Gerald Durrell

Šeptající země

Šeptající země obohacuje řadu oblíbených knih anglického přírodovědce Geralda Durrella o seznámení se vzdálenými končinami Argentiny a Patagonie, kam se autor vydal za novými vzácnými přírůstky pro svou vlastní zoologickou zahradu.

I tentokrát jeho vyprávění o tom, co se kolem toho zběhlo, je plné humoru a vtipných i poučných postřehů badatele, zaníceného bojovníka za ochranu přírody, a získá jistě neméně vděčných čtenářů než příběhy, které už vyšly v českém překladu. (O mé rodině a jiné zvířeně, Ptáci, zvířata a moji příbuzní, Růženka je z příbuzenstva.)

Veselé i dramatické zážitky náročné expedice až k nejjižnějšímu cípu Jižní Ameriky, sledující stopy velkého předchůdce Darwina, předvedou podivuhodný svět exotické fauny z nevšedního pohledu. Vždyť vypravěčem je nejen vědec nadaný pronikavým objevitelským zrakem zkušeného experta, ale i spisovatel, obdařený vtipem a moudrostí, jemuž se získaná zvířata stávají přáteli s mnoha lidskými vlastnostmi, a obětaví nadšenci kolem nich zdrojem poznání, jak silné všelidské pojítko vytváří přes bariéru odlišných zemí, národů a jazyků láska k přírodě.

Vyvolávám-li si v paměti ty dávné obrazy, často se mi objeví před očima patagonské roviny; a přitom o nich všichni píší jako o rovinách pustých a neužitečných. Můžeme je popsat jen zápornými znaky: není tu obydlí, voda, stromy ani hory a roste tu jen několik zakrslých rostlin. Proč tedy (a nestalo se tak jen mně) zaujaly tyto vyprahlé pustiny tak pevné místo v mé paměti?

Charles Darwin: Cesta kolem světa

SLOVO ÚVODEM

Před časem jsem napsal knížku nazvanou Zoo v mém zavazadle,* kde jsem vypověděl, jak mě po letech omrzelo pořád jen cestovat do nejrůznějších končin světa a sbírat zvířata pro zoologické zahrady.

Honem dodávám, že mě neomrzely výpravy a tím méně zvířata, která jsem nacházel. Mrzelo mě však, že jsem se s nimi musel po návratu do Anglie vždycky rozloučit. Jediným řešením bylo založit si vlastní zoologickou zahradu. V téže knížce jsem vylíčil, jak jsem se tedy vydal do západní Afriky, abych tu získal základ pro tento projekt, dopravil zvířata domů a konečně založil vlastní zoologickou zahradu na ostrově Jersey v kanálu La Manche.

Teď vlastně na knížku o své zoo navazuji, protože vyprávím, jak jsme se vypravili s manželkou a s neúnavnou sekretářkou Sofií na osm měsíců do Argentiny, abychom tu získali pěknou kolekci pro jerseyskou zoologickou zahradu, a jak se nám to přes mnohé překážky přece jen podařilo. Dočká-li se tato kolekce alespoň trochu chvály, patří uznání především Sofii, která sice na těchto stránkách moc nevystupuje, ale nesla snad největší tíhu celé výpravy. Bez reptání zůstala v Buenos Aires a starala se o nepřetržitý přísun zvířat, s nimiž jsem se vracel z

nejrůznějších míst, a co víc, starala se o ně tak, že by se za to nemusel stydět ani nejzkušenější sběratel. Za to i za mnoho jiného jsem jí hluboce zavázán.

ČÁST PRVNÍ

MÍSTNÍ ZVYKY

Jarně vyšňořené Buenos Aires vypadalo nádherně. Vysoké elegantní budovy zářily na slunci jako ledovce a široké třídy byly vroubeny žakarandami pokrytými jemnou sprškou světlých fialově modrých kvítků anebo stromy palo borracho se zvláštními lahvovitými kmeny a protáhlými větvemi posetými žlutobílými květy. Jarní ovzduší zřejmě hluboce zapůsobilo na chodce, kteří se vrhali přes ulice mezi nejrušnějším provozem ještě riskantněji než obvykle, zatímco řidiči tramvají, autobusů a aut se utkávali ve zdejší oblíbené hře a zkoušeli, jak těsně se k sobě dokážou maximální rychlostí přiblížit a přitom se nesrazit.

Protože nemám sebevražedné sklony, odmítl jsem ve městě řídit, a tak jsme se pohrdajíce smrtí řítili landroverem ulicemi s Josefínou za volantem. Josefína, drobná dívka s kadeřavými kaštanovými vlasy a velkýma hnědýma očima, dokázala svým úsměvem, zářícím jako reflektor, omráčit nic netušícího muže i na vzdálenost dvaceti kroků. Vedle mne seděla Mercedes, vysoká štíhlá modrooká blondýna, která se dovedla tvářit téměř andělsky a úspěšně tím zakrývala železnou vůli a pevnou buldočí cílevědomost. Tyto dvě dívky tvořily část mé soukromé armády vyzbrojené především ženským půvabem a využíval jsem je k jednání s argentinskými úřady. Přesně v té chvíli jsme měli namířeno k mohutné budově, která vypadala jako kříženec mezi Pantheonem a Reichstagem a v jejímž masivním vnitřku číhal nejúhlavnější nepřítel zdravého rozumu a volnosti v Argentině, Aduana, neboli celní úřad. Když jsem asi před třemi týdny přijel do Argentiny, pustili mě bez jediného mrknutí oka do země se vším vybavením, které by podle vší logiky mohlo podléhat clu, s aparáty, filmy, landroverem a tak dále, ale z jakéhosi důvodu, známého jen Všemohoucímu a jiskřivým mozkům Aduany, mi zabavili všechny sítě, pasti, dvířka od klecí a jiné bezcenné, leč nepostradatelné součásti sběračského vybavení. A tak jsme v posledních třech týdnech trávili s Mercedes a Josefínou den co den v útrobách masivního celního úřadu, kde nás posílali s tak nudnou a vyčerpávající pravidelností od jedné kanceláře k druhé, až jsme se začínali bát, jestli z toho trošičku nezcvokneme. Josefína se proplétala tak závratnou rychlostí mezi prchajícími chodci, až se mi z toho zvedal žaludek, a Mercedes si mě starostlivě prohlížela.

“Jak je ti dneska, Gerry?” zeptala se.

“Báječně, prostě báječně,” odpověděl jsem trpce. “Nic nezbožňuju víc než vstát takhle do krásného rána a vědět, že mám před sebou celý slunečný den, kdy se ještě blíž seznámím s celníky.”

“Prosím tě, nemluv tak,” naléhala na mě Mercedes. “Slíbils mi, že se už nerozzuříš, a víš, že to stejně k ničemu není.”

“Není to k ničemu, ale aspoň si trochu ulevím. Přísahám ti, že jestli nás zase nechají půl hodiny čekat za dveřmi a pak nám nějaký ouřada oznámí, že tu záležitost nevyřizuje jeho oddělení, a pošle nás do dveří sedm set čtyři, neručím za sebe.”

“Vždyť jdeme dneska za seňorem Garciou,” utěšovala mě Mercedes, jako by slibovala zlobivému dítěti bonbón.

Ušklíbl jsem se. “Co vím, mluvili jsme za poslední tři neděle v tomhle baráku nejmíň se čtrnácti seňory Garcii. Garciové si počínají, jako kdyby celnice byla odedávna jejich rodinná

firma. Dovedu si představit, že všechna mimina u Garciů se rodí s malými gumovými razítky v ručičkách,” pokračoval jsem pořád zapáleněji. “Při křtu dostávají vybledlé portréty San Martina, a jen dorostou, vyvěsí si je v kanceláři.”

“Ach bože,” vzdychla si Mercedes, “měl bys radši zůstat v autě, Gerry.”

“Cože, chceš mě snad připravit o potěšení genealogicky prozkoumat Garciovic rodinu?”

“Dobrá, ale slib mi, že budeš mlčet,” prosila Mercedes a úpěnlivě se na mě zadívala jasně modrýma očima. “Prosím tě, Gerry, ani slovo!”

“Vždyť mlčím jako dub,” řekl jsem. “Kdybych opravdu řekl, co si myslím, tak jim v tu chvíli celý ten barák shoří.”

“A co jak jsi tuhle křičel, že za diktatury jsi klidně všechno dovezl do země a zase odvezl, a teď za demokracie se k tobě chovají jako k nějakému pašerákovi?”

“Vždyť je to taky svatá pravda. Snad může člověk vyslovit svůj názor, třeba i v demokracii? Tři týdny neděláme nic jiného, než se hádáme s těmi zabedněnci z celnice, a každý nás jenom pošle za seňorem Garciou na konci chodby. Promarnil jsem tu t ři neděle, už jsem dávno mohl filmovat a sbírat zvířata.”

“Ruku.ruku…” řekla najednou hlasitě a zcela nečekaně Josefína. Vystrčil jsem z okna ruku, řada prudce rozjetých aut se za námi naráz se strašlivým skřípěním brzd zastavila a Josefína prudce zahnula s landroverem do boční ulice. Ještě chvíli za námi doléhaly zuřivé výkřiky, v nichž jsem jasně rozeznával slovo animál.

“Byl bych přece jen rád, Josefíno, kdybys nás aspoň včas varovala, než takhle někam zatočíš,” řekl jsem. Josefína na mě zamířila svůj zářící úsměv.

“A proč?” zeptala se prostě.

“K něčemu je to přece jen dobré, víš. Aspoň se připravíme na setkání s naším

Stvořitelem.”

“Ještě jsem se s vámi do ničeho nenabourala, ne?”

“Opravdu ne, ale mám pocit, že je to jenom otázka času.”

Velkoryse jsme se přehnali přes křižovatku rychlostí osmdesáti kilometrů za hodinu a taxikář, který přijížděl z opačné strany, musel ze všech sil dupnout na brzdu, aby nás ušetřil přímého bočního nárazu.

“Zatracenej blbec,” klidně pronesla Josefína.

“Josefíno! Takhle přece nesmíš mluvit,” nabádal jsem ji.

“A proč ne?” zeptala se nevinně Josefína. “Ty tak mluvíš taky.”

“Jenže u mne to nevadí,” odpověděl jsem přísně.

“Ale říkám to hezky, ne?” spokojeně se zeptala Josefína. “A ještě jsem se od tebe naučila ledacos, tak zrovna to zatracenej blbec a…”

“Dobrá, dobrá,” přerušil jsem ji spěšně. “Já ti věřím. Jenom to proboha neříkej před maminkou, nebo ti už nedovolí, abys nás vozila.”

V duchu jsem uznal, že spolupráce s krásnými mladými ženami má také svoje nevýhody. Dokáží sice kdekoho okouzlit a vymámit z něj, co si zamanou, ale jak jsem zjistil, mají únavně dobrou paměť, hlavně pokud jde o stručné výstižné anglosaské obraty, které mi někdy v tísnivé chvíli uklouznou.

“Ruku.ruku…” řekla Josefína znovu, střihli jsme to napříč ulicí, zanechali za sebou změť vozidel s rozzuřenými řidiči za volanty a zastavili před pevnou ponurou fasádou Aduany.

ę

Za tři hodiny jsme se vypotáceli s úplně ochromenými mozky a rozbolavělýma nohama z

celnice a sklesli do landroveru.

“A kam pojedeme teď?” zeptala se umdleně Josefína.

“Do baru,” prohlásil jsem. “Do kteréhokoliv baru, kde bych dostal jednu brandy a dva aspiríny.”

“Dobrá,” řekla Josefína a sešlápla spojku.

“Zítra už třeba něco vyřídíme,” snažila se Mercedes povzbudit naši upadající morálku.

“Poslyš,” vyjel jsem na ni trochu drsně. “Seňor Garcia, kéž mu Bůh požehná tu jeho modrou bradu a navoněné obočí, nám byl asi tak málo platný jako brouk ve flašce. A ty to moc dobře víš.”

“Bane, Gerry. Vždyť slíbil, že mě zavede k jednomu moc důležitému pánovi z Aduany.”

“A jak ten se jmenuje, taky Garcia?”

“Ne, seňor Dante.”

“Náramně příhodné jméno. V tomhle Garciovic pekle přežije jen člověk, který se jmenuje nějak jak Dante.”

“Málem jsi všechno zkazil,” vytkla mi Mercedes. “Pro č ses ho ptal, jestli je na tom obraze jeho otec? Věděl jsi přece, že to je San Martin.”

“Věděl, ale najednou jsem cítil, že když neřeknu pořádnou pitomost, rozpadne se mi mozek jak staré jezdecké holínky.”

Josefína zastavila před barem, sesedli jsme se kolem jednoho stolku na kraji chodníku a za sklíčeného mlčení upíjeli ze svých skleniček. Za chvíli jsem ze sebe setřásl ochromující účinek, jaký na mě vždycky měla Aduana, a začal jsem přemýšlet o docela jiných problémech.

“Nepůjčila bys mi padesát centů?” zeptal jsem se Mercedes. “Chtěl bych zatelefonovat Marii.”

“Proč?” zeptala se Mercedes.

“Když už to musíš vědět, slíbila mi, že mi najde nějaké útočiště pro mého tapíra. V hotelu mi nechtějí dovolit, abych si ho nechával na střeše.”

“Co je to tapír?” zeptala se se zájmem Mercedes.

“Zvíře velké asi jako poník s dlouhým čumákem. Vypadá jako malý nevyvedený slon.”

“Pak se nedivím, že v hotelu nechtějí, abys ho nechával na střeše,” podotkla Mercedes.

“Ale tohle je jenom mládě.veliké asi jak vepřík.”

“Tak tady máš těch padesát centů.”

Našel jsem telefon, zvládl všechny úskoky argentinského telefonního systému a vytočil Mariino číslo.

“Marie? Tady Gerry. Jak to dopadlo s tapírem?”

“Víš, ti mí známí odjeli, takže u nich ho nechat nemůžeš. Ale maminka říkala, že bys ho mohl přivézt k nám a uvázat ho na zahradě.”

“Myslíš, že by to vážně šlo?”

“Vždyť mi to maminka sama navrhla.”

“Ano, ale víš jistě, že si tvá matka uvědomuje, co je to tapír?”

“Samozřejmě, řekla jsem jí, že je to takové malé zvířátko s kožešinou.”

“Zvlášť přesný zoologický popis to zrovna není. Co nám řekne, až se objevím se zvířetem, které je skoro holé a velké jako vepř?”

“Když už tu jednou bude, tak tu bude a hotovo,” prohlásila Marie logicky.

Povzdechl jsem si.

“Dobrá. Přivezu ho večer. Platí?”

“Platí, ale nezapomeň mu vzít něco k žrádlu.”

Vrátil jsem se ke stolu, kde čekaly Josefína s Mercedes a zdvořile se tvářily, jako by je

tapírův osud kdovíjak zajímal.

“Tak co?” zeptala se Mercedes po chvíli.

“Operaci tapír zahájíme ve čtyři odpoledne.”

“A kam ho odvezeme?”

“K Marii. Její maminka nám nabídla, že si ho můžeme nechat u ní v zahradě.”

“Proboha, jen to ne!” zvolala Mercedes dramaticky.

“A proč ne?” nechápal jsem.

“Tam ho vzít nemůžeš, Gerry. Mají docela maličkou zahrádku. A paní Rodriguesová si strašně potrpí na květiny.”

“A co to má co dělat s tapírem? Vždyť bude na řemenu. Někam ho přece dát musíme a nikdo jiný mi pro něj útočiště nenabídl.”

“Dobrá, tak ho tam zavezeme,” ustoupila Mercedes, ale jen st ěží skrývala pevné přesvědčení, že má pravdu. V duchu si už určitě říkala: “Ale nepovídej pak, že jsem tě nevarovala.”

“Tak dobrá. Ale teď se pojďme někam naobědvat, protože ve dvě se musím stavit pro Jacquii, abychom zajeli do lodní společnosti a domluvili zpáteční přepravu. A pak vyzvedneme Klaudia.”

“Jakého Klaudia?” zeptala se zmateně Mercedes.

“Tapíra. Říkám mu tak, protože vypadá s tím svým římským nosem jako nějaký antický imperátor.”

“Klaudius!” zasmála se Josefína. “To je ale zatraceně legrační jméno.”

A tak jsme ve čtyři odpoledne naložili trochu se vzpírajícího tapíra a rozjeli se k Marii. Cestou jsme koupili dlouhý řemen na psa a obojek, který by udržel i dogu. Zahrada byla, jak říkala Mercedes, opravdu maličká. Měřila asi patnáctkrát patnáct metrů a byla to spíš hluboká čtvercová jáma, ohraničená ze tří stran černými stěnami sousedních domů a ze čtvrté strany malou verandičkou s francouzskými okny, vedoucími do Rodriguesovic bytu. Vysoké okolní budovy zahrádku stínily, že byla vlhká a ponurá, ale paní Rodriguesová tu zasázela květiny a keře, kterým se nejlépe daří na špatně osvětlených místech, a dokázala tak pravé divy. Divoce kopajícího Klaudia jsme museli pronést domem, prostrčit francouzským oknem a uvázat pod schody na řemen. Klaudius labužnicky vdechl římským nosem všechny ty vůně vlhké hlíny a květin, které se k němu linuly, a zhluboka, spokojeně si vzdychl. Položil jsem vedle něj misku s vodou a hromadu nakrájené zeleniny a ovoce a odešel. Marie mi ještě slíbila, že mi hned druhý den ráno zavolá do hotelu, jak si Klaudius zvykl. A také to svědomitě splnila.

“Gerry? Dobré ráno.”

“Dobré ráno. Jakpak se vede Klaudiovi?”

“Víš, měl by ses tu asi stavit,” začala Marie, jako by mi chtěla co nejšetrněji sdělit nějakou špatnou zprávu.

“Proč? Co se stalo? Není mu něco?” zeptal jsem se zděšeně.

“Kdepak, nic mu není,” hrobovým hlasem odpověděla Marie. “Ale v noci přetrhl řemen, a než jsme na to přišli, sežral mamince polovinu begónií. Zamkla jsem ho do sklepa a maminka leží nahoře, protože ji bolí hlava. Měl bys sem zajet a přivézt nový řemen.”

Proklínaje všechna zvířata a tapíry zvláště, naskočil jsem do taxíku a rozjel se k Marii, Cestou jsme párkrát zastavili a nakoupili čtrnáct květináčů nejkrásnějších begónií, jaké jsme sehnali. Klaudia jsem našel celého umouněného od uhelného prachu, jak zamyšleně žvýká jakýsi list. Vy činil jsem mu, uvázal ho na nový, pevnější řemen, který by byl podle mého názoru udržel i dinosaura, napsal omluvný list paní Rodrlguesové a odešel. Marie ještě slíbila, že mi zavolá, kdyby se zase něco stalo. Druhý den ráno telefonovala znovu.

“Gerry? Dobré ráno.”

“Dobré ráno. Všechno v pořádku?”

“Ne,” odpověděla Marie pochmurně. “Provedl to nanovo. Mamince už nezbyly žádné begónie a zbytek zahrady vypadá, jako kdyby ji rozryl buldozer. Budeš asi muset uvázat Klaudia na řetěz.”

Znovu jsem se objevil u Rodriguesů, s řetězem, s jakým by se snad dala zakotvit Queen Mary, a s další dávkou obrubníkových květin v květináčích. Klaudius měl z řetězu ohromnou radost. Zjistil, že když ho hlasitě olizuje, báječně chutná a stačí v něm chvíli trhat hlavou a řetěz se rozchřestí tak melodickým rachotem, jak kdyby u Rodriguesů na zahradě měli malou kovárnu. Raději jsem nečekal, až se paní Rodriguesová přijde podívat, co je to za rámus, a rychle jsem odešel. Marie mi hned po ránu zavolala.

“Gerry? Dobré ráno.”

“Dobré ráno,” odpověděl jsem jat pevnou předtuchou, že mě čeká všechno možné, jen dobré ráno ne.

“Maminka trvá bohužel na tom, aby sis Klaudia odvezl,” řekla Marie.

“Co zase provedl?” zeptal jsem se zoufale.

“Víš,” řekla Marie a v hlase se jí slabounce zachvělo veselí. “Maminka pořádala včera slavnostní večeři, jen jsme všichni zasedli ke stolu, ozval se ze zahrady příšerný rámus, Klaudius nějak strhl z plotu řetěz, jak, to nemám sama tušení. Než jsme stačili něco podniknout, vlítl oknem dovnitř a řetěz táhl za sebou.”

“Propánakrále!” vydechl jsem zničeně.

“Ano,” řekla Marie a najednou se už nedokázala ovládat a rozesmála se na celé kolo. “Bylo to strašně legrační. Hosti skákali vyplašeně po jídelně a Klaudius lítal kolem, stolu a drnčel řetězem jako strašidlo. Pak se sám vším tím rámusem vyděsil a udělal na podlaze.víš co.hromádku.”

“Pro boha svatého!” zaúpěl jsem, neboť mi bylo jasné, jakou “hromádku” dokázal Klaudius udělat, když si dal obzvlášť záležet.

“Takže bylo rázem po večírku a maminka ti vzkazuje, že je jí moc líto, ale že si musíš Klaudia odvézt. Prý se mu asi na naší zahrádce moc nelíbí a vůbec to není zvlášť simpatico zvíře.”

“Maminka leží asi nahoře s bolením hlavy, viď?”

“Tentokrát to bude víc než bolení hlavy,” řekla Marie rozvážně.

“Dobrá,” vzdychl jsem. “Nech to na mně. Na něco snad přijdu.”

Malér s tapírem byl však zřejmě poslední z řady zmatků, které nás potkaly, protože najednou se všechno urovnalo. Celní úřad mi konečně vydal mé vybavení, a co víc, našel jsem výborný domov nejen pro Klaudia, ale i pro všechna ostatní zvířata, domeček na předměstí Buenos Aires, který nám kdosi zapůjčil jako dočasný útulek pro naše sbírky.

Problémy jsme tedy měli alespoň načas vyřešené, a tak jsme vytáhli mapy a začali plánovat cestu na jih k pobřeží Patagonie, kde spolu v ledové vodě dovádějí lachtani jihoameričtí a rypouši sloní.

Zprvu šlo všechno jako na drátkách. Marie dostala v zaměstnání dovolenou a měla se s námi rozjet jako naše tlumočnice. Cestu jsme si promysleli do nejmenších podrobností, jak to dokáží jen lidé, kteří se chystají do úplně neznámých končin. Zkontrolovali jsme a ještě jednou překontrolovali všechno vybavení. Po všech těch týdnech zoufání a nudy v Buenos Aires jsme měli konečně pocit, že něco podnikáme. A potom při poslední válečné poradě uspořádané v kavárničce na rohu ulice se Marie najednou vytasila s nápadem, nad kterým už zřejmě dlouho hloubala.

“Měli bychom s sebou vzít někoho, kdo zná dobře silnice, Gerry,” řekla a zakousla se do velkého bochníku chleba proloženého nevídaně obrovským volským jazykem, kterému v Argentině říkají obložený chlebíček.

“A proč?” nechápal jsem. “Máme přece mapy, ne?”

“Ano, jenže jsi nikdy nejezdil po patagonských silnicích a ty jsou úplně jiné než všude na světě.”

“Jak to jiné?”

“Horší,” prohlásila Marie, která nikdy moc neplýtvala slovy.

“Tomu bych věřila,” řekla Jacquie. “Ze všech stran slyšíme o těch silnících jen to nejhorší.”

“Miláčku, víš stejně dobře jako já, že ať jedeš, kam chceš, slyšíš to nejhorší o všem, o silnicích, o moskytech, o divokých kmenech, a vždycky jsou to jen samé nesmysly.”

“Ale stejně si myslím, že měla Marie dobrý nápad. Kdybychom sehnali někoho, kdo ty silnice dobře zná a jel by s námi aspoň tam, věděl bys, co tě čeká na zpáteční cestě.”

“Vždyť nikoho nemáme,” namítl jsem podrážděně. “Rafael je na univerzitě, Carlos nahoře na Severu, Brian se připravuje na zkoušku…”

“Třeba by jel Dicky,” řekla Marie.

Užasle jsem se na ni podíval.

“Kdo je to Dicky?” zeptal jsem se po chv íli.

“Jeden můj známý,” prohodila ledabyle. “Moc dobře řídí, zná Patagonii a je milý. Jezdí často na lovy, a tak mu trochu utrpení nevadí.”

“Tím utrpením myslíš trampské cestování, nebo nám snad chceš naznačit, že by mu při jeho jemné povaze vadila naše společnost?”

“Prosím tě, nebuď tak vtipný,” usadila mě Jacquie. “A jel by s námi ten chlapík, Marie?”

“Určitě,” odpověděla Marie. “Povídal, že by jel moc rád.”

“Výborně,” řekla Jacquie. “A kdy bychom se s n ím mohli setkat?”

“Domluvila jsem s ním, že sem za deset minut přijde,” řekla Marie. “Myslela jsem, že by si ho chtěl Gerry třeba prohlédnout, kdyby se mu snad n elíbil.”

Neschopen slova jsem se na ně na obě díval.

“Mně to připadá jako dobrý nápad, co říkáš?” zeptala se mne Jacquie.

“Ptáš se mě na můj názor?” obrátil jsem se k ní. “Mám dojem, že už jste stejně dávno domluvené.”

“Dicky se ti určitě bude líbit…” začala Marie a vtom se dostavil Dicky osobně.

Na první pohled se mi vůbec nelíbil. Nevypadal na člověka, který v životě něco zkusil a snesl by jen trochu drsnější podmínky. Oblečen byl dokonale, až příliš dokonale. Měl kulatý plný obličej, oči jak knoflíky, horní ret mu zdobil přehnaně tenounký knírek připomínající hnědého motýla a tmavé vlasy měl přikartáčované k hlavě tak pečlivě, jako kdyby je tam měl namalované.

“Toto je Dicky de Sola,” řekla Marie trochu rozechvěle.

Dicky se na mě usmál a tím úsměvem se mu celý obličej najednou proměnil.

“Marie už vám řekla?” otázal se a pečlivě si oprášil kapesníkem židli, než se usadil ke stolu. “Já jsem v nadšení jet s vámi, jestli vy šťastni. Já jsem v nadšení jet do Patagonie, kterouž miluji.”

Začínal mi být sympatický.

“Jestli já vám neužitečný, jet nemusím, ale když dovolíte, mohu vám poradit, neboť znám silnice. Máte mapu? Skvělé, nechte mě, ať vám to všechno osvětlím.”

Zadívali jsme se společně do mapy a za půl hodiny si mě Dicky úplně získal. Nejenže znal podrobně kraje, kam jsme se chystali, ale mluvil neodolatelnou angličtinou a měl veliké

kouzlo osobnosti a nakažlivý humor.

“Tak dobrá,” řekl jsem, když jsme mapy zase složili. “Jestli máte opravdu chuť s námi jet, budeme moc rádi.”

“Já zcela překonán,” prohlásil Dicky a podal mi ruku.

A tímto trochu tajuplným prohlášením byla naše dohoda zpečetěna.

KAPITOLA I ŠEPTAJÍCÍ ZEMĚ

Patagonské roviny jsou nekonečné, neboť se téměř nedají přejít, a proto i nepoznané; nesou pečeť toho, že jak vypadají nyní, vyhlížejí již po věky, a jejich trvání v budoucnu jako by nemělo konce.

Charles Darwin: Cesta kolem světa

K jihu jsme se vydali za perlově šedého svítání, které slibovalo překrásný den. Ulice byly liduprázdné, sebemenší zvuk se v nich odrážel ozvěnou a po okrajích orosených parků a náměstí ležely jako mořská pěna vysoké hromady květů spadaných z palo borracho a žakarand, haldy zářícího kvítí, modrého, žlutého a růžového.

Na kraji města jsme zahnuli za roh a narazili na první známku života od chvíle, kdy jsme vyrazili, na skupinku popelářů, kteří tu časně zrána provozovali hotový balet. Byl na ně tak pozoruhodný pohled, že jsme za nimi chvíli pomalu jeli, abychom se na ně dost vynadívali. Prostředkem ulice drkotalo pravidelnou rychlostí asi osmi kilometrů za hodinu velké popelářské auto a vzadu na něm stál ponořen po kolena v odpadcích popelář, který nádoby vysypával. Čtyři ostatní pobíhali kolem vozu jak vlci, vrhali se do temných vchodů, znovu z nich vybíhali a balancovali na ramenou popelnicemi plnými smetí. Rozběhli se vždy podle vozu, lehce jak pírko vyhodili popelnici do vzduchu a jejich kamarád nahoře na voze ji jediným plynulým pohybem chytil, vysypal a zase hodil nazpátek. Byli dokonale sehraní; přesně ve chvíli, kdy prázdná popelnice padala dolů, letěla nahoru plná. Někde uprostřed se nádoby minuly a popelář plnou popelnici rychle popadl a vysypal. Chvílemi létaly vzduchem i čtyři popelnice najednou. Vše se to odehrávalo v naprostém tichu a neuvěřitelně rychle.

Brzy jsme vyjeli z města, které se teprve začínalo probouzet, a řítili se do volné krajiny zlacené vycházejícím sluncem. Časně zrána bylo citelné chladno a Dicky se na to patřičně oblékl. Měl na sobě dlouhý tvídový převlečník a bílé rukavice a tmavé kulaté oči i knírek motýlkovitého tvaru mu vykukovaly zpod směšné hubertky, kterou si vzal, jak mi vysvětlil, aby si zahřál uši. Sofie s Marií se choulily v podivných prenatálních polohách vzadu v landroveru na obrovské haldě našeho vybavení, zabaleného, jak aspoň tvrdily, většinou v bednách s okraji ostrými jak břitva. Jacquie a já jsme seděli vedle Dickyho na předním sedadle s mapou rozloženou na kolenou a pokyvovali nad ní hlavami, jak jsme se pokoušeli určit trasu. Některá z těch míst, jimiž jsme měli projet, měla kouzelná jména: Chascomus, Dolores, Necochea, Tres Arroyos a podobné půvabné názvy, které nám slastiplně splývaly ze rtů. V jednom kraji jsme projeli dvěma vesnicemi, vzdálenými pouhých pár kilometrů od sebe, z nichž jedna se jmenovala “Mrtvý křesťan” a druhá “Bohatý Indián”. Marie nám to podivné názvosloví vysvětlila asi tak, že Indián zbohatl, protože zabil křesťana a sebral mu v šechny peníze, ale ač ta historka zn ěla neobyčejně slibně, moc věrohodná mi nepřipadala.

Dva dny jsme proj ížděli typickou krajinou pampy, rovným zlatým travnatým krajem, kde se pásl dobytek zabořený až po kolena do trávy. Tu a tam se tyčily skupinky blahovičníků s

vybělenými kmeny, které se loupaly jak údy malomocných, a ve stínu velkých vlnovců, mohutně a vážně dosedajících na široké kmeny, bíle svítily malé úpravné estancie. Pěkné ploty, které vroubily z obou stran silnici, mizely místy pod hustým pláštěm povíjnic, ověšených zářivě modrými květy velikosti talířku, a na každém třetím či čtvrtém sloupku balancovalo zvláštní, fotbalovému míči podobné hnízdo klouzálka. Byla to bujná, bohatá a zřejmě dobře

obhospodařovaná krajina, která jen taktak že nevypadala monotónně. Navečer třetího dne jsme přece jen zabloudili, zastavili jsme na kraji silnice a dohadovali se nad mapou. M ěli jsme namířeno do města Carmen de Patagones na severním břehu Rio Negro. Velice mi záleželo na tom, abychom tam přenocovali, protože v tomhle městě se při své výpravě s korábem Beagle zdržel nějakou dobu Darwin, a zajímalo mne, jak se za posledních sto let změnilo. A tak jsme jeli dál, málem i za cenu vzpoury v posádce, protože ostatní chtěli zastavit na prvním jen trochu příhodném místě. Jak se ukázalo, stejně nám ani nic jiného nezbývalo, protože jsme neprojeli jedinou osadou, až tu před námi konečně zasvitl shluk slabých světýlek. Za deset minut jsme už opatrně projížděli dlážděnými uličkami Carmen de Patagones, osvětlenými bledými blikajícími pouličními svítilnami. Byly dvě hodiny ráno a všechny domky kolem se k nám obracely temnými zdmi s pevně zavřenými okenicemi. Kynula nám jen slabá naděje, že by nám v tomhle městečku někdo poradil, kde se ubytovat. A poradit jsme rozhodn ě potřebovali, protože všechny domky vypadaly úplně stejně a nebylo k rozeznání, co je hotel a co soukromé obydlí. Zastavili jsme na hlavním náměstí a celí vyčerpaní jsme se podrážděně dohadovali, co dělat, když vtom se nám pod jednou lucernou konečně objevil anděl spásy v podobě vysokého štíhlého strážníka v nažehlené uniformě, s naleštěným páskem a holínkami. Křepce zasalutoval, uklonil se členkám výpravy a se starosvětskou zdvořilostí nám vysvětlil, jak se dostaneme několika postranními uličkami k místnímu hotelu. Dojeli jsme konečně k vysokému pochmurnému stavení se zabedněnými okny a masivním vchodem. Ostře jsme zabušili na oprýskané dveře a trpělivě čekali, co se bude dít. Když uplynulo deset minut a od obyvatel domu jsme se nedočkali nejmenší odezvy, vyrazil zoufalý Dicky proti dveřím takovým útokem, že by snad vzbudil mrtvého. Dveře pod jeho náporem jako zázrakem povolily, otevřely se a odhalily nám dlouhou, slabě osvětlenou chodbu, která měla po obou stranách dveře a na konci schodiště do horních pater. K smrti vyčerpaní a vyhladověli jsme neměli nejmenší náladu lámat si hlavu cizím majetkem a vstoupili jsme bez váhání jak útočná armáda do prostorné haly, kde se v tichu ozvěnou odrážely naše kroky. Chvíli jsme tam stáli a volali: “Haló!”, až se náš křik rozléhal celým hotelem, ale nikdo nám

neodpověděl.

“Myslím, Gerry, že tady všichni skonali,” pravil Dicky vážně.

“V tom případě navrhuji, abychom se rozptýlili a porozhlédli po nějakých pokojích,” řekl jsem.

Vystoupili jsme po mramorovém schodišti, zotvírali všechny dveře, na které jsme padli, a touto jednoduchou metodou jsme objevili tři ložnice s povlečenými postelemi. Když jsme si takto obstarali místo na spaní, vydali jsme se s Dickym do přízemí prozkoumat, jestli se tento hotel pyšní i hygienickým zařízením. První dveře, které jsme při této obhlídce rozrazili, nás zavedly do zšeřelé ložnice, kde stála obrovská dvojitá postel se staromódními nebesy. Než jsme stačili z místnosti vycouvat, vynořila se zpod přikrývek mohutná postava, jako když nad hladinu vyplave velryba, a kolébala se směrem k nám. Ukázalo se, že je to obrovitá žena, oděná do rozevláté flanelové noční košile, dáma vážící určitě kolem sta kil. Rozespale vyšla z pokoje, přehodila si přes sebe volné kimono z jasně zelené látky poseté velkými červenými růžemi, takže budila dojem, jako by tu najednou ožila výstava exotických květin. Přes bujné poprsí jí splývaly dva prameny šedivých vlasů a žena si je rychle přehodila přes rameno, zapnula si kimono a s ospalou dobromyslností se na nás usmála.

“Buenas noches,” řekla zdvořile.

“Buenas noches, se?ora,” odpověděli jsme, neboť jsme ani za tak časného jitra nezapomínali na svoje dobré vychování.

“?Hablo con la patrona?” otázal se Dick.

“Si, si, se?or,” odpověděla a zeširoka se usmála, “que queres?”

Dicky vyslovil politování, že jsme přijeli tak pozdě, ale la patrona mávla nad jeho omluvami rukou.

“Nemohli bychom dostat obložené chlebíčky a trochu kávy?” ptal se Dicky. “Proč ne?” odpověděla la patrona. Dále jí Dicky objasnil, že bychom si nutně potřebovali zajít na záchod, a požádal ji, jestli by nás tam laskavě nezavedla. La patrona nám pobaveně ukázala malou vykachlíčkovanou místnost, a zatímco jsme s Dickym ulevovali tlaku přírody, čekala kousek dál a vlídně na nás promlouvala. Pak se s funěním odvinila do kuchyně, připravila nám hromadu obložených chlebů a uvařila konev vřelé kávy. Když se přesvědčila, že víc už pro naše blaho udělat nemůže, odkolébala se zase do postele.

Druhý den ráno jsme posnídali a rychle si prohlédli město. Pokud jsem viděl, kromě zavedení elektřiny se od Darwinových dob moc nezměnilo, takže jsme se tu dlouho nezdrželi, rozjeli se dolů z kopce a přehnali se přes široký železný most, který přetínal rezavě narudlé vody Rio Negro. Drkotali jsme se přes ten most z provincie Buenos Aires do chubutsk é, a tím že jsme prostě přejeli řeku, najednou jsme se octli v docela jiném světě.

Rázem nám zmizely bujné roviny pampy a místo nich se po obou stranách prašné silnice, kam až oko dohlédlo, prostírala vyprahlá pustina, jednotvárná rovina šedozelených křovisk, asi metr vysokých a vybavených hrozivou výzbrojí trnů a bodlin. V tom suchém křoví zřejmě vůbec nic nežilo, protože když jsme zastavili, neozval se nikde ptačí zpěv ani zvuk hmyzu, jen vítr šeptal v trnitém křoví té bezbarvé marťanské krajiny. Široko daleko se nic ani nehnulo, jen my a oblaka prachu vířená naším vozem. Na cestování to byla strašně únavná krajina. Silnice, která byla samý výmol a hrbol, se táhla přímo k obzoru a po několika hodinách nás její jednotvárnost tak otupila, že jsme co chvíli usínali a najednou se zas prudce vzbouzeli, když landrover děsivě zaskřípěl brzdami a málem se řítil rovnou do trnitého křoví.

Stalo se to večer, než jsme měli dorazit do Deseada, na rovné silnici, na kterou bohužel nedlouho předtím napršelo, takže měla povrch mazlavý jak prvotřídní klíh. Dickymu po dlouhém řízení najednou klesla nad volantem hlava, a než jsme kdo stačili něco rozumného podniknout, landrover i s vlekem se prudce stočil do bláta na kraji silnice, uvízl v něm a kola mu divoce vířila vzduchem. Mrzutě jsme vystoupili do studeného večerního větru a v šerém soumraku se jali odpojovat vlek od vozu a pak je jeden po druhém vyprošťovat z bláta. Nohy a ruce nám přitom pořádně prokřehly a všech pět se nás pak skrčilo za automobil, dívali jsme se na západ slunce a podávali si z ruky do ruky láhev skotské, kterou jsem schovával přesně pro takový případ.

Všude kolem se prostíral hustý porost, temný a plochý, až měl člověk dojem, že sedí uprostřed obrovského talíře. Jak zapadalo slunce, obloha zezelenala, ale najednou se zcela neočekávaně zbarvila do světlounké tlumené modři. Roztrhané mraky na západním obzoru náhle zčernaly, jen po krajích byly rámovány ohnivě červenou barvou a připomínaly mohutnou armádu španělských galeon, které se utkaly na obloze v obrovské námořní bitvě a teď plují blíž a blíž k sobě a mění se v ostré záři svých děl v černé siluety. Slunce klesalo stále níž, čerň mraků se proplétala a mísila s šedí a mračna na obloze zelenala, modrala a černala. Naše flotila galeon najednou zmizela a místo ní se ukázalo dokonale utvářené souostroví, rozptýlené po obloze jako po klidném moři zbarveném západem slunce. Byla to dokonalá iluze, člověk rozeznával každou tu nepatrnou, bíle rámovanou zátoku v skalnatém členitém pobřeží, bílý pás pláže, záludná skaliska, jak je vytvořil před bezpečným kotvištěm věchýtek mraků, pozoruhodně tvarovaný

skalní ostrůvek, tu a tam porostlý stromy temnými jako zvečera. Jak jsme tu seděli a pomalu se zahřívali viskou, uchváceně jsme pozorovali všechny ty tvary souostroví, které jsme měli před očima. Každý jsme si vybrali ostrov, který se mu líbil nejvíce a kde by chtěl strávit dovolenou, a začali jsme si vymýšlet, co za vymoženosti civilizace bychom našli v hotelu na tom či onom ostrově.

“Ohromnou vanu a hodně hlubokou,” řekla Marie.

“Ne, báječnou horkou sprchu a pohodlnou židli,” řekla Sofie.

“Stačila by postel,” vzdychla si Jacquie. “Velká měkoučká postel.”

“Bar, kde by dávali do pití opravdický led,” zasnil jsem se.

Dicky chvíli mlčel a potom pohlédl na svoje boty potažené tlustou vrstvou rychle zasychajícího bláta.

“Musím si sehnat někoho, kdo by mi vyčistil boty,” prohlásil.

“Pochybuju, že by se v Deseadu někdo takový našel,” poznamenal jsem zasmušile. “Ale snad bychom už radši měli jet.”

Když jsme druhý den v deset ráno vjeli do Deseada, ihned jsme pochopili, že nemůžeme očekávat žádný přepych, jako měkoučké postele, led v nápojích, ba ani sluhu, který by nám vyčistil boty. Jakživ jsem nebyl v tak mrtvém městě. Deseado vypadalo jako kulisa z podřadné hollywoodské kovbojky a působilo dojmem, že všichni jeho obyvatelé (jichž mělo podle průvodce být na dva tisíce) najednou sbalili kufry a zanechali prázdné město, ať se tu samo brání ostrému větru a žhnoucímu slunci. Prázdnými rozježděnými ulicemi mezi domky se slepými průčelími se chvílemi přehnal vítr a zvedl lenivá oblaka prachu, která chviličku vířila nad vozovkou a pak zase vyčerpaně klesla k zemi. Pomalu jsme vjížděli do míst, tvořících zřejmě centrum tohohle městečka, a cestou jsme zahlédli jen psa, hbitě klusajícího za svými záležitostmi, a malé dítě, skrčené uprostřed ulice a pohroužené do jakési tajuplné dětské hry. Pak jsme zahnuli s landroverem za roh a k svému úžasu zahlédli jezdce na koni, který si to pomalu klapal ulicí a tvářil se tak zdrceně, jako by jediný přežil nějakou velkou katastrofu. Když jsme zastavili, zarazil koně, zdvořile, ale lhostejně pozdravil a ukázal nám, kudy se jede k jediným dvěma hotelům ve městě. Stály přímo proti sobě a oba vypadaly tak nelákavě, že jsme si museli hodit mincí, abychom se pro jeden rozhodli a vešli dovnitř.

Ve výčepu jsme našli majitele podniku, ten nám s truchlivým výrazem, jako kdyby mu právě pomřela celá rodina, neochotně přiznal, že má dost volných postelí, a zavedl nás temnými chodbičkami do tří malých špinavých pokojíků. Dicky, pořád ještě s hubertkou na hlavě, se zastavil uprostřed svého pokoje, svlékal si bílé rukavice a pozorně jako kočka si prohlížel proleželou postel se zasedlým ložním prádlem.

“Víš co, Gerry?” řekl s hlubokým přesvědčením. “Tohle je nejšpinavější hotel, o němž se mi kdy snilo.”

“Doufám, že se ti o ještě špinavějším jakživ snít nebude,” odpověděl jsem.

Za chvilku jsme se odebrali k výčepu trochu se napít a počkat, až přijde jakýsi kapitán Giri, který prý věděl všechno o koloniích tučňáků v Puerto Deseado a měli jsme na něj doporučení. Seděli jsme kolem malého stolku, upíjeli ze svých skleniček a pozorovali se zájmem ostatní hosty. Většinou se tu sešli starci s dlouhými splývavými vousy a osmahlými obličeji, jakoby zbrázděnými větrem. Seděli v malých skupinkách a nehnutě se krčili nad skleničkami koňaku nebo vína, jako by v tomhle výčepu přezimovali. Beznadějně se dívali do dna svých sklenek, hloubali, kdy se asi ztiší vítr, a dobře věděli, že se neztiší nikdy. Dicky kouřil s vybraným gestem cigaretu a prohlížel si řady zaprášených lahví a podlahu pokrytou dvacet let starou vrstvou špíny, důkladně zašlapanou do jejího povrchu.

“To je výčep, co?” řekl mi.

“Zvlášť veselo tu není.”

“Všechno je tu takové staré.přímo to tu čpí starobou,” řekl a udiveně se rozhlížel. “Víš, Gerry, sázím se, že tenhle hotel je ták starý, že i mouchy tu mají fousy.”

Vtom se najednou otevřely dveře, do výčepu se vhrnul závan chladného vzduchu, starci vzhlédli strnulými plazími pohledy a do místnosti vstoupil kapitán Giri. Byl to vysoký statný muž se světlými vlasy, pěkným, až líbivým obličejem a nejživějšíma a nejupřímnějšíma modrýma očima, jaké jsem kdy viděl. Představil se, sedl si k našemu stolu a rozhlédl se po nás tak přátelsky a vesele, že jsme rázem zapomněli na mrtvou atmosféru výčepu, rychle jsme ožili a zmocnilo se nás nové nadšení. Připili jsme si a potom vytáhl kapitán Giri velikou roli map, rozložil je na stole a všichni jsme se do nich dychtivě zadívali.

“Tučňáci?” řekl zamyšleně kapitán Giri a přejížděl ukazovákem po mapě. “Tak tady je jich nejvíc.je to nejlepší a největší kolonie, ale pro vás asi moc daleko, ne?”

“Trochu daleko to je,” připustil jsem. “Původně jsme takhle daleko na jih raději ani nechtěli. Jde nám hlavně o čas. Doufal jsem, že objevíme slušnou kolonii někde poblíž Deseada.”

“A taky tu taková je,” řekl kapitán Giri, přesunoval mapy jak černokněžník a vytáhl z hromádky další. ” Vidíte, tady, na tomhle místě.je to asi čtyři hodiny jízdy od Deseada.Všude kolem téhle zátoky.”

“Ale to je báječné,” zvolal jsem nadšeně. “Je to přesně tak daleko, jak se nám hodí.”

“Jen jedno mi dělá starost,” řekl kapitán a ustaraně na mne pohlédl modrýma očima. “Jestli je tam těch ptáků dost. Kolik jich potřebujete na fotografování?”

“Celkem hodně,” odpověděl jsem nejisté. “Kolik jich tam v té kolonii je?”

“Zhruba asi tak milión,” řekl kapitán Giri. “Stačilo by vám to?”

Užasle jsem se na něj podíval. Kapitán Giri však nežertoval. Opravdu si lámal hlavu, jestli mi milión tučňáků nebude připadat pro mou práci jak ubohá hrstka.

“Snad bych se miliónem spokojil,” odpověděl jsem. “V takové spoustě bych měl najít aspoň jednoho nebo dva s fotogenickým výrazem. Ale povězte mi, zdržují se pohromadě, nebo jsou rozptýleni?”

“Asi tři čtvrtě jich je soustředěno tady,” řekl a píchl do mapy. “A ostatní žijí roztroušeně kolem celé zátoky, asi tady.”

“To mi připadá naprosto ideální. A dalo by se tam někde tábořit?”

“V tom je právě ta potíž,” řekl kapitán Giri. “Ale zrovna v těch místech má estancii jeden můj známý, seňor Huichi. Teď právě na estancii není, ale kdybychom za ním zašli, třeba by vám ji půjčil. Víte, usedlost leží asi dva kilometry od hlavní kolonie, takže by to pro vás bylo výhodné místo.”

“To by bylo skvělé,” řekl jsem nadšeně. “Kdy bychom si mohli se seňorem Huichim promluvit?”

Kapitán se podíval na hodinky a zauvažoval.

“Třeba hned, jestli chcete,” řekl.

“Výborně,” souhlasil jsem a rychle jsem dopil.

Dům seňora Huichiho ležel až na kraji Deseada, a když nás kapitán Giri představil jeho majiteli, Huichi se mi na prvn í pohled zalíbil. Byl menší podsadité postavy, obličej měl ošlehaný nepohodou, vlasy temné, husté černé obočí a kníry a v koutcích laskavých a veselých tmavě hnědých očí vějířky vrásek. Z jeho pohybů a řeči vyzařovala klidná neokázalá sebedůvěra, takže působil velmi spolehlivým dojmem. Zatímco mu kapitán Giri vysvětloval, proč jsme přijeli, mlčky stál a tu a tam na mne pohlédl, jako by si mne odhadoval. Pak položil Girimu dvě otázky a nakonec mi k mé nesmírné úlevě podal ruku a široce se usmál.

“Seňor Huichi svolil, že se můžete ubytovat na jeho estancii,” řekl kapitán Giri, “a sám

vás doprovodí, aby vám ukázal, kde najdete nejlepší tučňáky.”

“To je od seňora Huichiho velmi laskavé.a jsme mu opravdu moc vděčni,” řekl jsem. “Nemohli bychom vyrazit hned zítra, jen co zajedu s jedním známým na letiště?”

“?Si, si, como no?” odpověděl Huichi, když mu kapitán Giri přetlumočil můj dotaz. Domluvili jsme se, že se sejdeme hned druhý den brzy po obědě, až doprovodím Dickyho k letadlu na Buenos Aires.

Večer jsme tedy seděli ve skličujícím výčepu našeho hotelu, pomalu upíjeli a hloubali nad smutným faktem, že nás nazítří Dicky opustí. Byl okouzlující a zábavný společník, snášel bez reptání všechny útrapy a po celou cestu, kdy už jsme často klesali na mysli, nás povzbuzoval vtipy, fantasticky formulovanými poznámkami a melodickými argentinskými písničkami. Věděli jsme, že nám bude moc scházet, a Dickyho také mrzelo, že musí odjet, zrovna když výprava začíná být tak zajímavá. Hoteliér se před chvílí světácky odvázal a zapnul maličké rádio, strategicky umístěné na polici mezi dvěma láhvemi pálenky. Z rádia teď vyřvávalo táhlé truchlivé tango v značně kakofonním provedení. Mlčky jsme poslouchali, dokud neutichlo poslední zoufalé zakvílení.

“Jak bys přeložila tu roztomilou veselou písničku?” zeptal jsem se Marie.

“Vypráví o muži, který zjistí, že jeho žena má tuberkulózu,” vysvětlovala Marie. “Přišel o místo a jeho děti hladovějí. žena mu umírá. Je moc smutný a ptá se po smyslu života.”

Rádio spustilo další kvílivou melodii, skoro k nerozeznání od prvé. Když skončila, tázavě jsem pozvedl obočí k Marii.

“To je zas píseň o muži, který zjistil, že je mu žena nevěrná,” zadumaně překládala Marie. “Zabil ji nožem. Teď ho mají pověsit a jeho děti zůstanou bez matky i bez otce. Je moc smutný a ptá se po smyslu života.”

Výčepem se táhle ozvala další píseň. Podíval jsem se na Marii. Chvíli pozorně naslouchala a pak pokrčila rameny.

“To samé,” řekla stručně.

Vstali jsme jako jeden muž a šli raději spát.

Časně zrána druhého dne jsme s Marií zavezli Dickyho na letiště a Sofie s Jacquií zatím obešly tři deseadoské obchody a nakoupily nejnutnější zásoby na naši cestu do estancie seňora Huichiho. Letiště tvořil víceméně rovný pruh země za městem a dominoval mu hangár, který vypadal jako prožraný od molů a ve větru mu pleskala a vrzala uvolněná prkna. Jedinými živými bytostmi tu byli tři poníci, osaměle se pasoucí v letištním prostoru. Uplynulo dvacet minut od předpokládané doby odletu, ale po letadle nebylo ještě ani památky a začínali jsme si už myslet, že nám Dicky přece jen zůstane zachován. Vtom se však přihnal po prašné silnici od města malý naklaďáček. Zastavil u hangáru a vynořili se z něj dva velmi oficiálně vyhlížející muži v dlouhých zelenavých pláštích. S patřičnou soustředěností si prohlédli větrný pytel, rozhlédli se po obloze a pak se o něčem zamračeně dohadovali. Nato pohlédli na hodinky a začali se procházet sem a tam po letišti.

“To jsou určitě mechanici,” řekl Dick.

“Vypadají rozhodně velmi úředně,” uznal jsem.

“Hej! Poslouchej!” zvolal najednou Dicky, když se v dálce ozvalo tiché vrčení. “Letadlo je zde!”

Letadlo se objevilo jako maličká tečka na obzoru, která se rychle zvětšovala. Oba muži v zelenavých pláštích náhle ožili. S hlasitým křikem se rozběhli po letišti a začali odhánět tři poníky, kteří se až dosud poklidně pásli uprostřed přistávací dráhy. Když letadlo dosedalo, nastal dramatický okamžik, protože se zdálo, že jeden z poníků se rozběhne zase zpátky. Jeden z těch zeleně oděných mužů se však vrhl kupředu a v poslední chvíli ho popadl za hřívu. Letadlo

poskočilo, se škubnutím zastavilo a muži nechali své koňské svěřence běžet. Vyvezli z hlubin hangáru vratký žebříček na kolečkách a opřeli jej ze strany o letadlo. Dicky byl zřejmě jediný cestující, který přistupoval v Deseadu.

Najednou mě úpěnlivě chytil za ruku.

“Gerry,” řekl, “uděláš pro mě velkou laskavost, vid?”

“Samozřejmě, Dicky,” ujišťoval jsem ho. “Co si jen budeš přát.”

“Až budeme startovat, dohlédni, prosím tě, aby se tu nepletli žádní ti zatracení koně, jo?” prosil mě vážně a potom rázně zamířil k letadlu, až se mu ve větru plácaly okraje hubertky.

Letadlo s hukotem odletělo, poníci se zas přišourali na přistávací dráhu a my otočili tupý předek landroveru nazpátek k městu.

Krátce po dvanácté jsme se stavili pro seňora Huichiho a ten ihned zasedl k volantu. Rád jsem mu řízení přenechal, protože jen jsme ujeli dvě míle za Deseado, sjeli jsme ze silnice na cosi tak neurčitého, že se tomu nedalo říct ani pěšina. Chvílemi mizela cesta úplně, a kdybych tudy měl projíždět sám, byl bych dočista ztracený. Huichi však klidně vedl vůz zdánlivě

neproniknutelným houštím trnitých křovin, prodírali jsme se, až trny skřípaly o boky vozidla, jako když spustí svůj nářek strašidla, a když jsme jím konečně projeli, objevil se před námi znovu ten slabounký náznak cesty. Jindy se zase stezka stočila do metr hlubokého koryta vyschlé řeky, širokého přesně jako náš vůz, takže jsme opatrně jeli dvěma koly po jednom břehu a dvěma po druhém. Stačilo jen jednou špatně odhadnout vzdálenost a vůz by se propadl a beznadějně uvízl.

Jak jsme se blížili k moři, krajina se postupně měnila. Nebyla už tak rovná, ale měkce zvlněná a tu a tam odnesl vítr horní vrstvu půdy a odhalil veliké plochy žlutého a rezavě červeného štěrku, který vypadal jako boláky na srsti. Tyhle malé, poušti podobné oblasti zřejmě vyhledává s oblibou podivuhodné zvířátko, patagonský příbuzný morčete, mara stepní, neboť jsme ji našli na všech těch blýskavých prostorách štěrku, někdy v párech a jindy v malých skupinkách po třech či čtyřech. Byli to zvláštní tvorečkové, jakoby trochu lajdácky sestavení. Měli tupé hlavy, trochu podobné zaječím, malé hezké uši tvaru zaječích slechů a pěkné plece se štíhlýma předníma nohama. Zato zadky měli v porovnání s předními částmi těla mohutné a svalnaté a zadní nohy velmi silné. Nejhezčí na nich byly oči, velké, tmavé a lesklé s hustými řasami. Rádi vylehávali na štěrku, vyhřívali se na sluníčku, aristokraticky shlíželi na svět přes své tupé nosy a vypadali jako zmenšení lvi na Trafalgarském náměstí. Dovolili nám, abychom se přiblížili skoro až k nim, a pak najednou svůdně spustili dlouhé řasy přes oči a neuvěřitelně rychle se posadili. Otočili hlavy, na jediný kratičký okamžik se na nás podívali a pak se vrhli několika obrovskými skoky k obzoru tetelícímu se vedrem, jako by byli na pérech, a černobílý vzor na zadcích se jim zvedal jak uhánějící terč.

K večeru kleslo slunce níž na obloze a v jeho šikmých paprscích se zbarvila krajina novými odstíny. Nízká trnitá křoviska znachověla, zčervenala a zhnědla a plochy štěrku dostaly rudý, rezavý, bílý a žlutý nádech. Když jsme skřípavě ujížděli přes jednu takovou štěrkovou plochu, zahlédli jsme přesně uprostřed jakýsi černý hrbolek, zamířili k němu a zjistili, že je to velká želva, která se s ponurým odhodláním ledovce sune přes rozpálený terén. Zastavili jsme, zvedli ji a zvíře, zděšené tak nečekaným setkáním, se pomočilo, až pod ním zůstala velká kaluž. Bylo nám naprostou záhadou, kde želva získala v téhle vyprahlé krajině tolik vláhy, aby se zmohla na tak bohatýrský projev sebeobrany. Pojmenovali jsme ji Ethelbert, uložili vzadu v landroveru a jeli dál.

Zanedlouho se v zapadajícím slunci zvedl kraj do řady mírných vlnek, a když jsme zahnuli za poslední z nich, vjeli jsme do krajiny, která na první pohled vypadala jak rovné dno dávno vyschlého jezera. Vroubil ji prstenec nízkých kopců a vlastně to byla jakási miniaturní prašná pánev vytvořená větrem, který sem zanesl písek z pobřeží za kopci a uložil ho v husté

dusivé vrstvě, zahlcující veškeré rostlinstvo. Když jsme se řítili přes ploché prostranství a vířili za sebou vějíř bílého prachu, zahlédli jsme v závětří pod kopci na druhé straně shluk zelených stromů, prvních, které jsme viděli od chvíle, kdy jsme vyjeli z Deseada. Jeli jsme dál a zjistili, že malá oáza stromů je ohraničena pěkným bílým plotem a uprostřed stojí ve stínu stromů hezký dřevěný dům, vesele natřený modře a bíle.

Z estancie nám vyšli naproti dva Huichiho peóni dost divokého vzezření. Měli dlouhé černé vlasy, temné blýskavé oči a na sobě bombacha a roztrhané košile. Pomohli nám vyložit z vozu výstroj, a zatímco jsme si rozbalovali věci a myli se, šli s Huichim zabít ovci a připravit na naši počest pečeni neboli asado. Huichi měl pod svahem, na kterém stál jeho dům, zbudovaný na pečení asada dokonalý prostor. Asado potřebuje prudký plamen, a protože v Patagonii fouká ustavičně vítr, musí se na oheň pořádně dohlížet, jinak by ho mohl vítr roznést po celém kraji a zapálit všechno vyschlé křoví na míle daleko. Aby se nic takového nestalo, dal Huichi vysadit pod kopcem veliký čtverec z cypřišů. Nechal je vyrůst do výšky asi tří a půl metru a pak jim usekl koruny, takže stromy, zasazené těsně vedle sebe, se hustě rozrostly, a jak se jim propletly větve, vytvořily téměř neproniknutelný živý plot. Huichi si dal vykopat do středu této cypřišové krabice úzkou chodbičku a vybudoval tam asi šestkrát čtyři metry široký prostor. Tady se peklo asado a pod ochranou hustých cypřišových stěn se dal bez obav rozdělávat oheň.

Než jsme se umyli a převlékli a než peóni zabili a stáhli ovci, snesla se tma. Zamířili jsme k asadu uprostřed cypřišové hradby. Jeden z peónů tu už zapálil obrovský oheň. Nad ním stál kolmo vražen do země veliký rožeň, na němž byla nabodnuta celá ovce, rozevřená jak ústřice. Rozložili jsme se na zemi kolem ohně, upíjeli červené víno a čekali, až se maso upeče.

Nejednou jsem v Argentině takhle seděl u ohně, na kterém se peklo asado, ale to první, v estancii seňora Huichiho, si navždycky zapamatuji jako nejskvělejší. Fantastická vůně hořícího dřeva se mísila s vůní pečeného masa, růžové a oranžové jazyky plamene ozařovaly zelené cypřišové stěny, zvenčí sem zuřivě dorážel vítr, ale umlkal a slábl v tichém vzdechu, když se zapletl do změti větví. A nad tím vším se klenula noční obloha, chvějící se hvězdami a osvětlená křehkým srpkem měsíce. Zdálo se mi, že jsem v životě nezažil nic příjemnějšího než takhle hltat plnými doušky lahodné měkké červené víno a pak se naklonit a uříznout si ze syčící ovce před sebou voňavý plátek masa, namočit si je v aji, ostré omáčce z octa, česneku a papriky, a pak si je vstrčit do úst, sladké jak ořech a báječně šťavnaté.

Za nějaký čas jsme se vrhali na ovci s čím dál většími přestávkami, a tu se Huichi zhluboka napil vína, utřel si hřbetem ruky ústa a přátelsky se na mne usmál přes rudé řeřavé ohniště, které leželo na zemi jako obrovské zapadající slunce.

“Ma?ana,” řekl s úsměvem, “půjdeme na ty pingüinos?”

“Si, si,” odpověděl jsem ospale a znovu se naklonil, jak jsem si ještě jednou chtěl z pouhé mlsnosti ukrojit poslední plátek křupavé kůže z chladnoucích zbytků ovce. “Maňana pingüinos.”

KAPITOLA II MOŘE ČÍŠNÍKŮ

Byl to statečný pták: bojoval se mnou podle všech pravidel a tlačil mne na ústup. Charles Darwin: Cesta kolem světa

Brzy ráno, ještě za tmy, mne probudil šramot v kuchyni; Huichi přecházel sem a tam, tiše si pro sebe hvízdal, cinkal kávovou konvicí a šálky a snažil se nás šetrně probudit. První mou reakcí bylo zabořit se ještě hlouběji pod hromadu měkkých, teploučkých, jak sušenky zbarvených guanačích kožešin na obrovské manželské posteli, kde jsme se s Jacquií úplně schovali. Po krátké

úvaze jsem si však řekl, že když je vzhůru Huichi, měl bych vstát také; každopádně mi bylo jasné, že vstát musím tak jako tak, abych zburcoval ostatní. Zhluboka jsem se tedy nadechl, odhodil přikrývky a křepce vyskočil z postele. Málokdy jsem tak litoval svého činu jako v té chvíli, neboť mi bylo, jak kdybych vyběhl z přetopené prádelny a vrhl se rovnou do horské bystřiny. S drkotajícími zuby jsem na sebe rychle naházel všechno šatstvo, které mi přišlo pod ruku, a doklopýtal do kuchyně. Huichi se na mne usmál, kývl a pak s nejhlubším porozuměním nalil do velkého šálku na dva prsty pálenky, dolil ji vřelou kávou a nápoj mi podal. Za chvíli mi bylo úplné vedro, svlékl jsem jeden ze tří svetrů a se škodolibou radostí vyháněl ostatní z postele.

Povzbuzeni pálenkou a kávou jsme konečně za bledého, narcisově žlutého svítání vyrazili a rozjeli se k místu, kde se vyskytují tučňáci. Jak jsme ujížděli, přebíhaly před kapotou landroveru skupinky tupě se tvářících ovcí, až se na nich třáslo rouno. Na jednom místě jsme projeli kolem dlouhého mělkého jezírka v rozsedlině mezi mírně zvlněnými kopci; na jeho okraji se krmili tři plameňáci, růžoví jako poupata bramboříku. Jeli jsme asi čtvrt hodiny a pak Huichi stočil landrover z hlavní cesty a zamířil po mírném návrší přes krajinu. Když jsme se blížili k vrcholu stráně, otočil se a přátelsky se na mne usmál.

“Ahora,” řekl, “ahora los pingüinos.”

To už jsme dojeli na samý vrchol a spatřili před sebou kolonii tučňáků.

Nízká hnědá křoviska před námi končila a místo nich se rozkládala rozsáhlá poušť sluncem rozpukaného písku. Od moře byla oddělena srpovitým hřebenem bílých písečných dun, velmi příkrých a některých až šedesát metrů vysokých. A právě v této pouštní oblasti, chráněni náručím dun před mořským větrem, si vytvořili tučňáci své město. Kam až oko dohlédlo, byla země poseta hnízdními norami, někde jen mělkými rýhami v písku, ale jinde i skoro dva metry hlubokými. Když se člověk rozhlédl po všech těch kráterech, měl dojem, jako by pozoroval silným teleskopem malý úsek měsíčního povrchu. Mezi krátery se kolébalo největší množství tučňáků, jaké jsem v životě viděl. Vypadali jak nepřehledný zástup číšníků a vážně se šourali sem a tam, jako kdyby se jim za celý život, kdy se museli vláčet s přeplněnými podnosy, zbortily hrudníky. Bylo jich fantastické množství, táhli se až k nejzazšímu obzoru a černobíle se leskli v oparu vedra. Byl to ohromující pohled. Pomalu jsme projížděli křovinami, až jsme dorazili k okraji gigantického úlu hnízdních nor, zastavili a vystoupili z landroveru.

Zůstali jsme stát a pozorovat tučňáky a tučňáci rovněž stáli a dívali se na nás s nesmírnou úctou a zájmem. Pokud jsme se drželi v blízkosti vozidla, nejevili nejmenší strach. Většinou byli dospělí, ale v každé hnízdní noře se skrývalo jedno nebo dvě mláďata, pořád ještě v dětských kabátcích. Malí tučňáčci nás pozorovali velkýma, měkce tmavýma očima a vypadali spíš jako baculaté nesmělé dívenky, které prvně vstoupily do společnosti a dostaly k té příležitosti trochu moc široké kožichy ze stříbrných lišek. Dospělí působili ve svých černobílých oblecích nesmírně elegantně a upraveně; kolem kořenů zobáku měli červené výrůstky a oči se jim leskly jasně, dravě, téměř obchodnicky. Když jsme se k nim přiblížili, ustoupili ke svým norám a varovně na nás točili hlavou ze strany na stranu, až se někdy i stalo, že se na nás dívali úplně obráceně. Jakmile jsme přišli ještě blíž, zalezli pozpátku do svých nor, rozzlobeně zavrtěli hlavou a zmizeli. Zato mláďatům vůbec nevadilo, když jsme se k nim přiblížili asi na metr, ale pak jim najednou povolily nervy a ptáčata se rychle obrátila a utíkala do hnízda, až jsme z nich viděli jen velké načepýřené zadečky a zoufale uhánějící nohy.

Nejdřív jsme se ve všem tom hluku a ruchu obrovské kolonie vůbec nevyznali. V neutichajícím šepotu větru ustavičně pípala mláďata a dlouze, protáhle, trochu hýkavě křičeli dospělí tučňáci. Stáli přitom strnule a zpříma, doširoka roztahovali ploutvičky na nohou a s radostným vzrušeným vřeštěním natahovali zobáky k modré obloze. Ze začátku člověk nevěděl, kam dřív pohlédnout, a všechen ten ustavičný pohyb dospělých i mláďat mu připadal náhodný a

bezúčelný. Po několika hodinách jsme si však zvykli na pobyt uprostřed tak nesmírného množství ptáků a začali objevovat určitý systém. Nejprve jsme pochopili, že většina pohybu v kolonii pochází od dospělých ptáků. Mnoho z nich stálo u svých hnízdních nor, zřejmě na hlídce u mláďat, ale spousta jich chodila sem a tam, někteří se vrhali do moře a jiní se už z vody vraceli. Vzdálené písečné duny byly přímo tečkované drobnými postavičkami plahočících se tučňáků; někteří šplhali po příkrých svazích a jiní po nich sjížděli dolů. To věčné putování do moře a zpátky zabralo tučňákům skoro celý den a dalo jim tolik úsilí, že stojí za podrobný popis. Po tři neděle, kdy jsme žili uprostřed téhle kolonie a den za dnem ji pečlivě pozorovali, jsme zjistili, že se tu odehrává toto:

Časně zrána se jeden z rodičů (samec nebo samice) vydá k moři a hnízdo nechá na starosti svému druhovi. Aby se dostal k moři, musí pták urazit přes dva kilometry cesty po

nejnamáhavějším a nejobtížnějším terénu, jaký si kdo dokáže představit. Nejprve se musí proplést spoustou hnízdních nor tvořících kolonii, a když se dostane na její okraj, vlastně na jakési předměstí, musí zdolávat pouštní oblast, kde písek je úplně ztvrdlý a sluncem rozpukaný na droboučké kousky jak skládačka. Hned po ránu se písek tak rozžhaví, že bolestivě pálí při pouhém dotyku, a přece se po něm tučňáci svědomitě plahočí a jen chvílemi si jako omámení maličko odpočinou. Cesta přes písečné plochy jim zabere asi půl hodiny. Když se konečně dostanou na kraj pouště, čeká je další překážka, písečné duny. Nad nepatrnými postavičkami ptáků se tyčí jako zasněžené vrcholky Himaláje, asi šedesát metrů vysoké, s příkrými svahy z jemného drolivého písku. Nám samotným přišlo zatěžko zdolávat tyto přesypy, natož když je má přelézat tak špatně vybavený pták, jako je tučňák.

Když dorazí tučňáci k úpatí dun, většinou se tak na deset minut zastaví a nabírají sil. Někteří tu jen zadumaně sedí, ale jiní padnou na bříško, těžce oddechují a leží. Jen si trochu odpočinou, zase srdnatě vstanou a zahájí výstup. Vzchopí se a prudce se rozběhnou do vrchu, jako by doufali, že si co nejrychleji odbudou nejhorší stoupání. Asi ve čtvrthodině cesty však ztrácejí tempo, postupují mnohem pomaleji a co chvíli si oddechují. Kopec je však čím dál tím příkřejší a tučňáci sebou musí plácnout na bříško, pomáhat si křídly a vylézat do svahu po čtyřech. Posledním prudkým náporem pak vítězoslavně dospějí nahoru, na chvíli se tam vzpřímeně postaví, nadšeně mávají křidýlky a pak se na deset minut svalí na bříška a odpočívají. Konečně dostihli poloviny cesty, a když tak leží na vrcholu duny, ostrém jak břitva, vidí už na necelý kilometr od sebe moře, které se chladivě a vábivě leskne. Než se však k němu dostanou, musí ještě slézt z druhé strany duny a překonat půl kilometru houští a několik set metrů oblázkového pobřeží.

Cesta dolů jim ovšem nedělá nejmenší těžkosti a zvládají ji dvěma způsoby, které jsou oba napohled ohromně zábavné. Buď se vydají dolů pěšky, nejdřív vykročí velmi poklidně, ale jak se duna svažuje čím dál prudčeji, utíkají rychleji a rychleji, až nakonec docela nedůstojně peláší, anebo kloužou dolů po bříškách a odrážejí se po písku křidýlky, docela jako by plavali. Ať užijí té či oné metody, dorazí dolů s malou lavinou jemného písku, vstanou, oklepají se a odhodlaně vyrazí křovím ke břehu. Na těchhle posledních pár set metrech si však zřejmě vytrpí nejvíce. Před nimi už leží moře, modré a lesklé, a lákavě šeptá u břehu, a oni k němu musí vléct svá unavená tělíčka přes kamenité pobřeží, kde jim skřípají a povolují oblázky pod nohama, takže na nich snadno ztrácejí rovnováhu. Konečně však překonají i tuhle překážku, podivně přikrčeni uběhnou poslední metr či dva k okraji vody a pak se najednou vzpřímí a vrhnou se do chladných vln. Asi deset minut se točí a potápějí v jiskřivých, sluncem prozářených vlnkách, omývají si z hlaviček a křídel prach a písek, blaženě třepetají rozpálenýma obolavěnýma nožkama ve vodě, mizí pod hladinou a zase se vynořují jako zátky. Skvěle se osvěží a pak se zas dají do vážné práce, pilně rybaří a zřejmě je nikterak netíží, že než dopraví všechnu nalovenou potravu hladovým

mláďatům, budou muset znovu prodělat celou tu těžkou cestu.

Když se doplahočí s nákladem ryb přes rozpálenou krajinu ke své kolonii, začíná jim další námaha, musí nakrmit nenasytná mláďata. Tento úkon připomíná něco mezi boxerským zápasem a utkáním ve volném stylu a pohled na něj je fascinující i zábavný. Kousek od místa, kde jsme denně parkovali s landroverem, žila ve svém hnízdě rodinka tučňáků. Rodiče i mláďata si na naši přítomnost tak zvykli, že nám dovolili, abychom se usadili asi na šest metrů od nich, odkud jsme viděli jasně každou podrobnost krmení a mohli i pohodlně filmovat.

Když rodič dospěl k okraji kolonie, musel cestou ke svému vlastnímu hnízdu s mláďaty čelit útokům několika tisíc mladých tučňáků. Všechna ta mláďata byla přesvědčena, že když se vrhnou jistým obchvatem na dospělého ptáka, donutí ho, aby vyvrhl všechnu potravu, kterou přináší. Dospělý se tedy musel obratně vyhýbat výpadům tlustých načepýřených mláďat a hbitě kličkovat sem a tam jako obratný střední útočník na fotbalovém hřišti. Obvykle se mu podařilo doběhnout až k vlastní noře, i když ho až tam zarytě pronásledovala dvě nebo tři cizí kuřata, pevně odhodlaná zmocnit se potravy. Jakmile však dospělý tučňák dorazil k domovu, rázem ztratil se svými pronásledovateli trpělivost, otočil se k nim a bez skrupulí je vypráskal: pustil se do nich tak zuřivě zobákem, že nad kolonií poletovala jak chmýří z pampelišek spousta jemňoučkého prachového peří.

Když tak donutil k ústupu cizí uličníky, obrátil se k vlastním kuřatům, která se k němu vrhla stejně jak ostatní a dorážela na něj s pronikavým sípavým křikem, hladově a nedočkavě. Dospělý pták si přidřepl u vchodu do nory, zamyšleně se zahleděl na své nohy a pohyboval hlavou, jako kdyby se snažil ubránit prudkému návalu škytavky. Jen to mláďata viděla, div se nezbláznila nadšením a nedočkavostí, vyrážela divoké sípavé skřeky, radostí celá bez sebe mávala křidélky, tiskla se těsně k rodiči, natahovala zobáky a klepala jimi o zobák dospělého ptáka. To trvalo asi třicet vteřin a vtom dospělý pták najednou s výrazem, nesmírné úlevy prudce vrhl a vrazil zobák tak hluboko do rozevřených zobáčků svých mláďat, až jsme měli dojem, že jakživ nevytáhne hlavu. Mláďata, spokojená a zřejmě neprobodnutá první dodávkou potravy skrznaskrz, si usedla na tlusté zadečky a na chviličku se zahloubala. Rodič mezitím honem využil trošičky volna, rychle se očistil a oprášil, pečlivě si načechral peří na hrudi, sklepal z nohou nejdrobnější kousíčky hlíny a pohyby, podobnými stříhání nůžek, si přejel zobákem křídla. Pak zívl, předklonil se jak člověk, když si chce dosáhnout na prsty nohou, křídla natáhl přímo za sebe a zeširoka rozevřel zobák. Nato upadl do transu, v jakém předtím strnula jeho mláďata. Asi pět minut bylo úplné ticho a pak začal rodič znovu s těmi škytavými pohyby a zmatek vypukl nanovo. Mláďata se probrala ze zažívacího rozjímání, vrhla se na rodiče a každé se snažilo nastavit mu první svůj zobák. Opět je rodič probodl jedno po druhém jakoby až k srdci svým zobákem a opět všichni upadli do dřímoty.

Rodiče a mláďata z hnízda, kde jsme si filmovali krmení, jsme pro usnadnění pojmů pojmenovali Jonesovi, podle anglického reklamního sloganu “vyrovnejte se Jonesovým”. Docela blízko Jonesovic obydlí bylo další hnízdo a v něm jediné drobné, velmi podvyživené kuřátko, kterému jsme říkali Henrietta Vacanttumová. Henrietta zřejmě doplácela na neutěšené rodinné poměry. Domyslil jsem si, že musí mít přitroublé anebo prostě neobyčejně líné rodiče, protože se vraceli s Henriettinou potravou dvakrát později než všichni ostatní tučňáci a přinášeli jí tak maličko, že chudinka Henrietta měla pořád hlad. O jejich způsobu života svědčilo i neuspořádané hnízdo, pouhá ledabyle vyhrabaná rýha, která byla tak mělká, že stěží chránila Henriettu před drsným počasím a zdaleka se nemohla rovnat pečlivě vykopané vilové rezidenci Jonesovy rodiny. Nebylo tedy divu, že Henrietta vypadala s těma svýma obrovskýma očima vyhladověle a zanedbaně a že nám jí bylo moc líto. Pořád číhala na něco k jídlu, a protože rodičům Jonesovým nezbylo než procházet cestou ke svému úhlednému hnízdu kolem Henriettiných dveří, statečně se

snažila je donutit, aby vyvrhli svůj úlovek, ještě než dorazí domů.

Většinou se o to pokoušela marně a za všechnu svou námahu byla odměněna jen přísnými klovanci, po nichž jí chmýří létalo ve velkých mračnech na všechny strany. Zhrzeně musela ustoupit a jen se zmučeně dívat, jak ty dvě hnusně tlusté Jonesovic dětičky hltají všechno jídlo. Jednou však náhodou přišla na způsob, jak šlohnout Jonesům trochu rodinné potravy a vyhnout se nepříjemným důsledkům. Vyčíhala si chvíli, kdy se rodič Jones chystal vyvrhnout potravu a začal pohybovat hlavou, jak kdyby na něj šla škytavka, a Jonesovic dětičky nadšeně kroužily kolem, mávaly křídly a sípaly. V rozhodujícím okamžiku se k nim Henrietta přidružila a opatrně zezadu obešla krmícího rodiče. Pak se dala do chraptivého křiku, zeširoka otevřela zobák a prostrčila hlavu buď přes rameno, anebo pod křídlem dospělého ptáka, ale pořád ještě se pro jistotu schovávala za ním, aby ji nepoznal. Rodič Jones, pobízený k většímu spěchu zeširoka otevřenými zobáky svého potomstva a plně soustředěný na úkol vyvrhnout úspěšně půl kila garnátů, si zřejmě vůbec nevšiml, že mu do všeobecného zmatku přibyla ještě třetí hlava. V posledním okamžiku vstrčil hlavu do prvního rozevřeného zobáčku, i když s jistým zoufalstvím, trochu jak cestující v letadle, který hledá před padesátou vzdušnou dírou svůj hnědý papírový sáček. Teprve když pominula poslední křeč a rodič Jones se mohl soustředit i na vnější záležitosti, uvědomil si, že krmil cizí dítě, a Henrietta musela hbitě utéct na svých velikých plochých nohách, aby unikla jeho zlobě. I když se však nestačila vzdálit dost rychle a dostala za svou nepravost výprask, tvářila se tak spokojeně, že jí ty hody určitě za potrestání stály.

V dobách, kdy do této oblasti zavítal Darwin, tu ještě žily zbytky patagonských indiánských kmenů a vedly svůj marný boj proti vyhlazení, jímž jim hrozil postup bílých osadníků a vojáků. O těchto Indiánech se mluví jako o lidech drsných a necivilizovaných, kteří si pro své vlastnosti nezasloužili křesťanské milosrdenství. A tak vyhynuli stejně jak mnoho živočišných druhů pod blahodárným vlivem civilizace a nikdo zřejmě jejich zániku nelitoval. V několika muzeích na severu i jihu Argentiny najdete pár pozůstatků jejich řemeslného umění (oštěpy, šípy atd.) a s nimi nevyhnutelně i velký, poněkud ponurý obraz, který se snaží znázornit méně příjemný sklon indiánské povahy, smilnost. Na každém z těchto obrazů najdete skupinu zarostlých, divoce vyhlížejících Indiánů, jak uhánějí na nezkrocených ořích, a vůdce té tlupy má vždycky přes sedlo přehozenu bílou ženu v průsvitném hávu, s poprsím tak mocně vyvinutým, že by se nad ním zamyslela leckterá dnešní filmová hvězda. Takový obraz visí v každém muzeu a liší se jen počtem znázorněných Indiánů a rozměry poprsí jejich oběti. Byla to pozoruhodná díla, a přece mě zaráželo, že ani jednou vedle nich nebyl vystaven obraz, který by ukazoval, jak skupina civilizovaných bílých mužů odváží na koni svůdnou indiánskou dívku, i když k tomu docházelo stejně často (ne-li častěji) jako k znásilnění bílých žen. Tyto temperamentní, leč špatně malované výjevy měly však jeden pozoruhodný rys. Snažily se zřejmě ukázat Indiány v co nejhorším světle, a přitom se jim podařilo zachytit divoké krásné lidi a naplnit člověka smutkem, že již nežijí. Když jsme dojeli do Patagonie, horlivě jsem proto pátral po nějakých památkách po těchto domorodých obyvatelích a kdekoho jsem se vyptával, co se tu o nich povídá. Vyslechl jsem bohužel spoustu nic neříkajících historek, ale pokud jde o památky, ukázalo se, že jsem se nemohl rozjet na lepší místo nežli do tohoto hlavního města tučňáků.

Jednou večer, když jsme se po celodenním namáhavém filmování vrátili do estancie a popíjeli u ohně maté, zeptal jsem se prostřednictvím Marie seňora Huichiho, jestli v tomhle kraji žilo hodně indiánských kmenů. Formuloval jsem svou otázku co nejopatrněji, protože jsem se dověděl, že panu Huichimu koluje v žilách indiánská krev, a nevěděl jsem, jestli je na to hrdý, nebo ne. Seňor Huichi se usmál svým pomalým mírným úsměvem a prozradil mi, že estancie a její okolí patřily k největším střediskům patagonských Indiánů a že v místech, kde žijí tučňáci, se pořád ještě najdou doklady o jejich existenci. Jaké doklady, ptal jsem se dychtivě. Huichi se

znovu usmál, vstal a zmizel ve své ztemnělé ložnici. Slyšel jsem ho, jak vytahuje zpod postele krabici, a když se vrátil, nesl ji v rukou a položil na stůl. Sundal víko, vysypal obsah krabice na bílý ubrus a já úplně užasl.

Jak jsem řekl, viděl jsem v muzeích různé památky, ale s tímhle se nedaly vůbec srovnávat, neboť pan Huichi převrátil na stůl duhově zbarvenou hromadu předmětů, které byly úchvatné nejen svým zbarvením, ale i krásou. Před našima očima se objevily hroty šípů od maličkých, křehkého vzhledu, ne větších než nehet na malíčku, až po hrot velký jak vejce. Lžíce vyrobené z lastur mořských mlžů, dlouhé vyřezávané kamenné lopatky na vydlabávání jedlých měkkýšů z ulit, šípové hroty s okraji ostrými jako břitva, koule na boleadoras k chytání pštrosů, kulaté jako kulečníkové koule, s úzkým zářezem kolem rovníků k upevnění řemínků, na kterých visely, a tak neuvěřitelně dokonalé, až člověk nemohl uvěřit, že je někdo dokázal s takovou přesností udělat bez pomoci stroje. A pak tu byly čistě ozdobné předměty: krásné proděravělé lastury, které se daly nosit jako náušnice, náramek zrobený z dokonale sladěných mléčně zelených kamínků, podobných nefritu, lachtaní kost, useknutá a zaříznutá do tvaru nože, který byl zřejmě vyroben spíš pro ozdobu než k užitku. Vzorek měl z prostě řazených čárek, ale nesmírně pečlivě vyřezaných.

Seděl jsem a s nadšením zíral na všechnu tu krásu. Některé šípové hroty byly tak maličké, až jsem nemohl ani uvěřit, že je někdo prostým způsobem vysekal, ale stačilo podržet je proti světlu a hned se poznalo, kde jsou odštípnuty slabounké plátečky kamene. Ještě neuvěřitelnější mi připadalo, že každý, i sebemenší z těch hrotů měl drobounce zoubkovaný okraj, aby byl ještě pronikavější a ostřejší. Když jsem si prohlížel tyto předměty, zaujalo mne náhle jejich zbarvení. Na březích, kde žili tučňáci, měly skoro všechny kamínky hnědou anebo černou barvu; chtěl-li člověk najít opravdu pěkně zbarvené, dlouho se nahledal. A přece všechny šípové hroty, ať sebemenší, všechny hroty oštěpů a vlastně všechny kousíčky kamene, které tu byly použity, vybral kdosi pro jejich krásu. Seřadil jsem hroty šípů a oštěpů do řad na ubrusu, a jak tu tak ležely, leskly se jako jemné listy nějakého pohádkově krásného stromu. Některé byly červené, s temnější žilkou barvy krve, jiné zelené s jemným bílým krajkovím na povrchu, modrobílé jak perlorodka i žlutobílé, pokryté tečkami nejasného modrého či černého vzoru v místech, kde kámen potřísnily šťávy země. Každý ten kousek byl uměleckým dílem, překrásně utvářeným, pečlivě a jemně vysekaným, zaostřeným a ohlazeným, vyrobeným z nejnádhernějšího kousku kamene, který jeho tvůrce nalezl. Jasně se na nich poznalo, že je někdo udělal s láskou. A já si připomněl, že je vytvářeli ti barbarští, drsní, divocí a naprosto necivilizovaní Indiáni, jejichž zániku zřejmě nikdo nelituje.

Huichi měl asi radost, s jakým zájmem a obdivem si prohlížím jeho sbírku, vrátil se do ložnice a vylovil další krabici. V té se skrývala zvláštní zbraň vyřezaná z kamene; vypadala jako malá činka. Střední tyč, spojující dvě velké nemotorné kamenné koule, se člověku snadno vešla do dlaně, takže měl jednu velkou kamennou kouli nad pěstí a druhou pod ní. Celá ta věcička vážila asi kilogram a tvořila tak strašnou zbraň, že by dokázala lehce rozrazit člověku lebku. Další předmět v krabici, který Huichi nábožně vybalil z hedvábného papíru, však vypadal, jako by jej někdo touhle kamennou palicí zasáhl. Byla to indiánská lebka bílá jak slonovina, s velkým, na okraji rozštěpeným otvorem, který se táhl přes vrch temene.

Huichi mi vysvětlil, že už po léta, kdykoli ho práce zavede na konec estancie, kde žijí tučňáci, pátrá po indiánských památkách. Indiáni prý obývali velké území v této oblasti, ale nikdo nevěděl proč. Huichi se domníval, že jim obrovské rovné prostranství, kde teď hnízdí tučňáci, sloužilo jako aréna a že se tu mladí muži cvičili ve střelbě z luku a šípu, ve vrhu oštěpem a v umění zaplést nohy zvířat do boleadoras. Vyprávěl mi, že za velkými písečnými dunami se nacházejí rozsáhlé haldy prázdných mořských lastur. Povšiml jsem si sám těch obrovských bílých

hromad, které se prostírají i na kilometr kolem a sahají asi na metr vysoko, ale filmování tučňáků mě tak zaujalo, že jsem na ně zas rychle zapomněl. Podle Huichiho teorie tu bylo rekreační území, jakési indiánské Margate. Indiáni se sem vypravovali, aby si pochutnali na šťavnatých měkkýších, kterých tu bylo spousta, a našli si na oblázkovém pobřeží kamínky. Z těch si pak vyrobili zbraně a vyhledali si pěkné prostranství, kde by se se zbraněmi pocvičili. Z jakého jiného důvodu by se tu mohly dochovat všechny ty velké hromady prázdných lastur a jak jinak by mohlo zůstat na písečných dunách a oblázkových březích tolik šípových a oštěpových hrotů, přetržených náhrdelníků a tu a tam i roztříštěná lebka? Musím uznat, že mi názor pana Huichiho připadal úplně pravděpodobný, i když profesionální archeolog by jistě hbitě našel argument, jímž by ho vyvrátil. Přímo mě děsilo pomyšlení, kolik jemňoučkých a překrásných šípových hrotů jsme asi roztříštili a rozdrtili koly landroveru, když jsme vesele zajížděli do města tučňáků a zase se vraceli. Rozhodl jsem se, že až nazítří skončíme filmování, pustíme se všichni do hledání šípových hrotů.

Náhodou jsme měli druhý den jen asi dvě hodiny přijatelného sluníčka, při kterém se dalo filmovat, a zbytek dne jsme lezli v podivuhodných dětinských pozicích sem a tam po dunách a pátrali po šípových hrotech a jiných indiánských památkách. Brzy jsem zjistil, že to není zdaleka tak snadné, jak jsem si představoval. Huichi měl už kolikaletý cvik a s obdivuhodnou přesností dokázal rozeznat droboučké indiánské předměty i na značnou vzdálenost.

“Esta, una,” řekl s úsměvem a ukázal špičkou střevíce na velkou hromadu oblázků. Rozhořčeně jsem se na dotyčné místo zadíval, ale neviděl jsem nic než neopracované kousky kamene.

“Esta,” řekl znovu, shýbl se a zvedl ze země krásný, jako list tvarovaný šípový hrot, který mi ležel na pár centimetrů od ruky. Jen mi ho ukázal, rozeznal jsem ho tak přesně, že jsem nemohl pochopit, jak to, že jsem ho nezahlédl hned. Jak den plynul, postupně jsme se zdokonalili a hromada našich nálezů rychle rostla. Huichi se však pořád ještě uličnicky radoval, protože si klidně a vzpřímeně kráčel vedle mne, zatímco já se lopotně plazil přes duny, a když jsem si už myslel, že jsem některé místo důkladně prohledal, shýbl se a našel tři šípové hroty, které mi jaksi unikly. Dělo se to s naprosto monotónní pravidelností, bolela mne hlava a oči jsem měl zanesené pískem a začal jsem Huichiho podezírat, jestli nemá pár těch hrotů schovaných jako kouzelník v dlani a jenom nepředstírá, že je našel, aby si že mě vystřelil. Vtom se však moje nepěkné pochybnosti rozplynuly, neboť Huichi se najednou předklonil a ukázal k oblázkům, mezi nimiž jsem zrovna pátral.

“Esto,” řekl, shýbl se a ukázal mi kousíček žlutého kamene, vykukující zpod hromady oblázků. Nevěřícně jsem se na kámen zadíval. Pak jsem ho opatrně uchopil mezi prsty a vytáhl zpod oblázků dokonalý žlutý šípový hrot s okraji zubatými jak pila. Byl ho vidět necelý centimetr, a přece ho Huichi zahlédl.

Netrvalo dlouho a přetrumfl jsem já jeho. Přelézal jsem písečnou dunu k dalšímu pásu oblázků, najednou se přede mnou cosi bíle zablesklo a já to vyhrábl prstem od nohy. Shýbl jsem se, zvedl to a k svému úžasu zjistil, že držím v ruce překrásný harpunový hrot, asi patnáct centimetrů dlouhý a nádherně vyřezaný z lachtaní kosti. Zavolal jsem na Huichiho, a když můj hostitel viděl, co jsem nalezl, oči se mu rozšířily úžasem. Opatrně si ode mne hrot vzal, setřel z něj písek a pak jej s uchváceným úsměvem znovu a znovu převracel v rukou. Vysvětlil mi, že najít takový harpunový hrot je něco nesmírně vzácného. Sám našel jenom jeden, a ten byl tak rozdrcený, že ani nestál za schování. Od té doby už dlouho marně hledá do své sbírky dokonalý exemplář.

Pomalu se už schylovalo k večeru a my pořád ještě lezli po dunách, skrčeni a zabráni do práce. Zašel jsem za písečný výběžek a octl se v maličkém údolíčku mezi vysokými dunami,

zdobeném asi třemi zvrásnělými bradavičnatými stromy. Zastavil jsem se a chtěl si zapálit cigaretu a trochu protáhnout bolavá záda. Slunce se chystalo k západu, obloha zrůžověla a zezelenala, a až na slabounký šepot moře a větru bylo kolem ticho a klidno. Pomalu jsem procházel údolíčkem a tu jsem najednou před sebou postřehl jakýsi nepatrný pohyb. Po vrcholku duny utíkal jak hračka natočená na klíček malý pásovec štětinatý, který si tu zvečera nedočkavě hledal potravu. Díval jsem se za ním, dokud mi nezmizel za dunami, a pak jsem šel dál. Překvapilo mne, když jsem pod jedním keřem zahlédl párek tučňáků, protože si obvykle nebudují nory v tak jemném písku. Tenhle pár si však zvolil údolíčko z jakéhosi vlastního důvodu a vyhrabal si tu dost neumělou jamku, kde usadil jediné načepýřené mládě. Rodiče po mně začali klapat zobáky jako kastanětami a točili hlavami rozhořčením, že jim tak ruším jejich samotu. Chviličku jsem se na ně díval a tu jsem zahlédl cosi napůl skrytého v hromádce písku, kterou vyhrabali, když si hloubili noru. Bylo to krásně hladké a bílé. Vykročil jsem, a i když tučňáci div nevyletěli z kůže rozčilením, odhrábl jsem písek. A tu přede mnou ležela dokonale zachovalá indiánská lebka, kterou ptáci zřejmě vyhrabali ze země.

Usedl jsem s lebkou na koleně, vykouřil další cigaretu a přemýšlel. Uvažoval jsem, jak asi vypadal ten zemřelý Indián. Představoval jsem si ho, jak sedí na bobku u řeky, pečlivě a obratně odsekává nepatrné odštěpky kamene a vyrábí jeden z těch krásných šípových hrotů, jaké mi teď vržou a chrastí v kapse. V duchu jsem ho viděl, jak s krásným hnědým obličejem a temnýma očima vzpřímeně sedí na divokém neokovaném koni, vlasy mu splývají až na ramena a těsně si přitahuje k tělu řasnatý hnědý plášť z kůže lamy guanako. Díval jsem se do prázdných očních důlků v lebce a toužil jsem setkat se s člověkem, který vytvořil něco tak krásného, jako jsou tyto šípové hroty. Uvažoval jsem, jestli mám odvézt lebku do Anglie a postavit si ji na čestné místo ve své pracovně, uprostřed nejrůznějších uměleckých předmětů, ale pak jsem se rozhlédl a rychle ten nápad zavrhl. Obloha byla teď živě, výrazně modrá s růžovými a zelenými šmouhami mračen. Vítr před sebou hnal písek v maličkých, tiše syčících proudech. Podivuhodná, jakoby začarovaná křoviska příjemně a melodicky praskala. Měl jsem pocit, že Indián by raději odpočíval mezi tvory obývajícími zemi, která mu kdysi patřila, mezi tučňáky a pásovci. A tak jsem vyhrabal do písku jámu, lebku do ní uložil a pečlivě zakryl. Pak jsem se postavil a najednou mne ovládl pocit, jako by ta temnějící krajina posmutněla a zemřelý Indián byl někde docela blízko. Skoro jsem věřil, že kdybych se rychle ohlédl, uvidím ho, jak se rýsuje na svém koni proti barevné obloze. V duchu jsem si vyhuboval, že začínám příliš podléhat svým dojmům, a vrátil jsem se k landroveru.

Když jsme se kodrcali a poskakovali soumrakem zpátky k estonců, řekl Huichi tiše Marii:

“Víte, seňorito, tak mi připadá, že tady je pořád smutno. Tuším tu na každém kroku ty Indiány. Všude kolem jsou jejich duchové a člověku je jich líto, protože to asi moc šťastní duchové nejsou.”

Přesně tak jsem to cítil i já.

Druhý den, než jsme odjeli, jsem věnoval Huichimu harpunový hrot, který jsem našel. Loučil jsem se se svým drahocenným nálezem s krvácejícím srdcem, ale Huichi pro nás tolik udělal, že to byla jen malá odplata za jeho laskavost. Měl velkou radost a vím, že teď schovává hrot nábožně zabalený v krabici pod postelí, nepříliš daleko od místa, kam tento předmět patří a kde by teď měl ležet zahrabán ve vysokých zářících dunách a cítit nad sebou jen přesypávající se písek a těžké kroky tučňáků.

KAPITOLA III ZLATÉ STÁDO

Zřejmě byli dobrosrdečné povahy a v hlubokém spánku leželi jeden přes druhého jako

vepři,

Charles Darwin: Cesta kolem světa

Kolonie tučňáků nedaleko Huichiho estancie byla naším nejjižnějším cílem. Pak jsme za sebou zanechali Deseado a ujížděli k severu přes červený rovinatý kraj nepřerušovaných křovisek směrem k poloostrovu Valdez, kde jsem podle ujišťování zasvěcených měl najít velkou kolonii lachtanů jihoamerických a jedinou dochovanou kolonii rypoušů sloních v Argentině.

Poloostrov Valdez leží na pobřeží provincie Chubut. Je to území připomínající tvarem sekeru, asi sto třicet kilometrů dlouhé a čtyřicet široké. Poloostrov vlastně vypadá spíš jako ostrov, protože ho s pevninou spojuje tak úzká šíje, že když po ní jedete autem, vidíte po obou stranách silnice moře. Když jsme dojeli na Valdez, připadalo nám, jako bychom se octli v docela novém světě. Až do té doby jsme celé dny projížděli fádní jednobarevnou patagonskou krajinou, plochou jak kulečníkový stůl a zřejmě úplně bez života. A pak jsme přejeli úzkou šíji, za níž ležel poloostrov, a krajina kolem nás se úplně změnila. Tady se neprostíralo červeně až k obzoru nízké trnité křoví, ale všude kolem se rozkládal kraj žlutý jako blatouch, keře tu byly vyšší, zelenější a každý z nich zdobilo bohatství žlutých kvítků. Krajina už nebyla plochá, ale mírně zvlněná a táhla se až k obzoru jak žluté moře chvějící se v slunci.

Nejenže se změnila barva a nálada krajiny, ale náhle všechno kolem i ožilo. Ujížděli jsme po rezavé hliněné silnici, bujně poseté výmoly, z kterých nám vždycky div neprasklo v zádech, když tu mě upoutal v podrostu při kraji silnice jakýsi rychlý pohyb. Odtrhl jsem oči od děr a výmolů, pohlédl doprava a rázem jsem dupl tak prudce na brzdu, až si všechny členky výpravy začaly rozhořčeně stěžovat. Ukázal jsem jim však prostě vpravo a rázem ztichly.

Na jedné straně silnice stálo po kolena ponořeno ve žlutých křoviscích stádo šesti guanak a dívalo se na nás s inteligentním zaujetím. Guanako jsou, jak známo, divokými příbuznými lamy krotké a čekal jsem, že uvidím zvířata stejně podsaditá, jako je lama, se špinavou hnědou srstí. Aspoň tak jsem si pamatoval lamu, kterou jsem viděl před mnoha lety v jedné zoologické zahradě. Buď mě však zmátla paměť, nebo jsem tenkrát viděl zvlášť zbědovaný exemplář. Rozhodně mě ta vzpomínka ani v nejmenším nepřipravila na velkolepý pohled, který skýtaly divoké guanako.

Jedno ze zvířat, zřejmě samec, stálo kousek před ostatními, asi na deset metrů od nás. Mělo dlouhé štíhlé nohy jako závodní kůň, pružné tělo a dlouhý ladný krk, připomínající krk žirafy. Obličej mělo mnohem delší a užší než lama krotká, ale se stejně povýšeným výrazem a oči tmavé a veliké. Samec pozvedl hlavu, prohlížel si nás, jako kdyby se na nás díval lorňonem, a stříhal malýma, pěkně tvarovanýma ušima. Za ním stály v těsné poslušné skupince jeho tři ženy a dvě děti, velké asi jak teriér a dívaly se kolem sebe tak široce rozevřenýma nevinnýma očima, že ženské členky naší výpravy žasly nadšením, což dávaly najevo prazvláštními zvuky. Lamy vůbec nebyly špinavě hnědé, jak jsem čekal, ale přímo zářily. Krk a nohy měly jasně žluté, jako když se slunce opře do písku, a těla porostlá hustou, sytě hnědou srstí barvy dobře vypečených sušenek. Napadlo mě, že se mi taková příležitost už nikdy nemusí naskytnout, a rozhodl jsem se, že vystoupím z landroveru a divoké lamy nafilmuji. Uchopil jsem kameru a pomalinku, opatrně otevřel dveře. Samec vztyčil uši a pozoroval mé počínání s očividným podezřením. Zavřel jsem pomalu dveře landroveru a začal zvedat kameru. To však stačilo. Lamám nijak zvlášť nevadilo, že jsem vystoupil z vozu, ale když jsem začal zvedat k ramenu ten černý předmět, podezřele podobný pušce, dostaly strach. Samec si odfrkl, otočil se, cválal pryč a hnal před sebou své manželky a děti. Děti dospěly zřejmě k názoru, že je to náramná legrace, a začaly pobíhat kolem dokola, dokud je otec nepovolal několika dobře mířenými kopanci k pořádku. Když doběhly

lamy o kus dál, přešly z prvního prudkého cvalu do klidného strnulého klusu. Vypadaly s těmi svými rudohnědými a žlutými kožíšky jako nějaká zvláštní houpací zvířátka z perníku a jemně se pohupovaly dál a dál zlatým křovím.

Když jsme přejížděli poloostrov, viděli jsme takových skupinek divokých lam ještě mnoho; obvykle stála tři nebo čtyři zvířata pohromadě, ale jednou jsem zahlédl skupinku proti kopci, a jak se jasně rýsovala proti modré obloze, napočítal jsem ve stádu osm kusů. Povšiml jsem si, že směrem ke středu poloostrova guanak ubývá a ještě méně je jich vidět blíže k pobřeží. Kdykoliv jsme je však zahlédli, byly velmi opatrné a neklidné a při prvním náznaku, že se nablízku děje něco neobvyklého, rychle odklusaly. Jsou totiž neustále pronásledovány místními farmáři a z trpké zkušenosti se poučily, že opatrnosti nikdy nezbývá.

Kvečeru jsme se blížili k Punta del Norte na východním břehu poloostrova a silnice přešla do skoro neznatelných vyježděných kolejí, které se vinuly tak klikatě a nejasně křovím, až jsem zapochyboval, jestli vůbec někam vedou. Vtom však, zrovna když jsem si už začínal myslet, že jsme zabloudili na špatnou cestu, se před námi vynořila malá bílá estancie s pevně zabedněnými okenicemi a nalevo od ní velká stodola neboli galpón. Protože vím, že v galpónu se většinou soustředí veškeré dění estancie, zamířil jsem k němu a zastavil. Rázem vyběhli tři velcí tlustí psi a divoce se na nás rozštěkali. Za chvíli zřejmě usoudili, že učinili své povinnosti zadost, a nadšeně začali zalévat kola landroveru. Ze stodoly vyšli tři peóni, osmahlí, hubení, trochu divoce vyhlížející muži s širokými dychtivými úsměvy. Byli celí šťastní, že jsme přijeli, protože sem jen málokdy zavítají cizí lidé. Horlivě nás pobízeli, abychom šli dál do stodoly, přinesli nám židle a za půl hodiny, zatímco jsme tam seděli a vyprávěli, proč jsme přijeli, zabili ovci a připravili velké asado.

Zřejmě je úplně nadchlo pomyšlení, že se k nim vláčím až z Anglie, abych pochytal a nafilmoval bichos, a bezpochyby si mysleli, že to nemám v hlavě v pořádku. Byli však příliš zdvořilí, než aby to na sobě dali znát. Když jsem se zeptal na lachtany a rypouše, ochotně mi všechno vypověděli. Vysvětlili mi, že rypouši mají teď zrovna mláďata a pečují o ně. To znamená, že už se nenajdou u pobřeží nedaleko lachtanů, na svém oblíbeném místě, které jim sloužilo jako porodnice. Rozptýlili se porůznu sem a tam po břehu a nedají se snadno najít, i když nejraději vyhledávají asi dvě nebo tři místa a tam by se možná dali zastihnout. Těm jejich oblíbeným útočištím se říká velmi hezky, elefanterie. Peóni nám vyznačili na mapě místa, kde by se takové elefanterie daly najít, a ukázali mi, kde se soustředí nejvíc lachtanů. Ty bychom měli najít lehko, ujišťovali nás, protože mají zrovna mladé a zůstali všichni na pobřeží, kde je k nim snadný přístup. Navíc je zrovna kousek od kolonie lachtanů pěkné tábořiště, rovné travnaté prostranství, chráněné ze všech stran proti větru mírnou vyvýšeninou. Povzbuzeni těmito zprávami jsme vypili další víno, snědli spousty pečeného skopového a potom vlezli znovu do landroveru a odjeli hledat popisované tábořiště.

Našli jsme je docela snadno a bylo opravdu tak výhodné, jak nám peóni slibovali, malá, plochá rovinka, porostlá drsnou trávou a tu a tam nízkými zkroucenými suchými keříky. Ze tří stran byla chráněna zahnutým pásem nízkých kopců, porostlých žlutě kvetoucími keři, a ze čtvrté strany ležela mezi planinkou a mořem vysoká hradba oblázků. Poskytovala nám aspoň jakous takous ochranu, ale i tak vál od moře silný vytrvalý vítr, teď kvečeru hodně studený. Dohodli jsme se, že tři ženské členky naší výpravy budou spát v landroveru a já pod ním. Pak jsme vykopali jámu, nasbírali chrastí a rozdělali oheň, abychom si uvařili čaj. S ohněm jsme museli zacházet velmi opatrně, protože nás obklopovaly nekonečné hektary křovisek vyschlých jak troud a při troše neopatrnosti by nám prudký vítr mohl odnést všechen oheň a shodit ho někde v křoví. Nechtěl jsem raději ani pomyslet, jaký by potom vypukl požár.

Slunce zapadalo do hnízda růžových, rudých a černých mračen a na chvilku nás obklopilo

zelené šero. Pak se setmělo, vyšel veliký žlutý měsíc a shlížel na nás, jak se tam krčíme u ohně, zachumláni do všeho oblečení, co jsme jen mohli sehnat, abychom se ubránili větru, který teď foukal pořádně zostra. Osazenstvo landroveru konečně nalezlo dovnitř, s velkým brbláním a hádáním, kam patří které nohy, a já sebral své tři deky, přikryl oheň hlínou a ustlal si pod zadní nápravou vozu. Ačkoliv jsem na sobě měl tři svetry, dvoje kalhoty, tlustý vlněný kabát a teplou čepici a ležel jsem zamotán do tří přikrývek, bylo mi pořád ještě zima, a když jsem se celý rozklepaný snažil aspoň napolo usnout, umiňoval jsem si v duchu, že zítra se uložíme docela jinak.

Probudil jsem se do slabě osvětleného ticha těsně před svítáním, kdy jako by i moře utichlo. Vítr se v noci stočil a kola landroveru mě teď vůbec nechránila. Okolní kopce se černě odrážely od modrozelené předjitřní oblohy a kolem bylo úplně ticho, jen vítr syčel a slabě hučel příboj. Ležel jsem, roztřesený zimou ve svém kokonu z teplého oblečení a dek, a rozhodoval se, jestli mám vstát a rozdělat oheň na čaj, anebo ne. Byl jsem sice notně prokřehlý, ale pořád mi bylo přece jen tepleji, než kdybych měl chodit po táboru a sbírat chrastí, a tak jsem si řekl, že ještě raději nevylezu. Snažil jsem se vytáhnout z kapsy kabátu cigaretu a nepustit přitom do svého aspoň trošičku zahřátého kokonu skučící vítr, a tu jsem najednou viděl, že máme návštěvu.

Kde se vzala, tu se vzala, jako by najednou spadla z nebe, stála přede mnou lama guanako. Docela nehybně stanula asi na sedm metrů ode mne, s překvapením a nelibostí si mne prohlížela a stříhala pěknýma ušima. Pak otočila hlavu a zavětřila a já spatřil jasně proti obloze její profil. Tvářila se stejně povýšeně jak všechny lamy, s aristokratickou opovržlivostí, jak kdyby dobře věděla, že se už tři noci nepřevlékám a spím v šatech, v kterých chodím celý den. Jemně pozvedla přední nožku a hádavě se na mne zadívala. Vtom k ní asi donesl vítr můj pach, protože najednou strnula, maličko se zamyslela a pak říhla.

Nebyl to však jen nepatrný prohřešek proti dobrému chování, lehké škytnutí, jaké může uklouznout každému, ale dobře načasované, hlasité a dlouhé říhnutí, prodchnuté orientálním temperamentem. Lama ještě chvíli postála a opovržlivě se na mne dívala, jako by se chtěla přesvědčit, jestli mi vůbec došlo její upozornění, co soudí o mých kvalitách, a patřičně jsem pokrotl. Pak se otočila, zmizela stejně náhle, jako se objevila, a já slyšel jen tichý šelest, jak narážela nohama o nízké keříky. Chvíli jsem čekal, jestli se nevrátí, ale zřejmě si odešla vyřídit jakési vlastní záležitosti, a tak jsem si zapálil cigaretu, a dokud nevyšlo slunce, jsem kouřil a klepal se zimou.

Když jsme se nasnídali a všichni více či méně nabyli vědomí, odpojili jsme vlek, vyndali všechnu výstroj z landroveru a navršili ji na zem pod velké nepromokavé plachty, zkontrolovali jsme filmovací vybavení, připravili si obložené chleby a kávu a vydali se hledat lachtany. Peóni nám poradili, že když pojedeme asi kilometr po cestě a pak zabočíme přes volnou krajinu k moři, snadno kolonii najdeme. Zapomněli však dodat, že jízda přes tenhle kraj nás může stát nervy i páteře, protože půda je tu zvláštním způsobem zvrásnělá a vymletá a všechny ty smrtelné pasti jsou skryty v houští, takže než se vzpamatujete, vjedete do nich za tak příšerného skřípění křovin o boky landroveru, až máte pocit, že se někde nablízku hlasitě chechtá nějaký maniak. Nakonec jsem si řekl, že jestli nechceme zlomit pero anebo píchnout duši, měli bychom se radši vydat dál pěšky. Našel jsem aspoň trochu rovnější místo, zaparkoval vůz a vystoupili jsme. Ihned k nám dolehl jakýsi podivný zvuk, připomínající rozvášněný řev fotbalových diváků. Prošli jsme zlatým houštím, které nám sahalo až k pasu, dorazili k nízkému útesu a tu přímo před námi ležela na oblázkovém pobřeží při kraji zpěněných vln kolonie lachtanů jihoamerických.

Sotva jsme dorazili k bodu, odkud se dali dobře pozorovat, přímo nás udeřil strašlivý rámus, řev, bečení, chrčení a kašlání, hluk, neustále se vlnící, jak když se v obrovském rendlíku vaří ovesná kaše. Kolonii tvořilo asi sedm set lachtanů, rozložených po pobřeží v přibližně čtyři

metry širokém pásu a nacpaných tak těsně na sobě, že když se zvířata trochu pohnula a převalila na sluníčku, zlatě zazářila jako neklidný roj včel. Úplně jsem zapomněl na filmování a jenom jsem seděl na bobku na kraji útesu a v naprostém vytržení zíral dolů na to úchvatné shromáždění zvířat.

Zprvu jsme zjistili, podobně jako u kolonie tučňáků, že je tu taková vřava, zmatek a rámus, až se vůbec nedokážeme orientovat a jen se rozhlížíme sem a tam po té obrovské ploše zvířat a marně se snažíme zachytit a vysvětlit každý jejich pohyb. Za chvíli se nám z toho všeho začala točit hlava. Asi za hodinu nás trochu přešlo omráčení z fantastického množství lachtanů, které jsme měli přímo před očima, a dokázali jsme se soustředit.

Nejdřív nás nadlouho upoutali dospělí samci, protože byli neobyčejně mohutní. Jakživ jsem neviděl tak hrdá a majestátní zvířata. Seděli s tvářemi obrácenými vzhůru, s rozcuchanými krky zvrácenými nazad, až se jim tuk skládal do záhybů, a dívali se svými tlustými těžkopádnými obličeji s tupými nosy k obloze s neuvěřitelně okázalou nadutostí. Stavěni byli jak boxeři, obrovská svalnatá ramena se jim zužovala ke štíhlým zadkům a nepřiměřeně končila párem směšných nohou. Na nohou měli lachtani dlouhé tenké prsty, pečlivě spojené blánami, jako by si z jakéhosi důvodu, známého jen jim samým, navlékli velmi elegantní potápěčské ploutve. Chvílemi jsme vídali takového starého samce, jak spí natažený na písku, mručí si a chrápe, a přitom mává na konci těla velkými ploutvemi a natahuje štíhlé prsty se vším půvabem a jemností orientální tanečnice. Při chůzi měli lachtani vystrčené tyto velké, jakoby žabí ploutve po obou stranách těla, a protože se pohupovali, jako by tančili rumbu, vypadali ohromně směšně. Jejich zbarvení se pohybovalo od čokoládové po sytě perníkovou hněď a na rozcuchané srsti na ramenou a krku přecházelo do terakotové červeně. Krásně se odráželi od svých žen, které byly mnohem menší a elegantně oblečené ve stříbrných nebo zlatých kožíšcích. Manželé byli obrovští hromotluci, ale ženy štíhlé, pružné a svůdné, s hezkými zašpičatělými obličejíky a s velkýma něžnýma očima. Přímo ztělesňovaly ženskost, tak byly půvabné, krásné, koketní a současně milující. Prostě božské bytosti, a já se rozhodl, že kdybych měl sebemenší příležitost stát se na tomhle světě zvířetem, nejradši bych byl lachtanem, abych měl tak báječnou ženu.

Kolonie se mohla usídlit skoro na deseti kilometrech pobřeží, ale ležela v těsném konglomerátu na pruhu asi čtyři sta metrů dlouhém. Nabyl jsem dojmu, že kdyby se lachtani jen trochu rozptýlili, mohli si ušetřit spoustu nepříjemností, protože jak tak leželi těsně na sobě, museli se samci v jednom kuse rozčilovat kvůli svým ženám a v celé kolonii ustavičně docházelo k rvačkám. Bohužel musím přiznat, že se tak dělo hlavně vinou žen. Sotva měly samičky jen chviličku pocit, že je muž nehlídá, půvabně se přesunuly po písku k další skupině a tam zůstaly sedět a roztouženě hleděly na dalšího samce. Jen hodně upjatý a puritánský lachtan by dokázal odolat těm prosícím něžným očím. Než však vůbec stačilo dojít k nevěře, manžel si najednou rychle přepočítal své ženy a zjistil, že mu jedna chybí. Jen ji zahlédl, vrhl se k ní, až svým obrovitým tělem rozstřikoval štěrk jako vodní tříšť, a z tlamy s velkými bílými tesáky vydával dlouhý bučivý řev, hlasitý jako řev lva. Dostihl nevěrnou manželku, popadl ji za zátylek a prudce, až zavířila vzduchem, jí mrštil do svého harému.

Mezitím se však rozčilil druhý samec. Usoudil, že rozezlený manžel je nebezpečně blízko jeho žen, s otevřenou tlamou se k němu vrhl, děsivě chrčivě křičel a rázem vypukla rvačka. Většinou se prali jen tak naoko, a když se dost naotvírali tlamu, narvali a nastrkali, učinili své cti zadost. Někdy se však oba samci rozzuřili a pak bylo až k neuvěření a strašlivé pozorovat, jak se z těch dvou těžkopádných vodnatelně vyhlížejících tvorů najednou stali hbití, úskoční a smrtelně nebezpeční rváči. Když ty dva obrovské kolosy po sobě chňapaly a vrážely jeden druhému do tlustých krků, vířil kolem štěrk a krev stříkala na fascinované obecenstvo žen a dětí. Jedním z oblíbených triků při těchto rvačkách bylo převlnit se přes štěrk k protivníkovi a kývat přitom

hlavou ze strany na stranu jak boxer předstírající útok. Když se takový útočník dostal dost blízko, vrhl se kupředu, kousl svého protivníka ze strany a zespoda a snažil se prohryznout mu tlustou kůži na krku. Většina starých samců na břehu měla krky zdobené čerstvými ranami anebo bílými jizvami a viděl jsem jednoho, který vypadal, jako by ho někdo sekl šavlí, protože měl ránu téměř pul metru dlouhou a asi patnáct čísel hlubokou.

Když se samec přikolébal po takové bitvě zpátky k svým ženám, seskupily se kolem něj s láskou a obdivem, natahovaly k němu štíhlé krky, aby se k němu mohly přitisknout a políbit ho na obličej, otíraly si svá zlatá a stříbrná těla o jeho sudovitou hruď a samec zatím nadutě vzhlížel k obloze a občas milostivě sklonil hlavu a jemně kousl některou ze svých žen do krku.

Spoustu nervového vypětí, které si protrpěli samci kvůli svým ženám, a také většinu samotných rvaček zavinili zatím ještě nezadaní lachtani. Byli to veselí mladí samci, mnohem štíhlejší než starší ženáči a zdaleka ne tak svalnatí. Počátkem říje, kdy nápadníci mezi sebou bojují o samičky, si ještě nedokázali obstarat manželku nebo dokonce více manželek, a teď většinou vyspávali na sluníčku nebo plavali v mělčinách při mořském břehu. Co chvíli je však popadlo uličnické přání pozlobit trochu své starší a silnější druhy. Pomalu a pyšně si vykračovali kolem kolonie, doširoka roztahovali velké ploutve a nevinně se rozhlíželi, jako by neměli na žádnou špatnost ani pomyšlení. Když však přecházeli kolem rodinky, v jejímž středu trůnil starý samec a vzhlížel ke hvězdám, najednou se jeden z těch mladíčků oddělil od ostatních, vlnivě se rozběhl a čím dál rychleji uháněl k rodinné skupince. ženy se zděšeně rozprchávaly na všechny strany, ale mládenec se vrhl na starého samce, rychle ho kousl do krku, a než samci došlo, co se vlastně stalo, běžel už mládenec pryč. Starý ženáč se za ním s rozzuřeným řevem pustil, ale veselý bouřlivák mezitím doběhl k moři, zmizel ve vlnách a starý samec se s mrzutým mručením vrátil, sehnal dohromady své rozběhnuté ženy, usedl v jejich středu a znovu se věnoval astronomickému bádání.

Nejbezstarostnější a nejpříjemnější život vedli zřejmě mladí, ale už vyspělí samci, kteří si stačili obstarat jenom jedinou manželku. Většinou lehali kousek dál od hlavní kolonie, s ženou a dítětem po boku, a vyspávali. Mohli si to docela klidně dovolit, protože mnohem snáz zvládli jednu temperamentní ženu, než by čelili vrtochům šesti či sedmi manželek. A právě jedny takové manžele se mi poštěstilo vidět při konzumaci jejich manželství a musím říct, že ještě nikdy předtím jsem nebyl svědkem tak jemného a krásného milování mezi dvěma zvířaty.

Mladý samec si vykopal ve štěrku pod útesem, odkud jsem natáčel, jakýsi lachtaní ekvivalent útulné chatičky, přímo ideální na líbánky. Chatu tvořila velká hluboká jáma, kterou vyhloubil předními končetinami tak, že odhrábl horní, sluncem prohřátou vrstvu oblázků a odhalil pod ní studený vlhký štěrk. V téhle jámě spočíval ve velmi typické poloze se svou ženou, a jak spala, otočena k němu do pravého úhlu, měl velkou hlavu položenu na jejích zádech. Takto leželi téměř nehnutě skoro celé dopoledne. V poledne, když jim žhavé slunce pálilo přímo nad hlavou, však najednou zneklidněli. Samec začal mávat zadní ploutví sem a tam ve vzduchu, převracel neklidně těžké tělo, vyhrabával plnými ploutvemi vlhké oblázky a házel si je na záda, aby se trochu zchladil. Svými pohyby vyrušil manželku, která se probudila, rozhlédla, zeširoka zívla a pak si znovu s hlubokým spokojeným povzdechem lehla a klidně se rozhlédla velkýma tmavýma očima. Po chvíli rozmýšlení se přesunula, až ležela rovnoběžně se samcem a připravila ho tak o pohodlnou oporu hlavy. Manžel na to reagoval tichým rozzlobeným zamručením, nazvedl těžké tělo a lehl si ženě na záda, až ji z poloviny zakrýval. Pak zavřel oči a chystal se ke spánku. Jeho žena, zakrytá ohromným choťovým tělem, však měla jiné spády. Kousíček se odsunula, takže sudovité manželovo tělo jí sklouzlo ze zad a se zaskřípěním se svalilo do písku. Pak se předklonila a začala ho kousat do tlamy a do brady, velice jemně, pomalu a malátně. Samec ležel s pevně zavřenýma očima, trpělivě snášel všechno to mazlení a jen chvílemi

zamručel, jako kdyby mu to bylo strašně trapné. Konečně ho však samička svou milostnou hrou přece jen svedla, samec otevřel oči a začal ji kousat dozadu do lesklého krku. Jakmile jí projevil její pán trochu náklonnosti, začala se manželka radovat blaženě jako štěně, převracela se a vrtěla pod jeho velkou hlavou, jak ji kousal, lehce mu ch ňapala po vyduté hrudi a vyrážela nosem tlumené mručení, až jí dlouhé vousy trčely kolem hezké tlamičky jako vějíře z foukaného skla. Jak se tak svíjela na oblázcích, sklonil samec hlavu a jemně jí přičichl dozadu k tělu jako nějaký sebejistý starý labužník, když oceňuje vůni vzácného alkoholu. Pak se pomalu a těžkopádně nazvedl a vstoupil do ní. žena se k němu přitiskla tváří, až se jim zapletly vousy, a kousala ho do tlamy, do nosu a do hrdla a on ji za to jen ztěžka potlačovanými kousanci chňapal po krku a hrdle. Spodní části jejich těl se spolu vlnily, ale ne rychle, nedočkavě, hrubě a neobratně jako u většiny zvířat, ale pomalu a pečlivě, pohyby vláčnými a přesnými, jako když ze džbánku vytéká med. Těsně propleteni dosáhli konečného prudkého vyvrcholení a pak se uvolnili. Samec slezl ze zad své manželky, plácl sebou vedle ní a pak tam leželi a s neobyčejnou něhou se jemně kousali do obličejů. Celý ten akt byl krásný napohled, přímo ukázka klidného milování, a mnoha lidem by neškodilo, kdyby si z něj vzali příklad.

Zatím jsem se ještě ani nezmínil o mláďatech lachtanů, kteří tvořili tak významnou a zábavnou součást kolonie. Bylo jich na sta, vypadali jak oživlé černé kaňky a v jednom kuse se motali mezi spícími, milujícími se a rvoucími dospělými. Vyspávali na břehu, podivuhodně rozloženi bez ladu a skladu, a nápadně připomínali nafukovací zvířátka, která jako by najednou napůl splaskla. Co chvíli se však některý z těch malých lachtanů najednou probudil, zjistil, že nemá nikde nablízku matku, vztyčil se na ploutvích a odhodlaně se pustil po břehu oněmi podivnými, rumbě podobnými pohyby, jaké jsem vídal u dospělých. Každých pár metrů se zastavil, rozhodně se opřel ploutvemi o štěrk, otevřel růžovou tlamičku a žalostně zabečel, úplně jako jehně. Když takhle kousek popolezl a pořád ještě nenašel rodiče, opustila ho odvaha i síla, ještě jednou zoufale zabečel a pak se svalil na bříško a skoro okamžitě usnul hlubokým osvěžujícím spánkem.

Pro některá tahle mláďata měli lachtani zřejmě zařízen jakýsi volný systém školek a jeslí, protože místy se jich shromáždily celé skupiny, asi po deseti i dvaceti, a vypadaly jak poházené kusy podivně tvarovaného uhlí. Nablízku podřimoval mladý samec nebo dvě samice, které měly zřejmě tento dětský kolektiv na starosti, protože když se některé batole zatoulalo za neviditelné hranice jeslí, jeden z těch dospělých se ihned zvedl, rozvlnil se za ním, chytl je do obrovské tlamy, vyzvedl do vzduchu, pořádně jím zatřepal a znovu jím mrštil do jeslí. Ať jsem sledoval mláďata sebepozorněji, nikdy jsem s jistotou nerozeznal, jestli ty skupinky tvoří potomstvo jedné lachtaní rodiny nebo několika rodin. Kdyby se tu shromáždily děti z více rodin, sloužily by tyhle skupinky vlastně coby jakýsi útulek, kam odkládali rodiče děti, když si chtěli vyrazit k moři, ulovit něco k jídlu a trochu si zaplavat. Chtěl jsem nafilmovat každodenní počínání mláďat, ale měl-li mít takový snímek nějakou cenu, musel jsem si vybrat určité mládě, a to šlo jen velmi těžko, protože byla všechna stejně velká a měla i stejnou barvu. Málem jsem si už zoufal, až jsem konečně našel mládě, které se dalo od ostatních rozeznat. Zřejmě se narodilo později, protože bylo o polovinu menší, ale co mu chybělo na velikosti, vynahrazovalo odvahou a osobitým charakterem.

Když jsem si Osvalda (jak jsme mladého lachtana pojmenovali) poprvé všiml, právě se odhodlaně plížil k dlouhému pásu lesklé zelené chaluhy natažené na písku, o níž se zřejmě domníval, že je to nějaký obrovský mořský had hrozící zkázou celé kolonii. S trochu přitroublým výrazem se k ní došoural a asi na metr od ní se zastavil a začichal. V té chvíli nazvedl mírný větřík konec chaluhy, což byl zřejmě pohled tak děsivý, že se Osvald rychle obrátil, a co mu jen ploutve stačily, uháněl pryč. V bezpečné vzdálenosti se zastavil, ohlédl, ale vítr se mezitím ztišil

a chaluha ležela úplně nehnutě. Osvald se k ní začal znovu ostražitě plížit, asi na dva metry od ní se zastavil a začichal, ale tlusté tělíčko se mu napínalo a třáslo strachy a byl připraven při sebemenším pohybu prchnout. Chaluha však nehnutě ležela na slunci a zářila jak nefritový náhrdelník. Osvald se k ní pomalu a opatrně blížil, skoro jako by našlapoval na těch velkých plochých končetinách po špičkách, a téměř nedýchal, jak napjatě čekal, co se stane. Chaluha se však pořád ještě nehýbala. Povzbuzen projevem takové zbabělosti se Osvald rozhodl, že jeho svatou povinností je zachránit kolonii před tímhle záludným nepřítelem, který by najednou mohl lachtany nečekaně napadnout. Chviličku směšně kolébal zadečkem ze strany na stranu, aby se pevně vzepřel ploutvemi v kamení, a pak se vyřítil proti chaluze. Ve svém bojovém zápalu trochu přestřelil a dopadl na nos, až se kolem rozlétly oblázky, ale v tlamičce pevně svíral velký kus chaluhy. Posadil se, chaluha mu visela jak zelené kníry z obou stran tlamičky a tvářil se přímo blaženě, jak dokázal prvním výpadem úplně znemožnit nepřítele. Chvíli potřásal hlavou, až se mu chaluha plácala sem a tam, pak se ztěžka postavil na ploutve, vítězně se rozběhl po břehu, táhl z obou stran chaluhu za sebou a chvílemi prudce zatřásl hlavou, aby se přesvědčil, že nepřítel je skutečně mrtev. Čtvrt hodiny si takhle hrál s chaluhou, až z ní nezbylo nic než pár potrhaných zbytečků. Pak sebou zcela vyčerpán plácl do oblázků, zbytky chaluhy obtočené kolem tělíčka jak břišní pás, a tvrdě usnul.

Za chvíli se probudil a rozpomněl se, že než ho tak upoutala chaluha, hledal vlastně maminku. A tak znovu nešikovně vstal a s žalostným bekotem se pustil po břehu. Ve všem tom zármutku zahlédl najednou racka, jak sedí docela blízko na oblázkovém břehu. Rázem na maminku zapomněl, usoudil, že by měl dát rackovi za vyučenou, rozhořčeně se vztyčil a energickými rumbovitými pohyby se k němu vrhl. Racek pozoroval koutkem jednoho chladného nepřátelského oka, jak si to k němu Osvald hrne. Osvald se sunul po oblázcích, trochu udýchaný, s výrazem pevného odhodlání v tváři, a racek ho ironicky pozoroval. Pokaždé když Osvald vyrazil, racek klidně poodstoupil stranou, udělal pár klidných krůčků na nohách spojených blanami a tvářil se jako profesionální matador uhýbající před zcela nezkušeným býkem. To se opakovalo čtyřikrát, až to racka přestalo bavit. Když po něm Osvald znovu vyrazil, roztáhl racek křídla, párkrát jimi lenivě mávl a přelétl přes pobřeží někam na klidnější místo.

Tak přišel Osvald o nenáviděného protivníka, najednou si znovu vzpomněl na maminku a vydal se ji s hlasitým bečením, hledat. Zamířil k nejpřecpanějšímu úseku kolonie, kde leželi na jedné hromadě samice i samci a spokojeně odpočívali. Osvald si to hrnul rovnou mezi nimi, spravedlivě dupal stejně po samicích jako po samcích, škrábal se jim po hřbetech, šlapal jim po ocasech a píchal je ploutvemi do očí. Zanechával za sebou řady rozzuřených dospělých, které probudila z osvěžujícího spánku velká, oblázky pokrytá ploutev, zabodnutá do nejcitlivějšího místa na jejich těle. Jak si to takhle Osvald rázoval, objevil najednou samici, která ležela na zádech a vyhřívala si v slunečních paprscích cecíky, a usoudil, že nastala vhodná chvíle, aby se zastavil na svačinku. Právě uchopil jeden cecík a už z něj chtěl vysát životadárnou potravu, když vtom se samice probudila a pohlédla na něj. Jak byla ještě celá rozespalá, prohlížela si ho chvíli docela láskyplně, ale najednou si uvědomila, že nekrmí vlastního synáčka, ale nějakého cizího spratka, který se chtěl zadarmo přiživit. S rozzuřeným zamručením se sehnula, podstrčila mu čenich pod tlusté bříško a jediným rychlým trhnutím hlavy vymrštila Osvalda do vzduchu, až udělal pořádné salto a dopadl na hlavu spícího samce. Samce to nijak zvlášť nepobavilo a Osvald sebou musel pořádně hodit na těch svých ploutvičkách, aby unikl potrestání. S pevným odhodláním se prodíral dál přes horstva spících tuleňů. Když však přelézal zvlášť oblou samici, uklouzl a spadl na mladého samce, který spal vedle ní. Samec se posadil, rozhořčeně si odfrkl, a než stačil Osvald uprchnout, sklonil se a popadl ho do obrovské tlamy. Osvald mu nehybně visel z huby za zátylek a samec se rozhodoval, jak s ním nejvhodněji naložit. Konečně usoudil, že by

malému uličníkovi neuškodila lekce v plavání, zamířil na svých ploutvích k moři a chudinka Osvald mu visel z tlamy jak zplihlá rukavice.

Často jsem se díval na samce, jak učí mláďata plavat, a byl to pohled tak děsivý, že mi přišlo Osvalda skoro líto. Samec se zastavil na kraji příboje a začal třást Osvaldem ze strany na stranu, až jsem byl přesvědčen, že mu zlomil vaz. Pak jím mrštil asi na sedm metrů do vln. Dlouho nebylo Osvalda vidět, ale konečně se vynořil, úpěnlivě se oháněl ploutvemi a s prskáním a kašláním zoufale zamířil ke břehu. Samec však vlezl do vody, a než se Osvald dostal na mělčinu, znovu ho popadl za krk, podržel vždycky pět až deset vteřin pod vodou, pak ho pustil a Osvald se vyhoupl jak korek na hladinu a lapal po vzduchu. Když se to opakovalo asi počtvrté, byl už Osvald tak vyděšený a vyčerpaný, že se pokusil napadnout otevřenou tlamičkou obrovské samcovo tělo a prskavě bojovně přitom vykřikoval. Dosáhl samozřejmě asi takového úspěchu jak čínský pudl, kdyby se pokusil napadnout slona. Samec prostě Osvalda vyzvedl, pořádně jím zatřepal, znovu ho hodil do moře a celý proces se opakoval nanovo. Když bylo jasné, že Osvald je už u konce svých sil a vůbec nemůže plavat, odnesl ho samec na mělčinu a nechal ho chvíli odpočinout, ale pozorně ho střežil, aby mu neutekl. Jen si Osvald trošičku oddechl, samec ho znovu popadl, hodil do moře a udělil mu další lekci. Trvala půl hodiny a jistě by se byla ještě protáhla nebýt toho, že přišel další samec, pustil se s Osvaldovým instruktorem do křížku, a jak si to tak rozdávali na mělčině, úplně uvláčený a polepšený Osvald se vyškrábal co nejrychleji na břeh.

Takové lekce v plavání bylo vidět co chvíli, a vždycky jsem si při nich vytrpěl plno strachu, protože mi bylo líto vyděšených mláďat a navíc jsem se bál, že samci třeba svou péči přeženou a nakonec některého žáka utopí. Mláďata však byla naštěstí odolné mysli i těla, takže surové lekce v plavání, přežila a žádnému z nich to zřejmě neuškodilo.

Dospělí lachtani prospali devadesát procent dne a jen mladí samci a samice se tu a tam odvážili do vody. Večer si však chodila zaplavat celá kolonie. Jak slunce klesalo níž a níž, začal se mezi zvířaty vzmáhat jakýsi neklid, samice se přesunuly ke kraji vody a nastával vodní balet. Nejprve se spustily do mělčiny asi tři samice a začaly pomalu, systematicky plavat sem a tam. Samec je chvíli přezíravě pozoroval, ale pak pozvedl obrovské tělo a začal si prorážet cestu příbojem jak mistr těžké váhy, když vstupuje do ringu. Pak se postavil, pozoroval štíhlé tvary svých žen a mořská pěna mu vytvářela na krku bílý límeček, jaké se nosívaly v alžbětinských dobách. Jeho ženy se všemožně snažily vlákat ho do hry, převracely se a otáčely ve vodě a kabátky se jim leskly a černaly v mořské vodě. Pak se samec najednou ponořil a jeho důstojná postava zmizela s překvapivou rychlostí a ladností pod vodou. Jen však vystrčil tupou hlavu s plochým nosem mezi manželky, celý výjev se rázem změnil. Až do té chvíle se jeho ženy pohybovaly docela zvolna, ladně kroutily těly na hladině i pod vodou, ale teď nabylo jejich dovádění docela nového tempa, semkly se všechny kolem samce a učinily z něj ohnisko svých her. Pohyby vláčnými, jako když teče olej, se otáčely nad ním i pod ním, takže samec připomínal silnější májku ozdobenou tenkými stuhami, povlávajícími a třepetajícími se kolem něj. Trůnil si tu s masivní hlavou a krkem vystrčeným z vody, nadřazeně a samolibě vzhlížel k obloze a jeho ženy kolem něj vířily, otáčely se a plavaly čím dál rychleji a snažily se ho upoutat. Konečně si přece jen dal říct, sklonil hlavu, otevřel tlamu a škádlivě kousl do jednoho z těch vířících těl. A to byl teprve signál k zahájení skutečného baletu.

Statné tělo samcovo i těla samiček, hbitá jako šípy, se propletla do lesklého černého copu, otáčela se a kroutila pod vodou a seskupovala se do nejladnějších a nejsložitějších tvarů jak lodní vlajka bičovaná větrem. Když se tak lachtani převraceli a točili vodou a zanechávali za sebou brázdu potřísněnou mořskou pěnou, co chvíli se něžně a láskyplně kousli, jemně a s citem, vlastnicky i poddajně. Příliv byl tak mírný, že se moře téměř nehnulo, ale lachtani si vytvořili

svou vlastní malou mořskou scenérii, někdy vyklouzli z vody, že nezanechali sebemenší vlnku jindy se prudce vynořili z hlubin, až kolem bíle vykvetla pěna a lesklá těla se jim prohýbala ve vzduchu jak černé bumerangy, a pak se zas otočili a znovu se ponořili, tak hladce, že skoro nenarušili klidnou hladinu.

Čas od času se pokusil přidružit k dovádění některé té rodinné skupinky mladý nezadaný samec, ale v takové chvíli zapomněl starý ženáč rázem na všechny hry. Potopil se a náhle se vynořil na zpěněné hladině vedle mladého samce s chrčivým řevem, který spustil už pod vodou. Když byl mladý samec dost hbitý, rychle mu uhnul, starý po něm vyrazil nadarmo a dopadl na vodu s ohlušivou ránou, jako když vystřelí z děla. Ještě chvíli se rozléhal ten rámus po pobřeží a vracel se ozvěnou zpátky. Pak už šlo jenom o to, kdo se vzpamatuje první, mladý samec ze svého nezvyklého úhybu anebo starý z prudkého výpadu. Když se vzchopil nejdříve starý samec, popadl mladého za krk, váleli se a bili ve vodě, řvali na sebe a kousali se ve zpěněném přílivu. Samice kolem nich jen ladně plavaly a se zalíbením sledovaly průběh bitvy. Nakonec se mladý samec vytrhl ze surového sevření svého protivníka a vrhl se do vln, rozohněné pronásledován starým. Při plavání pod vodou měl mladý samec jistou výhodu, protože nebyl tak objemný, plaval proto rychleji a většinou se mu podařilo uniknout. Starý lachtan se pak důstojně vrátil k manželkám, dřepl si ve vodě, vznešeně zíral k obloze a ženy kolem něj kroužily, natahovaly se k němu z vody, nastavovaly mu špičaté obličejíky, aby je mohl políbit, a velkýma něžnýma očima ho sledovaly pohledy plnými vytržení, obdivu a lásky.

To už však slunce kleslo v růžovém, zeleném a zlatém západu a my se vraceli do tábora, třásli se zimou skrčeni nad ohněm a nepřetržitý, mrazivě studený noční vítr k nám z dálky přinášel zvuky z lachtaní kolonie, křik, řev a šplíchání v černé ledové vodě kolem prázdného pobřeží.

KAPITOLA IV MOHUTNÁ ZVÍŘATA

Nezůstávali pod vodou dlouho, nýbrž vyskočili znovu na břeh a dívali se za námi s nataženými krky a úžasně udiveným a zvědavým výrazem.

Charles Darwin: Cesta kolem světa

Lachtany jihoamerické jsem filmoval už asi deset dní a vůbec jsem se nemohl s těmi nádhernými a úchvatnými zvířaty rozloučit. Přesto jsem se však rozhodl, že bychom přece jen měli vyrazit a zkusit vypátrat rypouše sloní, ještě než začnou putovat k jihu a zmizí z

poloostrova. Čtyři dny jsme pak projížděli křížem krážem celý poloostrov, pátrali po elefanteriích a viděli spousty divokých zvířat, jen rypouše sloní ne a ne najít.

Užasl jsem, kolik je na valdezském poloostrově nejrůznějších tvorů, a byl jsem jimi přímo nadšen. Když jsem si pomyslel, že jen pár kilometrů odtud se za úzkou šíjí rozkládají

stakilometrové křovinaté krajiny, na nichž jsme cestou nespatřili jediného živého tvora, připadalo mi to až neuvěřitelné. Měl jsem skoro dojem, jako by tenhle poloostrov se svou úzkou šíjí tvořil jakýsi maličký svět sám pro sebe, kam se uchýlila veškerá divoká zvěř Chubutu a neměla už odtud úniku. Velmi bych si přál, aby argentinská vláda zřídila na celém poloostrově chráněné území, protože je k takovému účelu přímo určen. Jednak skýtá fantastický průsek patagonskou faunou, která je tu soustředěna na omezeném území a většinou se dá velmi snadno pozorovat. A za druhé by se celé to území dalo snadno a účinně kontrolovat, neboť je spojuje s pevninou jediná úzká šíje, kde by se dala zřídit malá kontrolní stanice a tak by se získal přehled, kdo sem přijíždí a zase odjíždí, a příroda by se ochránila před takzvanými “honci”, jakých je v každé zemi světa až

dost a pokládají zřejmě za nejlepší povyražení prohánět v rychlých autech lamy nebo pokropit lachtaní samce dávkou kulí. Nijak by přitom nemuselo vadit, že poloostrov je rozdělen na několik ovčích estancií. Jistě, farmáři střílejí guanaky a psy*, protože lamy guanako prý užírají pastvu, která je zapotřebí pro ovce, a psi jsou zase dost velcí, aby odnesli jehňata a kuřata. A přece jsem měl dojem, že na místech, kudy jsme projeli, je obou zmíněných zvířat dost, i když je majitelé estancií pronásledují. Určitě by stačilo, aby si pěstitelé ovcí počínali rozumně, a dala by se udržet zdravá rovnováha mezi domácími a divokými zvířaty. Kdyby byl Valdez co nejdříve prohlášen za chráněné území divokých zvířat a návštěvníkům zpřístupněna další území jižní Argentiny (což mi připadá nevyhnutelné), zbývalo by už jen vybudovat slušné silnice, aby se sem člověk vůbec dostal, a poloostrov by se jednou mohl stát opravdu vzácnou turistickou atrakcí.

Při pátrání po elefanteriích jsme projeli skoro celý poloostrov. Z ptáků jsme rozhodně nejčastěji viděli tinamy koroptví, což je buclatý ptáček, veliký asi jak liliputka, s peřím zbarveným bohatou škálou podzimních hnědí se zlatými, žlutými a krémovými tečkami a skvrnami, které se skládají do složitých překrásných vzorů. Líce má bledě krémové s dvěma černými pruhy nápadně vystupujícími na tomto světlém pozadí. Jeden se táhne od koutku oka ke krku a druhý od okraje zobáku ke krku. Na krku má pták protáhlou chocholku z tmavého peří, která se mu stáčí na hlavě jako půlměsíc. Oči má velké a tmavé a celý působí jaksi nevinně hystericky.

Tinamy koroptví jsme vídali všude kolem zdejších hrbolatých cest ve skupinkách po pěti až deseti. Byly až nepochopitelně krotké, klidně stály uprostřed silnice, udiveně se dívaly, jak se k nim blíží náš landrover, a ani se nenamáhaly pohnout, dokud jsme na dva tři metry od nich nezvolnili a nezahoukali. Potom natáhly krky a s hlavami skloněnými skoro k zemi, jak kdyby něco hledaly, odběhly do křoví. Létaly velmi nerady, a když jsem je chtěl přimět, aby se vznesly, musel jsem se za nimi rozběhnout houštím. Když měly pocit, že jsem jim nebezpečně blízko, nešťastně se zvedly k obloze. Létaly podivně a ztěžka, jako pták, který se nikdy pořádně nenaučil mávat křídly. Asi čtyřikrát nebo pětkrát se prudce rozmáchly křídly, pak chvíli klouzaly, dokud je tlustá těla nestrhla skoro až k zemi, pak zase několikrát divoce zamávaly křídly a popolétly o kus dál. Jak tak letěly, pronikal jim vítr křídly s podivným kvílivým zvukem, a když zamávaly křídly a rozlétly se pryč, klesal a stoupal ten zvuk jak tóny flétny. Rády sedávaly uprostřed silnice a myslím, že si v těch holých hlinitých cestách libovaly proto, že si tu mohly udělat nejlepší prašné lázně. Místy vyhloubily do té rezavé hlíny pořádné jámy a pak trpělivě čekaly ve skupinkách po třech či čtyřech, až na ně dojde řada, a jedna z hejna se zatím směšně provalovala a kopala v lázni a rozmachovala se křídly, aby si posypala tělo prachem.

Tihleti krásní, trochu přihlouplí ptáci hnízdí na zemi a myslím, že spolu se svými vejci a mláďaty patří k nejdůležitější potravě masožravých savců poloostrova, zejména psa Azarova, který je v této oblasti nejběžnějším škůdcem. Je to útlé, šedivé hezké zvířátko s neuvěřitelně štíhlýma, napohled křehkýma nohama. Loví zřejmě ve dne i v noci a vídali jsme je obvykle v párech. Často nám zčistajasna přeběhli přes cestu, když jsme ujížděli vozem. Chlupaté chvosty za nimi vlály jak pásy šedého dýmu, a když doběhli za silnici, prudce se zarazili, sedli si na bobek a pozorně si nás prohlíželi.

Jednou k nám přišla dvě taková štěňata na návštěvu do tábora jako naši první zvířecí hosté po oné lamě. Bylo asi pět ráno a já pozoroval ze svého lože pod zadní osou landroveru, jak se předjitřní obloha barví do zelena, a jako obvykle jsem sbíral všechnu odvahu, abych se odhodlal vylézt z teplých přikrývek a rozdělal oheň na snídani. Najednou se ze žlutého křoví nečekaně a tiše jak duchové vynořili dva psíci. Plížili se do tábora opatrně a spiklenecky jako dva školáci, když lezou do cizí zahrady, a co chvíli se zastavili a čichli si ranního větru. Naštěstí zrovna v té chvíli nikdo nechrápal. Mohu s klidným svědomím prohlásit, že nic nedokáže odradit divoká

zvířata víc než tři ženy na zadním sedadle landroveru, z nichž každá chrápe v jiné tónině.

Když psíci obešli bez vyrušení celý tábor, trochu se osmělili. Došli až k popelu z našeho ohně, hluboce k němu přičichli a jeden druhého vystrašil hlasitým kýchnutím. Konečně se vzpamatovali ze svého leknutí a pokračovali v bádání. Našli prázdnou krabičku od olejovek, chvíli se nad ní tiše handrkovali a pak ji čistě olízali jejich dalším objevem byla veliká role křiklavě růžového toaletního papíru, což byl jeden z mála přepychů našeho vybavení. Štěňata se nejdřív přesvědčila, že není k jídlu, a pak zjistila, že když rychle postrkují roli tlapkami, nádherně se rozvine. A tak tam ještě deset minut tančila a vířila na štíhlých nožkách, pohazovala si toaletním papírem, tu a tam ho kousek chytla do tlamičky, půvabně s ním vyskakovala a dopadala na zem s papírem složitě omotaným kolem krku a noh. Hrála si tak tiše a půvabně, že jsem je pozoroval úplně u vytržení, a hbitá tělíčka se jim výrazně odrážela od zelené oblohy, žlutě rozkvetlého křoví a růžového papíru. Tábor vypadal vesele jako při karnevalu, ale vtom kdosi v landroveru zívl. Štěňata leknutím strnula a jednomu zůstal viset z tlamičky kousek toaletního papíru. Zívnutí se ozvalo znovu, štěňata zmizela stejně tiše, jako se objevila, a na památku své návštěvy nám zanechala v táboře asi čtyřicet metrů růžového papíru, povlávajícího v mírném vánku.

Dalším tvorem, kterého jsme tu často pozorovali, je nandu, Darwinův pštros (Pterocremia pennata). Jsou to menší pštrosi než nandu v severní Argentině, jemněji stavění a zbarvením spíše perlově šedí.

Obvykle se pohybují v malých hejnech po pěti či šesti a mnohokrát jsme je zahlédli, jak probíhají houštím spolu se stádem lam guanako. Snad nejkrásnější pohled, který se nám na tomto poloostrově naskytl, byl na stádo šesti lam se třemi půvabnými, skořicově zbarvenými mláďaty, jak pomalu klušou zlatými houštinami spolu se čtyřmi nandu, kteří si vedou hejno dvanácti ptáčat. Ptáčata byla vyparáděná v pruhovaných batolecích oblečcích, a když tak běžela pod dlouhýma nohama svých rodičů, vypadala jak malé tlusté vosy. Malá pštrosátka byla klidná a spořádaná jak děti na školní vycházce, zato lamí mláďata dováděla, nechtěla poslouchat a tančila mezi dospělými v ladných, odvážných a složitých skocích. Jedno z nich se pokusilo o skok tak komplikovaný, že vrazilo do dospělých, a za trest se mu dostalo tak řádného kopance, že dočista zkrotlo a mírně poklusávalo za matkou.

Když je nikdo nerušil, vykračovali si Darwinovi pštrosi přímo majestátně. Někdy jsme je však na silnici dohonili a tu rázem propadli úplnému zmatku. Místo aby zahnuli do křoví, rozběhli se v neuspořádaném houfu dál po silnici a utíkali trochu strojeně jako profesionální fotbalisté. Když jsme je dojížděli s landroverem, rozběhli se ještě rychleji, sklonili dlouhé krky skoro až k zemi a při každém kroku vyhazovali nohy tak vysoko, že mít bradu, určitě by se do ní uhodili. Jednoho pštrosa jsem takhle hnal necelé dva metry před landroverem asi osm set metrů rychlostí čtyřicet až padesát kilometrů za hodinu. Když je člověk dlouho proháněl, došlo jim konečně, že v křoví by byli bezpečnější. Najednou vyrazili mnohem rychleji, ladným pohybem roztáhli křídla, s tanečním půvabem zahnuli ze silnice a dlouhými skoky zmizeli v dálce.

Tito pštrosi, podobně jako nandu pampoví, mají společná hnízda, což znamená, že do jednoho hnízda klade vejce několik samiček. Hnízdo tvoří vlastně jen mělká rýha v zemi, vystlaná troškou suché trávy a několika větvičkami, a v jednom takovém hnízdě se najde i padesát vajec. Jak tomu bývá u pštrosů zvykem, zastane i u Darwinova nandu všechnu těžkou práci sameček, vysedí vejce, a když se mláďata vyklubou, pečuje o ně. Čerstvě snesená vejce mají vysoký lesk a pěknou zelenou barvu, ale na straně obrácené k slunci brzy vyblednou, nejprve do mdlé kropenaté zeleně, pak do žlutavá, potom do bledě modra a nakonec do běla. Nandu Darwinovi jsou tak plodní, že jejich vejce a do značné míry i mláďata tvoří důležitou složku potravy všech dravců na poloostrově.

Další živočich, který se tu velmi běžně vyskytuje a často jsme ho potkávali na silnicích, je pinche neboli pásovec štětinatý. Vídali jsme ho jak ve dne, tak v noci, ale nejspíš kvečeru v paprscích zapadajícího slunce, jak si to kluše sem a tam po povrchu silnice, energicky čenichá a vypadá jako nějaká podivná hračka natahovaná na klíček, protože drobné nožky se mu míhají tak rychle, že je pod krunýřem není skoro vidět. Pásovci jsou dost hustě porostlí dlouhými drsnými bílými chlupy, ale nezdálo se mi, že by jim to za zimních měsíců poskytovalo nějakou zvláštní ochranu. Nejspíš však v zimě přespávají, protože půda tu zamrzá do hloubky jednoho i dvou metrů a stejně by nenašli nic k jídlu. Všichni, které jsme chytli, měli pod kůží silnou vrstvu tuku a bledě růžová, silně vrásčitá bříška vždycky přecpaná potravou. živí se určitě hlavně brouky, jejich larvami a vejci i mláďaty na zemi hnízdících ptáků, jako jsou tinamy, i když občas je může potkat i nenadálé štěstí v podobě mrtvé ovce nebo lamy. Často jsme je zahlédli až na mořském břehu, jak čile pobíhají kolem čáry, kam nejvýše dosahuje příliv a v té chvíli mi připomínali malé tlusté plukovníky na pláži v Bournemouthu, když se jdou nadechnout zdravého ozónu. Pásovci mi však někdy tu iluzi pokazili, protože se najednou zastavili a dali si k svačince zdechlého kraba, což jsem u žádného plukovníka skutečně neviděl.

Pozorovat život všech těchto zvířat bylo nesmírně zajímavé, ale pořád ještě jsme se nedostávali k svému hlavnímu cíli, rypouši slonímu. Marně jsme prohledali rozsáhlý úsek pobřeží a začínal jsem se bát, že jsme přijeli pozdě a rypouši teď plují unášeni mořskými proudy na jih k Ohňové zemi a na Falklandské ostrovy. Když jsem už ztrácel naději, objevili jsme najednou elefanterii, o které nám nikdo neřekl, a to jen šťastnou náhodou. Přecházeli jsme zrovna po srázu a přibližně každých čtyři sta metrů jsme se zastavili a zkoumali pobřeží pod sebou, jestli tam někde nezahlédneme známky života. Konečně jsme zabočili za malý ostroh a došli k zátoce, kde na pobřeží pod útesem leželo bez ladu a skladu množství balvanů. Některé byly tak velké, že jsme ze své pozorovatelny ani neviděli, jestli za nimi něco neleží, a když jsme hledali na útesu nejkratší cestu a objevili kamenitou stezičku vedoucí dolů ke břehu, rozhodli jsme se, že sejdeme na břeh a blíž to tu prozkoumáme.

Pobřeží pokrývaly jasné pestré oblázky a každý z těch kamínků byl tak naleštěný mořem, až překrásně svítil ve večerním slunci. Balvany, některé velké jak chata, ležely nazdařbůh poházené po břehu, šedé a světle hnědé. Mnohé z nich, i ty velice objemné, opracovalo moře a vítr do tak roztodivných tvarů, že se po nich nesmírně těžko lezlo, zvlášť když jsme s sebou vlekli aparáty a různé vybavení. Protahovali jsme se mezi nimi, přelézali je, a když jsme konečně urazili kus cesty, chtěli jsme se trochu najíst. Vybrali jsme si tedy balvan utvářený jak přírodní lavička, posadili se a vybalili jídlo a víno. V té chvíli jsem už věřil, že široko daleko není jediný rypouš, strašně mě to mrzelo a měl jsem na sebe dopal, že jsme se zdržovali tak dlouho u těch lachtanů.

“Třeba najdeme nějaké zítra,” utěšovala mě Jacquie a podala mi obložený chléb, na kterém se usadilo snad tři čtvrtě patagonského prachu.

“Určitě ne,” řekl jsem, žlučovitě pohlížel na tu zvláštní potravu a odmítal všechny útěchy. “Odtáhli už na jih. Vychovali mláďata a odstěhovali se. Kdybych se byl tak nezdržoval s těmi zatracenými lachtany, ještě jsme je třeba zastihli.”

“Můžeš si za to sám,” poznamenala Jacquie logicky. “Po řád jsem ti přece domlouvala, že už jsi na ty lachtany vyplýtval filmu až dost, ale tys u nich mermomocí chtěl zůstat ještě aspoň den.”

“Já vím,” odpověděl jsem zasmušile. “Ale když oni byli tak nádherní a prostě jsem se od nich nedokázal odtrhnout.”

Marie se snažila aspoň trochu zachránit tragickou situaci, pozvedla láhev vína, a jak odhodila zátku, jeden ten velký, trochu protáhlý vejčitý balvan asi na čtyři metry od nás najednou

zhluboka truchlivě vzdychl, otevřel ohromné mírné vlhké oči nejčernější barvy a poklidně si nás prohlížel.

Když se nám takhle ten sloní rypouš prozradil, naprosto jsme nechápali, jak jsme si ho vůbec mohli s něčím splést, a po chvíli nadšeného zkoumání jsme zjistili, že vlastně sedíme vedle dvanácti takových obrovitých zvířat, která si klidně vyspávala, zatímco my došli až k nim, posadili se a vybalili si jídlo jako nějací výletníci v Margatě. Úplně se podobali balvanům, mezi kterými leželi, a já se zamyslel, kolik takových skupin jsme asi při svém hledání přešli. Po všech těch dojmech, které jsme zažili při pozorování lachtanů, jsem čekal, že kolonie rypoušů bude mnohem veselejší a živější, a oni se tu zatím poklidně a líně vyvalovali na břehu a projevovali asi tolik čilosti jako zmožení návštěvníci tureckých lázní při partii šachu. Procházeli jsme mezi těmi obrovskými chrápajícími mrtvolami a bližším průzkumem zjistili, že z dvanácti zvířat jsou tři samci, šest samic a tři dost už odrostlá mláďata. Mláďata měřila asi dva metry a samice kolem čtyř až pěti metrů. Opravdu obrovití byli samci. Dva z nich byli ještě mladí a ti měřili asi šest metrů a třetí byl docela už dospělý samec, přes sedm metrů dlouhý.

Tenhle samec byl velkolepé zvíře s obrovským sudovitým tělem a velkým bradavičnatým nosem jako horlivý piják džinu. Ležel na lesklých oblázcích jako hromada tmelu, chvílemi si hluboce vzdechl, až se mu čenich zatřásl jako rosol, a čas od času se přece jen trochu probral a hodil si jednou ploutví na záda hrst vlhkých oblázků. Až jsme žasli, s jak neochvějným klidem přijal náš vpád; přiblížili jsme se k němu skoro na metr, začali zaostřovat a fotografovat, a on jen otevřel oči, zasněně se na nás podíval a znovu tvrdě usnul.

Pro mě to byl úchvatný zážitek. Jsou lidé, kteří horečně touží spatřit alespoň jednou v životě šikmou věž v Pise, navštívit Benátky nebo zhlédnout Akropolis. Mým snem však bylo uvidět živého rypouše sloního v jeho přirozeném prostředí, a teď jsem ležel na oblázcích na metr a tři čtvrtě od jednoho takového rypouše, připomínajícího trochu nakynulý balvan. S chlebem v jedné ruce a se stopkami v druhé jsem sledoval jeho dech, který, je jednou z mnoha

pozoruhodných zvláštností tohoto zvířete. Rypouš sloní dýchá pravidelně asi třicetkrát za pět minut a pak jistou dobu, asi pět až osm minut, nedýchá vůbec. Zřejmě mu to nesmírně pomáhá v moři, protože může vyplavat na hladinu, nadechnout se, potopit se pod vodu a na poměrně velmi dlouhou dobu zadržet dech, takže se vůbec mezitím nemusí vynořovat nad hladinu a znovu si naplnit plíce kyslíkem. Ležel jsem na dotek od toho gigantického úchvatného zvířete a ze samého nadšení jsem spustil o rypouších sloních úplnou přednášku.

“Je opravdu pozoruhodné, jak tvrdě spí. Jestlipak víte, že jeden přírodovědec si na takového rypouše lehl a ani ho tím neprobudil?”

Jacquie pohlédla na obrovské zvíře přede mnou.

“O takové potěšení bych moc nestála,” řekla.

“Samice zřejmě pohlavně dospívají až ve dvou letech. Tahle mláďata jsou třeba z letošního vrhu. To znamená, že letos ještě nebudou dost vyspělá, aby se mohla množit…”

“Z letošního vrhu?” přerušila mě užasle Jacquie. “Myslela jsem, že je jim asi rok.”

“Kdepak, budou jim tak čtyři měsíce nebo pět.”

“A jak jsou tedy velká při narození?”

“Asi poloviční.”

“Propána!” zvolala Jacquie procítěně. “Představte si porodit takového obra!”

“Tak vidíš,” řekl Jsem jí. “Přece jen je na tom někdo ještě hůř než ty.”

Rypouš si zhluboka srdceryvně vzdychl, jako by se mnou z duše souhlasil.

“Jestlipak víš, že střeva dospělého samce mohou měřit až dvaadvacet metrů?” zeptal jsem se.

“Ne, nevím,” odpověděla Jacquie. “A myslím, že by nám všem ty chleby chutnaly

mnohem víc, kdyby sis další podrobnosti vnitřní anatomie rypoušů nechal pro sebe.”

“Myslel jsem, že tě to zajímá.”

“Zajímá,” řekla Jacquie. “Ale ne, když zrovna jím. Mnohem víc bych podobné informace ocenila po jídle.”

Jakmile jsem se vzpamatoval z neuvěřitelného objemu rypoušů sloních, rázem mě na nich zaujalo několik zvláštností. Především ovšem jejich směšné zadní končetiny. Lachtan jihoamerický má zadní končetiny dobře vyvinuté, takže se při pohybu z místa na místo může postavit “na všechny čtyři” a chodit téměř jako jiní savci. Rypouš sloní, příbuzný vlastně tuleňům, má zadní končetiny nepatrné a nejsou mu skoro k ničemu a navíc je vybaven nesmyslnými ploutvemi, které vypadají, jako kdyby měl přilepené k tělu dvě prázdné rukavice. Když se zvíře pohybuje, vyvíjejí všechnu hnací sílu přední ploutvové končetiny a masivní záda a je až k politování, jak pomalu a nemotorně se zvíře pohybuje.

Zbarvení se ve stádu dost různilo. Starý samec byl sytě a tmavě břidlicově šedý a na místech, kde se mu na tuhé kůži uchytila a rozrostla mořská chaluha, vkusně kropenatý zelenými tečkami. Mladí samci a samice byli také šedí, ale mnohem světlejší. Mláďata neměla jen holou kůži jako rodiče, ale všechna se honosila jemným kožíškem měsíčně bílé srsti, těsným, přiléhavým a měkoučkým jako plyš. Dospělí měli kůži poskládanou do tolika záhybů a vrásek, že vypadali, jako by potřebovali pořádně vykrmit, aby se jim všechny ty záhyby vyplnily.

Zato mláďata byla kulaťoučká a lesklá, jakoby právě nafouknutá hustilkou, a působila dojmem, že by v jediném nestřeženém okamžiku mohla snadno vyletět do vzduchu.

Při filmování nám tahle kolonie nedělala opravdu nejmenší těžkosti. Rypouši chtěli jen v jednom kuse spát. Celé hodiny se ani nehnuli a jen čas od času otevřeli a zavřeli při dýchání veliké nozdry a tu a tam si některý z nich hodil na záda pár oblázků. Protože se však na něm vůbec nepoznalo, že se k takovému činu chystá, trvalo mi dost dlouho, než jsem ho přitom dokázal nafilmovat. Chvílemi se některý z nich ztěžka vrhl s pevně zavřenýma očima kupředu a zaryl se mohutným čenichem do oblázků jako buldozer. I když jsem všechny tyhle úkony nafilmoval, měl jsem přece jen pořád dojem, že se rypouši sloní moc nepředvedli, protože se opravdu jen málokdy hnuli a pohyb je ve filmu to nejdůležitější. Jednou z pozoruhodných zvláštností těchto zvířat je ohebnost páteře. Třebaže jsou tak obrovští a mají spoustu tuku, dokáží se prohnout jako luk, až se dotýkají hlavou zdviženého ocasu. Pořád jsem však nemohl vymyslet, jak je k něčemu takovému přimět, protože ustavičně jen leželi a projevovali asi tolik čilosti jako poživači opia. Konečně se nám to podařilo se starým samcem, a to docela prostou metodou, hodili jsme mu na ocas pár hrstí jemných oblázků. Při první hrsti se jenom nepatrně pohnul a zhluboka si vzdychl, ale ani neotevřel oči. Po druhé hrsti otevřel oči a s mírným úžasem se na nás zadíval. Po třetí hrsti pozvedl hlavu, stáhl čenich, až se mu svraštil jako tahací harmonika, rozevřel tlamu a syčivě zařval, načež se znovu svalil na štěrk, jakoby naprosto vyčerpán takovým úsilím, a tvrdě usnul.

Nakonec ho však naše bombardování přece jen dopálilo. Ne snad že by ho bolelo, ale snad každého by dokázalo rozčilit, kdyby se pokoušel usnout a někdo mu v jednom kuse házel na zadek spršku kamínků. Samec se najednou úplně probral, vztyčil se, až se prohnul do písmene J, hlavu vysoko zdviženou ve vzduchu, a vyrážel zvláštní syčivý řev, který zněl spíš jak sykot hada a působil u tak obrovského savce prapodivně. Čtyřikrát se takto vztyčil, ale když viděl, že jeho úsilí nikterak nepodlomilo naši morálku, zachoval se jako všichni rypouši, když už nevědí kudy kam, rozplakal se. Z očí se mu řinuly veliké černé slzy a stékaly mu na líce. Spustil se celou svou délkou na štěrk a začal popolézat jako obrovská housenka pozadu k moři, s nesmírným úsilím posunoval své tělo a tuk se mu přitom vlnil na zádech. Konečně s posledním žalostným zařváním a dalším přívalem slz zacouval do moře a o krk se mu v tříšti bílé pěny zlomila nejbližší

vlna. Ostatní rypouši si najednou povšimli, že jejich pán a velitel zmizel, zneklidněli, zvedli hlavy a nejisté se na nás zadívali. Jedno z mláďat se vylekalo, rychle se začalo sunout k moři a po bílém obličeji mu kanuly slzy. Ostatní už to také nevydrželi a za chvíli putovalo k moři celé stádo jako houf obrovských červů za dobrým sýrem.

Smutně jsme sbalili svoje vybavení a pustili se vzhůru po útesu. Smutně proto, že právě skončil náš úkol a my si uvědomili, že musíme odjet z tohoto poloostrova a zanechat tu jeho nádhernou zvířenu, vrátit se do Buenos Aires a začít s další fází výpravy. Když jsme odcházeli po zšeřelé útesní stezce, zahlédli jsme ještě naposled starého rypoušího samce. Hlava se mu vynořila z vody a zaraženě nás sledoval tmavýma očima. Pak si odfrkl, hlasitým ozvučným frknutím, které se ozvěnou vracelo z okolních kopců a po kterém se mu ještě chvíli třásl čenich. Ještě jednou se na nás smutně podíval, pomalu klesl pod ledovou vodu a zmizel nám z očí.

ČÁST DRUHÁ

MÍSTNÍ ZVYKY

Letadlo rolovalo přes ztemnělé letiště k dvěma pásům diamantově zářících světel, mezi kterými se táhla startovací dráha. Pak zastavilo, naplno spustilo stroje, až jako by se v jeho kovovém těle na protest rozvrzaly všechny kosti, a najednou se prudce rozjelo. Po obou stranách uháněla kolem nás světla kolem startovací dráhy, ale náhle jsme se zvedli, letadlo se trošičku kymácelo ze strany na stranu jak mírně podnapilá vlaštovka a stoupalo výš a výš. Za chvíli se pod námi rozestřelo jak šachovnice různobarevných hvězd Buenos Aires. Odpoutal jsem se, zapálil si cigaretu, pohodlně se opřel v sedadle a začal se oddávat sladké malátnosti a omámení po všech těch brandy na rozloučenou. Konečně tedy odjíždím do míst, která jsem odedávna toužil vidět, do kraje s čarovným jménem Jujuy.

Po našem návratu z jihu začala Jacquie silně pociťovat následky autohavárie, kterou jsme prodělali brzy po příjezdu do Argentiny a při které byla jediná zraněna. Všechno to strašlivé kodrcání po patagonských silnicích a primitivní život, jaký jsme museli vést, také přispěly svým dílem a Jacquie trpěla tak nesnesitelnými bolestmi hlavy, že chvílemi až přestávala vidět. Bylo jasné, že nemůže pokračovat v cestě, a proto jsme se rozhodli, že ji pošleme do Anglie. Odjela před týdnem a výpravu jsem měl dokončit se Sofií. Zatímco Sofie zůstala v naší vilce se zahradou úplně přecpanou zvířaty a starala se o všechny přírůstky, vydal jsem se do Jujuy, abych se pokusil rozšířit ještě naše sběry.

Letadlo si tiše vrčelo nocí a já zatím podřimoval na sedadle a snažil se rozpomenout na všechno, co jsem věděl o Jujuy. Moc toho věru nebylo. Jujuy je severozápadní provincie Argentiny, z jedné strany ohraničená Bolívií a z druhé Chile. Je pozoruhodná v mnoha směrech, ale hlavně tím, že tvoří jakýsi tropický výběžek, vsunutý do Argentiny. Z jedné strany se tyčí bolivijské hory, z druhé podivná vyprahlá provincie Salta a mezi nimi leží bujná tropická oblast Jujuy, která snese srovnání s nejkrásnějšími kraji Paraguaye a jižní Brazílie. Věděl jsem, že tu žije barvitá fantastická zvířena, která se trochu blíží fauně pamp a pastvin, a přesně o tahle zvířata jsem měl zájem. S blaženými myšlenkami na všechny skvostné exempláře jsem usnul, a zrovna se mi zdálo, že chytám do lasa zvlášť urputného jaguára, když tu mě najednou popadla za paži letuška a energicky mě probudila. Zřejmě jsme přistáli v, nějakém zapadlém hnízdě a všichni cestující museli vystoupit a počkat, než letadlo načerpá pohonné hmoty. Nikdy jsem zvlášť rád nelétal (leda malými letadýlky, kde z toho člověk alespoň něco má), a když mě tak ve dvě ráno zburcovali ze sladkého spánku a omámení po dobrém alkoholu a donutili mě, abych postával v

maličkém baru, kde se nepodávalo nic lákavějšího než vystydlá káva, moc mi to na náladě nepřidalo. Sotva jsme směli nastoupit, honem jsem vlezl do letadla, usadil se ve svém sedadle a pokoušel se usnout.

Rázem jsem se však probudil, protože mi na paži dopadla jakási těžká váha, která mi v té chvíli připadala přinejmenším jak deset tun. Stěží jsem ruku vyprostil, abych úplně nepřišel o kosti, a rozezleně se podíval, kdo má to vyrušení na svědomí. Rozhořčený pohled jsem si však klidně mohl odpustit, protože vnitřek letadla byl osvětlen světýlky, která připomínala světlušky stižené anémií. Rozeznal jsem jen, že sousední sedadlo (až do té doby naštěstí prázdné) je doslova zaplaveno ženou kolosálních rozměrů. Některé proporce se jí do sedadla ani nevešly a ty pak velkomyslně převalila ke mně.

“Buenas noches,” řekla mile a obdařila mě ve stejné míře vůní svého potu i parfému.

“Buenas noches,” zamumlal jsem, rychle zavřel oči a schoulil se na zbytek svého sedadla, abych ukončil rozhovor. Moje společnice se naštěstí po výměně zdvořilostí uvelebila k spánku, ale ještě chvíli mručela, převracela se a zhluboka hlasitě vzdychala, až mi nejasně připomínala naše rypouše sloní. Po všem tom vrtění a mumlání konečně usnula a začala dlouze a zajímavě chrápat, jako když někdo pravidelně koulí po střeše z vlnitého plechu drobné brambory. Všechen ten rámus mě spíš ukolébal, než vyrušil, a podařilo se mi také usnout.

Když jsem se probudil, bylo už světlo a pokradmu jsem si prohlédl svou společnici. Byla to, jak se říká, ženská udělaná, vážila určitě přes metrák. Své bujné tělo navlékla do

žlutozeleného hedvábí a k tomu si vzala jasně červené střevíce, které jí teď ležely kus od nohou. Vlasy měla zářivě černé a po celé hlavě pečlivě upravené do malých kudrlinek a k dovršení vší parády si nasadila slaměný klobouk, ozdobený snad polovinou všeho ovoce a zeleniny, jaké skýtá Argentina. Toto úchvatné zahradnické dílo jí v noci sklouzlo z hlavy a v koketním úhlu spadalo přes jedno oko. Obličej měla kulatý a buclatý a oddělený od bujného poprsí celou záplavou brad. Ruce, jak jsem si všiml, držela upejpavě v klíně, a ačkoliv je měla zrudlé a upracované, byly překrásně utvářené, jak to často vídáme u tlustých lidí. Jak jsem si ji tak prohlížel, najednou hlasitě až ohlušivě vzdychla, otevřela velké, pomněnkově modré oči a rozhlédla se s prázdným výrazem v obličeji jak probouzející se nemluvně. Pak se zadívala na mě a nakynulý obličej se jí rozšířil do úsměvu, při kterém jí naskočilo po tvářích nesčetně dolíčků.

“Buenos días, se?or,” řekla a pokývla hlavou.

“Buenos días, se?ora,” odpověděl jsem a rovněž jsem se vážně uklonil.

Moje spolucestující vylovila odkudsi zpod sedadla kabelku, velkou jak menší kajutní zavazadlo, a začala napravovat na svém obličeji všechny škody napáchané nočním spánkem. Pokud jsem si všiml, nebylo jich mnoho, protože měla pleť dokonalou jak okvětní plátek magnólie. Konečně se rozhodla, že udělala pro svou krásu až dost, odložila kabelku, rozmístila znovu po sedadle své mohutné tělo a zadívala se na mne jasnýma laskavýma očima. Byl jsem tak vklíněn do svého koutku, že mi stejně nezbyla možnost úniku.

“Kam cestujete, seňore?” zeptala se.

“Do Jujuy, seňoro,” odpověděl jsem.

“Ach, do Jujuy?” zvolala, otevřela tmavé oči a pozvedla obočí, jako by Jujuy bylo nejzajímavějším a nejžádoucnějším místem na světě.

“Nejste Němec?” zeptala se mě.

“Ne, Angličan.”

“Ach, Angličan!” zvolala znovu překvapeně a nadšeně, jako by na Angličanech bylo něco kdovíjak zvláštního.

Uvědomil jsem si, že už je načase, abych zasáhl do hovoru trochu aktivněji. “Vůbec nemluvím španělsky,” vysvětloval jsem jí. “Jenom docela málo.”

“Ale vždyť mluvíte báječně,” zvolala, poplácala mě po koleně a pak to dovršila slovy: “Budu mluvit hodně pomalu, abyste mi rozuměl.”

Povzdechl jsem si a oddal se svému osudu; stejně mi ani nic jiného nezbylo, leda vyskočit z okna. Moje spolucestující zřejmě dospěla k názoru, že když umím tak málo španělsky, porozumím jí mnohem snáz, bude-li hodně křičet, takže teď sledovalo naši výměnu důvěrností celé letadlo. Ukázalo se, že se jmenuje Rosa Lillipampilová a jede za svým ženatým synem do Salty. Neviděla ho už tři roky a určitě je čeká bouřlivé shledání. Letěla také poprvé v životě letadlem a přímo dětinsky se z toho radovala. Co chvíli přerušila náš rozhovor hlasitým výkřikem, při němž sebou nervóznější cestující leknutím trhli, naklonila se nade mnou, celého mne zavalila svým poprsím a parfémem a dívala se na nějaký zajímavý orientační bod, nad kterým jsme zrovna přelétali. Několikrát jsem jí nabídl, aby si se mnou vyměnila místo, ale nechtěla o tom ani slyšet. Letuška začala roznášet ranní kávu a tu se má sousedka honem přehrabovala v kabelce a chtěla platit, a když se dověděla, že občerstvení je zadarmo, radovala se tak nadšeně, jako by ten umouněný papírový pohárek s trochou necezené tekutiny byla přinejmenším číše šampaňského, uštědřená velkomyslnou leteckou společností. Za chvíli se rozsvítila červená světla na znamení, že znovu přistáváme v nějakém obskurním městečku, abychom tu natankovali pohonné hmoty, a já začal ze všech sil pomáhat své sousedce, která se pokoušela vtěsnat svůj enormní objem do záchranného pasu. Byl to nadlidský úkol a celým letadlem se co chvíli ozvalo veselé chichotání, protože i mou sousedku zřejmě naše společné úsilí rozveselilo.

“Víte,” vypravila ze sebe mezi z áchvaty smíchu, “když člověk porodí osm dětí a ještě k tomu si rád pochutná, tak si postavu neuhlídá.”

Těsně než letadlo dosedlo na zem, se mi konečně podařilo dopnout jí pás.

Celí strnulí a pomačkaní jsme slezli na letištní plochu a já zjistil, že se má přítelkyně pohybuje půvabně a lehce jak obláček. Zřejmě se rozhodla, že jí budu dělat po celou cestu doprovod, a tak jsem jí s galantním starosvětským gestem nabídl rámě a ona je přijala se zářivým koketním úsměvem. Zavěšeni jak milenci jsme kráčeli ke kavárničce, která samozřejmě nesměla chybět ani tady, a k záchodkům, vkusně zdobícím letiště. Tady mě moje dáma poplácala po paži, ujistila mne, že se moc dlouho nezdrží, odplula ke dveřím s nápisem “Se?oras” a jen taktak jimi prošla.

Zatímco se tam zdržovala, využil jsem volné chvíle a prozkoumal velký keř, který rostl vedle kavárničky. Nebyl o nic větší než průměrná hortenzie, a přece jsem pouhou zběžnou prohlídkou objevil na jeho větvích a mezi listy patnáct různých druhů hmyzu a pět druhů pavouků. Bylo vidět, že se blížíme k tropické oblasti. Pak jsem náhle zahlédl svou velmi dávnou přítelkyni, kudlanku, která seděla na jednom listě, pohupovala se ze strany na stranu a rozhlížela se bledýma zlýma očima. Sundal jsem ji z jejího místečka a pustil ji, aby si vyšla nahoru po mé paži, když vtom se vrátila moje spolucestující. Hned si všimla, co jsem našel, a vykřikla, že při trochu příznivějším větru by ji bylo muselo být slyšet až v Buenos Aires. K mému překvapení však nevykřikla hrůzou, ale radostí, protože také kudlanku poznala.

“Čertovský koník!” zvolala nadšeně. “Když jsem byla malá, často jsme si s nimi hráli.”

Zaujalo mě to, protože jako dítě jsem žil v Řecku a tam jsem si také s kudlankami hrál a místní lidé jim rovněž říkali čertovští koníci. A tak jsme si asi deset minut hráli s kudlankou, pouštěli ji jeden druhému po paži a chechtali se přitom tak halasně, až si všichni ostatní cestující museli myslet, že nám přeskočilo. Konečně jsme zase posadili kudlanku na její keř a zastavili se na kávu, ale vtom přišel jakýsi letištní úředník a s mnoha omluvnými gesty nám oznámil, že letadlo bude mít dvě hodiny zpoždění. Shromáždění cestující začali rozezleně vrčet. Nicméně, pokračoval úředník, dává letecká společnost k dispozici zvláštní autobus, který dopraví pasažéry

do města a tam si mohou na její účet objednat, co je jim libo. Moje přítelkyně byla přímo unesena. Taková velkomyslnost! Taková laskavost! Pomohl jsem jí do autobusu, kodrcali jsme se po prašné silnici do města a zastavili u hotelu, který až kupodivu vypadal jak stará anglická stavba z viktoriánských dob.

Uvnitř byl hotel tak luxusní, že to mou dámu úplně nadchlo. Měl vysoké hnědé pilíře z falešného mramoru, celé řady květináčů s poněkud uschlými palmami, hejna číšníků, kteří vypadali jak velvyslanci na dovolené, a mozaiku stolků, rozestavených snad až k obzoru. Vedl jsem svou společnici k jednomu stolku, a ještě když jsem ji usazoval, úpěnlivě se mě držela za paži. Zřejmě nad vší tou nádherou úžasem oněměla, takže jsem svou lámanou španělštinou objednal sám různé pochoutky od jednoho z těch velvyslanců, který se zřejmě od svého posledního diplomatického poslání neholil. Pod vlivem pěti velkých šálků kávy se šlehačkou, talíře horkých medialun, šesti šlehačkových kousků a čtvrt kila hroznového vína ztratila konečně má společnice ostych před tím překrásným hotelem, a dokonce nařídila jednomu z velvyslanců, aby jí přinesl další talířek na semínka z hroznů.

Když jsme se už najedli zadarmo až dost, vyšli jsme k autobusu. Řidič seděl na blatníku a zadumaně se šťoural sirkou v zubech. Zeptali jsme se ho, jestli se už můžeme vrátit na letiště. Podíval se na nás s očividným znechucením.

“Media hora,” odpověděl a znovu usilovně pátral ve vykotlané stoličce, jako by doufal, že tam objeví bohaté naleziště nějakého vzácného nerostu, možná i uranu.

Vyšli jsme si tedy s mou přítelkyní do města, abychom nějak utloukli čas. Byla nadšená, že může provázet opravdického cizince, a všechno mi ukazovala a vysvětlovala. Tohle je obuvnictví; všiml jste si přece, že tam měli za výlohou boty, tak to opravdu bylo obuvnictví. Tohle je zahrada a v té se pěstují květiny. A tohle zvíře, uvázané ke stromu, je osel. Ach, podívejme se, tamhle je lékárna, tam si kupují lidé léky, když jim není dobře. Vůbec nevnímala chodce, kteří se prodírali kolem nás, mermomocí chtěla chvíli postát před lékárnou a předváděla mi tak realisticky nejrůznější neduhy, až jsem se bál, že jestli se toto město pyšní zdravotnickými vymoženostmi, určitě někdo zavolá sanitku. Každopádně to byla moc krásná vycházka a litoval jsem, když jsme zase museli nastoupit do autobusu a vrátit se na letiště.

Jen jsme dosedli do letadla, čekal nás znovu herkulovský úkol, protože jsme museli mou společnici připoutat a později, při posledním mezipřistání, zase odpoutat. Až do té doby jsme letěli nad typickou pampou, přerušovanou jen tu a tam skupinkou nízkých kopečků, ale většinou se pod námi prostírala plochá bezvýrazná krajina. Teď se však pod námi objevovalo víc a víc kopců, pořád vyšších a vyšších, porostlých křovím a obrovitými kaktusy, které vypadaly jak velké zelené surrealistické svícny. A najednou jsme vlétli do vzdušných děr.

První byla pořádně hluboká, a jak se letadlo řítilo dolů, měl jsem strašlivý pocit, že mi žaludek zůstal ve výšce, několik desítek metrů nade mnou. Moje společnice mi právě vykládala jakousi složitou a mně zcela nepochopitelnou historku o svém vzdáleném bratranci, a najednou otevřela pusu a zaječela tak pronikavě, že vyděsila celé letadlo. Pak se k mé úlevě klokotavě a šťastně rozesmála.

“Copak to bylo?” zeptala se mne.

Seč jsem nedostatečnou španělštinou dokázal, vysvětlil jsem jí záhadu vzdušných děr a doufám, že se mi podařilo zasvětit ji alespoň v podstatě do tohoto jevu. Rázem zapomněla na bratrance a radostně čekala na další vzdušnou díru, protože jak mi vysvětlila, na tu první nebyla dost připravená, takže ji náležitě nevychutnala. Dostalo se jí brzy odměny v ukázce opravdu velkolepé a přivítala ji radostným rykem a záplavou nadšeného smíchu. Připomínala děcko na houpačce a přijímala to všechno jak zvláštní potěšení, které jí připravila, podobně jako ty nedávné hody, letecká společnost. Všiml jsem si však, že ostatní cestující zdaleka neberou

vzdušné díry tak lehkomyslně a otáčejí se po mé tlusté přítelkyni s rozezlenými tvářemi, které rychle nabývají výrazně zelené barvy. Letěli jsme nad pořád vyššími a vyššími vrchy a letadlo co chvíli prudce spadalo dolů a zase vylétalo nahoru jak porouchaný výtah. Pán, sedící za uličkou, zezelenal do odstínu, o němž bych byl opravdu nikdy netušil, že je ho lidská pleť schopna. Mé přítelkyni to také neušlo a probudil se v ní vřelý soucit. Naklonila se přes uličku.

“Vám není dobře, seňore?” zeptala se.

Pán němě přikývl.

“I vy chudáčku,” zvolala, zalovila v kabelce, vytáhla sáček lepkavých, pronikavě vonících bonbónů a hodila mu jej.

“Ty jsou moc dobré proti zvracení,” prohlásila. “Vezměte si jeden.”

Ubohý pán se podíval na strašnou slepeními v sáčku a prudce zavrtěl hlavou. Moje přítelkyně pokrčila rameny, soucitné se na něj podívala a vstrčila si tři bonbóny do úst. Jak je tak vehementně cucala, všimla si najednou něčeho, co až dosud uniklo jejímu bystrozraku, hnědého papírového sáčku, upevněného zezadu na sedadle před námi. Vytáhla jej a zvědavě nakoukla dovnitř, zřejmě v naději, že se tam skrývá další skvostný dar laskavé letecké společnosti.

“Nač to je?” zeptala se hlasitě.

Vysvětlil jsem jí, k čemu je takový sáček dobrý. Držela si ho před sebou a se zájmem si ho prohlížela.

“Musím říct,” prohlásila potom, “že kdyby mně se udělalo zle, potřebovala bych něco mnohem většího.”

Pán za uličkou pohlédl na její oblé tvary a potom na malý hnědý sáček, a když si vybavil její slova, úplně ho to dorazilo. Zoufale popadl sáček před sebou a zabořil do něj obličej.

Když letadlo konečně přistálo, bylí jsme s mou přítelkyní jediní, kdo nevypadali, jako by právě prošli hurikánem. V letištní hale na ni čekal její syn, příjemný muž stejných tvarů jak maminka. S pronikavým křikem se k sobě rozběhli a objali se, až se jim při tom nárazu rozvlnil všechen tuk. Když se vzpamatovali, moje spolucestující mě představila a vyprávěla, jak jsem o ni pečoval en route. Po řidiči, který mi měl přijet naproti, nebylo nikde ani potuchy a všichni Lillipampilovi (syn, žena, tři děti a babička) běhali po letišti jako lovečtí psi, dokud ho nevypátrali. Doprovodili mě k autu, objali mě, srdečně mě zvali, abych je určitě navštívil, až přijedu do Salty, a když jsem odjížděl do Galileguy, kde jsem měl bydlet, seskupila se celá ta sádelnatá rodina na letišti a bujaře za mnou mávala. V Argentině to opravdu někdy s laskavostí až přehánějí a po bouřlivých objetích celé Lillipampilovy rodiny mě bolely snad všechny kosti v těle. Dal jsem šoférovi cigaretu, sám jsem si taky jednu zapálil, opřel se o sedadlo a zavřel oči. Měl jsem pocit, že si opravdu zasloužím aspoň chviličku klidu.

KAPITOLA V JUJUY

Půvab travin, nevídanost cizopasných rostlin, krása květin, lesklá zeleň listoví, ale především ta bujnost všeho rostlinstva mne naplňovaly obdivem.

Charles Darwin: Cesta kolem světa

Calilegua byla dříve především oblastí cukrové třtiny, ale teď se tu pěstovala i spousta tropických druhů ovoce pro Buenos Aires. Byla to rovina obklopená půlměsícem hor, porostlých hustým tropickým pralesem. Až jsem užasl, jak znenadání jsme narazili na tuto bujnou vegetaci. Vyjeli jsme z letiště a první hodinu anebo i trochu déle jsme ujížděli vyprahlou krajinou větrem zpola rozrušených kopců, vysušenou sluncem, porostlou křovím a místy tečkovanou velkými

opuchlými kmeny stromů palo borracho, které měly kůru tak hustě porostlou ostny jak ježek záda. Tu a tam se tyčil k obloze jeden z obrovských kaktusů, vysoký až sedm metrů a zdobený zvláštními ohnutými větvemi. I jeho větve byly trnité a nepřátelské. Pak jsme párkrát prudce zahnuli, sjeli z kopce, zabočili do údolí Calileguy a rostlinstvo kolem se změnilo tak náhle, až mě to udeřilo do očí. Všechno se skvělo sytou tropickou zelení, která měla nesčetně odstínů a některé z nich tak výrazné, že ve srovnání s nimi by musela zeleň anglické krajiny působit úplně šedivě. A vtom, snad abych si uvědomil, že jsem už opravdu zase v tropech, přelétlo přes cestu malé hejno papoušků a se švitořením nám zatřepetalo křídly nad hlavou. Brzy nato jsme přejeli kolem skupinky Indiánů, oblečených v rozedraných košilích a kalhotách a s obrovskými slamáky na hlavách. Byli malí a podsadití, s mongolskými rysy a očima jako trnky. Když jsme je míjeli, zvědavě se dívali po autu. žil jsem tak dlouho mezi Evropany a v rovinaté krajině pamp a Patagonie, že na mě Indiáni, papoušci i sytá zeleň všude kolem zapůsobili stejně jak víno.

Za chvíli řidič zpomalil a odbočil z hlavní silnice na hrbolatou cestu, po obou stranách hustě lemovanou neproniknutelnými trsy obrovitého bambusu, který měl stvoly silné i jako mužské stehno a byl bledě medově zbarvený se zelenými pruhy. Dlouhé stvoly se mu ladně skláněly nad silnicí a nahoře se tak hustě proplétaly svými chvějícími se zelenými listy, že silnice pod nimi byla temná a já měl pocit, jako bychom projížděli chrámovou lodí. Když jsme ujížděli po cestě plné výmolů, kmitalo a prozařovalo mezi obrovskými stvoly sluneční světlo a já slyšel i v hluku motoru zvláštní nářek a vrzání, jaké vydává bambus pohupující se ve větru. Za chvíli jsme dojeli k vile, téměř ukryté v divoké spleti květin a lián, a tady auto zastavilo. Vyšla mě uvítat Joan Lettová, která mě se svým manželem Charlesem pozvala do Calileguy, zavedla mě dovnitř a nabídla mi šálek kávy. Po té dlouhé cestě mi přišel náramně k chuti. Zanedlouho se vrátil z práce Charles, seděli jsme všichni na balkóně pod indigově modrou večerní oblohou a rozmlouvali o mých plánech.

Ať jsem přijel kam chtěl, vždycky jsem se přesvědčil, že kde je kraj dost hustě obydlený, dá se většina běžné místní fauny získat docela snadno, protože lidé si chovají zvířata buď pro potěšení, nebo si je drží tak dlouho, dokud dost nevyrostou a nedají se sníst. Člověk proto nikdy neudělá chybu, když nejdřív obejde všechny ranče a vesnice v okolí a skoupí, co se dá. Pak teprve přehlédne sbírky a snaží se vlastními silami doplnit mezery (což jsou obvykle vzácná zvířata). Když jsme tak seděli a kostky ledu nám melodicky cinkaly v džinu s tonikem, vysvětlil jsem svou filozofii Charlesovi, ale ten se mnou k mému údivu nesouhlasil. Nevěřil, že by Indiáni v Calilegue chovali nějaká zajímavější zvířata, leda snad obyčejné kočky, psy a drůbež.

Slíbil mi však, že druhý den vyšle jednoho ze svých inteligentnějších pomocníků do vsi, aby se všude přeptal, a dá mi vědět, co zjistil. Uléhal jsem posílen džinem, ale v pochmurných obavách, že jsem sem snad neměl vůbec jezdit. Nepotěšil mě ani tichý zpěv cikád na zahradě a obrovské třepetavé hvězdy, které mi připomínaly, že už jsem zase v tropech.

Druhý den ráno všechno vypadalo veseleji. Po snídani jsem zašel do zahrady a sledoval, jak hejno zlatých, modrých a stříbrných motýlů upíjí z rudých květů jednoho keře, když vtom se dostavil Luna. Už jak přicházel bambusovou uličkou, jsem ho slyšel, jak zpívá příjemným tenorem, a když došel k brance, přestal zpívat, zatleskal, jak je v Jižní Americe při příchodu do cizího domu zvykem, otevřel branku a přikročil za mnou k mému keři a motýlům. Byl drobné postavy, vysoký asi metr šedesát a štíhlý jak čtrnáctiletý chlapec. Měl hezký, snad až příliš hubený obličej, velké tmavé oči a černé, krátce sestřižené vlasy. Podal mi ruku, která působila stejně křehce jako ti motýli kolem.

“Seňor Durrell?” zeptal se.

“Ano,” odpověděl jsem a opatrně mu potřásl rukou, abych mu ji neulomil v zápěstí.

“Já jsem Luna,” řekl, jako by se tím vysvětlovalo vše.

“Posílá vás seňor Lett?” zeptal jsem se.

“Si, si,” odpověděl a podmanivě se na mě usmál.

Oba jsme stáli, dívali se, jak motýli poletují kolem rudých květů, a já jsem si marně skládal v hlavě obstojnou španělskou větu.

“?Qué lindos!” řekl Luna a ukázal na motýly, “que bichos más lindos!”

“Si,” odpověděl jsem. Následovalo delší mlčení a oba jsme se na sebe přátelsky usmívali.

“Nemluvíte anglicky?” zeptal jsem se s jistou nadějí.

“Ne, jen velmi malý,” odpověděl Luna, rozpřáhl paže a mírně se usmál, jako by se omlouval za tu strašlivou mezeru ve svém vzdělání.

Bylo jasné, že vládne mým jazykem asi tak stejně jako já jeho. Později se ukázalo, že tomu tak doopravdy je. Oba jsme dokázali sledovat v druhém jazyce docela složité rozhovory, ale když jsme měli promluvit, nedostali jsme ze sebe víc než řetěz několika negramatických podstatných jmen a sloves.

“Vy.já.jít k Helmut,” navrhl náhle Luna a mávl jemnou rukou.

Souhlasil jsem s ním a lámal si hlavu, co helmut asi je; jakživ jsem to slovo neslyšel a mohlo znamenat cokoliv od nového typu tryskového letadla až po nejhorší noční klub. Byl jsem však ochoten vyzkoušet všechno, zvlášť kdyby se ukázalo, že jde o noční klub. Zamířili jsme rytmicky vrzající, praskající, úpějící a sténající bambusovou uličkou a došli k rozložitému trávníku, porostlému obrovitými palmami, které měly kmeny pokryté epifytními rostlinami a orchidejemi. Prošli jsme palmami k dlouhému úzkému stavení z červených cihel a kolem nás poletovali a vířili kolibříci, oslnivě zářící a s jemným leskem, jaký vídáme na mýdlových měňavých bublinkách. Luna mě zavedl dveřmi s lehkým závěsem do prostorné chladné jídelny, kde seděl docela sám v čele dlouhého stolu asi třicetiletý muž a s chutí si pochutnával na snídani. Měl vlasy světlé jako obilí, živé modré oči a zarudlý veselý obličej s pevnou pletí. Když jsme vstoupili, vzhlédl a široce, uličnicky se na nás ušklíbl.

“Helmut,” řekl Luna a ukázal na toho člověka, jako kdyby se mu povedl zvl ášť náročný kouzelnický trik. Helmut vstal od stolu a podával mi velkou pihovatou ruku.

“Ahoj,” řekl a div mi tou svou prackou nerozdrtil ruku. “Já jsem Helmut. Chcete se posadit a trochu se nasnídat, jo?”

Vysvětlil jsem mu, že jsem už snídal, a Helmut se vrátil ke stolu, mezi jídlem na mne mluvil a Luna se usadil na druhém konci, malátně sklesl do židle a tiše si pobrukoval.

“Charles povídal, že chcete zvířata, jo?” řekl Helmut. “No, my tady o zvířatech zrovna moc nevíme. Nahoře v horách se samozřejmě zvířata najdou, ale co seženete po vesnicích, to nevím. Myslím, že moc ne. Ale až se najím, tak se pojedem trochu porozhlédnout.”

Když se Helmut mrzutě přesvědčil, že už mu na stole nezbylo vůbec nic k jídlu, vyhnal Lunu a mě do svého stejšnu, nacpal nás dovnitř a rozjel se dolů do vsi po prašných vymletých silnicích, které první déšť určitě změní v mazlavé bláto.

Vesnice byla docela typická, shluk malých chatrčí, postavených z nerovných odřezků z nedaleké pily a pěkně obílených. Každá z nich stála na maličkém pozemku obehnaném bambusovým plotem, některé zahrádky byly přecpané podivuhodnou směsicí starých konzerv, konvic a rozbitých sudů a ze všech těch nádob vyrůstalo plno květin. Od silnice oddělovaly tyhle “zahrady” příkopy plné bahnité vody a přes ně vedly k zahradním brankám chatrné můstky z neuměle sbitých větví. U jedné takové chatrče Helmut zastavil a zvědavě se zadíval do divoké spleti červeně rozkvetlých granátovníků, které tu zarůstaly celou zahrádku.

“Myslím, že jsem tu nedávno viděl papouška,” vysvětloval mi.

Vystoupili jsme ze stejšnu a přešli po vratkém můstku k bambusové brance. Tady jsme zatleskali a trpělivě čekali. Z chatrče se ve chvíli vyřítil houf čokoládově hnědých dětí,

otrhaných, ale čistě oblečených, sešikoval se jak armáda bránící svoje území, pozoroval nás černýma očima a každé to dítě bez výjimky si přitom zuřivě cucalo palec. Za nimi vyšla jejich matka, drobná, dost hezká Indiánka s plachým úsměvem.

“Entren, se?ores, entren,” volala na nás a ukazovala do zahrady.

Vešli jsme, Luna se přikrčil a potichu cosi vysvětloval užaslým dětem a Helmut se blahovolně a laskavě usmál na ženu.

“Tenhle seňor,” řekl a pevně mě popadl za rameno, abych mu snad najednou neutekl, “tenhle seňor se zajímá o bichos, o živé bichos, víte? Když jsem šel tuhle kolem vás, všiml jsem si, že máte papouška, úplně obyčejnského šeredného papouška, který se určitě seňorovi nebude líbit. Přesto pokládám za svou povinnost mu ho ukázat, i když nemá nejmenší cenu.” žena se naježila.

“Náhodou je to moc krásný papoušek,” zvolala pronikavě a rozhořčeně. “Moc krásný papoušek a ještě k tomu vzácný! Je až seshora z hor.”

“Nesmysl,” řekl Helmut pevně. “Viděl jsem na trhu v Jujuy spoustu takových papoušků a byli tak obyčejní, že tam trhovci měli co dělat, aby se jich vůbec zbavili. Tenhle je určitě zrovna takový.”

“Seňor se mýlí,” řekla žena. “Je to moc vzácný papoušek, krásný a krotký.”

“Podle mě žádnou krásu nepobral,” řekl Helmut a povzneseně dodal: “A pokud jde o jeho chování, tak tady seňorovi je úplně jedno, jestli je krotký anebo divoký jak puma.”

Cítil jsem, že je načase, abych do jednání zasáhl.

“Poslyš.Helmute,” hlesl jsem nesměle.

“Co je?” zeptal se Helmut a blýskl po mně modrýma, bojovně rozpálenýma očima.

“Nechci se do toho plést, ale nemyslíš, že než začneme smlouvat, měl bych se na toho ptáka podívat? Může být docela obyčejný, anebo taky velmi vzácný.”

“Máš pravdu,” řekl Helmut, zaujat tak originálním nápadem. “Dobrá, podíváme se na něj.”

Otočil se a přísně si ženu změřil.

“Kde máte toho mizerného papouška?” zeptal se.

žena mlčky ukázala za moje levé rameno, a když jsem se otočil, zjistil jsem, že papoušek klidně sedí asi na metr od nás v zeleném listí granátovníku a se zájmem sleduje naše

handrkování. Jen jsem ho uviděl, věděl jsem, že ho musím dostat, protože to byl opravdu velice vzácný amazoňan, v evropských sbírkách přinejmenším velmi neobvyklý. Byl na amazoňana trochu malý, peří měl barvy sytě zelené trávy, tu a tam s víc než žlutým odstínem, kolem očí čisté bílé kruhy a celé čelo šarlatově rudé. Na nohou, kde mu končilo opeření, jako by měl oranžové kamaše. Toužebně jsem si ho prohlížel. Pak jsem se pokusil aspoň na chvíli zaplašit svůj dychtivý výraz, obrátil jsem se k Helmutovi a s pracnou lhostejností, která ženu určitě ani na chvíli neoklamala, jsem pokrčil rameny. “Je to ohromně vzácný papoušek,” řekl sem a snažil se vložit do svého tónu co nejvíc znechucení. “Musím ho mít.”

“Vidíte?” znovu zaútočil Helmut. “Tady seňor říká, že je to docela obyčejný papoušek a že už má takových v Buenos Aires šest.”

žena si nás oba s hlubokým podezřením prohlížela. Snažil jsem se tvářit jak člověk, který má šest amazoňanů a o žádného už zvlášť nestojí. žena zaváhala a pak vynesla poslední trumf.

“Jenže tenhleten mluví!” řekla vítězoslavně.

“Seňorovi je úplně jedno, jestli mu papoušci mluví, anebo ne,” vyrazil rychle do protiútoku Helmut. Všichni jsme teď pokročili k papouškovi a stáli v kruhu pod jeho větví. Papoušek na nás lhostejně shlížel.

“Blanco, Blanco,” promlouvala na něj žena sladce. “?Como te vas, Blanco?”

“Dáme vám za něj třicet pesů,” navrhl Helmut.

“Dvě stě pesů,” žádala žena. “Za papouška, co mluví, není dvě stě pesos nijak moc.” “Nesmysl,” řekl Helmut. “Jak ale vůbec víme, že mluví? Vždyť ještě nic neřekl.”