepočul. Pereje povyše som vnímal len ako nepretržitý šum, a keď som sa započúval, zistil som, že sa doň mieša ďalší zvuk. Bolo takmer isté, že prichádza zdola. Bol by som dal krk na to, že sú tam ďalšie pereje, ak nie dokonca vodopád. Ak som sa nemýlil, zvyšovalo to pravdepodobnosť, že som si našiel správne miesto. Všetko sa mi videlo logické, ale napriek všetkej logike som nebol pevne presvedčený, že ten chlap príde. Oveľa pravdepodobnejšie bolo, že som sa prerátal. Jednoducho som podnikal jedno opatrenie za druhým, hoci to boli opatrenia, od ktorých závisel môj život či smrť. Cítil som sa strašne ustatý a nie veľmi rozrušený, kým som si nespomenul, že som azda uvažoval správne a budem musieť urobiť aj to celkom posledné opatrenie — zamieriť šípom cez ihličnatý tunel do ľudského tela a vypustiť ho na večné veky.Ale predovšetkým ma ohromovalo vlastné postavenie. Ohromovalo ma dosť hlúpo. Nevedel som pochopiť, že som tu na strome, prichodilo mi to ťažšie než vystrieť ruku, dotknúť sa kôry či ihličiek a uvedomiť si, že som naozaj na strome, uprostred noci — v noci — hlboko v lese, že tu striehnem, aby som zabil človeka, ktorého som videl len raz v živote. Nikto na svete nevie, kde som, pomyslel som si. Napol som tetivu a šíp sa pohol kúštik dozadu. Kto by mi to uveril, povedal som si bez dychu, kto na svete?Bolo to úmorné čakanie. Pozrel som na hodinky, ale v rieke sa mi pokazili. Hlava mi klesla a akoby mi chcela klesnúť ešte hlbšie. Dva či tri razy som sa strhol a prebral z driemot, ale zakaždým pomalšie, menej prudko. Raz som sa mykol, keď sa mi prisnil najstarší sen - sen, že začínam padať. Chvíľu som nevedel, čo mám robiť, čoho sa chytiť, a jednoducho som vystrel ruku. Opäť som sa vystrel, oprel som sa o kmeň a ešte raz som sa pokúsil všetko skontrolovať. Na tetive som nemal šíp. Panebože, pomyslel som si, ale som tomu dal. Neviem, či mi ten pokrivený vôbec vyletí od stromu. Vedel som, že bez zbrane by som sa bezmocne krčil na strome a modlil sa, aby ma nezbadal, trčal by som tam, pokým by nezabil Bobbyho a Lewisa. Vedel som, že ho nedostanem nožom, hoci by som mal výhodu prekvapenia.Bola taká istá tma ako predtým, ba ešte väčšia. Zavesil som luk na konár a zliezol som zo stromu. Predpokladal som, že šíp je na zemi a možno z nej trčí. Lenže netrčal. Lozil som hore-dolu po ihličí, vzlykal som od strachu a zúfalstva, všade som šmátral rukami, lakťami, nohami, telom, všetkým možným, v nádeji, že sa poškriabem o plochý hrot šípu, vôbec mi to neprekážalo, len keby tam bol.Lenže šíp tam nebol a všimol som si, že už začalo svitať. Musím sa vrátiť na strom. Keď sa trochu rozhľadím, možno sa mi podarí ako-tak narovnať šíp, čó mi zostal, ale uvedomoval som si, že už nebudem cieliť s takou istotou. A niet umenia či športu, pri ktorom by istota hrala takú úlohu ako pri lukostreľbe, nevynímajúc chirurgiu ani golf.Našťastie som stratený šíp našiel; z< pichol sa do konára pod zavesený luk, a plán, ktorý som si zostavil, znovu vo mne ožil a všetky kolieska zapadali do seba. Už som mal zasa všetko, vyškriabal som sa k luku a opäť som zaujal streleckú pozíciu.Rodiace sa denné svetlo pomaly zalievalo ihličie, strom začal mäkko žiariť, krehký svit sa odrážal od ihličiek na mňa a zdalo sa mi, akoby začínalo zo mňa sálať. Nespúšťal som oči z tunela. Nevyzeral už ako zhmotnená tma, ale zelenal sa. Otvoril som ústa, aby som tichšie dýchal, aby mi nepískalo či nechrčalo v nose.

Už som zreteľne videl priestor posiaty ihličím a skalami rovno pod stromom a ďalej piesčitú plošinu, širokú asi tri metre a vrúbenú vysokou rozkuštrenou trávou; za ňou padalo oko do priepasti sťa ľudské telo, hoci nezomieralo, ale spočinulo na rieke. Teraz by už mal Bobby vyraziť. O niekoľko minút bude po všetkom. Buď mám pravdu, alebo sa mýlim, buď zomrieme, alebo budeme žiť.Možno už aj vyrazil a ušiel mi, keď som hľadal šíp. Nebol som si istý, krčil som sa medzi konármi a striehol som, či nezačujem výstrel odinakiaľ, z miesta, s ktorým som nerátal a o ktorom som nevedel.Ale nik neprichádzal. Svetlo silnelo. Začal som na strome strácať pocit dokonalej utajenosti. Keby niekto zastal na piesčitej plošine a vybral by si správny uhol, uvidel by ma cez tunel v borovicových konároch vedome alebo aj náhodou. Veľa záviselo od šťastia.Pohol som sa opatrne, aj ako tvor žijúci na strome, naťahoval som krk a odkláňal som sa od kmeňa, aby som dovidel o štvrť či pol metra ďalej od kraja útesu, či nezazriem náš čln.Kútikom oka som si čosi všimol a žalúdok mi stuhol. Neobrátil som hlavu naraz, ale pomaly. Vedel som však. Áno, vedel.Zaštrkotali kamene a po piesku kráčal chlap s puškou. Pravú ruku mal vo vrecku.Už je to tu, pomyslel som si a túžil som len po jednom, zostať na strome, kým neodíde. Nie a nie sa striasť tej túžby. Zabudol som na to, ako som liezol po útese, zaujímal ma len môj vlastný život. Všetko sa vo mne rozochvelo, ani len šíp by som nebol nasadil na tetivu. Vtom som sklopil zrak a pohľad mi padol na ruky stískajúce luk, na dvojfarebný šíp. Upokojil som sa a znovu som uveril, že vykonám to, načo som sem prišiel, a nesklamem v tejto vražednej šaráde. Keby si ľahol chrbtom ku mne, vystrelil by som. Ukazovákom a prostredníkom som stisol zárez šípu, pomaly som sa nadýchol otvorenými ústami a ticho som sa oprel, celý napätý.Pozeral proti prúdu rieky a stál, obidve ruky na puške, ale držal si ju vo výške pása. Akiste nepomýšľal na to, že ju zdvihne k plecu. V jeho postoji bolo čosi nenútené a príjemné, akýsi praveký pôvab. Taký krásny či presvedčivý prvok dizajnu som ešte nevidel. Najradšej by som ho bol zabil v tejto póze, a modlil som sa, aby sa v tej chvíli ukázal Bobby. Na rieke som však nič nevidel a zjavne ani on. Z nejakého dôvodu sa presunul a v ihličnatom tuneli som videl polovicu jeho tela. Počkaj, kým si ľahne, povedal som si kdesi v hĺbke hrdla, a potom mu vystreľ doprostred chrbta. Rieš to ako problém. Pokús sa mu zasiahnuť chrbát, aby si trafil nejaký životne dôležitý orgán, aj keď mu neprerazíš chrbticu.No on tam ešte vždy stál, ani rozhodne, ani nerozhodne. Jednoducho stál a vystavoval časť tela výstrelu, nie však hlavu a druhú časť tela. Mal by som to radšej skúsiť hneď, čo ak sa mi uhne z palebnej čiary? Napol som ruku, či ma poslúchajú svaly. Tetiva sa napla do malého uhla. Pozrel som rovno naňho a v diere vrúbenej ihličím som z neho uvidel väčšiu časť. Stál bokom, ale keby sa mi do zorného poľa dostala jeho tvár, stačilo, aby trochu zdvihol hlavu, a pohľad by mu padol rovno na mňa. Vedel som, že ďalší zápas vybojujem s hystériou, s divou hystériou nad lukom, s túžbou vystreliť a so všetkým skoncovať. Začal som si v hlave zostavovať detaily celého toho delikátneho postupu, ktorý vedie k dobrému výstrelu, ale jednostaj som si uvedomoval, že ani najdokonalejší postoj nezaváži, ak človek nepovolí správne tetivu. Prsty pravej ruky treba povoliť, najmä však neslobodno myknúť lukom.

Zdalo sa mi, že je v pomykove. Oči mu podchvíľou behali z rieky k nohám, na zem, spolovice piesok, spolovice skala, a zakaždým sklonil hlavu a zohol skrytú tvár, keď pozeral ďalej do rieky a bližšie ku mneZažmúril som oči, pomaličky som sa z troch štvrtín nadýchol, zadržal som dych a centimeter za centimetrom som dvíhal luk. Keď som ho zdvihol približne do žiaducej polohy, sústredil som sa na svaly a natiahol som tetivu. Chrbát sa mi rozšíril a načerpal sily zo stromu. Plochý hrot šípu sa priblížil k oblúku po vodiacej priehlbinke a pripomenul mi nenarodené dieťa. Chvel sa tam od neprirodzeného napätia môjho tela, ale vydával zvuk, ktorý vnímali len nervy v dlani mojej ľavej ruky. Hrot šípu som pevne pritiahol k luku a začal som si kontrolovať luk, šíp, ruky, ramená i telo ako pri palebnom odpočte.Šíp bol tesne vedľa nitkového priestoru na tetive, ktorý mi slúžil ako muška. Iba trošku som pohol lukom a dostal som ho do priezoru. Problém presnosti vo vodorovnej polohe bol vyriešený, už bolo treba len správne povoliť tetivu. Marthina oranžová niť teraz opletala terč. Ešte som musel zamerať luk po zvislici, lebo to je najväčší problém pri streľbe zhora nadol, a vypustiť šíp. Keď som pozrel na toho chlapa, hrot šípu mu zdanlivo mieril vari pätnásť centimetrov pod nohy. Spustil som luk ešte o dva—tri centimetre a zdalo sa mi, akoby som mu chcel prestreliť brucho. Keď som však pozrel do priezoru v tetive, cez ihličnatú dutinu, videl som, že šíp je v rovine, ktorá mu napoly pretína telo.Spájalo nás pevné puto a zmocnel vo mne pocit čudnej dôvernosti, lebo som ho dostal akoby do rámca v ráme — do priezoru a do ihličnatého tunela. Bola to moja robota a vedel som, že bude môj, ak správne povolím pravicu a zverím šíp svojmu osudu a ak nepohnem ľavou rukou, ale jednoducho znesiem spätný náraz rozochveného luku.Všetko bolo správne, lepšie ani nemohlo byť. Opieral som sa dobre a pevne a hrot sa takmer ani nezachvel. Prekypoval som silou naplno natiahnutej tetivy, hystériou, ktorá je jednému lukostrelcovi na škodu, ale druhému na osoh, ak ju potlačí a využije vo vlastnom záujme.Už mi zostávalo overiť si len dva posledné body a on tam ešte vždy stál. Nachýlil sa a pootočil tvár o štipku viac ku mne. Potom sa pohol, jemne, ale prudko, a len-len že som nevystrelil. Nohou pohrabal zem a po prvý raz som mu zazrel tvár — uvidel som, že má tvár. Celá zložitá technika výstrelu sa mi začala rozpadávať a musel som zápasiť s vlastnými svalmi, črevami i srdcom, aby sa mi celkom nerozpadla. Oči mu behali po piesku a po skalách, čoraz rýchlejšie. Blížili sa ku mne. Blížili sa. Keď sa začali dvíhať od zeme, bolo to znamenie, že mám vystreliť. Šíp som vo vzduchu vôbec nevidel a predpokladám, že ani on, hoci iste počul, ako zacvendžala tetiva. Tak dlho som ju držal naplno natiahnutú, že aj v okamihu, keď som ju povolil, som sa obával, či mi ľavá ruka neskamenie ako soche. Zľakol som sa, či ma nezmiatlo vedomie, že zistil, kde som, a čosi akiste tušil, ale nie všetko. Zacielil som však správne, a ak mi nezlyhala ľavá ruka, bol to zásah.Neviem presne, čo sa stalo vzápätí, a dodnes to neviem. Strom sa zachvel, akoby doň niekto zaťal sekerou, a les, ktorý ma dovtedy obklopoval takým tichom, zrazu neuveriteľne zhúkol. Ďalej si pamätám, že som už nemal pri sebe strom ani luk. Akýsi konár mi zachytil nohu a usiloval sa mi ju odšklbnúť a ja som letel popri kmeni hore nohami a kadečo sa ma dotýkalo a dvíhalo dohora živou váhou, ani čo by to boli ruky. Podnes by som tvrdil, že za pádu som si chvíľu kontroloval prsty pravej ruky, či som ich povolil, keď som vystrelil, ale povolil som ich.Navyše som sa pokúsil obrátiť vo vzduchu, aby som si nezranil zátylok, a myslím, že som sa začal otáčať práve vo chvíli, keď som tresol na zem. Odzadu ma čosi prepichlo a čosi puklo, ako keď sa roztrhne posteľná plachta. Ešte čosi sa podo mnou zohlo a puklo a ja som lapal na zemi po vzduchu. Kdesi som utŕžil vážnu ranu, keď znovu zahrmela puška; nevedel som sa postaviť na nohy, ale plazil som sa preč a čosi som pritom ťahal. Puška opäť zarachotila, potom zasa a ešte raz. Na strome sa odlomil konár, ale vyššie než by som bol mal hlavu, keby som bol stál. Streľba sa mi videla akási čudná. Uvedomil som si to napriek svojmu stavu, kľakol som si na jedno koleno, potom som vstal, kvokol som si, odštveral som sa ku skalám za stromom a schoval som sa za ne. Držal som sa pri zemi. Puška znovu vypálila. Potom som pomaly vystrčil hlavu spoza skaly.Tackal sa k stromu, ešte vždy vzdialený tri až päť metrov od neho, usiloval sa zdvihnúť pušku, ani čo by bola taká dlhá a ohybná, že sa nedá zdvihnúť, ako hadica. Znovu vystrelil, ale iba meter pred vlastné nohy. Horná časť hrudníka sa mu sťarbila inakšie, a keď začal klesať dopredu k zemi, všimol som si, že mu z chrbta, kúsok pod šijou visí šíp. Bol celý červený, jednoducho visel a pritom sa tuho a ticho hompáľal. Opatrne si kľakol. Keď otvoril ústa, vyvalila sa mu z nich krv a zdalo sa mi, že vyrazila z pôdy, že prekypuje silou zeme ako prameň, ktorý vyrazí, keď človek odvalí správny kameň. Zomri, pomyslel som si v duchu, panebože, zomri už, zomri.Zošuchol som sa za skalou na pravý bok a pritisol som sa lícom ku kameňu. Čo sa to so mnou porobilo? opýtal som sa v duchu, keď sa skala začala vážne a smutne obracať, akoby chcela vstať. Sklopil som pohľad na svoj druhý bok a mal som ho prepichnutý šípom, tým krivým z tuľajky, a ešte vždy na ňom visel zlomený luk za dolnú časť spony.Klesla mi hlava a odišiel som. Kam? Do bezpečnej vzdialenosti a v duchu som hmlisto videl sám seba, ako sa obraciam, miznem v hmle, kývam na rozlúčku.Nič. Nič viac, nič in.é, a v tej situácii som ohromený zdvihol hlavu. Predo mnou stál na štyroch človek a chrlil krv, akoby vracal v priateľskom dome a dával si záležať, aby zohol hlavu, alebo ju strčil do záchodovej misy. Zaklonil som hlavu a opäť ma nebolo.Zobudila ma tvrdá skala, do ktorej mi vrážal dych. Na mieste, kde som bol, sa mi ťažko dýchalo. Zasa som zdvihol hlavu i oči, ale neuvideli nikoho. Bol by som tam hádam zostal ležať naveky, ale záhada spôsobila, že som sa pomaly pozviechal.Oprel som sa a skúmal som svoje vlastné telo. Šíp mi vnikol takmer tri centimetre do boku, do boku, ktorý sa začal vypĺňať vďaka starobe a nečinnosti. Buď si ho vyrežem, alebo ho

 vyšklbnem. Čo najopatrnejšie som odtrhol pierka zo šípu, hoci pri každom dotyku sa mi srce zvieralo od bolesti a dobreže som nevolal o pomoc. Potom som zaťal zuby a začal som ho vyťahovať. Išiel pomaly a spomenul som si na farbu, ktorá mi zostávala v rane, ale s tým sa nedalo nič robiť. Oblízal som si ruku a napľul na šíp v nádeji, že pôjde von ľahšie. Sprvoti aj išiel, ale potom nie. Šíp mi pevne uviazol v rane, a keby som ho bol potiahol, bol by som zamdlel. Neostávalo mi iné, len ho vyrezať.Vytiahol som si nôž z pošvy na opasku, rozrezal som si nylonovú kombinézu a pozrel som na to. Len som pozrel a bolo to strašnejšie ako vyťahovať šíp so zavretými očami. Hrot mi otvoril bok, akoby bol na to určený, a bol by ma škaredo zranil, aj keby sa mi nebol zapichol tak hlboko. Žiaľ, nebolo to tak a šíp trčal vo mne. Vo mne. Svalstvo okolo kovu sa žalostne pohybovalo, keď som potiahol šíp, ako ústa. Priložil som nôž k miestu nad ranou. Len zarež, povedal som si nahlas. Zarež do hĺbky a uvoľni ho, potom si budeš môcť v rieke vymyť ranu. Bude to tak oveľa lepšie, chlapče.Zarezal som. Žalúdok sa mi skrúcal od bolesti a rezal som v rane, ktorú som si rozrezal. Les i vzduch okolo mňa sa rozkrútili, akoby sa mi zo všetkých stromov zletovali do tváre vtáci. Chytil som nôž, obrátil som ho tak, aby zakrivená časť ostria bola v rane, a obidvoma rukami som ho vrazil hlbšie. Cítil som, ako zaškrípal, keď sa dotkol šípa. To by už stačilo, povedal som si. Nebudem sa už rezať, ani keby som musel schmatnúť šíp a vyšklbnúť ho, nech sa hoci rozdrapím napoly. Skala bola zaliata mojou krvou. Nôž mi vypadol a zacvendžal na skale. Šíp sa pohol. Trochu som ním pohol a rana sa zmenila. Krvavý šíp som držal v rukách, z rany mi presakovala krv a stekala na skalu. Klesol som k nej, šíp ešte vždy v rukách, a potom som vstal.Taký pocit slobody som ešte nazakúsil. Aj bolesť znamenala slobodu, i krv. Zdvihol som nôž, odrezal som si jeden nylonový rukáv až od pleca a vopchal som si ho do rany. Potom som si odrezal dlhý pás z pravej nohavice a previazal som si ho okolo boku. Mal som pocit, akoby ma naháňali, ale súčasne mi bolo do spevu. Môžem chodiť? Čo iné mi zvyšuje?Kráčal som čudne, akosi bokom, ale išlo to. Zašiel som ku kraju úžľabiny, ktorá klesala takmer zvislo nadol. Po člne nebolo ani stopy a usúdil som, že už tadeto prešiel. Hm, škoda. Chvíľu počkám, pokúsim sa nájsť chlapa, ktorého som zastrelil, pochovám ho, alebo sa ho nejako zbavím, a potom sa poberiem.Vrátil som sa ku skale, kde som krvácal, a zasypal som krv pieskom a hlinou, aby sa aspoň neleskla. Viac krvi som sa nechať v lese nechystal. Ostatná bude patriť niekomu inému.Zamieril som na miesto, kde ten chlap kľačal. Na mnohých kamienkoch bola krv, najmä tam, kde ju dávil. Zablúdil som pohľadom do lesa a spomenul som si na to, čo som vedel o postupe pri love vysokej, hoci toho nebolo veľa. Keď človek zasiahne šípom srnu, mal by vyčkať polhodinku a potom sledovať jej krvavú stopu. Nemal som ani potuchy, koľko času uplynulo odvtedy, čo vystrelil, ale po tom, čo som videl, sa dalo predpokladať, že nebude ďaleko, možno len niekoľko metrov. Spustil som sa na štyri a skúmal som, kam smeruje krvavá stopa.Keď krv dopadla na piesok, vsiakla. Hneď som sa dovtípil, že ma k nemu privedú len stopy na skalách, ak ich dokážem prečítať. Zamieril do lesa a dalo sa to predpokladať. No keď som zistil, že jeho krv to potvrdzuje, moja istota vzrástla. Sledoval som stopu kameň po kameni.Na kraji lesa som našiel pušku, neprirodzene pohodenú na borovicovom ihličí. Nechal som ju tam a vytasil som nôž. Kľačal som a krvácal som všade, kde som hľadal jeho krv.Raz som sa musel vrátiť a pustiť sa po stope odznovu, lebo som nevedel rozoznať jeho krv od svojej. Kombinéza mi v páse poriadne nasiakla krvou, ktorá trochu presakovala aj cez handru. Ale vôbec som sa necítil slabý. Ktovie, ako sa mi tá rana scelí, hútal som, keď je taká otvorená, ale bok mi akosi zdrevenel a odkedy som si vyrezal šíp, naučil som sa lakťom pritláčať ranu, keď som stál alebo chodil, a stala sa mi z toho druhá prirodzenosť. Nepochyboval som, že sa udržím na nohách ešte dosť dlho. Nemyslel som ďalej do budúcnosti než po najbližší kameň, o ktorom som predpokladal, že ešte nebol pokvapkaný mojou krvou.Tade, kade som išiel, neviedol do lesa nijaký chodník. Bola tam tma, ale krv som videl, a keď som ju nevidel, cítil som ju, ba občas som ju aj zavoňal. Posledný raz som sa pokúsil uvažovať ako chlap, ktorého som zastrelil. Strieľal som doprostred tela a vyzeralo to, že som ho zasiahol tesne pod hrdlo, hoci som mu možno prestrelil dolnú časť krku. Zomieral, zbraň nemal a pravdepodobne som mu preťal krčnú tepnu. Iba jedno ma znepokojovalo, že sa usiloval dostať na nejaké známe miesto, niekde alebo ešte skôr k niekomu. Neveril som, že je to tak, ale nebol som presvedčený o opaku.A musel som ho nájsť. Keby sa mi to nepodarilo, mohol by ho nájsť niekto iný, a to by bol začiatok vysvetľovania, procesov, advokátov a všetkého ostatného, čomu sme sa usilovali predísť, keď nás Lewis presvedčil, aby sme toho prvého zahrabali pod papradím.Bolo pritma a postojačky som nič nevidel. Musel som sa priblížiť ku krvi. Spustil som sa na štyri ako pes, nôž medzi zubami, a postupne som si v húštine kliesnil cestu pomedzi konáre, kým som neprišiel na prázdnu čistinu, širokú vari päťdesiat metrov. Rieku som už ledva počul, ozývala sa len ako vzdialený tlmený šum a aj ten slabol za každým listom, ktorý pribudol medzi ňou a mnou.Krvavú stopu som však úplne stratil. Hlava mi kľuckala a omdlieval som, hoci som sa necítil veľmi slabý. Najnepríjemnejšie bolo, že som nevedel jasne rozmýšľať. No uvedomoval som si, že musím niečo podniknúť, aby som našiel stopu, ináč je všetkému koniec.Vstal som a zamieril doprostred čistiny. Ťažko ranený človek sa nebude predierať cez húštinu. Ak sa usiloval dosiahnuť istý cieľ, dal prednosť otvorenému priestranstvu. Zrejme by mu bol dal prednosť, aj keby nemusel. Na čistine nebol, takže ňou prešiel. Rovno cez ňu? Nakoľko rovno? Prešiel som krížom cez čistinu na druhý koniec, ochotný preskúmať každý list na každom kríčku, a pomaly som začal obchádzať kraj lesa. Všade presvitali lúče ranného slnka, jemné a filtrované ihličím dopadali bez zjavného dôvodu na niektoré miesta a zľahka sa pohybovali po zemi, keď vietor povieval vo vrchovcoch stromov. Keď som prešiel asi polovicu obvodu čistiny, jeden lúč sa zakolísal a na čosi ma upozornil. Bol to červenohnedý kameň veľkosti tenisovej loptičky; vyzeral, akoby ho bol niekto napochytro zafarbil. Musel som minútku počkať, lebo hlava mi ešte väčšmi oťažela, kým som pochopil, čo to znamená. Vedel som, že to nie je moja krv. Tu si ešte nebol, opakoval som si, nôž v zuboch, tu si nebol. Zamieril som ku kameňu.Bolo to miesto, kde akiste stratil poslednú kvapku krvi, ktorá ho udržiavala v pohybe. Zopár krokov hlbšie v lese som na spodnom liste objavil krv, možno sa plazil. Uvažoval som, či by som sa nemal znovu spustiť na štyri a vetriť krv ako zver, ale pri pomyslení, že sa tam plazil on, som si povedal, že radšej zostanem stáť. Aj som to urobil, hoci som sa hrbil a skláňal nad ruku, ktorou som si zadržiaval vlastnú krv.Skúmal som zem, kamene, lístie i borovicové ihličie a pod vyschnutým stromom, dvadsať metrov odo mňa, sa čosi krčilo. Vyzeralo to ako krík či skala, ale hneď mi bolo jasné, že je to niečo iné. Nehýbalo sa to, ale mihali sa na tom slnečné lúče a zdalo sa mi, že to nie je celkom mŕtve, ale že to žije, podobne ako väčšina ostatných vecí v lese. Prikročil som k tomu a bol to človek, ležal doluznačky a držal sa koreňa mŕtveho stromu. Mal dlhé, tenké, špinavé prsty a chrbát nasiaknutý krvou.Skôr ako som sa dal do roboty, nemal som čo robiť. Naše mozgy sa odpojili a odlúčili a v istom zmysle ma to mrzelo. Nikdy som neuvažoval o otázke života a smrti z hľadiska iného človeka, a už ani nebudem. Jednoducho som tam stál, pozeral na zem a dýchal cez nôž. Potom som si ho vytiahol z úst.Poloha, v akej ležal, nemala nič spoločné s polohami, v akých som ho videl, kým žil, ale potom som si spomenul na pózu, ktorú zaujal vtedy pri rieke, keď som najväčšmi túžil po jeho smrti. Teraz mu v tvári sedel ten istý nenútený, pokojný výraz, ktorý prezrádzal, že je doma všade, kde sa nachádza, a najmä v lese. Obrátil som ho nohou a ruka sa mu vyvrátila dlaňou hore; ešte vždy stískala koreň. Zreteľne som mu videl do tváre.Klesol som na zem, nôž mi vypadol. Srdce sa mi presťahovalo do zraneného boku a búšilo mi tam, akoby chcelo zo mňa vypudiť všetku krv, ktorýmkoľvek smerom. Zakryl som si tvár rukami a ochromila ma hrôza. Neopovážil som sa znovu naňho pozrieť. Ústa mal otvorené a plné žltých zubov.Bol to vôbec on? Priplazil som sa k nemu a zdvihol som nôž. Vopchal som mu ho do úst, dotkol som sa mu ním ďasien a uvoľnila sa mu horná protéza. Záležalo na tom? Záležalo na tom vôbec? Rukoviatkou noža som mu zasunul zuby nazad a pozorne som si ho premeral. Bol oblečený takisto ako bezzubý na čistine, neviem, či presne tak, ale aspoň veľmi podobne. Bol približne rovnakej postavy, chudý a odporný. A hoci čas strávený v jeho blízkosti na čistine mi vypadol z pamäti, ešte vždy som ho v duchu videl za tých okolností, načisto odlišných od terajších. Predpokladal som, že by som ho spoznal, keby som ho videl pohybovať sa. Lenže sa nepohyboval, a tak som ho nespoznal.Zovrel som nôž v hrsti. Čo? To je jedno. Ani toto už nikto neuvidí. Nikto sa o tom nikdy nedozvie. Môžeš si s ním robiť, čo chceš, nič nie je dosť strašné. Mohol by som mu odrezať pohlavie, ktorým ma chcel zneužiť. Alebo by som mu mohol odrezať hlavu a pozrieť mu rovno do otvorených očí. Aj zjesť by som ho mohol. Mohol by som s ním urobiť, čo si zmyslím, a trpezlivo som čakal, či sa nedostaví nejaká túžba. Uspokojil by som ju.Nedostavila sa, ale opantala ma bezodná hrôza a pohrávala sa s nožom. Začal som si pospevovať. Bol to vtedajší šláger, folk--rocková melódia. Dospieval som a cúvol som od neho. Aj som sa narovnal, ako sa dalo. Teda tu si, oslovil som ho.Problémy sa začali vracať jeden za druhým, rad-radom. Radšej by som ho ťahal po zemi, ako niesol, ale uvedomoval som si, že to pôjde rýchlejšie, ak ho ponesiem. Zastrčil som si teda nôž do pošvy, kľakol som si na jedno koleno, s vypätím síl som si ho prehodil cez plecia ako hasič, spôsobom, ktorý som si pamätal z chlapčenských rokov, keď som bol skaut. Vstal som, takmer dvojnásobne zaťažený, a vykročil som na čistinu. Obišiel som zakrvavený kameň, čo ma k nemu priviedol, tackal som sa húštinou, cez ktorú som sa sem priplazil, a zamieril som k rieke.Bok mi pritom krvácal, hornú časť ľavého stehna som mal mokrú, potom mi uschla a znovu zvlhla. Chlapovo telo ma tislo k zemi a zdalo sa mi, že sa vznesiem do vzduchu, keď ho zhodím z pliec. Blúdil som v chrastí a ani som nevedel, či potrafím k rieke. Les sa predo mnou pomaly otváral, šľahal ma do očí, a dvanásť metrov predo mnou ho vystriedalo tiché, slnkom zaliate priestranstvo, z ktorého sa ozýval starý šum večnosti.Položil som ho skoro presne na to isté miesto, kde som ho zastrelil, a zastal som nad útesom. Najprv som pozrel po prúde rieky, lebo som sa bál, že keď upriem pohľad proti prúdu, uvidím nemennú prázdnotu. No aj keď som obrátil hlavu po prúde, vedel som, že prázdnota proti prúdu nie je dokonalá, že sa tam černie akýsi fliačik. Obrátil som sa, že si ho obzriem a presvedčím sa. Svietilo tam Lewisovo kanoe, otvorene sa trblietalo na slnku, vychádzalo z perejí a plávalo, sivé ako pstruh. Pozrel som na mŕtveho. Si mŕtvy, Lewis, povedal som mu. Ty aj Bobby ste mŕtvi. Nevyrazili ste včas, všetko ste zbabrali. Najradšej by som vzal túto pušku a odbachol ťa, Bobby, ty neschopný sraľo, ty rozmaznaný mešťan, návštevník zábavných podnikov. Zaslúžil by si si smrť, mal by si zomrieť, hneď teraz. Mám ťa rovno na muške, vlečieš sa, iba si tam sedíš. Keby som sa sem nebol vyštveral, keby som nebol vykonal to, čo som vykonal, teraz by si sa tu hojdal na vlnách bez mozgu a bez krvi a takisto Lewis.Vrátil som sa, zdvihol som pušku, a keď som sa jej dotkol, moje bláznovstvo sa ešte prehĺbilo. Prebehol som očami po hlavni a zamieril som Bobbymu rovno doprostred hrudníka. Vystreľ, nahováral ma mŕtvy. Vystreľ, už je tu. No odolal som tomu nutkaniu tak, že som jednoducho roztvoril prsty a pustil som pušku na zem. Chvíľku som uvažoval, či nevystreliť do vzduchu, aby som upútal Bobbyho pozornosť, ale ten nápad som zavrhol, lebo výstrel by ho vyľakal a prevrhol by čln. Navyše som nechcel ešte raz zdvihnúť zbraň k plecu. Bolo to na vlásku, na celkom tenkom vlásku.

Chytil som pušku za hlaveň, zakrútil som ňou nad hlavou a šmaril som ju čo najďalej do rieky. Najprv letela vývrtkou, ale potom prešla do voľného pádu, otáčala sa čoraz pomalšie a pomalšie a na hladinu dopadla bokom, vari päťdesiat metrov pred člnom. Dúfal som, že Bobby si ju všimol včaššie a dovtípil sa, že sme zachránení, ked videl, že z neba spadla puška.Len čo puška dopadla, Bobby vytiahol veslo z rieky, ale nepozrel dohora. Vopchal som si do úst palec i ukazovák a zahvízdal som z celej sily. Bol to vysoký, prenikavý hvizd, ktorý ma skoro ohlušil, ale zdalo sa mi, že zanikol v hukote medzi riečnymi brehmi. Vyškriabal som sa na najväčšiu skalu nad útesom a stál som tam. Potom som sa dovtípil, že by som sa mal hýbať. Rozkročil som sa a začal som poskakovať ako kedysi na stredoškolských hodinách telocviku. Nevedel som si spomenúť na tanec, pri ktorom človek väčšmi šermuje rukami i nohami. Skoro mi končatiny odleteli, ale tancoval som, kým som vládal. Bobby konečne zdvihol hlavu a jeho drobná tvár, ktorej výraz som nemohol rozoznať, zostala vyvrátená dohora a čakala. Zúrivo som poskočil, tenisky nečujne narazili do skaly a bok mi skoro roztrhlo od radosti. Potom som ukázal rukou pred seba. Zdvihol veslo, pomaly ním zabral po pravej strane a zamieril s člnom k útesu.Vrátil som sa k chlapovi na zemi, pokrčenou nohou som sa mu zaprel do boka a prevrátil som ho na chrbát. Lenivo pozeral rovno do neba. Jedno otvorené oko mu prepichol konár či vetvička a zatiahlo sa mu, ale druhé bolo jasnobelasé a popretkávané nezvyčajnými jemnými žilkami.Spozoroval som sa v ňom, drobná postava, ktorá sa skláňa k nemu a rastie.Po tom, čo som ho niesol, bez ťažkostí som sa ho dotýkal a prehľadal som mu vrecká. Hoci ma už vlastne nezaujímalo, kto je to, zaumienil som si, že sa to pokúsim zistiť, lebo neskôr by sa mi tá informácia mohla zísť. Siahol som mu do vrecka a vyvrátil som ho. Nebolo v ňom nič. Ruky sa mi dotkol mrazivý gombík. V druhom vrecku bolo päť nábojov do pušky — veľkých, a spomenul som si na Drewovu hlavu - bola tam aj akási kartička. Musel som ju vystrieť a pridržať na svetle, aby som ju prečítal. Volal sa Stovall a bol pomocníkom polície helmského okresu, v ktorom sme sa akiste práve nachádzali. Trochu ma to znepokojilo, ale nie velmi, lebo od Lewisa som raz počul, že v horách sú všetci pomocníkmi polície, alebo takmer všetci. V tejto súvislosti ma trápilo hlavne to, že ak ho niekto uznal za hodného byť majiteľom takej karty, pravdepodobne bol dosť známy medzi ľuďmi, ako sa vraví — aspoň v meradle helmského okresu - a teda nie je vylúčené, že ho budú hľadať. Premeral som si ho a usúdil som, že za takým odporným človekom nebude nariekať veľa ľudí a aj tí ho pravdepodobne ľahko oplačú. Pokrčil som kartičku, znovu som ju vyrovnal a roztrhal. Potom som zdrapy opäť pokrkval a hodil som ju do rieky. Rozpadla sa vo vzdušnom prúde a útržky sa rozsypali a popadali dolu. Zašiel som si po vražedný šíp a hodil som ho ako oštep do vody, potom som zobral šíp sfarbený mojou vlastnou krvou a aj ten som zahodil. Zbavil som sa aj dolámaného luku. Nechcelo sa mi s ním rozlúčiť. Pomyslel som si, že aspoň rukoviatka by sa dala zachrániť a veľmi rád by som si ju bol nechal až do smrti, ale nakoniec som luk rázne odhodil.Odmotal som si lanko z opaska. Mal som ho dosť. Nepredpokladal som, že postačí, aby som mŕtvolu spustil až dolu, ale siahalo dosť hlboko, nuž som nepochyboval, že si už dajako poradím. Doteperil som mŕtvolu až na útes a čo najtuhšie som ju pripútal - niekoľko ráz som ju zaviazal jediným uzlom, ktorý som poznal ako väčšina ľudí - popod pazuchy. Hlava mu poskakovala a kymácala sa a už dávno ma nič tak nezlostilo. Zlostilo ma to väčšmi ako póza Thadovej sekretárky Wilmy - jej ústa, otravná odmeranosť, ktorú vydávala za úradnú povinnosť. Rana na krku toho chlapa nevyzerala mimoriadne odporne -nebola ani zďaleka taká strašná ako diera, ktorú som si vyrezal do boku — lebo sa uzavrela a krv sa mu na nej zrazila, takže teraz pripomínala už len hlboký škrabanec, skoro akoby sa vážnejšie porezal pri holení. Takmer sa mi nechcelo veriť, že ho šíp prepichol skrz-naskrz, že ho zabil, privodil mu smrť.Druhý koniec lanka som priviazal k stromu, čo rástol najbližšie k útesu, pristúpil som k nemu a skúšal som zakričať na Bobbyho, ale vyľakal mal vlastný hlas, ktorý zamrel dolu v priepasti. Vedel som, že nedôjde na dno. Cítil som, že sa z neho vytráca sila a výraznosť na slnku, ktoré zacláňalo prázdnotu. V skale bola škára či komín, v blízkosti vody zarastený zeleným krovím, a cezeň bolo vidieť Bobbyho tvár. Možno aj prehovoril tichým hlasom, ktorý sa zamiešal do hukotu rieky a stúpal nahor, ale nerozumel som mu, ak vôbec čosi povedal.Mohol som začať. Bol som pripravený. Nohou som posunul mŕtvolu ku kraju útesu, kopol som do nej, takže sa prevrátila, a obidvoma rukami som držal lanko. Len čo sa prešupla cez kraj, mykla sa vo vzduchu nohami nadol a vzápätí som pocítil jej neistú váhu. Preručkoval som nazad k stromu, zaprel som sa doň a spúšťal som neviditeľnú váhu dolu zrázom. Išlo mi to ťažko. Tenké nylonové lanko som si premotával z jedného zápästia na druhé, potom na obidve a striedal som to čoraz častejšie. Klbko pri nohách sa mi stenčovalo, potil som sa, červené zárezy na zápästiach sa mi prehlbovali a približovali sa k žilám. Ľutoval som, že som neomotal lanko okolo stromu, predtým ako som začal, ale teraz som to už musel vydržať. Napĺňala ma hrôzou predstava, že by som jednoducho pustil lanko, nechal toho chlapa spadnúť a potom ho povytiahol, aby zostal visieť. Za nič na svete by som to nebol dopustil. Potil som sa, napínal som všetky sily a pokúšal som sa predstaviť si, na čo teraz Bobby myslí, keď vidí, ako centimeter za centimetrom spúšťam dolu chlapa, čo naňho mieril puškou a bol by ho bez váhania zabil, zatiaľ čo ho ten druhý zneužíval. A z meniaceho sa napätia lanka som sa usiloval vyčítať, čo sa robí s mŕtvolou pod mojou pochybnou kontrolou, pod ochranou červených zárezov na zápästiach, bolesti a námahy; kedy-tedy sa dotkne kolenami zrázu, potom sa zasa zošuchne z rozsadliny, skaly či výčnelku, visí, šmýka sa, prevracia, ale jednako sa nezrúti a nerozmliaždi na riečnych skalách ako vrece huspeniny.Vypustil som posledný meter lanka, ktorý mi zostal, cúvol som a zveril som ťarchu mŕtvoly stromu. Horko-ťažko som si uvoľnil ruky. Usiloval som sa uvoľniť si ich, keď som kráčal späť k okraju útesu, ešte vždy chceli zúfalo držať lanko. Pozrel som dolu na zelené lanko, čo sa tiahlo ponad piesčitý kraj útesu, ponad vyčnievajúcu, nebezpečne ostrú skalu mimo dohľadu, potom sa znovu vynorilo napnuté vo vzduchu, o čosi sa zachytilo a opäť sa hojdalo na mieste, kde visela neviditeľná mŕtvola. Znovu som si lámal hlavu nad tým, o čom rozmýšľa Bobby. Vrátil som sa k stromu, skontroloval som uzly, prešiel som na kraj útesu, kde sa smerom nadol hýbalo lanko, a pokúsil som sa zasunúť podeň zakrvavenú vreckovku, aby sa neprederavilo na kameni, ale nevládal som ho uvoľniť.No dobre, povedal som si. Neostáva ti iné ako veriť. Pozrel som do lesa, kľakol som si, jednou rukou som stisol lanko nad hranou útesu, druhou pod ňou, zakosílil som sa doň nohami a začal som sa spúšťať.Bol to priam prepych, že som vedel, čoho sa mám držať, že som nemusel šmátrať po opore, ktorá tam možno ani nie je, nikdy tam nebola a ani nebude. No z rúk mi vyprchala skoro všetka sila; iba bolesť ma utvrdzovala v tom, že sa ešte držím, zároveň so skutočnosťou, že som sa nezrútil. Neprestajne som sa prihováral vlastným rukám, každému kameňu, na ktorý som natrafil, lebo všetky mi krásne a zreteľne vynikali pred očami, všetko veci, aké som nikdy dosiaľ nevidel, neskúmal ani nepozoroval tak zblízka. Na niekoľkých miestach som sa musel zastaviť, lebo môj život visel na vlásku, a zahľadel som sa hlboko do zrnitého piesku. Hojdal som sa vysoko nad riekou, nad pohybujúcim sa priestranstvom a v duchu som sa sústreďoval na to, aby som si navždy zachoval tento obraz. Navždy, v noci i vo dne, a možno aj po smrti. Silil som sa, fučal som nad útesom a hltal som skalný prach, ktorý som víril vlastným dychom.Naposledy som odpočíval na akejsi zubatej plošinke širokej azda pätnásť centimetrov. Obidvoma rukami som stískal lanko a sedelo sa mi tam takmer pohodlne. Pod sebou som videl mŕtvolu, krútila sa podľa toho, ako som držal lanko, bola to strašná ťarcha, mŕtva váha, hlava na prsiach vo vzduchu, zamyslená pokojná tvár.Videl som aj Bobbyho, hoci ani jeden z nás sa ešte nepokúsil prehovoriť. Čln bol na víriacej sa zátočine pod útesom a jemne ho pridržiaval v prúde. Spúšťal som sa ďalej, lebo by som sa bol rád striasol tej ťarchy. Zdalo sa mi, že mŕtvola visí zo dvanásť metrov nad pobrežnými skalami, a sám som dobre nevedel, čo urobím, keď prídem na koniec lanka. Obidvoch nás čakal ešte kus cesty. Obával som sa, že ho budem musieť odrezať a sám skočiť do rieky, ale dúfal som, že nájdem nejaké riešenie, keď zleziem k nemu.Bol som už skoro nad mŕtvolou, držal som sa lanka, zapieral som sa nohou i kolenom do útesu a lámal som si hlavu nad tým, ako ju obísť, alebo sa jej vyhnúť, aby som ju nemusel obliezať ako Harold Lloyd v starom filme.Lanko sa pretrhlo a leteli sme. Odrazu som necítil nijakú váhu a nemusel som nič plánovať. Pravda, plán na minulú noc mi zachránil život. Nohou, ktorou som sa opieral o útes, som sa odrazil, odstrčil som sa druhým kolenom a tak som sa vzdialil meter-dva od steny. Z útesu sa sypali skaly a ja s nimi. Keď som sa obrátil, videl som, že som bezpečne vo vzduchu, a na inom nezáležalo.Prirodzene, nič som nemohol ovplyvniť. Nadišiel okamih slnečnej ničoty, v ktorom som letel a prevracal sa. Kde zostala rieka? Vnímal som zelenú i belasú farbu a podstatný vzťah medzi nimi a vtom mi rieka vnikla do pravého ucha ako kliešte na ľad. Zreval som, bol to mohutný výkrik medzi stenami rokliny a vzápätí som zacítil, ako mnou preniká prúd, najprv do hlavy, jedným uchom dnu a druhým von, a potom, zložito, do tela, od zadku až po ústa a aj do zraneného boku.Uvedomil som si, že som sa ocitol v známom živle, v pomalom, nenáhlivom prúde. Vtedy sa mi voda ujala rany a skoro ma o ňu obrala. Ten pocit mi naozaj prichodil skoro ako prepych, hoci mi bolo jasné, že som zoslabol väčšmi, ako som predpokladal, keď som sa usiloval vynoriť nad hladinu. Upadol som do bezvedomia. Nachádzal som sa v miestnosti sfarbenej rozličnými odtieňmi zelene, od svetlej až po tmavú, a zamieril som k najsvetlejšiemu odtieňu, hoci sa mi zdalo, že plávam skôr nabok, a nie hore. Chvíľku predtým, ako som sa vynoril z vody, uvidel som slnko, tekuté a zmenené, ale vzápätí mi explodovalo do tváre.Utŕžil som niekoľko nových úrazov, najmä na rukách, ale keď 1 A/i som si vo vode vyskúšal ruky i nohy, zistil som, že to nie je nič vážne, lebo nimi môžem hýbať. Ľahol som si na hladinu, hlavou napred, a hmlisto som uvažoval, ako mám plávať, ale tá myšlienka ma rozhýbala, lebo som už plával.Vyplával som vedľa člna a čo najopatmejšie som sa vytiahol z vody. Od Lewisovej tváre ma delilo najviac dvadsať centimetrov. Oči mal zažmúrené a vyzeral, akoby odpočíval či zomrel, ale pohol tvárou. Otvoril oči. Premeral si ma dlhým, vážnym pohľadom, znovu ustato privrel oči a zošuchol sa na chrbte. Časť člna, kde ležal, najmä okolo jeho hlavy, bola celá ovracaná zvyškami rezňa a potravín, ktoré sme si doniesli z mesta. Mordoval som sa s člnom, aby som ho dotlačil k zemi, a pozrel som Bobbymu do očí.

—    Tomuto ty hovoríš svitanie?

—    Počúvaj, - odvetil mi, — Lewisovi bolo zle. Raz som si už myslel, že zomrel. Utrpel strašne vážny úraz.

—    Ani tebe veľa nechýbalo a mal by si to už za sebou. Čakal na teba tamto hore. Neurobil si to, čo som ti kázal, a mohol si zomrieť. Bol by ťa mohol zastreliť aj päťdesiat ráz, lebo si to zbabral a neurobil si, čo bolo treba. Len pozri na slnko, chlapče. Dobre si obzri ruky i nohy, lebo si ich už ani nemal mať.

—    Počúvaj, — zopakoval, — prosím ťa, počúvaj ma. Vôbec som ho nemohol dostať do člna, kým sa nerozvidnelo natoľko, aby som videl, čo vlastne robím. Skôr ako som ho naložil, dva či tri razy omdlel. Čosi ti poviem, nechcel by som prežiť ďalšiu takú noc. Radšej by som bol s tebou liezol hore.

—    Výborne. Môžeš to skúsiť nabudúce.

—    Ako sa ti to podarilo? Nebol by som veril, že to dokážeš. Nebol by som veril, že ťa ešte niekedy uvidím. Keby som bol na tvojom mieste, neviem, či by som sa ta bol vyškriabal, tuším by som bol radšej vzal nohy na plecia.

—    Aj ja som na to pomýšľal, — priznal som sa. - Ale neurobil som to.

—    Urobil si presne to, čo si povedal, - vyhlásil. - Ale to nie je možné. Neverím tomu. Nemôžem tomu uveriť. Naozaj nie, Ed. Toto predsa nie je pravda.

—    No dobre, musíme sa postarať, aby to bola pravda. Otázka znie ako.

—    Neviem, — odvetil Bobby. - Naozaj si myslíš, že sa nám to podarí? Naozaj?

—    Naozaj, — prikývol som. - Napriek všetkej smole nám žičí šťastie.

—    A zabil si ho? Ty si ho zabil?

—    Zabil som ho a zabil by som ho ešte raz, ibaže lepšie.

—    Vystriehol si si ho?

—    Tak nejako. Premyslel som si to čo najdôkladnejšie a spadol mi rovno do náručia.

Zašli sme k dotlčenej mŕtvole na skalách. Dva či tri kúsky protézy mu ležali pri hlave; dopadol tvárou rovno na skaly. Obrátili sme ho. Tvár mal neopísateľnú, čosi také som jakživ nevidel. Počul som, ako Bobby zatajil dych. Vzápätí prehovoril.

—    Vyzerá, akoby si ho bol zastrelil odpredu. Ako...?

—    Tak je, - prisvedčil som. - Strelil som rovno doňho. Bol som na strpme.

—    Na strome?

—    Áno, v lese rastie kopa stromov, veď vieš. Naozaj kopa.

—    Ale...

—    Nezbadal ma, kým som ho nezasiahol, a možno ani potom. Myslím, že sa práve chystal zamieriť ku mne, keď ho zasiahol šíp. Vypálil pekných pár výstrelov. Počul si niečo?

—    Možno raz. Nie som si istý. Ale pravdepodobne nie. Asi som príliš napínal uši. Vlastne nie, nič som nepočul.

—    Vidíš? - pokračoval som. — Ďalší kopanec.

—    Pozrel mi na bok. - Veď ťa postrelil, nie?

Hlas mu prekypoval nevídaným súcitom. - Ukáž, - prehovoril.

Porozopínal som sa a letecká kombinéza mi spadla. Trenírky som mal nasiaknuté zaschnutou krvou, ale ešte vždy som krvácal.

—    Človeče, — poznamenal, — utŕžil si poriadnu ranu.

—    Spadol som zo stromu na druhý šíp, — vysvetľoval som. - Ktovie, či by som nebol pochodil lepšie, keby som ho pred odchodom z domu nebol tak starostlivo naostril. A úprimne sa teším, že nepoužívam štvorhranné šípy.

-    Fakt neuveriteľné, — pokračoval. — Ten šíp by človeka rozpáral.

-    Veď práve o to ide. Aj ma rozpáral. No dúfam, že je to čistá rana a nevnikli mi do nej nijaké úlomky. Predpokladám, že rieka mi z nej vyplavila väčšinu farby. Pozrel som si dolu na ranu. Na útese a pri páde sa mi úplne otvorila, hoci predtým v lese sa už napoly zacelila a pokryla krvnou zrazeninou. Slabol som, ale mohlo to byť aj horšie. Vyzliekol som si trenírky a stál som tam krvácajúci a nahý. Vzal som zakrvavený rukáv, čo som si predtým odtrhol, a priviazal som si ním trenírky k rane. Potom som si obliekol to, čo mi zostalo z kombinézy. - Zbaľme to a poďme, — povedal som.

Stáli sme pri mŕtvole, ktorá už bola prichystaná. Lanko ležalo poskrúcané na mŕtvole i vedľa nej a z rozstrapkanej časti, ktorá sa odtrhla, vysoko nad nami, plzli sklovité vlákna.

-    Si si istý...? - začal Bobby.

Pozrel som mu do otvorených úst a krvou podliatych očí. - Nie, - odvetil som. - Asi áno, ale naisto to neviem. Keby sme ho donútili namieriť na teba pušku, možno by si ho identifikoval. Alebo keby sme mu mohli vrátiť tvár, potom by sme to mohli povedať. Ale neviem. Viem len toľko, že sme teraz tu. Dote-perme ho k rieke. Dovlečme ho ta.Chodili sme hore-dolu po brehu a hľadali kamene potrebnej veľkosti, vrážali sme do seba ako vo sne. Obidvoma rukami som načrel vody z rieky a pokúsil som sa poumývať najväčšiu skalu, na ktorej si rozmliaždil tvár a kde bolo plno krvi. Kľačal som na obidvoch kolenách, umýval som skalu a krv stekala. Bola na piesku, vsakovala doň a mizla. Pridal som sa k Bobbymu, hľadal som s ním skaly a vedľa mŕtvoly sme navŕšili päť či šesť riadnych kameňov. Lanko som porozrezoval na kusy a kamene sme popriväzovali k chlapovi, najväčší ku krku. Ranu po šípe sme stiahli, takže ju skoro nebolo vidieť.

-    Tu nie, — rozhodol som. — Tam ďalej, uprostred rieky, kde je najhorší prístup.

Mordovali sme sa s ním aj sami so sebou a konečne sme ho naložili do člna k Lewisovi. Trochu sa posunul, akoby chcel uvoľniť miesto tomu, čo tam patrí, presne tak ako človek, ktorý sa uhne, ked sa dôverne známe telo vráti neskoro v noci do postele.Čln plával veľmi zle, taký bol zaťažený. Vzdialili sme sa od brehu a chvíľu sme sa nechali unášať prúdom, lebo od únavy sa nám do ničoho nechcelo. Kdesi pred nami bolo počuť hukot perejí, ktorý pridával k ostatným početným hrôzam novú. Bobby udržiaval čln v rovnováhe, kým ja som kľačal medzi krvou, zvratkami a kameňmi. Zdvihol som dve skaly a vyhodil som ich cez bočnicu. Čln sa vychýlil a ja som sa vyklonil opačným smerom, aby som udržal rovnováhu. Mŕtvola sa zošuchla nabok, ale zostala visieť na bočnici. Zdvihol som ďalšiu skalu a tá mu stiahla cez bok jednu nohu, hoci bol ešte vždy medzi nami. Zdvihol som poslednú skalu, tú, čo mal na krku, a vyhodil som ju z posledných síl von. Rana na krku sa mu otvorila, ale nekrvá-cala. Už-už som si myslel, že sa mu odtrhne hlava, a vtom zmizol. Zmizol v rieke tak dokonale, akoby s ňou nemal nič spoločné, ani ona s ním. Akoby ani nikdy nebol žil. Namočil som si ruku do vody a vrátil som mu jeho krv.Zostali sme sami a plavili sme sa ďalej.Prešli sme dlhým ohybom. Tok rieky pred nami i okolo nás sa zrýchlil. Začrel som veslom a pohyboval som ním, hoci som vôbec nenapínal svaly. Bez väčších ťažkostí sme sa preplavili cez malé pereje a bolo to zábavné. Čln zamieril sám od seba do úžiny.Útesy začali klesať na obidvoch stranách a vzďaľovali sa. Zmizli, ale znovu vyrástli, skoro do takej istej výšky ako predtým, ale strácali nad nami moc. Aj keď sa sem-tam dvíhali, zakaždým boli nižšie.Slnko na nás svietilo odzadu a tlak od chrbta nás hnal dopredu. Mal som z toho neopísateľnú radosť. Nevládal som však udržať hore hlavu. Bok mi stuhol a presakovala mi na ňom krv. Brada mi klesala na prsia a upieral som zahmlený pohľad na dno člna, kde ležal Lewis a zakrýval si rukou oči. Položil som si ruku na čelo, ťahal som si kožu a dvíhal viečka, ale oči mi ešte vždy spali, takže som pozeral na svet, akoby som ich mal zažmúrené.Musím si niekde ľahnúť, povedal som si, ak pravda nespadnem do rieky.Keď mám byť úprimný, nebola to najhoršia vyhliadka.Bolo by to úžasné, keby som ešte raz mohol zveriť vode celú svoju ťarchu azda navždy. Bolo to však ťažké. Bolo to priveľmi ťažké. Áno, a ja som si to uvedomil. Hocikto by si to bol uvedomil.Preplavili sme sa cez neveľké pereje. Ponadhadzovalo nás to, napredovali sme rýchlejšie, ale nie oveľa. Pereje boli hlboké a mocné, ale priechody medzi nimi sa črtali zreteľne a prebehli sme cez ne bez väčšieho manévrovania. Bol som presvedčený, že sa už dlho nebudeme plaviť. Kde vyjdeme? Čo tam uvidíme, aké ľudské dielo sa nám tam ukáže? Čo uvidíme, keď dáme rieke zbohom?Lewis ticho ležal na dne člna, nohavice rozopnuté, opasok uvoľnený. Vyze'ral ako čosi veľkolepé a pokazené. Videl som mocné stehenné svaly okolo zlomeniny. Začínali mu fialovieť. Voľnou rukou, ktorou si nezakrýval tvár, opieral sa znútra o bočnicu. Možno je to nový trik, pomyslel som si, spôsob, ako sa zbaviť bolesti v stehne, ako sa jej vyhnúť. Zrejme na ňu vyvíjal nejaký zvláštny tlak. Ruku, ktorou sa opieral, mal napätú, triceps sa mu neprestajne chvel spolu s riekou a z toho chvenia sa dala vyčítať každá skala.Celá rieka teraz už tiekla rýchlo, bez perejí. Bola hlboká a tmavozelená. Postupovali sme ľahko, ľahšie ako dosiaľ, a zakaždým, keď sa mi podarilo zdvihnúť hlavu, vynoril sa mi nad riekou obraz cestného mosta. Nevydržal som to však, most sa mi roztancoval a zmizol.Marilo sa mi, že som v diaľke zazrel pás perejí, kde-tu väčšia skala. Ohlasovali sa hlbokým hukotom, skôr príjemným ako hrozivým, a za nimi sa tiahol nový zalesnený ohyb. Mierili sme do bielej, svetlej vody a boli sme už takmer v nej, keď som zbadal Drewovo telo. Opieral sa chrbtom o skaly a pozeral rovno na nás.Upozornil som Bobbyho, ale ten nevládal zdvihnúť hlavu a pozrieť sa. Nevládal a ja som to vedel, no nezazlieval som mu to. Ale niekto musel pozerať, musel niečo urobiť a bolo by lepšie, keby sme sa o to pokúsili obidvaja.

—    Počúvaj, — prehovoril som. — Zobuď sa a pomôž mi.

Zamieril som k Drewovi, ku skalám, kde uviazol, a zúfalo som

zápasil s prúdom, ktorý nás vliekol preč.

Obrátil som čln bokom, pokiaľ to išlo, a prosil som skaly, aby nás zachytili, aby nám pomohli. Vypočuli ma. Zastali sme, zakotvili a vystúpil som na piesok, z ktorého presakovala voda. Urobil som dva namáhavé kroky popri člne, lebo ma ťahal prúd, a tresol som Bobbyho po pleci, mocne, ale nie tak mocne, ako si to vyžadovala situácia. Na zdôraznenie som druhou rukou siahol po noži.

-    Počul si ma? - oslovil som ho, ale nie hlasno. — Pomôž mi, lebo ťa zabijem tam, kde sedíš, ty nemehlo. Hybaj. Musíme to dotiahnuť do konca.

Pomaly vystúpil do vody, tackal sa v prúde a upieral pohľad všade, len nie na mňa.Drew sedel vzpriamený tvárou proti prúdu na akomsi prirodzenom sedadle z dvoch skál, pomedzi ktoré pretekala časť rieky, oddelená od hlavného prúdu plochou skalou. Hoci sedel, bola to veľmi nenútená, nedbanlivá, ba až povážlivá poloha, lebo sčasti sa opieral o kostrč. Voda mu v nárazoch zalievala hornú časť hrudníka. Do otvorených úst mu vtekal nepretržitý pramienok a vytváral mu okolo perí chvejivý, citlivý striebristý zvon, v ktorom sa ligotala zlatá korunka. Voda mu otvárala aj oči, ktoré zdanlivo pozerali nazad do hôr poza všetky ohyby rieky, donekonečna. Tlak vody na ústa mu dodával kreténsky výzor, lebo mu ich otváral, ale oči s tým nemali nič spoločné. Boli belasé, jasné a všetko videli.Tackavo som k nemu zamieril, akoby som ho zbadal v bare medzi opilcami. Pokúsil som sa ho vytiahnuť z toho sedadla za remence záchrannej vesty, ale chvíľu som ním nevládal pohnúť. Akoby sa ešte lepšie usadil medzi skalami. Potom sa zdvihol, spočinul mi v náručí, ale nenapínal v prúde svaly. Bobby pristúpil k nemu z druhej strany a všetci traja sme sa teperili cez dva živly, cez vodu a vzduch k člnu, potkýnali sme sa cez celú rieku, a v spodných prúdoch sa nám všetkým zapletali nohy do seba. Netušil som, že je taký mohutný. Všetci traja sme spadli a rieka nám ho unášala do víru nohami napred; potom ho skrútlo v páse zakrytom blúzou a skaličenú tvár mal pokojnú, vyumývanú a prázdnu sťa obloha.Zamieril som k nemu, stúpil som do jamy pod ním, podarilo sa mi ho zachytiť a dotiahnuť ku skale blízko člna, do ktorého som ho doluznačky naložil. Pozrel som mu na hlavu. Musel ho tam zasiahnuť strašne tvrdý úder. Nevedel som však, či je to strelná rana. Strelnú ranu som nikdy nevidel. Pri porovnávaní som sa tak ako ostatní Američania v tom čase mohol opierať iba o opisy vraždy prezidenta Kennedyho, o detaily z novín či časopisov, ktoré poskytli očití svedkovia, lekári a pitevné nálezy. Spomenul som si, že výstrel odtrhol Kennedymu časť hlavy. Lenže tu som nič také nevidel. Pod vlasmi, tesne nad ľavým uchom som našiel dlhú odreninu a videlo sa mi, že lebku tam má čudne preliačenú, vtlačenú dovnútra. Nebolo však vidieť nijakú mozgovú hmotu, nič mu nechýbalo.

-    Bobby, poď sem, - prehovoril som. — Musíme si niečo vyjasniť.

Ukázal som mu ranu na Drewovej hlave. Bobby sa ta uprene zadíval, oči mu ešte väčšmi očerveneli a vystrel sa. Trčali sme na skale a dychčali sme.

-    Je to strelná rana?

-    Ed, vieš, že to neviem. Ale podľa mňa nie.

-    Pozri ešte sem.

Ukázal som mu škrabanec pod vlasmi. — Z toho, čo vieme, možno usúdiť, že bol postrelený, že ho guľka iba škrabla. Neviem však, či ho zabila, alebo nie.

-    Ktovie, či nenarazil do skaly, keď sa potopil, - podotkol Bobby.

-    Keď sa nad tým zamyslíme, - prehovoril som, - nebudeme musieť nikomu nič vysvetľovať, iba sebe. Ale rád by som to vedel. Myslím, že by sme to mali vedieť.

-Ako?

-    Lewis by to vedel skôr ako my. Dotiahnime Drewa k nemu, nech sa naňho dobre pozrie.

Znovu sme zdvihli Drewa a doteperili sme ho k člnu. Ponorili sme sa s ním do vody, aby mal zátylok v jednej rovine s bočnicou a aby sa o ňu oprel.

-    Lewis, - prehovoril som ticho.

Neodpovedal. Oči mal privreté a namáhavo dychčal.

-    Lewis. Len sekundu. Je to dôležité. Veľmi dôležité.

Obrátil sa a otvoril oči. Tromi rukami sme mu pridržali

Drewovu hlavu, ja som ju jednou rukou otočil a odhrnul som vlasy na mieste, ktoré som chcel ukázať Lewisovi.

-    Lewis, bol postrelený? Je to od guľky?

V očiach sa mu mihol záblesk starej zvedavosti. Nadvihol hlavu, ako mohol, a zahľadel sa Drewovi do vlasov.

-    Tak čo, bol postrelený? Áno alebo nie, Lewis?

Posunul sa veľmi pomaly nad prúdom a pozrel mi do očí. Zbystril som pozornosť. Nevedel som, čo príde. Prikývol, bol to takmer nebadateľný pohyb, a klesol nazad. — Postrelený, — vydýchol.

-    Si si istý? Si si naozaj istý?

Opäť prikývol a skoro súčasne sa mu grglo. Znovu sme sa zahľadeli na Drewovu ranu.

-    Možno, - poznamenal Bobby.

-    Možno áno, - prisvedčil som. - Istotne. Ale nemáme ho dať komu prezrieť. My to nevieme posúdiť, ale sú takí, čo by to vedeli, a ak budeme musieť vysvetľovať, že ho postrelili, všetko vyjde najavo.

-    Dostali by sme sa z toho? Obávam sa, že nie. Naozaj sa obávam.

-    Už sme sa z toho takmer dostali, - povedal som.

-    Čo urobíme s Drewom?

-    Musíme ho pochovať do rieky, - pokračoval som. - Naveky.

-    Ach, bože. Panebože.

-    Počúvaj. Je to presne takto. Presne. Nemôžeme dopustiť, aby ho prehliadol niekto, kto sa v tom vyzná. Ak sa vrátime bez neho, podáme to tak, že sme jednoducho mali smolu. Sme predsa obyčajní amatéri, babráci. A nech dokážu, že to nie je pravda! Pustili sme sa dolu riekou, hoci sme nevedeli, do čoho ideme, a to je svätá pravda. Chvíľu išlo všetko ako po masle, ale potom sme sa prevrhli. Stratili sme druhý čln. Lewis si zlomil nohu v pere-jach a Drew sa utopil. Všetci nám to uveria. Nemôžeme však vysvetľovať, že niekto zabil jedného z nás puškou.

—    Ak ho zabil.

—    Správne. Ak ho zabil.

Bobbymu zažiarili oči slabým zábleskom, ale ten vzápätí potemnel či vyhasol. - Nemá to konca, - zamrmlal. - Nemá to konca.

—    Ale má, — odporoval som mu. — Toto je koniec. Viac už nemusíme urobiť, ale musíme to urobiť, ako sa patrí. Rozhodne to o všetkom. O celom našom osude.

Zašmátral som v spodnom vrecku nohavíc a vytiahol som odtiaľ rezervnú tetivu. Omotal som ju okolo veľkého kameňa, potom okolo Drewovho opaska a dôkladne som ju zauzlil. Kameň sme naložili do člna, ja som vzal Drewovo telo v kapokovej veste, položil som ho znovu na hladinu a brodil som sa s ním popri perejach s nasadením všetkých síl tak, že som ho opatrne ťahal a tisol.Keď dno pokleslo, Bobby nastúpil do člna a zdvihol veslo. Vzdialil som sa s Drewom od kraja perejí a pomaly som plával v záchrannej veste. Zadíval som sa na Drewovu ruku obrátenú dlaňou dohora, na zvraštené biele mozole od gitary, na prsteň, pamiatku z vysokej školy, a napadlo mi, či by sa jeho žena nepotešila tomu prsteňu. Ale nie, nemohol som si to dovoliť, bol by som jej musel všeličo vysvetľovať. Dotkol som sa mu mozoľa na prostredníku ľavej ruky a oči sa mi zaliali slzami. Chvíľu mi ležal v náručí, plakal som do rieky a plával som s ním. Bol by som plakal, kým tiekla rieka, ale nebolo kedy. - Drew, ty si bol z nás najlepší, - prehovoril som nahlas, aby to počul aj Bobby. Chcel som, aby to počul. - Jediný slušný normálny chlap.Rozopol som mu záchranný pás a pustil som ho pod seba. Bobby kľačal v člne vedľa Lewisa a prehodil kameň cez bočnicu.Drewovi vyletela jedna noha, dotkla sa mi lýtka; boli sme na slobode a v pekle.Zostal som v prúde za člnom s vestou v ruke. Keď ma voda nadľahčovala, nohy ma dvojnásobne rozboleli. Chcelo sa mi spať, ponoriť sa, nedýchať. Ležal som a rieka ma unášala v ústrety všetkým tým strašným snom a nočným hrôzam, ktoré na mňa čakali, ale ešte sa ma nezmocnili. Keď sme dosiahli ďalšiu plytčinu, postavil som sa medzi kameňmi a rakmi, opäť som pocítil celú svoju telesnú váhu, o polovicu väčšiu, a sadol som si na zadnú sedačku. Slnko mi pripekalo na mokré plecia i chrbát, akoby zabalené do niekoľkých vrstiev.Dlho som vnímal iba únavu a horúčavu. Hmyz tancoval nad člnom medzi mnou a Bobbym, ale nebol som si istý, či mi ten bzučiaci opar nevychádza z hlavy. Steny na obidvoch brehoch neprestajne klesali. O niekoľko kilometrov útesy na pravom brehu zmizli a na druhej strane sa scvrkli na nízku skalnú hrádzu. Potom aj tá klesla na úroveň rieky a opäť sme sa plavili medzi stromami. Vedel som, že som zle odhadol vzdialenosť, lebo to nemalo konca-kraja. Bobbymu klesla hlava. Mohol som od neho čakať iba to, že sa udrží v člne, že nespadne a neprevrhne nás. Keby sme sa teraz vysypali na hlbočine alebo na perejach, riadne by sme sa zapotili, kým by sme sa znovu dostali do člna, a Lewisa by sa nám už nepodarilo naložiť.Na záchrannú vestu som si natiahol ešte Drewovu. Bolo mi strašne horúco, ale ďalší golier mi zakrýval zátylok a chránil ma pred slnkom, a to ma tešilo. Myseľ mi niekoľko minút tancovala ako roj komárov okolo obrazu dlhej nepokojnej plavby dolu perejami, ktorú prekonala Drewova vesta, keď sa usilovala zachrániť Drewa pred utopením, hoci bol už mŕtvy, pravdepodobne z nejakej inej príčiny. Cítil som, ako mi na slnku opúchajú pery. Pomaly som sa blížil k poslednej hranici, ibaže som netušil, kde na ňu v rieke narazím, ani čo urobím, keď sa to stane. Pomohlo by, keby som niečo povedal sebe alebo Bobbymu?

- Bobby, - prehovoril som zrazu, — drž sa. Ak vydržíme ešte pätnásť, dvadsať kilometrov, budeme to mať za sebou. Viem to. Prešli sme hnusný kus cesty a už to nebude dlho trvať.

Pokúsil sa prikývnuť a sčasti sa mu to podarilo.

-    Chlapče, nerozkývaj čln. A keby si zbadal niečo, čo ušlo inne, upozorni ma. Ak narazíme na pereje, zarev na mňa, ľahni si vedia Lewisa a modli sa, ale pomôž mi, aby sme sa udržali nad vodou.

Rieka vydávala nový hlboký zvuk, ale prichodil mi povedomý.

-    Panebože, - zvolal som, - urob niečo pre nás.

Blížili sme sa ta, ale keď sme sa preplavili cez ďalší ohyb, do vzdialenosti jedného kilometra, nevideli sme nič zvláštne, iba ďalší ohyb. Hučalo to odtiaľ alebo tade.

-    Bobby, zdá sa mi, že počujem akési pereje. Viem to isto. Ak ich môžeme obísť po zemi, radšej ich obíďme. Dokážeme to. No ak nie, budeme sa musieť cez ne preplaviť.

Čoraz rýchlejšie sme sa hnali nadol a ten zvuk silnel, ako keď človek krúti ladiacim gombíkom a objavuje starú hrôzu i vzrušenie, pocit, o ktorom Lewis vždy rozprával. A hoci som bol unavený, cítil som ho.

Vplávali sme do ďalšieho ohybu a podľa zvuku som vedel, že tieto pereje nebudú horšie ako predchádzajúce, ak budú v ohybe alebo tesne za ním, keď sa rieka vyrovná. No vyplávali sme z ohybu, rýchlosť sa zvyšovala, a po vodopádoch či perejach nikde ani stopy, bielu spenenú vodu nebolo vidieť a už som vedel, že je zle. Skôr by som bol tvrdil, že počujem vodopád, a znovu som sa chystal na smrť. Hukot zrazu prešiel do vyšších tónin. Zaznievala z neho vriaca pena, chrapľavé zúfalstvo. Nový ohyb. Ľavý breh zmizol a otvoril sa mi výhľad na pereje, strmšie, oveľa strmšie ako všetky doterajšie, aj dlhšie, a klesali do lievika, ktorý mizol medzi dvoma ozrutnými balvanmi, kde sa belel vzduch.

Vari päťdesiat metrov pred nami bola voda hladká, pretekala cez takmer nenápadné strmšie kaskády a tam, kde sa tok zrýchľoval, nadobúdala svetlejšiu farbu. Tú vystriedala bieloze-lená, ešte prudšia voda, ktorá vľavo odbočovala do krátkeho ohybu medzi dvoma balvanmi. Ďalej som už nedovidel, vyzeralo to, akoby sa rieka rozprašovala do hmly. Boli by sme dosiahli

breh, ale nenašiel som v sebe dosť síl. Zmocnil sa nás prúd a leteli sme ta.

— Po brehu neprejdeme! — zreval som. — Sadni si čo najnižšie.

Neobzrel sa, ale zošuchol sa dozadu a na dno. Chytil sa bočníc a zohol si kolená nad prednou lavičkou. Ťažisko sa už nedalo presunúť nižšie, hoci aj ja som sa nachýlil dopredu. Keby som sedel nižšie, nebol by som ovládal čln a poskakovali sme po hladine, všetci pritisnutí k sebe ako nite zbiehajúce sa do krosien. Strašidelný hukot nám dorážal do tvárí a potom do bokov. Boli sme v tom. Narazili sme na prvé malé pereje, za ktorými nasledoval prvý prah. Preleteli sme cezeň. Prova poskočila, čln mi zaškrípal pod kostrčou a valili sme sa dolu ďalším kratším prahom. Chrbticou mi prebehol tvrdý náraz, ktorý ma vyhodil zo sedačky, a čln sa naklonil nabok. Vďaka rýchlosti sme sa vyrovnali a ja som z celej sily zabral veslom sprava — jediný raz, na viac som už nestačil — aby sme sa udržali v prúde. Zaknísali sme sa a prebehli sme cez ďalšie dva prahy. Pocítili sme ich ako drsné otrasy v lebečnej spodine a uprostred toho virvaru som začul tichý výkrik, ktorý vzápätí zosilnel. Možno to bol spev či zvolanie ktovie odkiaľ a usúdil som, že to zvrieskol Lewis. Vzápätí sme uháňali po rovnej hladine rýchleho prúdu. Skaly nás trochu pribrzdili, ale nato sa čln zasa rozbehol, potom ešte väčšmi a rútili sme sa do tmavobielej vodnej triešte úžiny. Rázne som zavesloval, potom som sa pokúsil na druhej strane spomaliť, ale videl som, že je to zbytočné, a znovu som zabral čo najmocnejšie sprava, aby som zvrtol provu. Hojdali sme sa, hojdali a vrazili sme do tej priepasti ako šíp.Sekundu som nevidel celkom nič a plavil som sa, akoby som stál na mieste, do úst sa mi valila prevzdušnená voda a trupom člna lomcovali nespočetné malé záchvevy. Keď som okolo seba nič nevidel, pohyb ustal. Zdalo sa mi, že som v akejsi čudnej miestnosti uprostred studenej budovy či v otriasajúcej sa jaskyni plnej studenej pary. Kým som sa spamätal, premokol som do nitky. Slnko mi okamžite zhaslo na pleciach. Opäť som sa zahnal veslom doprava, hlavne preto, že naposledy som vesloval tam, a keď to bolo správne vtedy, azda to bude správne aj teraz. Bol som presvedčený, že sa musíme ťahať doľava, stále doľava, ak je to len trochu možné. Vpravo som vetril smrť a ak sa nám to nepodarí, čln si ľahne na bok a rieka spolu s horami, odkiaľ sme prišli, nás zavalí, zaleje čln tonami a tonami vody, na večné veky. Znovu som zavesloval, ale nevedel som, aký to má vplyv na čln. Čosi mi chmatlo po vesle, vytiahol som ho, začrel a ešte raz. Na okamih som pred sebou zazrel rieku a vyrazili sme vpred, akoby sme sa mali vzniesť do vzduchu. Nevedel som si predstaviť, že by sa bez motora dala dosiahnuť taká rýchlosť. Voda mi tlačila do vesla ohromnou silou. Mal som pocit, akoby som ho zapichol do nejakého nadprirodzeného zdroja prvotnej energie.Prichodilo mi to, akoby som sa plavil po vzdušnej rieke. Okolo nás i pod nami sa mihali skaly, potom piesok, zasa skaly a jedna farba prechádzala do druhej, ked sme sa rútili pomedzi ne. Nadvihol som sa na sedačke a nič iné som nevnímal, iba toto a takto. Zmocnil sa ma pocit nezraniteľnosti, prelud triumfoval, keď ho potvrdzovali udalosti. Pozeral som dopredu, čo nás čaká. - Drž sa, chlapče! — zreval som. - Ideme domov.Pred nami sa vynorila šikmá hrana skaly a voda ju stvárňovala dlhou, sčerenou kučeravou vlnkou, ktorá do nás vrazila a rozpadla sa popri skale, a za ňou sa tiahla nízka hradba skál, na obidvoch stranách ich zdanlivo vrúbila plytká voda. Odrazil som sa veslom, aby čln preletel ponad skalu a zostal celý.Začali sme stúpať, akoby sme išli do kopca. Prova sa nadvihla a odzadu nás dohonila mocná vlna. Úplne sme stratili váhu. Skalu sme preskočili jediným nezadržateľným pohybom. Zažmúril som oči a zreval som spolu s Lewisom. Môj hlas splynul s jeho zvieracím škrekom a skoro mi pľúca praskli, keď na okamih stuhli vo dvojmetrovej výške nad riekou, a potom sme začali padať. Čakal som na pomstivý úder rieky odspodu, ale prova sa nepochopiteľne hladko dotkla trieštiacej sa, víriacej vody pod skalou, záchvev prebehol kostrou člna i mojou chrbticou a mozgom. V mysli sa mi rozžala vidina horiacej slamy či ihličia a vrátili sme sa do koryta rieky dvoma takmer súčasnými skokmi. Započúval som sa do svojho výkriku, ktorý zostal visieť v mokrom vzduchu nad belasobielou skalou pripomínajúcou vlajku - ešte vždy počujem ten výkrik - a už sme boli dolu. Čln na nej sedel pevne a ťažko, takisto ako my v ňom.Skaly zmizli z koryta. Sto metrov pred nami sa začal otvárať nový ohyb, bez perejí. Pozrel som na Bobbyho. Ešte vždy sa krčil za sedačkou, ale usiloval sa vyliezť na ňu. Pootočil sa ku mne a otvoril oko. Chystal sa mi čosi povedať, ale nevládal. Aj ja som sa o to pokúsil a nepodarilo sa mi to.Teraz, keď sme sa už plavili po pokojnej vode, začal som sumarizovať všetko, čo sme potrebovali do budúcnosti.

-    Všetko sa to stalo tamto za nami, — poznamenal som.

Vrhol na mňa dokonale nechápavý pohľad.

-    Budú sa nás na všeličo vypytovať. Keď k tomu príde, povedz im, že Drew vypadol z člna tamto vzadu - všetci sme tam popadali do vody. Lewis si tam zlomil nohu a prišli sme o druhý čln.

-    Okej, — odpovedal nepresvedčivo.

-    Poobzeraj sa, - pokračoval som. — Všimnime si zopár detailov, aby sme mohli svorne tvrdiť, že sú tu. Nech nejdú hľadať Drewa vyššie proti prúdu, o to ide. Pozeraj sa teda. Pozeraj sa.

Tupo blúdil pohľadom zboka nabok, od brehu k brehu, ale videl som, že sa mu nič ne vrylo do pamäti.

-    Vidíš ten veľký žltý strom? — opýtal som sa ho. — To bude náš hlavný orientačný bod. Ten strom, pereje a veľká skala, ponad ktorú sme sa preplavili. To si poskladáme a viac nám netreba.

Sústredil som sa na strom, poobzeral som si ho zo všetkých uhlov, ktoré sa mi naskytli, keď sme sa plavili okolo neho. Vymazal mi v pamäti všetko ostatné a zanechal mi v nej hlbokú predstavu, ktorú som si mohol hocikedy obnoviť. Bol napoly vyschnutý, kôra zubato olúpaná na jednej strane. Akiste doň kedysi udrel blesk a • od páľavy sa v ňom vytvorila hlboká puklina. Taký obraz som si chcel uchovať v mysli, presne taký, celý ten strom.

-    Počúvaj, Bobby, - prehovoril som. - Dobre počúvaj. Musíme to zahrať. Drew sa utopil tamto vzadu. Tvrdil by som - budem tvrdiť — že jeho telo by najskôr našli približne tuto, kde práve sme. Nie je možné, aby sa dostal sem odtial, kde je naozaj. K tomu úseku rieky, kde je, nevedú nijaké cesty a nikto ho ta nepôjde hľadať, ak mu neposkytneme dobrý dôvod.

-    Je tu, - súhlasil Bobby, priložil si ruku k očiam a nadvihol dlaň, aby si ich zatienil. — Je tu dolu pod nami. Môžem to potvrdiť. Jasné, môžem to potvrdiť.

Presne to som od neho chcel. Lewis nepovedal ani slovo. Bud zamdlel, alebo by ho odpoveď bola stála priveľa námahy.

-    Prevrhli sme sa na tom zlom úseku, kade sme práve prešli, — vysvetľoval som. — Môžeme im dokonca povedať, že sme sa prevrhli, keď sme sa rútili cez tú triešť medzi balvanmi. Prevrhli sme sa a Drew sa utopil. Pretože nám zastali hodinky, nemôžeme presne povedať, kedy sa to stalo. Ale môžeme povedať, kde sa to stalo. Stalo sa to pri žltom strome.

Bobby vrhol na ten strom trochu menej unavený pohľad.

-    Na tejto verzii nebude nič neuveriteľné, ak si spomenieme, ako to chceme povedať. Nie je tu nikto — nikto — len my. Nikto nič nevidel, nikto nič nevie. Ak si nepopletieme detaily, zostaneme čistí. Takí čistí ako hocikedy predtým, ale aspoň sa nebudeme s nikým ťahať za prsty, nijaká polícia, nijaké vyšetrovanie, nič. Nič okrem nás.

-    Dúfam, že nie.

-    Aj ja. No Lewis by povedal, že nestačí dúfať. Preveríme si to, chlapče. Dá sa to preveriť. Zopakuj mi ten príbeh.

Zopakoval ho, a presne. Potešilo ma to a začal som sa cítiť istejšie, lebo som sa hrozil návratu medzi ľudí, medzi ich otázky a ustanovizne. Hrozil som sa toho, hoci som si to neuvedomoval.Telo mi oťaželo, ale duchu sa uľavilo a cítil som, že to ešte chvíľu vydržím, hoci za posledné hodiny som si to nemyslel. Čoraz väčšmi som sa spoliehal na rieku, vesloval som iba toľko, aby som udržal provu po prúde. Krajina bola na obidvoch brehoch zalesnená, ale neboli to divé, nepreniknuteľné lesy v pukline, ani ponurá nehybná húština pred ňou. Neboli sme už ďaleko od ľudí. Zakaždým, keď sme vychádzali z ohybu, čakal som, že uvidím človeka.A dočkal som sa. Pod stromom na brehu rieky ležala krava. Pokývala hlavou a zahľadela sa ponad rieku na nás. Zamierili sme k nej.

—    Tu je farma, Bobby, — prehovoril som. — Už sme tu. Hocikedy môžeme vystúpiť. — Ale nechcelo sa mi ponevierať po pasienkoch či po roliach a hfadať farmársku usadlosť. Rozhodol som sa, že sa zvezieme ešte nižšie, po najbližší most alebo cestu.

Kráv pribúdalo, jasno i špinavobielych, čiernych, polihovali popri rieke i hore na brehoch, prežúvali, napájali sa, dvíhali sa z rieky prudkými pohybmi rohov, nevyliečiteľne hlúpe, ozrutné a samy sebe zbytočné. Ešte jeden ohyb, usúdil som, a hotovo.Preplavili sme sa cez ohyb, ktorý sa neopísateľne líšil od predchádzajúceho, azda osem či desaťnásobne. Uplynula ešte jedna hodina, podľa horúčavy a výšky slnka mohlo byť poludnie alebo skoro popoludní, keď sme vplávali do ďalšieho ohybu, podobného ostatným, ale ponad rieku viedol doštený most na oceľovej konštrukcii. Hneď za ním bol malý výpust. Pod mostom chlap s chlapcom chytali ryby na udicu.Horko-ťažko sme priveslovali s člnom k zemi. Keď sme sa dotkli brehu, Bobby sa postavil v člne, zahojdal sa a potom vkročil do plazivej buriny. Vhupol som do hlienu, prebrodil som sa na suchú zem a už som viac do rieky nenamočil nohu. Vyvliekli sme čln na breh a zhodili sme zo seba záchranné vesty.Lewis ležal za nami s prekríženými rukami. Bol strašne opálený. Keď pohol perami, odlupovali sa mu z nich franforce kože.

—    Lewis, — oslovil som ho z brehu. — Počuješ ma?

—    Počujem, — odvetil pevným a pokojným hlasom, ale oči neotvoril. - Počujem ťa a počul som ťa. Dobre si si to premyslel, zachránime sa. Mňa sa nebudú nič pýtať, ale keby sa ma pýtali, počul som tvoju radu, tú, čo si dával Bobbymu. Počínaš si úplne správne. Počínaš si lepšie ako ja. Vydrž.

—    Cítiš niečo v nohe?

—    Nie, ale nehýbal som ňou, nič som neskúšal a dlho som o nej nerozmýšľal. Usiloval som sa ju znehybniť ešte tam a teraz ňou nedajbože pohnúť. Ale na tom nezáleží. Som v poriadku.

-    Idem po niekoho, — vyhlásil som. — Vydržíš ešte chvíľu?

-    Jasné, - prisvedčil. - Panebože, tie vodopády museli byť strašné.

-    To veru boli. Keby si bol býval s nami, chlapče, boli by sme pochodili oveľa lepšie.

-    Veď som bol s vami.

-    Škoda, že si nevidel vodu medzi tými balvanmi.

-    Čo ja viem, - odvetil a znovu zoslabol. — Ja som ju vnímal inak. Cítil som ju v nohe a poviem ti, že som zažil čosi také, čo som ešte nepoznal.

Na tvári mu zahral dobrý úsmev. Pokúsil sa nadvihnúť hlavu zo zaschnutých zvratkov, ale vzápätí mu klesla.

-    Si si istý, pokiaľ ide o Drewa? — opýtal sa. — Nenájdu ho?

-    Nenájdu, - odvetil som. - Pokiaľ budem môcť do toho hovoriť ja, nenájdu ho.

-    Potom je všetko v poriadku, - súhlasil. — Hybaj niekoho pohľadať. Hocikoho. Rád by som vypadol z tejto prekliatej páľavy. Rád by som vyliezol z vlastnej truhly, z tejto poondiatej plechovice.

-    Pokojne lež. Už sme doma. Ticho lež a neznepokojuj sa.

Nakázal som Bobbymu, aby zostal pri člne, a vyškriabal somsa cez plazivú zelinu hore brehom k ceste, čo viedla na most. Bola to úzka štátna asfaltka a zo kilometer odtiaľ bolo vidieť vidiecku benzínovú pumpu. Bol to obchod s dvoma krikľavožl-tými benzínovými čerpadlami, pravdepodobne Shell. Stál som tam a lámal som si hlavu, ako sa k nej dostať a nevypustiť pritom dušu. Okrem toho som čakal, či cesta nerozmrzne a nezačne tiecť okolo mňa. Znepokojovala ma tá nehybnosť pod nohami, ale vydržal som tam a obzrel som sa na rieku. Bola krásna a nepochyboval som, že na viacerých miestach svojho tela budem pociťovať jej zvláštny tlak, váhu, hĺbku i rýchlosť. Vryli sa mi do mysle.Cítil som sa vo vzduchu ťarbavý, a keď som kráčal, trochu som sa tackal. Rana na boku mi stuhla a zavrela sa a útržok kombinézy, ktorým som si ju obviazal, sa mi do nej zakvačil. Bol by som stratil vedomie, keby som sa ho pokúsil vytiahnuť, a tak som ho tam nechal, pridržiaval som si bok lakťom a trochu som sa krčil smerom od cesty. Kráčal som k pumpe a prešiel som cez most nad výpustom. Pumpa sa mihotala na slnku a ligotala sťa olejová škvrna a mieril som k nej, ako najlepšie som vedel. Bok ma strašne bolel, ale zdalo sa mi, akoby mi už ani celkom nepatril. Handry mi už nevnikali doň, ale skôr ho obaľovali, takže som ho vláčil pod pazuchou ako bolestivý balík. Na krátky čas som rýchlo uschol, ked sa mi z nôh vyparila riečna voda a skôr ako nylon nasiakol potom. Keď som dorazil k pumpe, bol som mokrý ako myš.

Hneď za posuvnými dverami sedel na kuchynskom stolčeku dedinský chlapec, hniezdil sa a zabíjal muchy. Akiste videl, že prichádzam, ale keď som sa priblížil, neveril vlastným očiam. Vstal a otvoril dvere.

-    Je tu niekde telefón? — opýtal som sa.

Vyvaľoval oči, akoby to ani sám nevedel.

-    Musím zavolať sanitku, — vysvetľoval som. - Aj cestnú hliadku. Sme zranení a jeden nám zomrel.

Povedal som mu, aby zavolal, lebo som netušil, kde sa pumpa nachádza. - Len im oznám, že na rieke sa stala nehoda, — vysvetľoval som mu. — A povedz im, kde majú prísť, ale nech sa poponáhľajú. Obávam sa, že to už dlho nevydržím a ten druhý je ešte vážnejšie zranený ako ja.Konečne položil slúchadlo a vyhlásil, že niekto príde.Pohodlne som sa usadil na stoličke a celkom som znehybnel. Ešte raz som si definitívne v duchu zopakoval svoju verziu. Celá sa opierala o isté dôvody, o všetko, čo sa stalo, o les a rieku. Musel som sa nejako zmieriť s myšlienkou, že za dva dni som pochoval troch ľudí a jedného z nich som zabil. V živote som nevidel mŕtveho, iba otca v truhle, ktorému som venoval letmý pohľad. Bol to čudný pocit, že som vrah, ako som tam sedel, kde som sedel, ale únava mi nedovoľovala znepokojovať sa, a tak ma ani nič neznepokojovalo, iba pochybnosti, či si Bobby zapamätal, čo som mu hovoril.Okolo pumpy prešli zo dve autá a napínal som sluch, ktoré spomalí. Bok ma bolel, ale bola to mierna bolesť, skrytá pod 1 BI ramenom, zapríčinil som si ju sám a dala sa zniesť. Vŕtalo mi v hlave, či mám ošetrujúcemu lekárovi priznať, že som sa poranil vlastným šípom, alebo mu mám povedať, že som sa porezal na člne, ked sme sa prevrátili, lebo kov sa pri tých nárazoch na niekoľkých miestach roztrhol a trčali z neho rozličné výčnelky či hrany, na ktorých sa ľahko dá porezať. Rozhodol som sa pre šíp, lebo mi v rane možno zostala nejaká farba a rana bola miestami rozrezaná hrotom ostrým ako britva. Dokrivený hliník by nespôsobil také zranenie.Nohy mi tak začali oťažievať, že som sa nevládal postaviť a vzápätí som už ani hlavu nezdvihol. Cítil som, že stuhnuté svaly sa mi ešte vždy usilujú robiť pohyby, akoby som vesloval. Myslel som, že mi telo zdrevenelo, ale akiste to nebola pravda, lebo svaly sa mi znovu napli, keď sa mi ktosi dotkol holého pleca, z ktorého som si odtrhol rukáv. Bol to černoch, vodič sanitky.

—    Máte so sebou lekára?

—    Máme, — odvetil. — Dobrého. Mladého a dobrého. Preboha, človeče, čo vás tak doriadilo? Niekto vás postrelil?

—    Rieka, — odpovedal som. - Rieka ma doriadila. Ale nie som sám. Ide o to, že len ja som schopný hýbať sa. Za mostom máme chlapa, ktorý je ťažko ranený, a ešte jedného, čo s ním musel zostať. A jeden zomrel, aspoň si to myslím. Nemohli sme ho nájsť.

—    Ukážte nám, kde máte toho chlapa?

—    Ukážem, ak sa mi podarí vstať. Keby som ešte chvíľu sedel na tejto stoličke, spadnem na zem.

Prešiel k môjmu zdravému boku a ja som sa vztýčil sťa hora vo vzduchu, ktorý rozviroval ventilátor. Na žltej lepenke predo mnou sa črtalo zopár škuľavých slnečných okuliarov.

—    Držte sa ma, — prikázal mi.

Bol štíhly, pevný a zdravou rukou som ho objal okolo pliec, ale kolená sa mi podlamovali. Svet okolo mňa sa strácal.

—    Nevládzete, — poznamenal. - Radšej si pekne sadnite.

—    Vládzem, — nedal som sa a opäť som videl jasne.

Povedal som chlapcovi, aby oznámil polícii, kam ideme. Spolu

so šoférom sme vyšli von na slnko. Stála tam malá, biela vidiecka

sanitka. Lekár sedel na prednom sedadle a čosi písal. Pozrel na mňa a súčasne vstal.

Otvoril mi zadné dvere. — Doveďte ho sem a nech si ľahne.

Zaliezol som na nosidlá a obrátil som sa horeznačky. Nebolo to ľahké. Nechcel som stratiť z očí toho vodiča. Nielenže pôsobil dobrým dojmom, ale bol to akiste dobrý človek a dobrého človeka som strašne potreboval. Po dotyku dobrého človeka som túžil najväčšmi. Seba som už nepotreboval. Pridlho a priveľa som sa musel spoliehať na vlastné sily.

Mladý lekár, bledý a s vlasmi pieskovej farby, si kvokol ku mne.

—    Nie, nie, — namietal som. — O mňa nejde. Ja počkám. Prejdite cez most. Tam nájdete v člne človeka s ťažkou zlomeninou. Možno mu aj krvácala. Najprv sa postarajme oňho.

Lewis ešte vždy ležal vystretý v člne a potil sa, košeľa mu napoly stemnela od potu a rukou si zastieral oči. Bobby sa rozprával s chlapom a s chlapcom, čo tam chytali ryby. Vedel som, že si na nich precvičuje svoju verziu, a dúfal som, že využil čas a vycibril si ju. Tí dvaja pozerali, akoby mu verili. Je ťažké neuveriť dvom doráňaným, vyčerpaným ľuďom, a to bola veľká výhoda.Vodič a lekár pomohli Lewisovi z člna na nosidlá. Okresná nemocnica bola v Aintry, čosi vyše desať kilometrov. Prichystali sme sa, ale kým sme stáli pri sanitke, prišla cestná hliadka. Siréna ticho bzučala. Z auta vystúpil nízky chlapík a za ním svetlo vlasý mládenec drsnejšieho výzoru. Prichystal som sa.

—    Čo sa robí? - opýtal sa svetlovlasý policajt.

—    Mali sme nepríjemnú nehodu, — odvetil som a zatackal som sa o štipku väčšmi, než som sa naozaj tackal. Prestal som s tým, aby som nedajbože všetko nezbabral. — Jeden z nás sa utopil v rieke, skoro dvadsať kilometrov odtiaľto proti prúdu.

Pozrel na mňa. — Utopil sa?

—    Áno, - prisvedčil som. Myslel som si, že som už prekonal to najhoršie, ako keď som bol za prvými nebezpečnými perejami. Ale neostávalo mi iné len vydržať.

—    Ako viete, že sa utopil?

—    No, prevrhli sme sa na perejach a každý mal čo robiť sám so sebou. Neviem, čo sa s ním stalo. Možno narazil hlavou do skaly. Ale neviem to. Jednoducho sme ho nemohli nájsť a bolo by čudné, keby sa nebol utopil. Dúfam, že sa neutopil, ale obávam sa, že áno.

Keď som rozprával, pozeral som mu do očí. Bolo to prekvapujúco ľahké. Pohľad mal prenikavý, ale sympatický. Ako som recitoval verziu, ktorú sme si s Bobbym nacvičili na rieke, dával som si záležať na tom, aby som si predstavoval udalosti, o ktorých som hovoril, ako keby sa boli naozaj stali. V duchu som videl, ako hľadáme Drewa, hoci sme ho nikdy nehľadali. Videl som, ako sa to odohrávalo blízko žltého stromu, a keď sonv rozprával, moje slová sa menili na skutočnosť. Nechcelo sa mi veriť, že sa nestali v tomto ozajstnom svete. Keď som videl, že ich berie vážne, stali sa súčasťou sveta, vierohodného sveta, sveta zaznamenaných udalostí, histórie.

—    Hm, — poznamenal, - musíme prehľadať rieku. Mohli by ste nám ukázať, kde sa to asi stalo?

—    Dúfam, — odvetil som. Nechcel som zapôsobiť veľmi sebaistým, ale iba dosť istým dojmom. - Neviem, či ta vedie nejaká cesta, ale keby som sa tam dostal, myslím, že by som to miesto spoznal. Lenže tu máme raneného človeka. Musíme ho dopraviť do nemocnice.

—    Okej, - prikývol trochu neochotne, že musí zveriť prípad do právomoci lekára. — Neskôr sa ohlásime v nemocnici.

—    Výborne, - povedal som a zaliezol som nazad do sanitky k Lewisovi.

Viezli sme sa, a hoci som si zvykol na iný druh vozenia, nikdy som sa necítil lepšie. Pneumatiky konečne zaškrípali a zastali sme. Pomaličky som sa posadil. Boli sme vonku na poli a obďaleč sa týčila dlhá nízka budova. Pripomínala mi vidiecku strednú školu. Pofukoval teplý vietor. Lekár mi obidvoma rukami dokorán roztvoril dvere. - A to by bolo, priateľko, - prihovoril sa mi. - Netrápte sa. Vášho priateľa vytiahneme. Vy choďte s Comeliom.Opäť som sa chytil vodiča. Prešli sme cez sklené dvere a hore príjazdom do dlhej chodby, ktorá mizla v nedozeme a končila sa oknom veľkým asi ako políčko mikrofilmu.

-    Druhé dvere vpravo, - povedal mi vodič a vošli sme.

Klesol som na bielu tvrdú posteľ a plachta sa podo mnou

napla. O minútu či dve doniesli Lewisa, ale nie do miestnosti. Položili ho na poste! predo dvermi a nehlučne ho viezli smerom k vzdialenému oknu. Ľahol som si a pritisol som si ruku na dôverne známu ranu.

Lekár sa rýchlo vrátil. — Hneď sa na to pozrieme, priateľko, -oslovil ma. - Môžete sa aspoň trošku nadvihnúť? Ten zips ešte funguje?

-    Myslím, že áno, — zamrmlal som. Pokúsil som sa posadiť, ba voľnou rukou som si dokonca stiahol zips. Vyzul mi tenisky a vykĺzol som zo zvyškov leteckej kombinézy. Trenírky sa mi prilepili na ranu, a takisto aj nylon, ktorým som si ju obviazal, ale on nalial na celú tú spleť šiat a živého mäsa čosi bezbolestné a trenírky sa začali uvoľňovať. Šaty, čo som mal na sebe, odhodil do kúta a dal sa do roboty na mojom boku.

V rane sa mi všetko rozpúšťalo. Vyberal mi z nej rad-radom kúsky šiat či živého tkaniva, všetko akési zmäkčené, a odhadzoval ich v holej miestnosti podo mňa. Bok mi dýchal ako ústa a už ma tak nebolel, iba sa mi zdal čudnejší a otvorenejší.

-    Preboha, človeče, - čudoval sa, - čo vás to tak sfašírovalo? Vyzerá to, akoby vám bol ktosi zaťal do boku sekerou!

-    Naozaj?

-    Ako ste prišli k takej rane? - opýtal sa potom vecnejšie.

-    Vybrali sme sa k rieke trochu si zapytliačiť s lukmi, -vysvetľoval som. — Niežeby sa to patrilo, ale pytliačili sme. Vedeli sme, že v poľovníckej sezóne nebudeme mať čas, a chceli sme si to vynahradiť.

-    Doparoma, ako sa vám podarilo postreliť vlastným šípom? Človek by si myslel, že čosi také je nemožné.

Pracoval a po celý • čas nespúšťal oči z mojej krvi. Bol zaneprázdnený a rozprával pokojne.

Aj ja som rozprával pokojne. - Keď sme sa prevrátili, mal som so sebou v člne luk a šípy. Usiloval som sa nevypustiť luk z ruky, lebo som nechcel zostať v lese úplne bez zbrane, a porezal som si ruku. - Zdvihol som dlaň dorezanú od šípa presne tak, ako som povedal. — Vzápätí som si uvedomil, že som narazil do skaly, čosi mi preklalo bok a bolo po luku. Netušil som, kde zmizol. Zobral ho prúd, viac neviem.

-    Hm, riadny rez, - poznamenal, - taký krivolaký. Sčasti je pekný, hladký a sčasti dosekaný, akoby vám niekto pílil bok. Máte v rane akési cudzie teleso a musím ho vybrať.

-    Na šípoch bola maskovacia farba, - vysvetľoval som. — Tá mi tam zostala. Ale možno je tam ešte čosi. Pánbohvie čo.

-    Vyberiem to, - odvetil. - Potom vás zašijeme ako deku. Nechcete niečo na posilnenie?

—    Chcem, — prikývol som. - Škótsku.

—    Najprv dostanete niečo iné, — odpovedal. — Na škótsku si ešte chvíľu počkáte, v tomto okrese sa nepije.

-    Vy mi tvrdíte, že v tejto vašej nemocnici nemáte nijakú pálenku? Tak ďaleko od mesta? Kam sa to rúti severná Georgia?

—    Lavórovicu nedržíme, - odvetil. - Od nej ľudí odradzujeme. Zväčša obsahuje soli olova.

Dal mi na posilnenie injekciu do boku a znova sa pustil do roboty. Pozeral som von oknom na temnejúcu zeleň. Nevidel som nič, len meniacu sa zeleň.

—    Nechcete u nás prenocovať? Miesta máme plno. Celú nemocnicu. Verte mi, takáto príležitosť sa vám už nenaskytne. Je tu pokoj. Nemáme tu nijakých postrelených farmárov. Ani nešťastníkov, čo utrpeli úraz pri traktore. Ani opilca, čo by dostával po bitke umelú výživu. Nikoho, len vás, vášho kamaráta a chlapca, uštipnutého hadom. A ten zajtra pôjde domov. Jed mokasína nie je až taký jedovatý.

-    Ďakujem, nie, — odmietol som, hoci by som bol zostal s Lewisom, keby som bol presvedčený, že mu to pomôže. - Zašite ma a poraďte mi, kde tu nájdem hotel, v ktorom by som mohol prenocovať. Rád by som zavolal žene a rád by som bol sám. Nechcel by som spať v base, pokiaľ nemusím, ani v nemocnici, ak to nie je úplne nevyhnutné.

—    Stratili ste trochu krvi, - pokračoval. — Budete dosť slabý.

-    Slabý som už niekoľko dní, - odporoval som. - Poskytnite mi všetko, čo pokladáte za potrebné, a pôjdem.

-    Vášho priateľa, toho druhého z člna, som poslal k Biddifor-dovi do mesta. Tam vás dobre obslúžia. Ale na vašom mieste by som dnes radšej zostal tu.

-    Nie, ďakujem, - odmietol som. — Nerobte si o mňa starosti. Povedzte polícii, kde budem. Odvezte ma ta, a ja sa už postarám o Lewisa.

-    Ošetruje ho ten druhý lekár. Zdá sa, že je to vážny prípad. Bude mať šťastie, ak sa mu tam nezačala vytvárať gangréna. Je to potvorská zlomenina.

-    Šťastie, že vás tu máme, - poznamenal som.

-    Prestaňte mi lichotiť, - bránil sa. - Dodajte ešte, že mám ruky zo zlata.

Vlastným autom ma odviezol z mesta na hlavnú benzínovú pumpu, kde na nás čakalo Lewisovo kombi a Drewova polodo-dávka. Vošiel som dnu, bok som mal stuhnutý, ale už som si ho nemusel pridŕžať a porozprával som sa s majiteľom. Vypýtal som si od neho adresy Grinerovcov, aby som im mohol poslať zvyšok peňazí. Zariadil to Lewis a majiteľ pumpy mi mal dať to, čo som potreboval. Nemal som dosť peňazí, ale mohol som si vypýtať zopár dolárov od Lewisa alebo ich poslať poštou, keď sa vrátim do mesta. Hlavné, že tam boli kľúče. Rozlúčil som sa s lekárom a sľúbil som mu, že na druhý deň prídem do nemocnice. Potom som zavolal Marthe a povedal som jej, že sme mali smolu, Drew sa utopil a Lewis si zlomil nohu. Požiadal som ju, aby zavolala Lewisovej žene a oznámila jej, že Lewis tu leží v nemocnici a ešte tu nejaký čas zostane, ale bude v poriadku. Keby pani Ballingerová volala jej alebo Lewisovej žene, nech jej povedia iba toľko, .že sa vrátime o niekoľko dní. O Drewovej smrti chcem upovedomiť pani Ballingerovú osobne. Vysvetlil som jej, že v polovici týždňa budem doma, aspoň dúfam.Drewovým autom som sa zaviezol k Biddifordovi. Bola to veľká drevená budova, vysvietená a plná ľudí. Všetci večerali za dlhým stolom z borovicového dreva, nad ktorým viseli asi vo výške tridsať centimetrov papierové ozdoby. Sedel tam Bobby a napchával sa. Kývol som naňho a sadol som si. Urobili nám miesto — farmári, drevári a malí obchodníci — a stratil som záujem o všetko okrem jedla. Okolo mňa roznášali vyprážané kurence, nosili ich popri mne zo všetkých strán znovu a znovu, zemiakový šalát, ťažké koláče z hrubého cesta, omáčku, maslo, kel, bôby, kukuričnú kašu, cviklu a čerešňový koláč. Bolo to dobré. Všetko bolo dobré.Potom ma chyžná zaviedla hore schodmi do izby, v ktorej bola veľká manželská posteľ. Nič iné už nemali. Bobby býval inde. Nevedno prečo som si pripadal akýsi vysušený. Mal som suché ústa i pleť. Zišiel som teda dolu a v suteréne som sa osprchoval. Bol belasozelený vidiecky večer a ja som tam stál, riečna voda mi tiekla na hlavu, nový tuhý obväz mi opuchol a oťažel ako balík pod pazuchou a v teplej vode trochu krvácal. Takmer som tam zaspal, ale zobudil som sa, keď začala tiecť studená voda. Potom som sa vrátil hore, vlasy i bok som mal mokré. Bolo po všetkom. Celú noc som bdel v úžasnom spánku.

POTOM

Keď som sa zobudil, znovu som si pridržiaval bok, ktorý som cítil ako tuhý horúci balík. Prebral som sa dosť rýchlo, lebo do očí mi začínalo páliť predpoludňajšie slnko. Aspoň mi to tak prichodilo. Bol som v priestrannej vidieckej hotelovej izbe. Na oknách viseli krikľavé červenkasté záclony a na stene oproti obrovské zrkadlo. Za chrbtom som mal neveľkú kúpeľňu a bielizník bez gombíkov na jednej strane. Celá izba, ešte aj pod posteľou, bola vystlaná kobercom.Ležal som a uvažoval. Najprv som chcel zájsť za Bobbym a potom za Lewisom. Vstal som nahý iba s obväzom, ktorý vyzeral celkom ako šaty, a pozbieral som z dlážky zvyšky pokrčenej a dotrhanej leteckej kombinézy bez rukáva. Pochopiteľne sa mi do nej nechcelo, ale obliekol som si ju a prehľadal som vrecká, či nenájdem peniaze. Objavil som zopár bankoviek, ktoré vyzerali, akoby ich vyrobila a vydala rieka, ale boli to peniaze a potreboval som ich. Nôž aj opasok som nechal v izbe a pobral som sa hľadať Bobbyho. V zrkadle som videl chlapa, ktorý prežil nejaký výbuch, v blúze bez rukáva a s odtrhnutou nohavicou, bradatého, s červenými očami, neschopného prehovoriť. Obdaril som svoj obraz bolestným úsmevom, pri ktorom sa mi rozdvojila brada.Od ženy, čo odnášala raňajky, som sa dozvedel, kde je Bobby, zašiel som ta a zaklopal som mu na dvere. Ešte spal, ale pokladal som za rozumnejšie dohodnúť sa s ním o novej situácii hneď a neodkladať to. Klopal som, kým mi neotvoril.

Sadol som si do hojdacieho kresla a on na posteľ.

—    Predovšetkým potrebujem šaty, - začal som. — Aj ty by si sa mal asi zaodieť, ak naškriabeme dosť peňazí. Tvoje šaty sú v lepšom stave ako moje, mal by si sa vybrať do mesta a zohnať mi nohavice — stačili by modré džínsy - a košeľu. Ty si kúp, čo chceš, a keby ti ešte niečo zostalo, kúp mi topánky. Vysoké.

—    Dobre. Obchod je tuším za rohom. V tomto mestečku je všetko za rohom.

—    Ešte niečo. Zatiaľ je všetko v poriadku. Na jednotku. Lewisa ošetrujú a naše verzie - vlastne našu verziu — zhltli. U nikoho som si nevšimol ani záblesk pochybnosti. A ty?

-    Myslím, ani ja, ale nie som si až taký istý ako ty. Nevypyto-val sa ťa ten chlap na člny?

-    Nie. Aký chlap? Čo ho zaujímalo na člnoch?

-    Taký malý, miestny šerif. Spytoval sa ma na druhý čln. Kde je, kde sme ho stratili, kedy sme ho stratili, a čo v ňom bolo.

-    Čo si mu povedal?

-    To, na čom sme sa dohodli, že sme ho stratili v posledných nebezpečných perejach.

-    Vravel ešte niečo?

-    Nie, nemám ani šajn, na čo mieril.

-    Ja áno, — odvetil som. - Aspoň si myslím, a mohli by sa z toho vykľuť nepríjemnosti, možno nie vážne, ale predsa nepríjemnosti.

-    Panebože, prečo?

-    Pretože zelený čln sme stratili predvčerom a nie je vylúčené, že sa našiel, buď celý, alebo časť, skôr ako sme priplávali na miesto, kde sme ho podľa nášho tvrdenia stratili.

-    Ježišmária!

-    Musíme sa to teda pokúsiť napraviť. Ten krpáň pravdepodobne roztrúbi na polícii, že v našej výpovedi čosi nesedí, a potom by nám všetkým začali klásť všelijaké otázky. Vieš, ako je to vo filmoch. Polícia rada izoluje podozrivých a snorí po protirečeniach. Preto si tu musíme hneď teraz zasadnúť a poistiť sa, aby sme si neprotirečili.

-    Podarí sa nám to?

-    Musíme sa o to pokúsiť. Myslím, že sa nám to podarí. Vráťme sa dozadu. Druhý čln sme stratili, keď zahynul Drew, nie?

-    Jasné. To nikto neodškriepi. No keby sme ich ta zaviedli, alebo keby sa ta vybrali...

-    Počkaj chvíľku. Povieme, že prvý raz sme sa prevrhli ešte hore, že tam sme. stratili zelený čln a tam sa zranil aj Lewis. Všetci sme to prežili a plavili sme sa ďalej na Lewisovom člne. Bol preťažený, ale riskovali sme to, aby sme zachránili Lewisa. No keď sme naďabili na tie nebezpečné pereje, čln nás jednoducho neposlúchal. Keď sme sa dostali do perejí na poslednom kilometrovom úseku, Drew to neprežil. Teraz sa drž tohto. Drž sa tohto. Ak si budeme stáť na svojom, zajtra večer ideme domov, možno už aj dnes.

—    Čo ak nám nebudú veriť? Čo mám povedať, ak ma ten krpáň s myšacím ksichtom požiada, aby som mu vysvetlil, kde sme vlastne ten čln stratili?

—    Povedz mu - a každému - že ti dobre nerozumel. Bol pri tom ešte niekto, keď sa včera s tebou rozprával?

—    Nie, myslím, že nie.

—    Výborne. Nedopustím, aby sa to dozvedel ďalší policajt. Tak či tak teba sa už asi pýtať na to nebude, ale príde za mnou a opýta sa mňa. Ak príde, ja mu to vysvetlím. Som pripravený. Som naozaj rád, že si mi to spomenul. Naozaj.

—    Nebudú nijaké iné zmeny?

—    Zatiaľ sa zdá, že nie, - odvetil som.

—    Ale čo, ak nám neuveria, Ed? Čo ak budú natoľko pochybovať, že začnú hľadať vyššie?

—    Potom to môže byť pre nás trochu nepríjemné, už som ti povedal. Ale dúfam, že nebudú. Veď vieš, koľko vodopádov a perejí sme predvčerom prekonali. Mohlo sa to stať hocikde. A na mieste, kde zahynul Drew - aj na úseku, kde sme potopili toho druhého — boli útesy najvyššie a najstrmšie. Je tam prístup len z troch strán. Keby sa ta chceli dostať zhora, museli by celé hodiny alebo aj dni zápasiť s perejami, peši prehľadávať rieku v perejach i medzi nimi, a na to by sa nedali iba preto, že jeden tunajší rodák neverí tým, čo sa zachránili. Čln so závesným motorom by tam neobstál a iné člny by cez plytčiny neprešli. Druhá cesta je zdola, a keby sa rozhodli pre ňu, museli by prejsť cez tie isté pereje ako my a vieš, ako vyzerajú. Ako by sa ti páčilo, keby si sa musel cez ne prebíjať ešte raz? Riskovali by život a to by im za to nestálo. A navyše, keby mali pritom ešte pátrať.

—    Mohli by hľadať na pokojnom úseku, veď Drew leží na takom mieste.

—    Správne. Na jednom z nich. Lenže na ktorom?

—    Tak dobre, - nedal sa. - Myslím, že všetko bude v poriadku.

-    Posledný spôsob, ako sa ta dostať, je zliezť dolu útesom. Ale museli by sa zakaždým spúšťať dolu a vyliezť hore a ubezpečujem ťa, že by sa im to rýchlo zunovalo. Aj keby to skúšali, vzdali by sa.

-    Čo keby sa dostali tak ďaleko proti prúdu, že by objavili pretrhnuté lanko?

-    Podľa mňa by ho nenašli. Pretrhlo sa celkom hore a je to tam samá strmina. Tak či onak, tam nemôžeme nič zachrániť.

-    To je zatiaľ všetko.

-    Áno. Ešte čosi. Na rieke sme nevideli nikoho. Odkedy sme vyšli z Oree, nevideli sme ani nohu. To je strašne dôležité, toho sa treba bezpodmienečne držať.

-    Ja sa budem, za to ti ručím. Nikoho sme nevideli. Škoda, že to nie je pravda.

-    Nevideli sme nikoho. Ide už len o to, či v tej oblasti hlásili, že dakto zmizol, a či niekto aspoň zhruba vie, kam sa chystali. To mi trochu robí starosti, ale nie zas natoľko ako iné veci. Boli to ohavné ksichty, koho by zaujímalo, kde sú?

-    Niekoho by to mohlo zaujímať.

-    Máš pravdu. Niekoho hej. Lenže nemáme ani potuchy, či dotyčný vedel, kam majú namierené, do akej časti lesa alebo ktorým smerom. S tým si už neporadíme. V tom sa musíme spoľahnúť na šťastie. A mne sa zdá, že nám žičí, že je na našej strane.

Bobby sa zasmial a sčasti to bol úprimný smiech. — Čo myslíš, neodpočúvajú túto izbu? Nenačúva tu niekto?

-    To asi nie, - upokojoval som ho. - Ale nie je to hlúpy nápad, chlapče.

Vyzul som si tenisky, v ponožkách som pristúpil k dverám a natiahol som uši. — Rozprávaj, — zašepkal som Bobbymu. — Stále rozprávaj, aby som mohol počúvať.

Načúval som. Načúval som, či nezachytím piskot dychu v nose, a možno som ho. aj zachytil. Lenže človek začuje cudzí dych hocikde, keď chce. Akiste to nebol dych, lebo som ho nepočul dosť zreteľne. Aspoň sa mi nezdalo. Stisol som kľučku a prudko som otvoril dvere dovnútra. Nič. Neozval sa na schodoch šramot? Nie. Určite nie.

Obrátil som sa k Bobbymu a zdvihol som ruku s ukazovákom opretým o palec.

-    Budem vo svojej izbe, - povedal som. - Zožeň to šatstvo a potom sa presunieme do nemocnice. Lewis ešte bezpečne nebude vo svojej koži a pochybujem, že by si ho podali, ale aj tak by sme mali využiť šancu a oznámiť mu zmenu, alebo sa presvedčiť, či si pamätá tú prvú verziu.

Vrátil som sa do izby, vyzliekol som si kombinézu, ľahol som si a zasa som uvažoval. Myslel som na stretnutie s tunajším šerifom, či kto to je. Na to, aké úskoky používa miestna polícia.

Slnko stúpalo a ja som odkopol paplón a ľahol som si naň. Ešte vždy som bol ustatý, ale z najhoršej únavy som sa vystrábil a jasné svetlo ju zaháňalo. Už som sa necítil vážne zranený — stehy sa mi sťahovali — a zosilnel som. Naozaj.

Bobby sa vrátil so šatstvom. Obliekol som si suché belasé džínsy, košeľu, biele ponožky a vysoké ťažké topánky, ktoré ma uzemňovali na každom kroku. Už som však necítil takú únavu a tešilo ma, že ich vládzem dvíhať.

Poskrúcal som nylonovú kombinézu a spolu sme zamierili dolu schodmi, obidvaja vo farmárskych šatách. Bol to povznášajúci pocit, že sme suchí...

Majiteľka utierala prach.

-    Nepostarali by ste sa o toto? — opýtal som sa a podal jej kombinézu, presiaknutú mojou krvou.

Pozrela na mňa. — Samozrejme. Možno s tým urobiť len jedno.

-    Podľa mňa sa s tým nedá robiť nič iné, iba to spáliť, — dodal som.

-    Presne, - prikývla. - Nehodí sa to ani na handry. - Usmiala sa.

Aj my sme sa usmiali.

Nasadli sme s Bobbym do Drewovho auta a zaviezli sme sa k nemocnici. Stáli tam dve cestné hliadky. - Ideme, - zamrmlal som. - Do toho.

Vošli sme a chlap v bielom nás zaviedol k Lewisovi. Boli tam traja policajti a ticho sa zhovárali so špáradlami v ústach. Lewis ležal v kúte prázdnej izby. Bud spal, alebo bol pod vplyvom sedatív. Cez nohy mal zľahka prehodenú nemocničnú plachtu. Lekár s pieskovoplavými vlasmi sedel pri ňom so zohnutou hlavou a zasa čosi písal. Keď počul moje nové, ťažké kroky, obrátil sa.

-    Zdravím vás, zabijaci, - prihovoril sa nám. — Ako ste spali?

-    Dobre. Ako zarezaní.

-    Stehy držia?

-    Vy to viete najlepšie. Držia ma pokope, celkom ako ste vraveli. Nepustia nič dnu ani von.

-    Dobre, - prikývol s vážnou tvárou. Bolo mi to sympatické.

Lewis sa prebral skôr, ako som stihol ešte niečo dodať. Pohol

trupom. Vyzeral ako akt svalovca. Žily na bicepsoch mu navreli zreteľne ako v anatomickom atlase a otvoril oči.

Obrátil som sa k policajtom. - Už ste sa s ním porozprávali? -opýtal som sa.

-    Nie, - odvetil ktorýsi. - Čakali sme, kým sa preberie.

-    Myslím, že sa už prebral, — poznamenal som. — Alebo sa hneď preberie. Nechajte ho ešte minútku.

Lewis mi pozrel do očí.

-    Ahoj, Tarzan, - oslovil som ho. — Aký je svet Veľkého bieleho doktora?

-    Biely, - odpovedal.

-    Čo s tebou stvárali?

-    Veď vieš, - povedal. - Nohu mám ako cent a čosi ma v nej pobolieva. Ale máme tu čisté plachty a nič mi neškrípe v nohe, keď sa hýbem. A tak dúfam, že je všetko v poriadku.

Zastal som si medzi Lewisa a najbližšieho policajta — tesne k Lewisovi, skoro som sa ho dotýkal hlavou — a zažmurkal som naňho. Aj on na mňa zažmurkal, hoci nezasvätený človek by nebol povedal, že je to žmurknutie. - Len sa už nevracajme na ten posledný úsek rieky, chlapče, — pokračoval. — Aspoň dnes nie.

Naznačil mi to, hoci si to ani neuvedomoval. Chytil som sa toho v nádeji, že to povedal dosť zreteľne.

-    To bol koniec, - vysvetľoval som. - Drew zahynul, hovoril som ti to, pamätáš sa?

-    Myslím, - odvetil. - Nepamätám sa, že by som ho bol potom videl v člne. Nepamätám sa.

-    Pamätáš sa na ten kúpeľ? - opýtal som sa.

-    Hej, hmlisto, - prikývol. - Tam sa to stalo?

-    Áno, aspoň s Drewom, — odpovedal som pomaly. - Ty a tvoj steirihauser ste to schytali, kde sme sa prevrhli prvý raz tam hore.

-    Nič som nevidel, - poznamenal. - Pozeral som rovno do neba, ale nevidel som ani oblohu.

-    Ani oblohu, - povedal som.

-    Vôbec.

Ukázal som policajtovi zranený bok. — Len počkajte a uvidíte, - oslovil som ho. - Pochopíte, o čom rozprával.

-    Nepočkali by ste hentam ďalej? - opýtal sa nás jeden policajt, nový. Vyšli sme na chodbu a vzdialili sme sa. Ale Lewisovi to bezpochyby zaplo a bolo načase.

Kráčali sme s Bobbym, vyobliekaní do nových šiat. Nestihli sme sa oholiť a boli sme poriadne zarastení, ale čistí. Keby som sa oholil, vyzeral by som ako úplne iný človek. Ale vyzeral som aspoň spolovice nový a polovičná novota mi stačila. Netreba sa zbytočne náhliť.

Asi o pätnásť minút nový policajt pristúpil k nám akoby nič. -Nepôjdeme nazad do mesta? — opýtal sa.

-    V poriadku, - súhlasil som. — Ako si želáte.

Sadol som si k nemu dopredu a vyrazili sme. Obaja sme mlčali. Keď sme prišli do mesta, vybavil si niekoľko telefonátov. Keď som ho pozoroval cez tri sklá, ako telefonuje - cez predné sklo auta, cez výklad a cez kryt telefónneho automatu - trochu som sa bál, lebo sa ma zmocnil pocit, že som uviazol v celej tej nesmiernej, neúprosnej sieti modernej komunikácie. Ktovie, či to nebol vstup do obrovskej nevyspytateľnej mašinérie kriminálneho pátrania, pred ktorým si nikto nie je celkom istý. Predstavoval som si ohromné archívy a počítače IBM, ako neúnavne triedia dierkovacie štítky a všetko kontrolujú. Už som sa obával, či netelefonuje s J. Edgarom Hooverom. Nepochyboval som, že naša verzia v takom prípade pohorí. Ale možno nie.

Policajt sa vrátil, sadol si ku mne a dvere nechal otvorené.

O chvíľu sa zjavili dve ďalšie hliadkovacie autá. Začal sa zbiehať menší dav, obrátila sa k nám jedna hlava, potom druhá. Nakoniec si nás všetky hlavy premerali aspoň raz a väčšina z nich aj viac ráz. Ticho som sedel vo svojich vidieckych šatách. Mohol som dokázať, kde som ich kúpil. Robilo mi dobre, že som zranený uprostred nezranených.Jeden policajt z druhého auta sa rozprával s akýmsi domorodcom o cestách, čo vedú proti prúdu. O pár minút nato sme boli všetci prichystaní vyraziť. Zablúdil som pohľadom k Bobbymu. Sedel v novom policajnom aute. Keď sme sa pohli, pridalo sa k nám ďalšie policajné auto, vyzeralo typicky tunajšie a všimol som si svojho známeho, starého policajta, ošúchaného a tichého. Iste sa voľakde hore pozhovárame. Brada sa mi rozklepala a začal som kalkulovať, už zasa.Odbočili sme z diaľnice a viezli sme sa po neveľkej ceste, čo obchádzala farmársky dvor a viedla cez zadný dvor, kde chovali sliepky. Kŕmila ich akási žena, zahalená pred slnkom, akoby jej bolo chladno.Šli sme čoraz pomalšie. Ešte sa nič nestalo. Ešte sa nám nič j nestalo. Nikto nás nežaloval, nikto nič neobjavil. Vlastné klamstvá sa mi zdali lepšie, čoraz väčšmi mi prichodili ako pravda. Mŕtvoly v lese a v rieke sa nehýbali.Naše auto išlo popredu. Zamierili sme cez kukuričné polia zaliate slnkom a potom do úbohých lesov, medzi mladé borovice pripomínajúce terpentínové stromy. Napínal som sluch, či nezačujem rieku, ale najprv som ju uvidel a až potom počul. Čím 1 väčšmi sme sa k nej približovali, tým horšia bola cesta. Predpokladal som to. Keď sme boli pri nej, ledva sme sa plazili.

-    Bolo to niekde tu? - spýtal sa ma policajt.

-    Nie, — odvetil som a prebral som sa z podvedomého polospánku. — Bolo to vyššie. Neboli by sme sa sem unúvali až z Oree, keby sme sa boli chceli prevrhnúť na pokojnej vode.

Čudne si ma premeral, aspoň sa mi zdalo, lebo som hľadel rovno pred seba, či neuvidím ten žltý strom, a opäť som strihal ušami, či nezačujem vodopády. Prichodilo mi zvláštne, že sa k nim blížime z tejto strany.Hodinu sme sa vliekli z kroka na krok cez úžľabiny a výmole, kým sme uvideli ten strom. Cesta tak-tak stačila pre obyčajné auto. Keby sa bola čo len štipku zhoršila, boli by sme potrebovali džíp alebo terénny voz.Všimol som si farbu a jazvu od blesku, srdce mi v tele poskočilo ako živé a dobreže mi nevyskočilo z hrude. Pereje hučali vari pol kilometra proti prúdu. Videl som už prvé z nich a boli dokonca oveľa horšie, ako som si ich uchoval v pamäti. Prah bol vysoký aspoň dva metre a čln mohol prekĺznuť iba cez vodný lievik, do ktorého sa vtesnala celá rieka, čo sa valila sťa besná pomedzi balvany, dorážala a vrela ako gigantická sila pripútaná k tomu miestu.

-    Nebude to tuto? - ukázal policajt.

-    Myslím, - prisvedčil som. - Ale mohol by byť aj poniže. Ak neuviazol na skalách. No mali by sme asi začať tu.

Všetci sme vystúpili a zamierili na jedno miesto. Pozoroval som Bobbyho ponad kapoty a kufre áut. Nepohyboval sa spolu s nimi. Skôr oni sa nenútene motali okolo neho a on svojou zdržanlivosťou uprostred zhonu dával najavo, že sa nemôže pohybovať tak voľne ako oni, ak sa vôbec môže pohybovať. Myslím, že si to nevšimol nikto len ja, alebo si to aspoň takto nik nevysvetľoval, ale znervóznel som. Už teraz vyzeral ako väzeň. Na okamih som dokonca uveril, že má na nohách putá. Zamieril som k nemu, ale policajti z troch áut sa vždy zaplietli medzi nás. Robili to náročky, hoci sa im podarilo vyvolať dojem, že nie. Potom Bobby vykročil takisto ako všetci ostatní smerom k rieke.Zatiaľ sa k nám priplichtili aj ostatné autá a vzápätí zaplnili celý breh rieky až do nedohľadná. Ľudia, čo z nich povyliezali, boli zväčša farmári a malí obchodníci, aspoň tak som ich odhadol. Niektorí si podonášali dlhé laná s hákmi, s drapákmi, a v plnej miere som pochopil hrôzu výrazu prečesávať rieku, ktorý som často videl v novinách najmä v lete.

-    Tu je to? — znovu sa opýtal policajt.

-    Podľa môjho najlepšieho vedomia áno, - prikývol som. - Som presvedčený, že áno.

Chlapi s povrazmi a hákmi sa začali rozostavovať. Rieka tu nebola hlboká, siahala mi po pás alebo pod prsia. Voda pokojne pretekala pomedzi nich. Sledoval som, ako sa reťaze, povrazy a drôtené laná vynárajú v rovnakom rytme z vody naprázdno. Kým boli háky pod vodou, vždy sa mi zdalo, že čosi zachytili, ale vyšmyklo sa to, len čo potiahli hore. Sedel som pod kríčkom vedia policajta, čo ma viezol, pozorovali sme všetkých chlapov v rybárskych čižmách pri práci a spomenul som si na prsteň na Drewovom prste a na ruku s mozolmi od gitary, ktoré som si všimol, keď mi vypadol z náručia.Ktosi prichádzal nenútene, ale cielavedome. Obrátil som sa, že poviem niečo policajtovi, aby som vyvolal dojem, že som si nevšimol, ako sa blíži.

-    Počujte, priateľko, — oslovil ma ten nový. — Môžeme sa pozhovárať?

-    Jasné, — prisvedčil som. — Sadnite si.

Sadol si. Podali sme si ruky. Bol to starší chlap s vráskavou tvárou, ľahkým telom a orechovohnedými očami. Klobúk mal podľa miestneho bontónu nasadený nabok, a keď som to videl, vždy som sa rozveselil. Skoro som sa usmial, ale radšej som si vzal ponúkanú cigaretu a zapálil som si.

-    Ste si istý, že sa to stalo tu?

-    Nie celkom, — zopakoval som. — Ale viac vám nemôžem povedať. Buď je hore medzi tými skalami, alebo tu, prípadne poniže. Ako ďaleko, to neviem.

-    Tvrdíte, že ste sa plavili v člne dolu riekou.

-    Vo dvoch člnoch, aspoň spočiatku.

-    Ako to?

-Čo?

-    Ako to, že ste sa vybrali do takej divočiny?

-    Ach, - zaváhal som, lebo som nevedel nájsť odpoveď. Ani dnes by som to nevedel. — Myslím, že sme sa jednoducho chceli trochu prevetrať. Všetci pracujeme v meste a je to strašná otrava trčať celé dni v kancelárii. Kamarát, čo si zlomil nohu, bol už hore na rybách. Nahovoril nás, aby sme sa ta išli pozrieť, skôr ako prehradia rieku a urobia z nej rekreačnú oblasť. To je všetko. Myslím, že sme nemali nijaký vážny dôvod. Iba nudu.

-    Tomu by som hádam rozumel, - prisvedčil. — Netušili ste, do čoho sa púšťate, však?

-    Nie veru, netušili, - odvetil som. - Vôbec sme nevedeli, že to takto vypáli.

Uvažoval. — Vidíte tamtie ozrutné balvany? Prečo ste nevystúpili a nepreniesli čln okolo nich, prečo ste sa pustili do toho najhoršieho? Prečo ste sa tade pokúšali plávať?

-    Tam povyše je prúd strašne divý. Toto sú vlastne posledné pereje. Nabrali sme už priveľkú rýchlosť. A ten úsek nevyzeral až taký zlý. Ten prah sme uvideli, až kecľ sme boli nad ním, a voda nás unášala tak rýchlo, že sme už nemohli robiť nič, len preplávať. A keď sme tade preleteli, vysypali sme sa.

—    Váš kamarát teda nebude medzi tými vyššími skalami, však?

-    Nie, — pokrútil som hlavou. - Preto som vám radil, aby ste začali hľadať tu. Na skalách povyše nebude, ale možno uviazol na niektorom balvane pod prahom.

—    Iste už z neho veľa nezostalo.

-    Obávam sa, že nie.

—    Tvrdíte, že ste vyrazili predvčerom?

—    Vyrazili sme v piatok, asi o štvrtej popoludní.

-    Vo dvoch člnoch.

—    Tak je.

-    A jeden ste stratili tu?

—    Nie, hodný kus povyše. Keď sme sa plavili tadeto, všetci sme sedeli v jednom člne.

Znovu zavládlo ticho. Trvalo aspoň minútu. - Váš priateľ tvrdí čosi iné.

-    Nech sa prepadnem, ak áno, - odporoval som. — Choďte sa ho opýtať.

-    Už som sa ho pýtal.

—    Opýtajte sa ho ešte raz, alebo toho v nemocnici.

—    Načo. Mohli ste sa medzitým dohodnúť.

—    Možno dobre nepočujete.

-    Počujem dosť dobre. Tu nenájdeme nijakú mŕtvolu. Pôj-demé hľadať povyše.

—    Dočerta, na čo narážate? - vzbĺkol som a bolo to úprimné rozhorčenie. Ohrozoval moju verziu, ktorá ma stála kopu času a energie, a veru aj krvi.

Naklonil som sa k príslušníkovi štátnej polície. - Povedzte, som povinný znášať to? Nech ma porance, ak hej. Má na to právo?

-    Hádam by ste mu mali ešte zodpovedať zopár otázok. Nech si s nimi potom urobí, čo chce.

-    Ten druhý čln, vlastne polovicu z neho, sme našli skôr, ako ste vôbec priplávali do týchto končín.

-    No a? Veď som vám povedal, že o jeden čln sme prišli povyše. Hore v rokline. Keby ste sa ta chceli ísť pozrieť, zavediem vás ta a ukážem vám, kde sa to stalo.

-    Viete, že sa ta nedostaneme.

-    To je váš problém. O čo vám vlastne dočerta ide? Prežili sme peklo a bol by som blázon, keby som sa dal od vás takto šikanovať. Počujte, vy ste tunajší šerif?

-    Príslušník polície.

-    Je tu šerif?

-    Tam ho máte.

-    Dobre, zavolajte mi ho. Rád by som sa porozprával s ním.

Vstal, zamieril k mohutnému chlapovi s odznakom, ktorý

vyzeral ako texaský farmár, a vrátili sa spolu. Podal som ruku šerifovi, ktorý sa volal Bullard.

-    Šerif, neviem, čo tomuto človeku vŕta v hlave, lebo mi nechce nič povedať. Ale dovtípil som sa, že podľa jeho mienky sme jedného z našej partie hodili do rieky či čo.

-    Možné to je, — podotkol ten starší.

-    Kristepane, prečo?

-    Čo ja viem? Všimol som si, že sa zapletáte a nezistil som, prečo klamete.

-    Pomaly, pán Queen, - tíšil ho šerif. Potom sa obrátil ku mne. - Čo vy na to?

-    Aké čo vy na to? Pozrite, ak nájdete aspoň jedného človeka, opakujem, jedného, ktorý potvrdí jeho podozrenie, veľmi ochotne urobím všetko, čo budete odo mňa chcieť. Vrátim sa s vami do lesa, budem sa brodiť po rieke, budem pomáhať chlapom pri prehľadávaní rieky, hocičo. Lenže tento človek tára. Je na tom nejako osobne zainteresovaný, neznáša mešťanov, usiluje sa na seba upozorniť. Bohvie. O čo vám vlastne ide, pán Queen? Myslí si niekto, že si nezaslúžite plat?

—    Ja vám poviem, o čo ide, vy mestský darmožráč, — osopil sa na mňa Queen vražedným vidieckym tónom, ktorý mi vždy naháňal hrôzu. — Včera mi volala sestra a povedala mi, že jej muž sa vybral na poľovačku a nevrátil sa. A v lese nebol nikto. Dal by som krk na to, že ste sa tam s ním stretli. A aj vám to dokážem.

—    Výborne, dokážte.

—    Čo sa s vami porobilo, pán Queen? - opýtal sa šerif. - Neosopujte sa na týchto nešťastníkov len zato, že máte rodinné 'problémy. Len zato, že sú z mesta! Možno váš švagor spadol a zranil sa.

—    Nie, nespadol.

—    Doparoma, prečo ste si taký istý, že sa mu niečo stalo? -čudoval som sa.

—    Mám takú predtuchu, — odpovedal Queen. - A tá ma nikdy nesklame.

—    No tentoraz vás sklamala, — pokračoval som. - A prestaňte do mňa dobiedzať. Choďte a robte si, čo chcete. Ale dajte mi pokoj. Už sa mi zunovala rieka, les, všetky tieto odporné naťahovačky, ale najmä vy. Ak nás nemienite žalovať a nemáte dôkazy na to, čo tvrdíte - čokoľvek to už je - dajte mi svätý pokoj.

Stiahol sa, čosi si zamrmlal a pobral sa za policajtom, ktorý sedel vedľa mňa. Queen nemal proti nám nijaké dôkazy a ani ich nemohol zohnať. Ktovie, či voľaktorý z tých dvoch, ktorých sme zabili, bol naozaj jeho švagor, a lámal som si hlavu nad tým, ako by som zistil jeho meno, ale rozhodol som sa radšej sa na to vykašlať. Naozaj som nepotreboval vedieť, ako sa volá, iba pre vlastné zadosťučinenie, ale aj tak som pochyboval, že by zadosťučinenie stálo za to.Chlapi v rieke postupovali po prúde. Každú chvíľu sa niektorý hák žakvačil o skalu a všetci sa zhŕkli okolo neho. Videl som, ako im zažiarili oči od strachu, zvedavosti či od šťastia. Srdce sa mi rozbúšilo, rana v boku ma zakaždým rozbolela, ale vždy nadarmo. Skoro celý deň bolesť silnela a slabla a za celý ten čas chlapi prečesali len asi dvestometrový úsek rieky.

Prišiel za mnou šerif Bullard. — Zdá sa, že na dnes toho bolo dosť, - poznamenal. — Už sa stmieva.

Prikývol som a vstal.

—    Zostanete na noc v Aintry?

—    Asi, - povedal som. - Ešte sme dosť uťahaní. A chcel by som sa pozrieť do nemocnice, ako je Lewisovi. Má ťažkú zlomeninu.

—    Veru ťažkú, — prikývol šerif. - Lekár vyhlásil, že horšiu ani nevidel.

—    Bývame u Biddiforda, - dodal som. - Veď viete.

—    Áno, viem. Zajtra ráno sa sem vrátime. Príďte, ak chcete, ale nemusíte.

—    Nechápem, načo by sme sem chodili, - odvetil som. — Ak mŕtvola nie je tu, neviem, kde by mohla byť. Možno poniže.

—    Skúsime aj kúsok povyše.

—    Škoda námahy, — odhováral som ho. — Ale robte, ako myslíte. Aj keby ste tam našli nejakú mŕtvolu, Drew to nebude. Utopil sa tu, a ak ho nájdete, bude po prúde.

—    Možno sa rozdelíme. Niekoľkí budeme pátrať povyše, niekoľkí poniže.

—    Okej. Výborne. Ale stalo sa to tu. Dal by som na to krk. Poznám to miesto podľa hentoho žltého stromu, a keď sme ho hľadali, celý čas som z neho nespúšťal oči. Bude poniže, voda ho mohla odniesť len jedným smerom.

—    Správne, - prisvedčil šerif. — Len jedným smerom. Ak ho nájdeme, dáme vám vedieť a ja prídem za vami zajtra popoludní. Som vám veľmi zaviazaný, že ste sa sem unúvali.

Zhltli sme s Bobbym ďalšiu výdatnú večeru a ľahli sme si. Nemali sme sa už o čom rozprávať, všetko bolo povedané. Teraz išlo len o to, či ho nájdu, alebo nie.

Ráno sme sa vybrali za Lewisom. Cítil sa oveľa lepšie. Nohu mal zdvihnutú na kladke a čítal okresné noviny, ktoré priniesli správu o Drewovom zmiznutí aj o hľadaní v rieke s obrázkom, na ktorom som spoznal seba a policajta Queena. Oháňal sa mi päsťou pred nosom, a vedel som, že tento záber urobili, keď sa náš rozhovor chýlil ku koncu. Ja som sa tváril zmierlivo, iba som zdvorilo počúval.

Všetko nám žičilo, aj ten obrázok.

U Lewisa neboli policajti, ale neležal už na izbe sám, večer doniesli farmára, ktorému traktor prešiel nohu. Spal na opačnom konci izby. Rozpovedal som Lewisovi, čo sa stalo, a vysvetlil som mu, že Bobby sa zvezie do mesta jeho autom, a ked sa bude môcť hýbať, príde poňho žena alebo niekto iný. Súhlasil.

Pristúpili sme k Lewisovi a rozlúčili sme sa s ním. Hlava mu pohodlne spočívala na vankúši.

-    Mali by ma prepustiť o týždeň-dva, — poznamenal.

-    Jasné, — prikývol som. — Polež si a maj sa. Nie je to najhoršie mestečko.

Vrátili sme sa s Bobbym do hotela a čakali sme na šerifa.

Prišiel o pol šiestej, a s ním prikvitol aj ten zákerný krpáň Queen. Šerif vytiahol akýsi papier. - Pokladajte to za výpoveď, - prehovoril. - Presvedčte sa, či sa zhoduje s tým, čo ste nám povedali.

Prečítal som si dokument. - Je to v poriadku, - súhlasil som. - Ale nepoznám tie miestne názvy. Takto sa volajú pereje, kde sme sa prevrhli?

-    Hej, - prikývol. — Volajú sa Griffinova bystrina.

-    Aha, — zamrmlal som a podpísal som sa.

-    Ste si istý? - opýtal sa šerif Bullard.

-    Môžete mi veriť.

-    Nie si je istý, — odporoval Queen oveľa hlasnejšie ako ostatní. — Klame. Bezočivo klame. Niečo tamhore vyviedol. Skántril mi švagra.

-    Počúvajte, vy krpatý mamľas, — vybuchol som a hlas sa mi roztriasol. - Ktovie, či niekoho neskántril váš švagor. Prečo tu tárate, že niekto niekoho zabil? Pokiaľ viem, zabíjala tu len rieka. Ak sa nebojíte, že zabije aj vás, vy hlupák, sadnite si do člna a presvedčte sa.

—    No tak, pán Gentry, - prerušil ma šerif. - Nerozprávajte takto. Nie je to treba.

—    Dobre, zatiaľ to stačilo, — súhlasil som.

—    Klame, šerif, nepúšťajte ho len tak. Nepúšťajte toho sukinho syna.

—    Nemáme dôvod zadržať ho, Arthel, — odvetil šerif. — Ani najmenší dôvod. Títo chlapi si vytrpeli svoje. Radi by sa vrátili domov.

—    Hovorím vám, nepúšťajte ho. Pozrite, včera večer mi volala sestra a plakala. Benson sa ešte nevrátil domov. Vie, že je mŕtvy. Jednoducho to vie. Ešte nikdy nebol tak dlho preč. A keď odišiel, boli tam len títo chlapi.

-Ty to nemôžeš vedieť, Arthel, - tíšil ho šerif. — Vieš len toľko, že tam boli jediní mešťania.

Pokrútil som hlavou, akoby som nemohol uveriť toľkej hlúposti, a bola to naozaj pravda.

—    Môžete hocikedy odísť, — rozhodol šerif. — Len mi nechajte adresy.

Nadiktoval som mu ich a povedal som: - Dobre. Ak niečo nájdete, dajte nám vedieť.

—    Nebojte sa. Budete prví.

Zase som spal bezodným spánkom na druhom brehu smrti a prebral som sa, keď sa mi marilo, že som doma a počujem cengot sovy vrážajúcej do ostatných vtáčikov na Marthinom veterníčku. Bolo zavčasu a boli sme slobodní. Obliekol som sa, zašiel som za Bobbym a zobudil som hó. Majiteľka bola už hore, zaplatili sme jej svojimi poslednými peniazmi a odviezli sme sa na benzínovú pumpu k Lewisovmu autu. Sedel tam šerif a rozprával sa s majiteľom. Vystúpili sme.

—    Dobré ránko, — pozdravil. — Vy ste ale ranní vtáci.

—    Povedali sme si, že vyrazíme zavčasu, — odpovedal som. — Čím vám môžeme poslúžiť?

-    Ničím, - odvetil. - Len som chcel dozrieť, aby ste dostali kľúče a všetko, čo potrebujete.

-    Ďakujeme, všetko je v poriadku, - ubezpečil som ho. - Ale predsa ešte jedna maličkosť, šerif. Dlhujeme peniaze dvom chlapom z Oree za to, že nám sem doviezli autá. Nepovedali by ste im, že peniaze pošleme, len čo sa vrátime do mesta? Vám uveria skôr ako nám, lebo tu žijete. Vedia, kto ste.

-    Rád, — súhlasil. - Ako sa volajú?

-    Grinerovci. Majú tam servis.

-    Odkážem im. Nemusíte si robiť starosti. A tvrdíte, že to boli poslední ľudia, ktorých ste videli, predtým ako ste sem prišli.

-    Poslední a jediní. Bol s nimi ešte ktosi. Neviem kto.

-    Hádam by sme mali vedieť, kto to bol. Možno ta zájdem a osobne sa s nimi porozprávam. Poviem im aj o tých peniazoch.

-    Okej. Tak my už pôjdeme.

-    Neponáhľajte sa cestou, - radil nám. - A vám niečo poviem, priateľko. Nepúšťajte sa už do takých dobrodružstiev. Nevracajte sa sem.

-    To vás nemusí trápiť, — zaškeril som sa pomaly a on tiež. — Chcete mi naznačiť, aby som sa pratal z mesta a viac sa tu neukazoval?

-    Možno to vysvetliť aj tak, - prikývol.

-    No, no, šerif, viete predsa, že nie sme najatí pištoľníci, -zažartoval som na texaský spôsob. - My sme lukostrelci.

-    Počúvnite ma, chlapče.

-    Vy by ste mali hrať vo filme, šerif. Alebo sa usadiť v Montane. Možno by ste tam stretli väčších zloduchov ako som ja.

-    Súhlasím, - usmial sa. - Nemám tu veľa roboty, to je fakt. Sem-tam niekto ukradne sliepku alebo si napáli domácej. Veľa toho nebolo.

-    Kým sme neprišli my.

-    Tak je. Stačilo nám to. Prečesávať rieku je drina.

-    Aj nám. Už sa neuvidíme.

-    Okej. Zbohom. Šťastnú cestu.

-    Zbohom. A dúfam, že Queen nájde svojho švagra.

-    Ach, ten sa vráti opitý. Tak či tak je to odporný mamľas. Queenovej sestre bude bez neho lepšie. Aj všetkým ostatným.

Chcel som nasadnúť do Drewovho auta.

-    Skôr ako odídete, priateľko, chcel by som sa vás na niečo opýtať a niečo vám povedať.

-    Nech sa páči.

-    Ako to, že ste sem všetci priplávali v záchranných vestách?

-    Mali sme jednu rezervnú. Vlastne dve. Jednu by ste mali nájsť niekde poniže. Veď viete, že sa držia na hladine. Čo ste mi chceli povedať?

-    Počínali ste si dobre.

-    Ktosi musel čosi urobiť, — pokrčil som plecami. - Nechcelo sa mi zomrieť.

-    Utrpeli ste vážne zranenie, ale keby nie vás, skončili by ste všetci v rieke spolu s vaším kamarátom.

-    Vďaka, šerif. To si zapíšem za uši.

-    Sakramentský lapaj, - pokračoval. - Kto bol váš otec, chlapče?

-    Tarzan, - zažartoval som.

Bobby sa usalašil v Lewisovej polododávke, ja som si vzal z poličky na pumpe mapu a zaliezol som do druhého auta.

-    Poďme si po čln! — zreval som.

-    Kristepane, nie, - namietol. - Nechajme ho tu. Nechcem ho v živote vidieť, cítiť ani sa ho dotknúť. Nechajme tú haraburdu tu.

-    Nie, - rozhodol som. - Ideme poň. Hybaj za mnou. Bude to len chvíľka.

V člne sa hrali deti a pokladal som to za dobré znamenie, že sa tam nebude motať Queen. A dúfal som, že poumývali Lewisove zvratky, aspoň sčasti. Poslal som deti preč a dôkladne som si obzrel trup člna. Bol poriadne ošarpaný a dotlčený, nielen na dne, ale aj na bokoch, miestami až po bočnice. Znovu som zacítil nárazy o skaly, stačil mi ten pohľad. Uprostred som objavil aj zopár dierok, neveľkých a blízko seba. Čln by bol ešte chvíľu vydržal, ale nie veľmi dlho.

Skôr ako sme sa začali mordovať s člnom, náhodou som pozrel za rieku a medzi stromami sa motali ľudia. Bol tam neveľký cintorín, dokonale schovaný za stromami a kríčkami, takže by som si ho ani nebol všimol, keby sa tam neboli pohybovali ľudské postavy.

Opýtal som sa jedného decka, čo sa tam vlastne robí. - Pohreb?

-    Nie, — odvetilo mi zablatené dievčatko. - Sťahujú ľudí, lebo dokončujú priehradu. Vykopávajú ich.

Vedel som, že to nie je pohreb, bol tam priveľký zhon. Ale nečakal som to. Prizrel som sa pozornejšie a na hŕbe tam ležalo niekoľko zelených truhiel. Zopár chlapov zmizlo pod zemou a súčasne sa vynorilo. Čosi teperili von.

-    Hm, ako v doline Tennessee, — obrátil som sa k Bobbymu.

-    Veru, — prikývol. - Poď už, preboha. Vypadnime odtiaľto.

Preniesli sme čln cez plazivú burinu a priviazali sme ho

k streche polododávky.

-    Choď popredu, Bobby, — povedal som. - Vieš, kde býva Lewis. Porozprávaj pani Medlockovej, čo sa nám prihodilo, a nezabudni, čo máš povedať. Ona sa už o teba postará. Keď ta prídeš, zavolaj Marthe a oznám jej, že onedlho som doma.

-    Nezabudnem, čo mám povedať, - odvetil. - Ako by som mohol?

Vrátil som sa dolu k výpustu a naposledy som zastal nad vodou. Zohol som sa a napil som sa z rieky.

Spiatočná cesta bola ľahká a príjemná, hoci som riadil auto nebožtíka a všetko v ňom mi ho pripomínalo; dobrý stav motora, poriadok vnútri, na prednom skle neveľká značka firmy, v ktorej pracoval. Usiloval som sa nemyslieť na auto, ale pozorovať krajinu a sledovať, ako sa v nej vyvíja môj svet, keď som sa blížil k mestu. Po štyroch hodinách som pomaly opustil krajinu deväťprstých ľudí a náboženských plagátov pripomínajúcich stretnutie s bohom a vstúpil som na územie zájazdových hostincov, motelov a ubytovní, ale všade som videl iba rieku. Vynárala sa mi medzi skalami - vtedy auto mimovoľne zrýchlilo - prepadávala ma v miernych zákrutách a v zelenom tichu medzi stromami, útesmi a spásnymi mostárni.Neprestajne ma znepokojovali detaily našej verzie a ich prípadné následky. Lewisovi som dôveroval, dôveroval som mu takisto ako sebe, ale možno vôbec niekomu úplne dôverovať? Bobbymu som nedôveroval. Často sa spíjal, a keď si človek poriadne uhne, tára najzvrátenejšie výmysly, čo ho ukazujú v najhoršom svetle. Ale pravdu nevyzradí, keď si spomenie, že kľačal pred ňou s brokovnicou pri hlave, zavýjal, reval a kopal nohami ako malý chlapec. V nijakom prípade nebude chcieť, aby sa o tom niekto dozvedel, čo ako by sa sťal. Nie, bude sa držať mojej verzie.Bola to presvedčivá verzia. Ja som ju skonštruoval, vyskúšal na ľuďoch a osvedčila sa. V mysli mi nadobudla takú silu, že som si iba horko-ťažko vedel spomenúť na pravdu. No keď sa mi to podarilo, pravda bola tam. Mesiac svietil, doliehal na divú rieku, útes sa mi pritískal k srdcu, vracal mi ozvenu kamenného pulzu a borovicová ihlička ma pošteklila v uchu, keď som na strome čakal, kedy sa rozvidnie.Bol som už na záverečnej štvorprúdovke. Poznal som tu skoro všetky reštaurácie. Bol som vari v polovici obchodov nákupného strediska, kde som teraz odbočil, a Martha kupovala vo všetkých. Zamieril som do dlhej obytnej štvrte na kopci, preč od hukotu ťažkých nákladiakov a cisternových áut. Znova som odbočil a vošiel do miernej zákruty, ktorá ma zaviedla domov.Mohli byť zo dve hodiny. Zašiel som s autom do dvora a zaklopal som na zadné dvere. Tam ma čakala záchrana. Martha mi otvorila. Chvíľu sme stáli, premeriavali sme sa navzájom a potom som vošiel. Vyzul som si ťažké topánky, položil som ich do kúta a prešiel som sa po kovrale. Vrátil som sa do auta, vzal som nôž i opasok a obidvoje som zahodil ďaleko do predmestského lesa.

-    Moja zlatá, niečo by som si vypil, — prehovoril som.

-    Povedz mi, - odvetila a pozrela mi na bok, — povedz mi, čo sa ti stalo. Tušila som, že ťa niečo také postihne.

-    Nie, kdeže, - odporoval som. - Toto si nemohla tušiť.

-    Poď si ľahnúť, - povedala. - Ukáž, nech sa ti na to pozriem.

Išiel som s ňou do spálne. Položila na poste! starú dotrhanú

plachtu a ja som si ľahol. Strhla mi košeľu a skúmala ma pohľadom plným čistej, praktickej lásky. Potom odbehla do kúpeľne po niekoľko fľaštičiek. Lekárnička zabudovaná do steny vyzerala ako menšia nemocnica. Martha sa vrátila a potriasala pritom fľaštičkami.

-    Daj mi už napiť, miláčik, - naliehal som. - Potom sa môžeme hrať na doktora.

-    Všetci doktori sa hrajú na doktorov, - odsekla mi. - A všetky sestry sa hrajú na sestry. Aj bývalé sestry sa hrajú na sestry, najmä ak niekoho ľúbia.

Doniesla mi whisky značky Divý moriak. Obrátil som ju a napil som sa. Potom začala namáčať obväz do akejsi zázračnej domácej vodičky z kúpeľne. Obväz sa mi uvoľňoval nitka za nitkou a znútra bol celý krvavý. Stehy boli slizké od krvi a od telesného tkaniva či čoho.

-    Je to v poriadku, - vyhlásila. - Čistá práca. Okraje sa za-ceľujú.

-    To je dobrá správa, - poznamenal som. - Môžeš mi to znovu obviazať?

-    Môžem, - prikývla. - Čo sa ti vlastne stalo? Sú to rezné rany s rovným okrajom, aspoň zväčša. Zaútočil na teba niekto nožom? Poriadne ostrým?

-    Sám, - odvetil som. — Sám som si to zavinil.

-    Pri akej nehode...?

-    Nebola to nehoda, — namietal som... - Vieš čo, zájdem za Drewovou ženou. Potom sa vrátim a budem týždeň spať. Rovno s tebou. Rovno s tebou.

Ošetrovala ma odborne, nežne a tvrdo, tak ako som dúfal. Vedel som, čo som mohol čakať, čo som podcenil. Do rany mi napichala riadnu dávku antibiotík, priložila mi na ňu niekoľko vrstiev gázy a na ňu náplasť, odborne, tak aby mal k rane prístup vzduch. Keď som vstal, rana už nebola taká stuhnutá a opäť som cítil, že bok je časťou môjho tela. Hoci ma ešte bolel, a poriadne, netrucoval pri každom pohybe.

—    Nešla by si za mnou naším autom a nezviezla ma nazad?

Prikývla.

U Drewa nám otvoril dvere jeho syn s nepekným výrastkom na čele a v rovnošate mladých skautov. Vošiel som dnu s kľúčmi od auta v ruke a chlapec odbehol po pani Ballingerovú.

Stál som tam obklopený Drewovými vecami, steny zapratané magnetofónmi, platňami v skrinkách, čestnými uznaniami a pochvalnými zmienkami o firme. Kľúče mi štrngali v ruke.

—    Pani Ballingerová, - prehovoril som, keď sa blížila ku mne, - Drew zahynul. - Vyznelo to, akoby som ju chcel zastaviť, zabrániť jej, aby sa na mňa vrhla.

Zastala. Jednu ruku pomaly dvíhala od boka skoro ako vo sne a mierila ňou k ústam, ale druhá ju zakryla a ťahala nadol. Hlava sa jej za prstami triasla v krátkych prudkých pohyboch vyjadrujúcich pochybnosti.

—    Utopil sa, - vysvetľoval som. - Lewis si zlomil nohu. My dvaja s Bobbym sme jednoducho mali šťastie. Všetci sme mohli zahynúť.

Zakryla si ústa. Kľúče cengali a štrngali.

—    Doviezol som vám auto.

—    Bolo to nezmyselné, - vzdychla si cez prsty. - Také nezmyselné.

—    Áno, bolo to nezmyselné, - prisvedčil som. — Nemali sme ta chodiť. Lenže sme išli. Išli sme ta.

—    Taká zúfalo nezmyselná smrť.

—    Podľa mňa je každá smrť nezmyselná, - podotkol som.

—    Nie natoľko nezmyselná.

—    Zostali sme tam, kým nás potrebovali, keď hľadali Drewovo telo. Ešte vždy ho hľadajú. Myslím si, že ho nenájdu, ale hľadajú ho.

—    Nezmyselné.

—    Drew bol z nás najlepší, — pokračoval som. — Mrzí ma to. Tak strašne ma to mrzí. Môžem pre vás niečo urobiť? Vážne. Môžem...

—    Môžete odísť, pán Gentry. Môžete odísť, vyhľadať toho svojho bláznivého kamaráta Lewisa Medlocka a môžete ho zastreliť. To môžete urobiť.

—    Aj on mal veľmi vážny úraz. A mrzí ho to takisto ako mňa. Pochopte to, prosím vás. On to nezavinil. Zavinila to rieka. Zavinili sme to my, že sme išli s ním.

—    V poriadku, - odvetila z diaľky, z budúcnosti, zo všetkých tých ďalších rokov a z prvej osamotenej noci v posteli. - V poriadku, Ed. Nikto za nič nemôže. Nikdy nikto za nič nemôže. Všetko je to také nezmyselné. Všetko je nezmyselné. Aj vždy bolo.

Všimol som si, že začína strácať reč, ale ešte som sa o niečo pokúsil.

—    Nemala by prísť Martha k vám na niekoľko dní?

—    Nechcem Marthu. Chcem Drewa.

Hlas jej zlyhal a ja som sa vrhol k nej, ale ona prudko pokrútila hlavou a ja som cúvol, obrátil som sa, položil som kľúče na konferenčný stolík vedľa dejín firmy a vyšiel som.

Cestou domov som uvažoval, či by som bol býval urobil lepšie, keby som jej bol povedal pravdu. Bol by som jej pomohol, keby som jej bol povedal, že Drew odpočíva na dne prudkého úseku Cahulawassee s hlavou rozdrvenou od guľky alebo od skaly, zaťažený kameňom priviazaným tetivou a hojdá sa hore--dolu, zboka nabok v rytme tečúcej vody? Bol som presvedčený, že by jej to nepomohlo. Iba by to v nej bolo rozdúchalo živočíšnu túžbu po pomste, ak ho ten lump naozaj zastrelil. No aj tak by už viac nebola mohla vykonať. Ani elektrické kreslo, povraz či plynová komora by neboli lepšou odplatou, ba ani takou dobrou.Doma som si prisunul kreslo k oknu, vytiahol som deku a vankúš, sadol som si a pozeral som do ulice. Telefón stál vedľa mňa celé popoludnie. Triasol som sa. Martha si sadla na dlážku, položila mi hlavu na kolená a chytila ma za ruku. Potom odbehla po fľašu whisky a dva poháre.

—    Chlapče, - prihovorila sa mi, - prezraď mi, čo sa robí. Ide niekto po tebe?

—    Neviem, — odvetil som. — Myslím, že nie. Ale nie som si istý.

Možno, že hej. Možno polícia. Jednoducho to musím vydržať. Ak sa niekoľko týždňov nič nestane, myslím, že nám už nič nehrozí.

-    Nemôžeš mi to prezradiť?

-    Nie, teraz nie. A možno nikdy.

-    Kto ťa dopichal, Ed? Kto mi dorezal muža?

-    Ja sám,«- odpovedal som. Spadol som na vlastný šíp a musel som si ho vyrezať nožom. Inej pomoci nebolo. Nemohol som splaviť rieku so šípom v boku. Tak som ho vyrezal. Ešte dobre, že som mal taký ostrý nôž, ináč by som ho ešte dnes vyrezával.

-    Choď sa vyspať, prosím ťa. Keby sa niečo stalo, upozorním ťa. Som tu pri tebe. Tu už nie sú lesy ani rieka. Choď sa vyspať.

Ale nešiel som. Bývame v slepej ulici, takže každé auto, ktoré sem príde, patrí ľuďom, čo tu bývajú, alebo tu majú nejakú robotu. Pozoroval som autá, čo prichádzali a zabočovali k jednotlivým domom, ale bolo ich len zopár. Okolo desiatej jedno zastalo pred naším domom. Reflektory sa pomaly obrátili, osvetlili nás a Martha mi teplou rukou zakryla ústa, keď som tam oslnený sedel. Náš dom bol posledný, vodič sa tam iba obracal. Odišiel a konečne som zaspal.Zobudil som sa a Martha bola ešte vždy pri mne. Bolo svetlo. Záľubne som sa pozrel na jej zvlnené vlasy. Spala. Čo najopatr-nejšie som spod nej vykĺzol, položil som jej hlavu na kreslo, vzal som pohár whisky a pobral som sa do kúpeľne. Obrátil som sa a Martha tam už stála. Bozkala ma, sadla si na záchodovú sedačku a ráznymi pohybmi chirurga mi strhla z boku náplasť.

—    Lepší sa to, — poznamenala. - Bude to v poriadku. Panebože, si zdravý ako repa.

—    Ak mám byť úprimný, ja sa až taký zdravý necítim. Ešte vždy som ustatý.

—    Tak si odpočiň.

—    Nie, pôjdem do roboty.

—    Nikam nepôjdeš. To je ale hlúpy nápad! Pôjdeš do postele.

-    Vieš, ja ta naozaj chcem ísť. Chcem a musím. Z viacerých dôvodov.

-    V poriadku, ty pojašenec. Len choď a uštvi sa na smrť.

-    Kdeže, - odporoval som. - Keby som niečo nerobil, je so mnou koniec. Už sa mi zunovalo dávať pozor na autá.

Previazala mi bok a vybral som sa do mesta. Najdôležitejšie bolo vrátiť sa čo najrýchlejšie a najráznejšie do starých kolají, akoby som z nich nikdy ani nevypadol. Vošiel som do kancelárie a otvoril som dvere dokorán, takže každý, kto chcel, mohol vidieť, ako sa prehŕňam v papierikoch a maketách.Na obed som odišiel do mesta a kúpil som si noviny. Bol tam oznam o Drewovej smrti, stará fotografia z vysokoškolskej ročenky. A dosť. Zvyšok dňa som usilovne pracoval, a keď som sa vracal autom domov, zmocnil sa ma zázračný pocit slobody.Takto sa to všetko skončilo, iba v mojej mysli nie, lebo vďaka nej udalosti nadobudli vernejší zmysel, zmysel, aký mali len pre mňa. Ešte vždy mi reflektory neznámych áut pred domom naháňajú trochu strach, takisto cudzie hlasy v telefóne, buď v robote, alebo doma, aj keď mi Martha zatelefonuje do kancelárie. Dlho som deň čo deň vyčitoval denníky stĺpec za stĺpcom, ale slovo Cahulawassee sa tam vyskytlo len raz, vtedy, keď dokončili priehradu v Aintry. Dal ju do prevádzky guvernér, konala sa slávnosť za účasti vysokoškolských a stredoškolských súborov a guvernér vraj veľmi dobre rečnil o výhodách, ktoré priehrada prinesie hlavne miestnej energetike a priemyslu, ale spomenul i rekreačné zariadenia, ktoré budú k dispozícii, keď sa jazero zaplní. Každú noc, čo voda stúpala, spal som lepšie. Cítil som, ako sa temnejúca zeleň plazí hore útesom, hore skalnými stenami, šmátra po oporách, ktorých som sa chytal, keď som liezol hore, a nakoniec bol môj spánok hlboký takisto ako Drewov. Iba niekoľko dní po tej reportáži v novinách som vedel, že hrob toho chlapa pochovaného v lese je už pod vodou, že Drew aj ten druhý odpočívajú pod hrubšou a hrubšou vrstvou vody, odkedy sa priehrada začala napĺňať, že voda hlboká niekoľko siah tlačí na nich stovkami ton, zahaľuje ich do tmy, že sa čoraz väčšmi vzďaľujú z dohľadu a z dosahu živých.Prihodila sa mi ešte jedna čudná vec. Rieka a všetko, čo som si o nej zapamätal, stala sa mi majetkom, osobným, súkromným majetkom, aký som jakživ nemal. Tiekla už iba v mojej hlave, ale takrečeno nesmrteľné. Cítil som ju — cítim ju - na rozličných miestach tela. Akosi zvláštne mi lichotí, že rieka nejestvuje, že ju mám. Vo mne ešte vždy existuje a bude existovať, kým nezomriem, zelená, skalnatá, hlboká, rýchla, pomalá a neskutočne krásna. Mám v nej kamaráta, čo vlastne zomrel za mňa, a je tam aj môj nepriateľ.Rieka tečie v istom zmysle pod všetkým, čo robím. Vždy mi akosi pomáha, od lukostreľby až po posledné reklamy a nové koláže, ktoré som sa pokúsil robiť pre kamarátov. George Holley, starý ctiteľ Braqua, si kúpil jednu, keď som ho znovu zamestnal, a visí uňho v pracovni plná kriviek zvíjajúcich sa medzi titulkami o vojnách a študentských štrajkoch. George sa mi stal popri Lewisovi najlepším priateľom a často spolu vedieme vážne rozhovory o umení, azda častejšie, ako by sme mali, keď sa vezme do úvahy, koľko roboty nám pribudlo v ateliéri.Bobbyho som stretol v meste len zo dva razy. Iba sme si kývli na verejnosti na pozdrav. Na prvý pohľad som nevedel posúdiť, ako sa cíti, ale znovu sa správal milo, trochu bezočivo ako vždy, a ochotne som ho nechal na pokoji. Vždy by som ho vnímal ako zbytočnú záťaž, vždy by som počul jeho vresk, a to som nepotreboval. Neskôr som sa dozvedel, že dal výpoveď firme, v ktorej robil, a pokúšal sa podnikať. So spoločníkom si otvorili motoristickú reštauráciu blízko miestnej techniky, ale po roku skrachovali a odsťahovali sa do iného mesta a nakoniec, ako som počul, na Havaj.S Thadom vychádzam oveľa lepšie ako predtým. Ateliér ma ešte vždy otravuje, ale už nie natoľko. Dean rastie ako z vody, ale napodiv je z neho mlčanlivý chlapec. Zavše na mňa zaškúli kútikmi očí, akoby chcel prehovoriť novým, neznámym spôsobom. Pravda, možno sa mi to len zdá, vždy hovorí len o veciach, o akých sa chlapci rozprávajú s otcami. Ináč je tvrdohlavej nekomplikovanej povahy a začína byť pekný. Jeho modlou je Lewis. Začne už vzpierať.

Vyhľadal som dievčinu v nohavičkách pre mačičky pod tlakom súvislostí, ktoré vo mne vyvolávala, a niekoľko ráz som ju pozval na obed. Ešte vždy sa mi páčila, ale jej zlaté oko ma už tak nefascinovalo. Patrilo do nočnej rieky, do krajiny nemožností. Tam malo na mňa magický vplyv. Nechal som ho teda tam, hoci by som sa potešil, keby som ju znovu videl, ako si drží prsník v malej miestnosti plnej chlapov. Občas ju vídam a ateliér si ju najíma. Je príjemnou súčasťou tohto sveta, ale nič viac. Patrí do predstáv.Martha nie. V lete vysedávame pri jazere, kde máme drevenú chatu s vysokou strechou. Nie je to pri jazere Cahula, ale na druhej strane štátu, hoci je to tiež priehrada. Pozeráme na hladinu a večer si sem-tam dáme pivo. Na druhom brehu je prístav pre jachty. Posedávame a prizeráme sa, ako člny vychádzajú doprostred jazera, ako sa vodní lyžiari vzďaľujú od hlinitého brehu na dlhú, nekonečnú púť po zelenej hladine. Lewis sa kedy-tedy dokrivká od svojej chaty a vymeníme si chápavé pohľady, lebo poznáme pravú ťarchu a povahu všetkej vody. Aj on sa zmenil, ale nie navidomoči. Vedel by už zomrieť. Pochopil, že zomrieť je lepšie ako večne žiť. Je z neho človek, a dobrý človek. Zavše ma volá NZ. Preňho a pre mňa to znamená neorganizovaný zločin a táto prezývka sa stala témou veselých rozhovorov na večierkoch alebo na obedoch v meste s neznámymi ľuďmi.Občas strieľame pri jazere z luku. Lewis umiestnil medzi stromami na krásnom mieste pod svahom vo vzdialenosti vari päťdesiat metrov vrece a poľný terč. Vystrieľame tucty hliníkových šípov, ale jakživ si nenasadím šíp s plochým hrotom. Bok by mi to nedovolil, rozplakal by sa pri tej predstave. Navyše to ani nie je treba. Strieľam z luku, ktorý je na poľovačku priľahký.

Lewis je ešte vždy dobrý strelec a dosiaľ ho s pôžitkom pozorujem. — Myslím, že sa začínam dávať na zen, - poznamenal raz. - Tí Japonci majú pravdu. Človek by sa tomu nemal brániť. Lepšie je zmieriť sa s tým. Potom ťa to ta zavedie. Šíp doletí až tam.Hoci pri jazere Cahula nevyrástlo toľko chát ako pri našom jazere, množia sa náznaky, že sa ľudia oň začínajú zaujímať ako vždy, keď sa sprístupní nová pekná rekreačná oblasť v nedotknutej prírode, povedané žargónom agentov s nehnuteľnosťami. Predpokladám, že okolo jazera Cahula sa ešte vždy ponevierajú srny — srny, čo trávievali väčšinu času na vysokých brehoch nad roklinou - ale o niekoľko rokov zmiznú a zostanú tam azda len nezničiteľné králiky. Na južnom konci jazera už postavili veľký športový prístav a mladší brat mojej ženy tvrdí, že oblasť začína priťahovať najmä mladšiu generáciu, čerstvých absolventov stredných škôl.

JAMES DICKEY

Vyslobodenie

Rediguje Katarína Jusková

Z anglického originálu James Dickey: Deliverance, ktorý vydal Houghton Mifflin Company, Boston 1970, preložil a doslov napísal Viktor Krúpa

Ilustrácia na prebale Marián Minarovič

Vydal Slovenský spisovateľ, Bratislava 1987, ako 476. zväzok edície Spoločnosť priateľov krásnych kníh

Zodpovedná redaktorka Katarína Jusková

Jazyková redaktorka Jarmila Cihová. Výtvarný redaktor Dušan Grečner. Technický redaktor Karol Dufek

Tern. skúp. 301/13. Číslo publikácie 3353. Vydanie prvé. Náklad 28 000 výtlačkov. AH 12,34, VH 12,73. Vytlačila Pravda, tlačový kombinát KSS -Tlačiarenské závody Pravda, závod 01, Bratislava, Štúrova 4 - sádzané fotosadzbou v závode 02.

Strán 232. Výmer SÚKK č. 1729/1-85

72 - 104 - 87 VYS Viaž. Kčs 20,—

(brož. Kčs 14,80)

605/22/85.6