Gerald Durrell

Zoo na zámku

SLOVO ÚVODEM

Vážený pane,

dovolujeme si Vás upozornit, že Vaše konto vykazuje schodek.

V útlém věku šesti let mají děti většinou ty nejnesmyslnější představy, že až vyrostou, stanou se hasiči, policisty nebo strojvůdci, ale já takovými prozaickými plány v šesti letech opovrhoval. Věděl jsem totiž přesně, co budu dělat: budu mít svou vlastní zoologickou zahradu. Tenkrát (a dnes ostatně taky) mi ten plán nepřipadal ani nerozumný ani výstřední. Moji přátelé a příbuzní, kteří si vzhledem k tomu, že jsem nejevil nejmenší zájem o nic, co nebylo chlupaté, opeřené nebo okrunýřované, už dlouho mysleli, že mám o kolečko víc, považovali ten nápad pouze za další důkaz mého mdlého rozumu. Doufali, že budou-li mé časté hlášky o soukromé zoologické zahradě ignorovat, nakonec z toho vyrostu. Jak však léta plynula, k údivu přátel i příbuzných bylo moje rozhodnutí stát se majitelem zoo čím dál pevnější a nakonec po mnoha expedicích z nichž jsem vozil zvířata pro jiné zoologické zahrady, jsem došel k názoru, že nastal čas, abych si konečně zařídil zoo pro sebe.

Ze své poslední výpravy po západní Africe jsem přivezl úctyhodnou sbírku zvířat, kterou jsem ubytoval na zahradě své sestry ve vilové čtvrti v Barnemouthu. Ujišťoval jsem ji, že zvířata tu zůstanou jen dočasně, protože jsem byl pevně přesvědčen, že každá jen trochu inteligentní městská správa, jíž přinesu hotové zoo až pod nos, se bude moct přetrhnout, aby pro ně našla místo. Po půldruhém roce marného úsilí jsem však přestával věřit, že mi někde místní úřady dají zelenou, a moje sestra nabyla zatím pevného přesvědčeni, že její zahrádka bude navěky připomínat scénu z barvitého tarzanovského seriálu. Nakonec, když už jsem byl naprosto znechucen zapšklým postojem místních úřadů a ztratil jsem odvahu se potýkat se zjevně nekonečnou řadou zákonů a nařízení, podle nichž je nucen žít každý svobodný občan Velké Británie, rozhodl jsem se zjistit, zda bych nemohl své zoo založit na Normanských ostrovech. Přátelé mě odkázali na jistého majora Frasera, člověka prý laskavého a nijak úzkoprsého, který mi ukáže jak ostrov Jersey, tak případné vhodné místo pro zoologickou zahradu.

Odletěli jsme se ženou na Jersey. Hugh Fraser na nás už čekal a odvezl nás k sobě. Bydlel v pravděpodobně nejhezčím zámečku na celém ostrově. Stanuli jsme v obrovské, zdí obehnané zahradě, zasněné v slunečním svitu; spatřili jsme mohutné žulové zdi hustě porostlé vodopády skalniček, oblouky z patnáctého století, pečlivě udržované trávníky a záhony hýřící barvami. Všechny zdi, budova zámečku i hospodářská stavení byly z překrásné jerseyské žuly, jež září těmi nejjemnějšími odstíny podzimního listí, a ty sluncem rozjásané barvy zřejmě způsobily, že jsem pronesl asi tu největší pitomost století. Obrátil jsem se k Jacquii a řekl:

“Tady by ale bylo senzační zoo!”

Kdyby byl pán domu na místě omdlel, těžko bych mu to mohl zazlívat. Pouhé pomyšlení, že by se v tomhle nádherném prostředí postavilo to, co si průměrný člověk představuje pod pojmem zoo (to znamená bloky šedého betonu a spousty ocelových tyčí), byla úplná svatokrádež. K mému úžasu Hugh Fraser neomdlel, pouze tázavě zvedl obočí a zeptal se, jestli to skutečně

myslím vážně. Trochu rozpačitě jsem odpověděl, že ano, ale rychle jsem dodal, že si uvědomuju, jaký je to nemožný nápad. Hugh řekl, že na tom nic nemožného nevidí. Vysvětlil mi pak, že pro soukromníka je dům s pozemky na udržování moc velký, a tak se chce přestěhovat do něčeho menšího v Anglii. A jestli bych si prý nechtěl zámeček na to svoje zoo pronajmout? Nedovedl jsem si pro své záměry představit atraktivnější prostředí, a tak než jsme se se naobědvali, byla smlouva zpečetěna a já se stal novým “pánem” na zámečku Les Augres ve farnosti nejsvětější Trojice.

Lze si snadno představit zděšení a malomyslnost všech příbuzných a přátel, když jsem jim tento fakt oznámil. Jediný člověk, kterému se při té zprávě zřejmě ulevilo, byla moje sestra, jež podotkla, že i když pokládá celou tu záležitost za holé šílenství, zmizí jí alespoň ze zahrady ty dvě stovky rozličných obyvatel džungle, kvůli nimž se její vztahy se sousedy začínaly už silně vyhrocovat.

Aby to bylo ještě složitější, nechtěl jsem jen tak nějaké obyčejné zoo s obvyklým zvířecím inventářem. Moje zoo mělo mít především za úkol pomáhat ohrožené zvířeně. Díky šířící se civilizaci dochází na celém světě k tomu, že různé zvířecí druhy buď vymírají, nebo se vybíjejí tak intenzívně, že z původního množství přežívají jen ubohé zbytky. Mnoho větších zvířat má komerční či turistickou hodnotu, a jejich dalšímu osudu se proto věnuje velká pozornost. Jenomže po celém světě žijí spousty úžasně zajímavých drobných savců, ptáků a plazů, o jejichž záchranu se téměř nedbá, protože se nedají ani jíst ani nosit, a turisté, kteří vyžadují lvy a nosorožce, o ně nemají zájem. Mnoho jich žije výlučně na ostrovech, a jejich výskyt je tudíž omezený. Stačí do jejich životního prostředí jen trochu zasáhnout a přestanou existovat. Náhodně zavlečené krysy nebo třeba neuvážený chov prasat dokážou vyhubit podobnou ostrovní faunu během jediného roku. Připomeňme si jen smutný osud ptáka dodo.

Je nabíledni, že problém záchrany zvířat před vyhubením se dá řešit vhodnou ochranou jejich přirozených sídlišť, jenže to se snadno řekne a hůř dělá. Ochranáři se však ve svém snažení mohou pojistit také tak, že budou zvířata chovat pod kontrolou v rezervacích či zoologických zahradách a starat se, aby se rozmnožovala, takže kdyby skutečně došlo k nejhoršímu a zvíře v přirozeném prostředí vyhynulo, nepřišli bychom o ně úplně. A navíc bychom získali chov, z něhož by bylo možno odebírat přebytečné kusy a později je znovu vypouštět do původního prostředí. To by podle mého názoru mělo být hlavní funkcí každé zoologické zahrady, ale většina z nich si to uvědomuje až v poslední době a teprve teď se s tím začíná něco dělat. Tohle tedy mělo být cílem mé zoo. Jenomže jako každá altruistická myšlenka, chce to peníze. Bylo mi proto jasné, že dokud se moje zoo nestane finančně soběstačné, bude to muset být, alespoň pro začátek, čistě komerční podnik. Teprve pak se bude moct věnovat svému pravému poslání, vytvářet chov vzácných živočichů.

Tohle je tedy příběh prvních těžkých a strastiplných krůčků na cestě k cíli, který pokládám za nesmírně závažný.

1/ ZOO NA ZÁMKU

Vážený pane Durelle,

je mi osmnáct let, jsem silný na duchu i na těle, protože jsem četl vaše knížky, a můžu u vás pracovat.

Chodit do zoologické zahrady jako obyčejný návštěvník je jedna věc, a skutečně v ní žít je věc druhá. Někdy je to totiž dost pochybná radost. Člověk sice může vyběhnout v kteroukoli denní či noční hodinu podívat se na své svěřence, ale zároveň je zase čtyřiadvacet hodin ve

službě, a tak si třeba pozve pár přátel na večeři, ale nějaké zvíře si například zlomí nohu, porouchá se topení v pavilónu plazů nebo něco podobného a příjemný večer se předčasně skončí. Zima je pochopitelně mrtvá sezóna a někdy uplyne řada dní, aniž se objeví jediný návštěvník, takže začnete mít dojem, že zoo patří opravdu jenom vám. Ale ten příjemný pocit vám poněkud kalí pohled na rostoucí hromadu nezaplacených účtů a vědomí, že pokladna u vchodu zeje prázdnotou. V plné sezóně se však pořád něco děje a návštěvníků je tolik, že si ani nevšimnete, jak rychle čas plyne, a na překročené konto v bance si ani nevzpomenete.

Obyčejný den v zoologické zahradě začíná těsně před svítáním. Když obloha začne sotva znatelně žloutnout, vzbudí vás ptačí zpěv. Nejdřív ještě v polospánku přemítáte, jestli jste na Jersey nebo zpátky v tropech, protože je slyšet nejen čermáčka vítajícího sluníčko, ale i syté, šťavnaté, trošku chraptivé výkřiky turaků. Pak začne radostně hvízdat kos, a jakmile jeho písnička utichne, začne rozčileně křičet bělohlavá sojka. Obloha bledne a mnohohlasá melodie nesourodého ptačího orchestru nabývá na síle, drozd soupeří s hlasitými pánovitými výkřiky seriem a babské klevetění hejna strak kontrastuje s kejháním husí a tichým naříkavým vrkáním malých drobných hrdliček. I když tenhle hudební nápor přetrpíte a podaří se vám znovu usnout, vzápětí vás bezohledně vzbudí zvláštní hluboké vibrato ne nepodobné hučení telegrafních sloupů za silného větru. Má to stejně příšerný účinek jako budík, protože je to varování, že se na scéně objevil Trumbera, a je-li člověk takový hlupák, že nechal přes noc okno dokořán, je třeba se okamžitě připravit k obraně. Trumbera je šedokřídlý trubač agami, kterého zasvěcenější ornitologově znají pod jménem Psophia crepitans. V naší zoo zastává trojí funkci, průvodce, uvítacího vejbora a obecního idiota v jednom. Mezi námi, vypadá jako nepovedené kuře. Jeho temné peří působí stejně pochmurně jako viktoriánský smuteční šat: je skoro celý tmavý, jenom u krku má něco, co vypadá jako kravata z měňavého hedvábí, a celou tu garderobu vkusně doplňuje párek popelavě šedých křídel. Pták má velké tmavé oči a vysoké klenuté čelo, jež prý svědčí o velké inteligenci, kterou ovšem Trumbera nikterak neoplývá.

Z nějakého záhadného důvodu je pevně přesvědčen, že jeho první povinností je vletět mi každé ráno do ložnice a oznámit mi, co všechno se v zoo přes noc přihodilo. Jeho pohnutky však nejsou zcela nezištné, doufá totiž, že ho podrbu na hlavě. Pokud spíte příliš tvrdě nebo jste líni vyskočit z postele hned, jakmile Trumbera zaskřehotá, hupsne vám z parapetu na noční stolek, vyvede na něm krásnou ornamentální ozdobu, horlivě zamává ocasem, jak se mu to pěkně povedlo, přeskočí na postel a začne si to špacírovat sem a tam, přičemž drndá jako smyslů zbavené violoncello, dokud nemá bezpečně zjištěno, že se mu plně věnujete. Než může spáchat další, ještě zajímavější ozdoby na nábytku nebo na koberci, musíte se vysoukat z postele, přikrást se k němu a chytit ho (což není zdaleka tak jednoduché, protože Trumbera je čilý jako rybička, kdežto vy jste ještě úplná mátoha), vystrčit ho na římsu a přirazit okno, aby se nemohl zase vecpat dovnitř. Teď když jste už stejně vzhůru, přemítáte rozespale, zda to má cenu vlézt si znovu do postele, nebo jestli nebude lepší vstát. Vtom se pod oknem ozve několik pronikavých výkřiků o pomoc, jako když mizerné sopranistce právě podřezávají krk. Podíváte se na dvůr a spatříte na sametově zeleném trávníku u levandulového živého plotu několik pávic, jak přičinlivě prohledávají orosenou trávu, a kolem nich krouží jejich pán a velitel, jehož lesklý blyštivý ocas se zvedá ke slunci jako překrásná chvějící se fontána. Co chvíli ocas složí, zakloní hlavu a poruší klid tichého rána dalším nervy drásajícím křikem. V osm hodin dorazí zaměstnanci, dvorem se začne rozléhat přání dobrého jitra, cinkot věder a šustění košťat a ptačí písnička téměř zanikne. Vezmete si něco na sebe a vyjdete do chladného průzračného rána podívat se, je-li v zoo všechno jak má být.

V dlouhé jednopatrové žulové budově, kdysi to bývala moštárna, ale teď jsou v ní ubytovány opice a další savci, to kypí životem a činorodostí. Gorilám se čistí klece, a tak jsou

venku a skotačí po zemi s bujností dětí, jimž právě skončila škola, pokoušejí se servat nápisy, vytrhat přívody elektrického vedení a rozbít zářivkové osvětlení. Nad opicemi bdí Stefan, v ruce koště, a přísným zrakem sleduje, aby nenadělaly větší škodu, než je bezpodmínečně nutné. V gorilí kleci se činí Jeremy s nosem vévody z Wellingtonu a pískovými vlasy a kulaťoučký, věčně se usmívající Mike; zametají tu spoušť, kterou obyvatelé klece za včerejšek napáchali, a rozhazují po podlaze závěje čerstvých běloučkých pilin. Oba oznamují, že všechno je v naprostém pohádku, během noci se nestalo nic mimořádného. Všechna zvířata, celá vzrušená a plná chuti začít nový den, se hemží po klecích a volají na vás “dobrýtro”. Etam, černý lidoop z ostrova Celebes, který vypadá jako čertík, se tiskne k drátěnému pletivu klece, cení v pozdravu zuby a ostře se pochechtává. Lemuři s chlupatými kožíšky a oranžovýma očima skákají z větve na větev, vrtí dlouhými tlustými ocasy jako psi a častují se kanonádou hlasitých zvuků, které se až nápadně podobají prasečímu chrochtání. O kousek dál dřepí na zadních binturong Binty, připomínající špatně vyrobenou předložku ke krbu, jež má na jednom konci nasazenou orientální hlavu s dlouhými štětičkami na uších a s kulatýma, vypouklýma, poněkud bezduchýma očima. S chápavým ocasem obtočeným kolem větve si prohlíží klec s hrdým výrazem člověka, jenž zde právě dostal čestné právo občanské. Další klec je na první pohled prázdná, ale stačí přejet prsty po drátech a z bedny vystlané slámou se vykulí celý chumel opiček. Cvrlikají a trylkuji jako kanárci. Největší z nich, tamarín vousatý jménem Fousek, vás vítá, otvírá doširoka tlamu a rychle kmitá jazykem, až se mu sněhobílý nakroucený husarský knír majestátně natřásá.

V prvním patře vás papoušci a alexandři přivítají úplnou kakofonií zvuků. Je slyšet ostré ječení, pištění připomínající skřípot nenamazaných pantů i různé výkřiky: “Jsem moc hezký pták” od šedého papouška Suku až po “Hijo de puta”, jež pokřikuje Blanco, tukumánský amazoňan. Vedle v kleci se jako rtuť míhají větvemi ženetky s nádhernými čokoládovými skvrnami na zlatém kožíšku. Jsou tak dlouhé, pružné a nervní, že připomínají spíš hady než savce. O číslo dál se na vás upírají velké jantarové oči ocelota stromového jménem Queenie. Packy má upejpavě složené, koneček ocasu mu jemně poškubává. Banda rychlonohých promyk s bystrýma očima a zvídavými obličejíky cupitá hbitě po kleci, aby jim pořádně vytrávilo na snídani. Chlupatý pásovec leží roztažený na zádech, packy a čenich mu jen hrají a růžové vrásčité břicho se mu svíjí, jak sní o talířích plných jídla. Jak se tak na něj díváte, napadne vás, že je nejvyšší čas, aby zase zahájil dietu, nebo se mu bude špatně chodit, a v duchu uzavřete sami se sebou sázku, kolik asi dneska přiběhne návštěvníků, že pásovec leží na zádech a určitě umírá. Dosavadní rekord je patnáct lidí za jeden den.

Hřmot kbelíku a pohvizdování oznamují, že se blíží kudrnatý Shep se svým věčným odzbrojujícím úsměvem. Ve skutečnosti se jmenuje John Mallet, ale my mu začali říkat Shepton Mallet, což se časem zkrátilo na Shep. Obejdete s ním po hlavní příjezdové cestě podél čtyřmetrové žulové zdi hořící květy skalniček až k jezírku v mokřině, kde se rychle shromažďují labutě a kachny, a když jim Shep vysype na břeh k vodě kbelík s krmením, zaštěbetají na pozdrav. Jakmile vás Shep ujistí, že žádný z jeho ptačích svěřenců v noci neonemocněl, nezemřel ani nesnesl vejce, jdete dál a pokračujete v obhlídce.

Pavilón ptáků je plný ruchu a písniček. Ptáci všech tvarů a barev se hašteří, zobou, třepotají křídly a zpívají a celá ta scéna připomíná tržiště nebo barvami rozjásaný lunapark. Tu na vás významně mrkne tukan a jeho velký zobák zaklape jako řehtačka fotbalového fanouška; tady se zas papoušík s černým obličejem, který vypadá jako černošský klaun, odkolébá na druhou stranu klece ke koupadlu a začne se cachtat s takovou vervou, že i ostatní spolubydlící se na vlastní kůži přesvědčí, že vodička je jako louh; támhle párek drobných hrdliček tančí menuet, točí se dokola, uklání se, vyměňuje si místa a jasnými zvonivými hlásky se častuje něžnůstkami.

Pomalu projdete pavilónem až k velké kleci, kde bydlí turakové. Samečka Péťu jsem si

sám vypiplal ještě v západní Africe. Péťa juká z jednoho z nejvyšších bidýlek, a když na něj zavoláte, snese se plavným obloukem na dolní bidýlko k vám a začne vám horlivě oklobávat prsty. Pak zakloní hlavu, nadme hrdlo a hlasitě a chraplavě zakřičí: Karú. karú. karú. kú. kú. kú. Turakové jsou opravdu jedni z nejnádhernějších ptáků na světě. Péťův ocas a křídla mají sytě kovově modrou barvu, ale prsa, hlava a krk jsou temně zelené a opeření tak hebké a lesklé, že peříčka vypadají jako ze skelných vláken. Když se Péťa rozletí, můžete vidět spodní, plochu křídel, která září nádhernou jásavou červení. Tu červenou barvu způsobuje látka, které se říká turacin a je možné ji vylouhovat ve vodě. Stačí dát péro z křídla turaka do sklenice obyčejné vody a za chvíli se voda slabě zbarví do růžová, jako kdybyste v ní rozpustili pár krystalků hypermanganu. Když zdvořile vyslechnete dueto, jež vám Péťa s manželkou zazpívají, můžete konečně pavilón ptáků opustit.

Vyhnete se bujné zdravici šimpanzů, kteří se vám snaží prokázat náklonnost tím, že po vás metají s odpornou přesnosti kousky ovoce, i jiných, daleko méně příjemných věcí, a vejdete do pavilónu plazů. Jeho obyvatelé podřimují v příjemném teploučku sedmadvaceti stupňů. Hadi si vás klidně prohlížejí očima bez víček, žáby polykají, jako kdyby natahovaly moldánky, a sebejisté ještěrky malátně polehávají po kmenech a kamenech. V teráriu, kde žijí scinkové, jež jsem chytil v Kamerunu, můžete zabořit ruce do vlhké, teplé prsti na dně a vytáhnout zvířata z jejich podzemní nory. Kroutí se a dotčeně koušou kolem sebe. Nedávno svlékla kůži, a tak vypadají, jako kdyby zrovna dostala čerstvý nátěr fermeží. Člověk se pokochá těmi červenými, žlutými a bílými skvrnami na černém pozadí, pak nechá ještěrky vyklouznout z prstů a sleduje, jak se zarývají do země jako buldozer. Objeví se hubený vytáhlý John Hartley a nese želvám obrovským dva podnosy nasekaného ovoce a zeleniny. Sdělí vám, že noční krmení proběhlo moc dobře. Oba hroznýši královští spocívali po párku morčat a velká krajta tygrovitá schlamstla buclatého králíka a teď leží celá nafouklá a apatická. Rohatky, které víc než kdy jindy připomínají keramické figurky, se nacpaly malými kuřátky a soudě podle objemu v pase menší hadi právě tráví bílé krysy nebo myši.

Vzadu za budovou najdete další exempláře naší sbírky opic, které ošetřovatelé právě vypouštějí do venkovních klecí. Obrovský mandril Frisky, hrající všemi barvami jako technikolorový západ slunce, se přebírá hromadou ovoce a zeleniny, pochrchlává a mručí si. O kousek dál se Tarquin, mangabej s mahagonovou špičatou chocholkou a bílými očními víčky, probírá kožíškem své manželky, jež leží na podlaze jako mrtvá. Tarquin každou chvilku objeví v jejím kožíšku lahodné zrníčko soli a šups s ním do pusy. Člověk si maně vzpomene na malého chlapečka, který téhle scéně fascinovaně přihlížel a pak zavolal: “Mami, pojď se podívat, jak ta opice žere tu druhou!”

Ve výběhu si tapíři Claudius a Claudette, ouřezkové s římským nosem, hrají s černobílým kocourem Williem, jenž chrání vedlejší voliéry před krysami. Willie leží na hřbetě a jemně tlapká packou po pofrkávajících, jakoby gumových tapířích nosech, které ho očichávají a osahávají. Když Willieho začne hra nakonec unavovat, vstane a chystá se k odchodu, ale jeden z tapírů se natáhne, vezme jeho ocas opatrně do tlamy a začne kocoura tahat zpátky, aby nekazil hru, jíž se tapíři asi nikdy nenabaží. Ve zdí obehnané zahradě se sluní oplácaní lvi se zlostným výrazem v očích, zatímco o kousek dál se mezi žlutými pryskyřníky líně rozvalují gepardi a splývají s květinami tak dokonale, že je skoro není vidět.

V deset hodin se otevře hlavní brána a dorazí první autobusy s výpravami. Jak návštěvníci začnou zaplavovat prostory zoo, musíme být všichni jako ostříži, ne snad proto, aby zvířata lidem neublížila, jak byste si snad mohli myslet, ale aby lidé neublížili jim. Když zvíře spí, lidé po něm rádi házejí kamením nebo do něj šťouchají klackem, aby se pohnulo. Načapali jsme návštěvníky, jak se snaží dát šimpanzům zapálenou cigaretu nebo žiletky; opice dostávaly růž na rty, kterou

pochopitelně považovaly za nějaké exotické ovoce, a tak ji sluply a dostaly z toho akutní koliku. Jeden roztomilý návštěvník (bohužel jsme ho nechytli) strčil činčilám do klece dlouhý celofánový balíček aspirinů. Jedna činčila si z jakéhosi důvodu usmyslela, že aspirin je přesně to, po čem celý život marně toužila, a než jsme dorazili na místo činu, sežrala už skoro všechny. Druhý den pošla. Člověk by ani nevěřil, jak necivilizovaně se někteří návštěvníci dovedou v zoo chovat.

A vůbec je třeba udělat padesát věcí. Třeba zajít do dílny, kde Les s vrásčitým obličejem a čtveráckýma očima něco čile opravuje. Les je přesně ten typ, co je pro každé zoo přímo dar z nebes, protože si dokáže poradit se vším na světě a jeho vynalézavost je až neuvěřitelná. Je to stavitelská firma o jednom zaměstnanci, protože umí všechno od svařování přes truhlařinu a betonařinu až po elektroúdržbu. Všechny plány na nové klece, jejich velikost a tvar, i otázku, zda budou lepší klasická křídlová nebo zasunovací vrátka, musíte prodiskutovat s ním.

Chvíli s ním podebatujete, ale pak si vzpomenete, že jedna z želv obrovských měla dostat injekci. Vydáte se za ní a po cestě potkáte skupinu turistů ze severní Anglie. Všichni jsou hrozně vzrušení, tlačí se kolem klece a pozorují mandrila Friskyho, jak si to vykračuje po svém příbytku, brblá si a občas se obrátí k návštěvníkům svým živým, divoce krásným obličejem nebo na ně vystrčí pestrobarevné pozadí.

“Helejte,” říká jakási žena celá u vytržení, “člověk ani neví, kde to má zadek a kde předek!”

Přiblíží se čas oběda; všechno zatím probíhá bez zádrhelů. Zasednete ke stolu a přemýšlíte, jestli odpoledne nevznikne nějaká krizová situace: nepřetečou dámské záchody nebo nedej bože nepřijde déšť a neodradí všechny lidi, kteří měli v úmyslu podívat se do zoo. Po obědě ke své úlevě zjistíte, že obloha je pořád ještě blankytně modrá. Rozhodnete se jít dolů podívat se na rybníček tučňáků, který hodláte vylepšit.

Jako duch se plížíte ven z domu, jenže ne zas tak neslyšně, aby vás žena i sekretářka jedna po druhé nelapily a nepřipomněly, že jste měli před týdnem odevzdat dvě recenze a jeden článek a že váš literární agent řve jako tygr po tom rukopisu, který jste mu před půldruhým rokem slíbili. Když je ujistíte, a je to lež jako věž -, že určitě budete za malou chviličku zpátky, odcházíte za tučňáky.

Po cestě narazíte na Stefana, jak se kření od ucha k uchu, a když se ho ptáte, čemu se to směje, začne vám vykládat, jak čistil jednu lví klec, a když se ohlédl, uviděl nějakého návštěvníka, který si zašel do klece na záchod.

“Co tady děláte?” zeptal se ho Stefan.

“No copak tady nejsou páni?” odpověděl muž nevrle.

“Ne, lvi,” Stefan na to.

“Ještě nikdo nikdy nevyletěl z veřejného záchodku tak rychle,” směje se.

Vymyslíte si složitý, ale krásný plán na zvelebení rybníčku pro tučňáky, ale pak musíte vypracovat neméně složitý a neméně krásný plán, jak ten první plán dostat přes Cathy, hospodářku, která sedí na pokladně zoo tak ostražitě, že dostat z ní peníze vyžaduje stejné umění jako vydolovat minci z příslovečného skotského míšku. Vpochodujete do kanceláře s nadějí, že Catha bude mít přívětivou náladu a poleví ve své obvyklé ostražitosti, jenže ji najdete, jak se mračí nad obrovskou hromadou účetních knih. Dřív než vůbec můžete začít vychvalovat přednosti toho nápadu s rybníčkem, provrtá vás zelenýma očima jako nebozízkem a hlasem něžným jako pohlazení břitvou vám sdělí, že váš poslední geniální nápad přišel zhruba na dvakrát tolik, než jste původně tvrdili. Tomu se tedy podivíte a začnete podezřívavě civět na účetní knihu, čímž mlčky naznačíte, že Catha to určitě špatně sečetla. Ona to před vámi ochotně přepočítá, čímž veškeré vaše argumenty padnou. Začnete mít pocit, že tahle chvíle není asi na diskusi o

rybníčku zrovna nejvhodnější, a tak rychle vycouváte z kanceláře a vrátíte se zpátky do zoo.

trávíte příjemných deset minut hlazením chlupatých opic vlnatých skrz pletivo klece, ale pak se vám po boku najednou zničehonic velice znepokojujícím způsobem vynoří sekretářka a dřív, než si dokážete honem vymyslet nějakou vhodnou výmluvu, připomene vám znova ty recenze, článek i knihu a nemilosrdně vás odvleče zpátky do kanceláře.

A vy tam sedíte, mučíte si mozek a pokoušíte se vymyslet něco taktního o nějaké zvlášť nechutné knize, kterou vám poslali k recenzi, jenže vaše soustředění narušuje nekonečné procesí lidí. Vejde Catha se zápisem poslední schůze, v patách za ní se přižene Les a chce vědět, jaké pletivo dát na ty nové klece, po něm se přihrne John, jestli prý už přivezli ty moučné červy, protože zásoby začínají docházet, a pak se zjeví Jeremy a sdělí vám, že dingové mají dalších jedenáct štěňátek. Ať to někdo zkusí napsat dobrou recenzi, když mu v hlavě straší neřešitelná otázka, co s jedenácti štěňaty psa dingo.

Nakonec tu recenzi přece jenom dopíšete a vykradete se zase do zoo. Pomalu se smráká, davy řídnou, návštěvníci se vracejí po příjezdové cestě na parkoviště a čekají na autobusy a autokary. Šikmé sluneční paprsky zalévají klece korunáčů velkých, obrovských jasně modrých ptáků se šarlatovýma očima a třaslavou chocholkou, jemnou jako přeslička. V teplé záři zapadajícího slunce se předvádějí jeden druhému, zdvihají kaštanově zbarvená křídla jako andělé na náhrobcích, uklánějí se a točí a vydávají to své zvláštní pronikavé volání. Šimpanzi nevrle vřeští, protože se už nemůžou dočkat večerního mlíčka, ale když jdete kolem, hysterické dueto na okamžik ustane a obě opice pozdraví.

Nahoře v pavilónu drobných savců se začínají probouzet k životu noční tvorové, zvířata, která po celý den vypadala pouze jako jemně pochrupující chlupaté uzlíčky. Komby s obrovskýma věčně vyděšenýma očima vylézají ze svých slámou vystlaných pelíšků, tiše jako myšky začínají skotačit po kleci, občas se zastaví u talíře s potravou a nacpou si plnou pusu kroutících se moučných červů. Poloopice potto, podobné plyšovým medvídkům, se tiše kradou po větvích jako parta zlodějů-akrobatů, na tváři provinilý, poťouchlý výraz. S úlevou

zaznamenáte, že chlupatý pásovec se už probral ze své strnulosti, je zase na nohou a šupajdí si to sem a tam jako hračka na kliček.

V přízemí dostávají právě gorily mléko a spokojeně pomrukují. Nandy pije ráda na břiše a způsobně usrkává z nerez misky. N’Pongo to považuje za nesmyslnou zženštilost, a tak pije rovnou z láhve, kterou opatrně drží velkýma černýma rukama. Rád pije mléko na hrazdičce a nesmírně zaujatě pozoruje dno láhve. Jeremy ho musí hlídat, protože když N’Pongo vyždímá z láhve poslední kapku, otevře prostě dlaně, láhev upustí a ta se roztříští o betonovou podlahu. Všude kolem hltají opice očima své večerní příděly chleba a mléka, cpou se, tlumeně labužnicky mručí a mléko jim teče po bradě.

Když kráčíte k hlavní bráně, slyšíte dlouhé pronikavé volání jeřábů, vysokých elegantních šedých ptáků s krkem a hlavou barvy vyrudlého sametu. Provádějí v posledních paprscích slunce na pozadí modrých a světle fialových hortenzií ladný tanec námluv. Jeden sebere větvičku nebo chomáč trávy, pak se s vysoko zdviženými křídly zatočí a poskočí, vyhodí větvičku do vzduchu a zatancuje na dlouhých štíhlých nohou, zatímco druhý ho pozoruje a uklání se, jako by souhlasně přikyvoval. Sovy už také trochu ožily. Když nakouknete do klece puštíkovi Woodymu, zaklape káravě zobákem a schová obrovské oči za modrá víčka s hustými řasami, které by mu mohla závidět leckterá filmová hvězda. Výrečkové s bílým obličejem, jež celý den předstírali, že jsou jen šedivé práchnivějící pařezy, začínají teď otvírat velké kulaté oči a s nevolí na vás civějí.

Po záhonech a skalkách se plíží stíny. Páv, vyčerpaný jako herec po tisíci reprízách, kráčí zvolna k oboře, táhne za sebou lesklý ocas a vede svůj harém pávic s bezduchýma očima na hrad. Na špičce žulového kříže, jenž se tyčí nad velkým obloukem vedoucím do nádvoří, sedí

čermáček, který se nám tu uhnízdil. Hnízdo má ve škvíře ve stěně zpola zakryté vodopádem modrokvětých skalniček. A tak zatímco jeho manželka zahřívá čtyři vajíčka, sedí si na kříži, zplna hrdla prozpěvuje a uchváceně hledí k západu, kde tonoucí slunce utkalo háv ze zlatých, zelených a modrých paprsků.

Světla ubývá, čermáček zmlkne a odlétne na noc na mimózu. Všechny zvuky dne už ustávají a na okamžik, než se začnou ozývat výkřiky noci, se rozhostí ticho. Noc zahájí jako vždycky sovy, ozve se klapot zobáků a zvuk, jako když se trhá plátno, to jsou výrečkové. Pak přijde dlouhé, třaslavé a překvapené zahoukání puštíka, kterému odpoví výsměšně skřeky výrů virginských. Jak jednou sovy spustí, přidá se k nim vždycky hned liška, která sedí opuštěná uprostřed klece a se zvrácenou hlavou pronikavě ňafá na hvězdy. Tahle tiráda vyprovokuje dingy o klec dál; začnou příjemně melodicky výt, ale zní to tak zvláštně a smutně, že vám málem vyhrknou slzy. Lvi se také nedají zahanbit a spustí zplna hrdla tu svou, hluboký chraplavý řev, který se vytrácí do spokojeného kloktání, jež člověka znepokojí, protože to vypadá, jako kdyby zrovna objevili díru v mřížích.

V pavilónu plazů se teď terária hemží hady, kteří celý den jen letargicky polehávali; oči jim svítí, jazýčky dychtivě kmitají a hledají po všech koutech a skrýších něco k snědku. Gekoni s obrovskýma zlatýma očima visí hlavou dolů od stropu nebo se s nezměrnou obezřelostí chystají na talíř plný kroutících se moučných červů. Drobné žlutočerné nosatky panamské (žáby pruhované jako býčí oko a velké jako nedopalek cigarety) se v pravidelných intervalech dávají do zpěvu, tenkého šalmajového pištění s kovovým zabarvením, jako kdyby někdo klepal malinkým kladívečkem na kámen. Potom umlknou a smutně civějí na věčně kroužící roj drobných mušek, jež žijí u nich v teráriu a tvoří součást jejich potravy.

Lvi, dingové a liška jsou už zticha, sovy však pořád tázavě volají. Najednou se ozve sbor hysterického šimpanzího vřeštění a člověk okamžitě pozná, že šimpanzi se v ložnici hádají, kdo si zabere slámu na spaní pro sebe.

Gorily v pavilónu savců už spí, leží bok po boku na palandě, ruce pod hlavou místo polštáře. Když na ně posvítíte baterkou, zamžourají do kužele světla a nevrle zavrčí, jak to, že se je opovažujete rušit. O číslo dál leží ve vášnivém objetí oranguntani a chrápou tak hlasitě, až se zdá, že se otřásá i podlaha. Ze všech klecí se ozývá hluboké, klidné oddychování spících opic a jinak je slyšet už jen pravidelný dusot drápatých tlap pásovce s devíti pásy, který zřejmě trpí nespavostí, pobíhá po kleci, každou chvíli si přestýlá lůžko, pečlivě nahrabe slámu do jednoho rohu, urovná ji, položí se, aby zkusil, jestli je to dost pohodlné, ale pak si řekne, že tahle ložnice se mu přece jen nelíbí, a tak přetáhne celý pelíšek do druhého rohu a začne znovu.

Nahoře v patře na vás civí velikánskýma vlhkýma očima létající veverky. Sedí přičaplé na bobku a drobnými tlapkami si cpou do tlamičky dobroty. Většina papoušků už spí, ale šedivý africký papoušek Suku je nevyléčitelně zvědavý, a jak jdete kolem, neopomene nikdy vytáhnout hlavičku zpod křídla, aby se podíval, co se děje. Když už jste na odchodu, urovná si peříčka, šustí mu jako hedvábí, a pak hlubokým, poněkud nachlazeným hlasem sám sobě velice něžně popřeje: “Dobrou noc, Suku.”

A když už i vy ležíte a sledujete oknem, jak se měsíc pomalu odlepuje od siluet stromů, slyšíte, jak dingové znovu spouští naříkavý, jakoby flétnový sbor, a hned po nich se zase rozchrčeli lvi. Brzy bude ráno, svět zase ovládne ptačí chorál a rozezní chladné jitro písničkou.

2/ DIKOBRAZ NA ÚTĚKU

Vážený pane Durrelle,

rád bych se zúčastnil některé Vaší výpravy. Mám tyto klady a zápory: -

Šestatřicet let, svobodný, pevné zdraví, zdatný, s pochopením pro děti a zvířata, až na hady, oddaný, spolehlivý, po všech stránkách vynikající, mladistvé povahy. Mezi moje koníčky patří hra na flétnu, fotografování a psaní povídek. Nervy nemám příliš pevné, a když někdo urazí mou vlast nebo náboženství (jsem katolík), přestanu se znát. V případě, že bych s Vámi jel, požaduji hrazení veškerých výdajů, ale jestli jste jenom fouňa a nemyslíte vážně, co píšete, pak Vám musím s politováním sdělit, že Vás vůbec netoužím poznat. Těším se na brzkou odpověď.

Ke své úlevě jsem zjistil, že ostrov Jersey si nás zřejmě oblíbil. Laskavost, s níž se naše zoo za pět let své existence všude setkávalo, byla obrovská, ať už šlo o místní úřady či prosté obyvatelstvo. Koneckonců, když žijete na ostrově třináctkrát dvacet kilometrů, bylo by zcela pochopitelné, kdybyste měli určité výhrady, umíní-li si někdo založit v sousedství zoologickou zahradu se spoustou bezpochyby nebezpečných zvířat. Dovedete si v živých barvách představit uprchlého tygra, jak prohání stádo šlechtěných jerseyských jalovic, zdivočelé jeleny, jak se s rozkoší promenují po vašich záhonech narcisů, nebo obrovské orly či supy snášející se střemhlav na bezbranná kuřátka. Jsem si naprosto jistý, že spousta lidí, zvláště pak nejbližší sousedé zámečku, měla z podobných věcí obavy, ale všichni nás nicméně přivítali velice hezky a nedali nic najevo.

Z množství a rozmanitosti potravy, kterou spořádá pět nebo šest set zvířat, by se vám určitě zatmělo před očima. Mají-li být zvířata zdravá a šťastná, na krmení se absolutně nesmí skrblit, a nejen to, potrava musí být kvalitní. Čistota a kvalitní krmení do značné míry pomáhají předcházet nemocem. Dobře živené a v čistotě chované zvíře má podle mého názoru o osmdesát procent lepší šanci zůstat zdravé nebo, v případě že přece jen něco chytne, alespoň přežít. Bohužel, spousta lidí (a obávám se, že i některá zoo) stále ještě podléhá nehorázné domněnce, že cokoli jedlého, ale nevhodného pro člověka je přímo ideální krmivo pro zvířata. Když si uvědomíte, že v přirozeném prostředí většina zvířat, pokud to nejsou mrchožrouti, jí vždy absolutně čerstvou potravu, jako čerstvé ovoce a maso právě zabitého zvířete, nelze se divit, že takové zvíře postonává a nakonec pojde, dostává-li potravu, která je už pro člověka nevhodná. V mnoha zoo se taková potrava běžně zkrmuje, i když ve většině případů na tom není nic špatného. Například zelinář otevře kartón banánů a zjistí, že mnoho jich má na slupce černé tečky nebo skvrny. Ovoci vůbec nic není, ale zákazníci žádají žluté banány a jinak zbarvené ovoce prostě kupovat nebudou. A kdyby je nekoupilo zoo, přišlo by nazmar. Někdy má zase zelinář ovoce nebo zeleninu už tak nazrálou, že za dalších čtyřiadvacethodin by se muselo všechno vyhodit. V takovém případě se zboží odprodá zoo, které ho může rychle spotřebovat.

Před časem nám telefonoval jeden zelinář, jestli bychom prý nechtěli nějaké broskve. Vysvětloval, že mu mrazicí box vypověděl službu a že v něm měl jihoafrické broskve, které zčernaly kolem pecek. Vůbec nic jim není, ujišťoval nás, ale prodat se už nedají. Odpověděli jsme, že si je moc rádi vezmeme, a mysleli si, jak si zvířata na těch pár lískách broskví pochutnají. Za několik hodin vjelo na nádvoří obrovské nákladní auto vysoko naložené bednami. Určitě jich bylo dobrých třicet nebo čtyřicet a pro zelináře to muselo znamenat velikou finanční ztrátu. Byly to jedny z největších a nejšťavnatějších broskví, jaké jsem kdy viděl; sypali jsme je do klecí po bednách a zvířata měla úplný hodokvas. Za půl hodiny kapala ze všech opic broskvová šťáva a sotva se hýbaly, a i někteří zaměstnanci si pokradmu utírali šťávu z brady. Jak říkám, těm broskvím vůbec nic nebylo, jenom už nešly prodat. Ale stalo se také, že nám kdosi v dobré víře přivezl náklaďák naprosto shnilých a plesnivých broskví a byl hrozně uražený a udivený, když jsme je odmítli, že jsou pro zvířata nevhodné. Jedním z největších vrahů v zoo je ona velice nejasná záležitost, které se říká enteritis, což je druh žaludeční infekce. Sama o sobě

může tahle nemoc přivodit zvířeti smrt, a i když jde pouze o mírné onemocnění, dokáže zvíře přinejmenším oslabit a otevře tak zadní vrátka zápalu plic nebo jiné smrtelné chorobě. Ze špatného ovoce dostane zvíře enteritis dřív než řekneš švec, a proto je třeba věnovat jeho kvalitě velkou pozornost.

Jakmile obyvatelé Jersey zjistili, čím potřebujeme zvířata krmit, začali nám velkorysým způsobem pomáhat. Vezměte si třeba telata. Na Jersey se většina telat, býčků, poráží hned po narození, a než jsme se tu objevili my, zahrabávala se prostě do země, protože byla příliš malá, než aby se dala prodat. Přišli jsme na to úplně náhodou, když nám volal jeden farmář a ptal se pochybovačným tónem, jestli by nám bylo k něčemu mrtvé tele. Odpověděli jsme, že si ho moc rádi vezmeme. Když nám ho pak přivezl, zeptal se, jestli bychom jich nechtěli víc. A tehdy jsme objevili, že je to fantastický zdroj čerstvého masa a že naše zvířata nemohou dostat přirozenější stravu. Telata byla totiž nejen čerstvě poražená (a někdy dokonce ještě teplá), ale zvířata mohla mít i srdce, játra a další vnitřnosti, jež jsou pro ně tak zdravé. Časem se to rozneslo po okolních farmách a netrvalo dlouho a my v určitou dobu roku dostávali třeba i šestnáct telat denně. Farmáři nám je vozili i z opačného konce ostrova. Ostatní se také nedali zahanbit a dávali nám celé náklaďáky jablek a rajčat nebo nás pozvali, ať si toho sami odvezeme, kolik budeme chtít. Jeden chlapík nám zavolal, že má “pár” slunečnic, hlavy jsou prý zralé, a jestli je tedy nechceme? Jako obvykle jsme řekli že ano a on dorazil v malém nakladačku s otevřenou korbou vysoko naloženou obrovskými slunečnicemi, takže vozidlo vypadalo jako b ájný sluneční vůz. Hlavy byly jen nazrálé a jádro každého semínka bylo tedy hezky měkké a mléčnaté. Rozřezali jsme je na velké díly jako švestkový koláč a naložili veverkám, promykám a ptákům. Všechna zvířata byla po měkkých semínkách jako divá a cpala se až k prasknutí.

Ale tohle všechno je celkem běžný typ krmení. V zoo se dá zužitkovat i mnoho velice neobvyklých druhů potravin a i ty nám pomáhali obstarávat místní obyvatelé. Jednou nebo dvakrát týdně k nám jezdila na předpotopním bicyklu jedna stará paní a trávila celé odpoledne hovory se zvířaty. Kdykoli na mě narazila, zatlačila mě někam do kouta a dobrou půlhodinu mi vždycky vykládala, jak dneska její miláčkové zase dováděli. Jednoho dne jsem ji náhodou potkal, když jsem se zrovna vracel se žaludy, které jsem nasbíral pro veverky. Pozorovala celá u vytržení, jak veverky sedí na zadních, otáčejí žaludy v pacičkách a hryžou. Pak mi sdělila, že zná spoustu hřbitovů, kde rostou nádherné duby, a svatosvatě slíbila, že koncem týdne veverkám pár žaludů přinese. A taky ano, v neděli se objevila na příjezdové cestě, s námahou se opírala do pedálů svého stařičkého kostitřasu, košík na řídítkách přetékal buclatými žaludy a na nosiči jich byl poněkud vachrlatě připevněný plný pytel. Od té doby nám pravidelně každý týden nosila žaludy, dokud veverkám nezevšedněly a nezačaly si jimi vystýlat pelíšky.

Dalším typem krmiva, za které jsme byli vždycky velice vděční, byla potrava, jež by se dala označit jako živá, totiž škvoři, svinky, kobylky, můry a slimáci. Pomáhala nám spousta lidí, kteří nosili zavařovačky plné svinek a jiných živočichů, plechovky se slimáky, a byli moc rádi, že si je vezmeme. Škvoři, svinky a podobná havěť se dávají menším plazům, obojživelníkům a některým ptákům. Slimáky jsme krmili větší ještěrky, které je vždycky dychtivě schlamstly, obvykle i s ulitou.

Abychom mohli chovat zvířata, jež jsem přivezl ze západní Afriky a Jižní Ameriky, museli jsme samozřejmě získat odjinud i jiné tvory. Nejlegračnější z nich byl bezpochyby pták, o kterém jsem se už zmínil, trubač agami, zvaný Trumbera. Pasoval se sám nejen na šaška naší zoo, ale také na uvítacího vejbora. Jakmile nám došel nový přírůstek, Trumbera se o tom vždycky nějak doslechl a se štěbetáním přicupital, aby zvíře uvítal a pomohl mu zabydlet se. Pak postával celých čtyřiadvacet hodin u klece (pokud to šlo, tak raději přímo uvnitř), dokud se neujistil, že se nový přírůstek u nás řádně neusadil, načež si to zase odcupital na svou obvyklou pochůzkovou

trasu po pavilónu savců. Jeho bohulibá činnost s sebou někdy přinášela určité riziko, ale Trumbera byl skutečně trumbera a neuvědomil si, že mu může hrozit nebezpečí. Když jsme poprvé vypustili do výběhu Juana a Juanitu, pekarie s bílým náhrdelníkem, Trumbera se hned zjevil, že jim pomůže zabydlet se. Vepříci očividně nic nenamítali, a tak si Trumbera odbyl svou čtyřiadvacetihodinovou šichtu a rozloučil se. Ale když měli později pekariové poprvé mladé a vyvedli je zrovna do výběhu, vesele přeletěl ohradu uvítat maličké do života. Jestliže to tehdy Juanovi a Juanitě nevadilo, tentokrát považovali Trumberův zájem o prasátka za trochu podezřelý. Jak tam stál na jedné noze a laskavě pohlížel na podsvinčátka, vrhli se na něj se zježenou srstí a tesáky klapajícími jako kastaněty. Trumbera se s trhnutím probral z transu a jenom prudký skok stranou a obratné klamání tělem ho zachránily. To bylo naposled, co se odvážil navštívit výběh pekariů. Když jsme přehradili potůček v mokřině a začali budovat jezírko pro pololabutě coscoroba a labutě černokrké, jež jsem si dovezl z Jižní Ameriky, chodil vždycky Trumbera dohlížet na práci, a když jsme nakonec labutě vypustili, nedal si přes veškeré naše domluvy říct a musel stát čtyřiadvacet hodin po kotníky ve vodě a uvést je do nového domova. Neudělalo to sice na ně žádný dojem, ale Trumbera byl spokojen.

alším novým přírůstkem byl mladý mandril Frisky. Měl modročervené pozadí, modročervený nos a vůbec to bylo moc hezké zvíře. Když jste přišli ke kleci, vždycky se na vás zakoukal svýma jasnýma jantarovýma očima, několikrát jakoby v údivu svraštil obočí, pak se s chraplavým pofrkáváním otočil, ukázal vám zadek barvy červánků a přitom se ohlížel přes rameno, co tomu říkáte. Jako všichni mandrilové byl i Frisky hrozně zvědavý, a to se mu jednoho krásného jarního dne nevyplatilo. Nechávali jsme totiž právě vymalovat stropy opičích klecí příjemným odstínem krémové barvy a Frisky celou akci s obrovským zájmem sledoval. Zřejmě si umanul, že v plechovce s barvou je nějaká pochoutka, nejspíš mléko, a že by tedy stálo za to jít to prozkoumat. Jenomže jak, když ten sobec a hamoun malíř se od plechovky ani nehne. Ale trpělivost přináší růže, a tak za několik hodin nadešla Friskyho chvíle. Malíř si zřejmě pro něco odskočil, nechal na chvíli plechovku bez dozoru a Frisky se chopil příležitosti. Prostrčil ruku pletivem, popadl plechovku zaokraj a zatáhl. Vzápětí už prskal a zalykal se vodopádem krémové barvy a v mžiku se ke své hrůze změnil v mandrila pastelového odstínu. Nedalo se s ním celkem nic dělat, protože skoro dospělého mandrila nemůžete jen tak vytáhnout z klece a vykoupat jako nějakého pudlíka. Ale když mu barva na kožíšku zaschla a ztvrdla jako brnění, vypadal už tak nešťastně, že jsme se rozhodli dát ho do sousední klece, kde bydlela jedna samička paviána a dvě samičky mandrila, protože jsme doufali, že ho ty ženské vyčistí. Když jsme k nim Friskyho pustili, nejdřív ho ustrašeně pozorovaly a teprve za hodnou dobu se odhodlaly se k n ěmu přiblížit. Jakmile však zjistily, o co jde, nadšeně se na něj vrhly a jaly se ho omývat a čistit mu srst. Potíž byla v tom, že barva v srsti zaschla a ztvrdla tak, že se do toho opice musely pořádně opřít. Když po dvou dnech barva zmizela, vzala za své i skoro všechna srst. A tak jsme místo mandrila krémové barvy měli teď napůl olysalého mandrilího stydlína.

Dalším novým usedlíkem byl lev, který slyšel na prastaré lví jméno Leo. Byl to jeden ze slavných lvů dublinské zoo a představoval asi padesátou generaci narozenou v zajetí. Když se k nám dostal, nebyl větší než malý pes, a tak jsme ho ubytovali v kleci v pavilónu savců. Rostl tak rychle, že jsme se mu brzo chtě nechte museli poohlédnout po prostornějším příbytku. Právě jsme dokončili úpravu velké klece pro šimpanze, a tak jsme se tam rozhodli Lea umístit do té doby, než se dostaneme k tomu, abychom mu vybudovali vlastní klec. Leo byl tedy přestěhován a spokojeně se zabydlel. Když mu začala růst hříva, měl jsem radost, že to bude lví blondýn, protože podle mé zkušenosti mají lvi se světlou hřívou oproti lvím brunetům příjemnou, i když poněkud přihlouplou náturu. Leova povaha tuhle teorii plně potvrzovala. Měl v kleci velkou kládu na hraní a vysoký černý gumový kbelík, ve kterém dostával vodu. Ten kbelík ho přímo

fascinoval, a vždycky když se po chuti napil, zvrhl ho, vylil zbytek vody, a pak do něj svými velkými tlapami strkal, kutálel ho před sebou, honil ho a bušil do něj. Když jsem se jednou potuloval po zoo, zastavila mě jakási paní a chtěla vědět, jestli nemáme Lea z cirkusu. Trochu zaraženě jsem odpověděl, že ne, a ptal jsem se proč. “Protože umí tak chytré kousky,” odpověděla. Zjistil jsem, že se mu nějakým záhadným způsobem podařilo narazit si kbelík na hlavu a pyšně se s ním promenuje po kleci, jako kdyby to byl klobouk.

Když mu byly dva roky, došel Leo po zralém uvážení k názoru, že lev má řvát. Nebyl si přesně jistý, jak se to dělá, a tak si vždycky zalezl do nějakého odlehlého koutku klece a tam si to tichounce zkoušel pro sebe, ale stačilo, aby se někdo ke kleci přiblížil, a okamžitě přestal a předstíral, že on nic on muzikant, protože se za svou novou dovednost trošku styděl. Jakmile však dospěl k přesvědčení, že už získal správný témbr a perfektně zvládl práci s dechem, obšťastnil nás prvním koncertem. Když se do toho dal, byla zrovna nádherná měsíčná noc, a my měli všichni ohromnou radost, že z Lea se konečně stal pořádný lev. Řev lva vypadá, jako když se řeže dříví na obrovském rezonujícím sudu. Prvních několik zachraptění či zachrčení jde poměrně rychle za sebou a člověk přímo vidí, jak se pila zakusuje do dřeva; pak se zvuk zpomaluje, prodlužuje, až najednou ustane a chybí jen, aby uříznutý špalek zaduněl o zem. Potíž byla v tom, že Leo byl na svůj výkon nesmírně pyšný a po čase se už ani nemohl dočkat slunce západu, aby nám mohl zakoncertovat. Začínal tedy každého večera čím dál dřív a pak řval ustavičně celou noc a mezi áriemi si vždycky na pět minut zameditoval. Někdy, když mu to řvalo obzvlášť pěkně, jste měli pocit, že vám Leo sedí v nohou postele a zpívá serenádu do ouška. Všichni jsme už začínali být trošku přepadlí. Zjistili jsme, že když se otevře okno a zavolá se: “Drž hubu, Leo,” lev se na půl hodinky utiší. Jenže pak si vždycky řekl, že jste to nemysleli vážně, a rozeřval se znova. Pro všechny postižené to bylo učiněné martyrium. Teď už umí Leo řvát o něco diskrétněji, ale přesto člověk občas zažije noci, zvlášť když je měsíc v úplňku, kdy mu nezbývá nic jiného než strčit hlavu pod polštář a proklínat den, kdy si usmyslel založit zoologickou zahradu.

V prvním roce existence našeho zoo jsme také získali párek jihoafrických tučňáků, Dilly a Daily. Musím zde rychle dodat, že takhle jsme je nepokřtili my, ale že přišli s těmito jmény už nastříkanými šablonou na bednu. Vybudovali jsme pro ně u hlavní příjezdové cesty ve stínu pod stromy jezírko a oni tam byli zřejmě docela spokojení. Trumbera samozřejmě nedal jinak a musel s nimi strávit svých čtyřiadvacet hodin v ohradě, jenomže nám připadal trošku naštvaný, že jezírko je na něj moc hluboké, a tak se nemůže cachtat s nimi. Ale uvítal je a zřejmě si je moc oblíbil, protože k nim každé ráno chodil na návštěvu, postával za drátem, vydával ten svůj zvláštní pronikavý pokřik, zatímco tučňáci vždycky obrátili zobáky k nebi a hýkali jako párek pominutých oslů.

Nevím zcela přesně, kdy a proč došlo k roztržce toho šťastného přátelství, ale jednou ráno jsme viděli, jak Trumbera přeletěl ohradu a začal oba hrozně zuřivě mlátit. Vrhal se na ně s roztaženými křídly, peří zježené, a sekal zobákem i drápy kolem sebe tak dlouho, až byli tučňáci (dvakrát větší než on) nuceni hledat útočiště v jezírku. Trumbera stál na břehu a vítězoslavně na ně kvákal. Vyhnali jsme ho z ohrady a vyčinili mu, ale on si jen ledabyle urovnal peříčka a odkolébal se nonšalantně pryč. Od té doby jsme ho museli hlídat, protože kdykoli se naskytla příležitost, přeletěl ohradu a napadl chudáky tučňáky, kteří, jakmile ho jen spatřili, prchali strachem bez sebe do vody. Jednoho rána však pohár jejich trpělivosti přetekl. Zřejmě k nim přeletěl velice brzy, všichni jsme ještě spali, a byl pevně rozhodnut ukázat jim, zač je toho loket, ale ti dva už měli těch neustálých útoků právě tak dost, a tak se na něj vrhli sami. Jeden z nich ho šťastně umístěnou ranou zobákem zřejmě zaskočil a srazil ho do jezírka, odkud se s peřím nacucaným vodou nedokázal bez pomoci dostat. Tučňáci teď měli navrch, a jak se tak Trumbera bezmocně plácal ve vodě, kroužili kolem něj a zuřivě po něm klovali zobáky ostrými jako břitva.

Když jsme ho našli, držel se sice stále ještě na hladině, ale z mnoha ran od nepřátelských zobáků mu proudem tekla krev a zbývalo mu už jen tolik sil, aby sotva udržel hlavu nad vodou. Odnesli jsme ho rychle do domu, osušili a namazali mu rány mastí, ale byl velice zesláblý a vypadalo to s ním dost na pováženou; na celé zoo se snesly černé chmury, protože všichni mysleli, že to Trumbera nepřežije. Druhého dne nenastal žádný obrat k lepšímu a mně bylo jasné, že má na kahánku. Třetího dne ráno jsem popíjel čaj, když tu jsem najednou k svému úžasu uslyšel ten známý dunivý křik. Vyklouzl jsem z postele a vykoukl z okna. Na nádvoří u levandulového živého plotu stál pomlácený a potrhaný Trumbera, trošku sice kulhal, ale pořád se tvářil stejně nafoukaně, jako kdyby mu všechno kolem říkalo pane. Honem jsem ho z okna pozdravil a on na mě vesele zamrkal. Pak si urovnal peříčka, výsměšně zakvákal a odkolébal se na obvyklou pochůzku po pavilónu savců.

Jiný přírůstek, který nám působil nemalé starosti, byla Dalila, samička jihoafrického dikobraza. Dorazila na letiště v bedně, která by klidně stačila párku nosorožců. Když jsme se podívali dovnitř, hned jsme pochopili, proč je tak velká. I během tak krátkého letu dokázala Dalila svými velkými žlutými zuby téměř úplně zdemolovat celou jednu stěnu. Přistihla nás, jak nakukujeme dovnitř, a začala řvát a chrčet tak hrozně, že by se za to nemusel stydět ani párek pořádně vyhladovělých lvů. Rozzuřeně dupala na podlahu a chřestila a harašila dlouhými černobílými ostny jako oddíl mušketýrů zbraněmi. Bylo nám naprosto jasné, že Dalila je někdo a že nám dá pořádně zabrat.

Po příjezdu do zoo jsme ji museli vylákat z rychle se rozpadající bedny a dát ji do klece do té doby, než jí postavíme trvalý příbytek. Během této operace si získala nehynoucí přízeň několika našich zaměstnanců, jimž rozpíchala nohy. Mít v holeni zabodnutých několik set velice ostrých dikobrazích bodlin není zrovna největší slast. Než se Dalilu konečně podařilo zavřít do jejího dočasného příbytku, přibylo na bojišti několik dalších raněných a země byla poseta ostny, kterými jako každý správný dikobraz vesele plýtvala při sebemenší provokaci. Ta stará fáma, že dikobraz umí vystřelovat bodliny jako lučištník šípy, se vůbec nezakládá na pravdě. Ve skutečnosti to vypadá takhle: bodliny, některé až třicet centimetrů dlouhé, drží v kůži na zádech velice lehce. Je-li dikobraz ohrožován nepřítelem, rychle k němu zacouvá (všechny ostny totiž míří dozadu), zapíchne do něj bodliny co nejhlouběji a pak rychle vyrazí vpřed. Tenhle manévr jednak zabodne ostny nepříteli do těla, jednak je uvolní dikobrazovi z kůže, takže nepřítel vypadá jako nějaký podivný jehelníček. Celá operace proběhne tak rychle, až má člověk v zápalu bitvy dojem, že dikobraz na nepřítele skutečně ostny střílí. Dalila prováděla tento rozkošný trik velice často a člověk při krmení nebo čištění klece musel být neustále připraven pustit všechno z rukou a okamžitě uskočit co nejvýš a co nejdál.

Dikobrazi jsou přirozeně hlodavci a obrovský dikobraz evropský, který se z Afriky dostal částečně i do Evropy, drží primát největšího evropského hlodavce, protože je dokonce větší než bobr. Je to také největší dikobraz vůbec, poněvadž žádný dikobraz, a je jich na světě hodně, se mu velikostí ani zdaleka nevyrovná. Severoameričtí a jihoameričtí dikobrazi žijí z velké části na stromech a některé jihoamerické druhy mají dokonce chápavý ocas, který jim pomáhá při šplhání. Afričtí a asijští dikobrazi žijí na zemi a mají většinou dlouhý ocas zakončený svazkem měkkých ostnů podobných štětce, jímž zvíře v nebezpečí hlasitě chřestí. Obrovský dikobraz evropský je však z téhle čeledi nejen největší, ale i nejimpozantnější a nejhezčí.

Zanedlouho jsme příbytek pro Dalilu dodělali a pak přišel ten velký den, kdy jsme ji měli přestěhovat z jednoho konce zoo na druhý. Učinili jsme už trpkou zkušenost, že pokoušet se ji vylákat do bedny je víc než beznadějné. Napřímila prostě ostny a začala zuřivě chrčet a couvat do všeho, co bylo na dohled. Rozdávala kolem sebe stovky bodlin s marnotratností, jež se jen tak nevidí. Stačilo jí jen bednu ukázat a už dupala a chřestila jako pominutá. Zjistili jsme, že se dá

zvládnout jenom jediným způsobem, vypustili jsme ji a dva muži vyzbrojení košťaty ji museli opatrně postrkovat a popohánět. Dalila vyrazila jako nějaká svalnatá ježatá atletka, ale dokud ji člověk jemně koštětem udržoval na víceméně přímé dráze, dala se dovést kamkoli.

Rozhodli jsme se tedy, že ji pomocí téhle metody přestěhujeme do nové klece; zpočátku šlo všechno hladce. Dala se tryskem po hlavní příjezdové cestě, Jeremy a já jsme supěli s košťaty za ní. Podařilo se nám přimět ji, aby zahnula na nádvoří, když tu jí najednou začalo v hlavě vrtat podezření, že dělá přesně to, co od ní chceme. A jelikož měla pocit, že tu jde o čest všech hlodavců světa, začala kroužit po nádvoří dokolečka dokola jako cirkusovou manéží, já z Jeremym v patách za ní. A pak, kdykoli nás přiměla nabrat pořádnou rychlost, vždycky zničehonic zabrzdila, dala tam zpátečku a my museli uskakovat a bránit se košťaty. Za několik minut nám už připadalo, že košťata jsou ostnatější než Dalila. Nakonec ji to ale přestalo bavit, a tak se bez dalších cavyků nechala odmést do nové klece. žila v novém příbytku spokojeně a šťastně asi tři měsíce, ale nakonec neodolala volání dálek. Jednoho mrazivého zimního večera došla k názoru, že v kleci to není ono, a tak se pustila těmi svými velkými zahnutými žlutými zuby do práce, vyrvala v pletivu z tlustého drátu velikou díru, protáhla podsadité tělo ven a odklusala do tmavé noci. Byl jsem náhodou zrovna někde na večeři, a tak si v bitvě s dikobrazem vysloužil čáku John.

Někdy o půlnoci probudilo matku auto, jež zajelo na nádvoří pod okno a začalo zuřivě troubit. Matka se vyklonila z okna a poznala jednoho souseda z farmy za kopcem. Informoval ji, že mu na dvorku dupe nějaké velké a soudě podle rámusu zuřivé zvíře, a jestli bychom s tím prý nemohli něco udělat. Matka, která má sklony bát se vždycky toho nejhoršího, se domnívala, že to je uprchlý Leo, a tak utíkala do zahradníkova domku probudit Johna. Když mu to vylíčila, řekl si, že to asi bude Dalila, popadl v rychlosti koště, skočil do dodávky a odjel na farmu. Byla to samozřejmě ona; bujaře si tam v měsíčním svitu dupala, mručela a chřestila ostny. John farmáři vysvětlil, že zpátky ji lze dostat jenom tak, že se ten kilometr po silnici aby se tak řeklo odmete. Farmář to sice považoval za metodu poněkud výstřední, ale slíbil, že když si John vezme na starost koště, on že odveze dodávku.

A tak se John oděný pouze v pyžamu vydal na cestu a metl před sebou po úzké, měsíčním svitem zalité silničce frkající a chřestící Dalilu. Později mi prozradil, že si v životě nepřipadal tak bláznivě, protože cestou potkali několik aut plných rozjařených flamendrů, auta se skřípěním brzd zastavovala a flámové s otevřenou pusou sledovali muže v pyžamu, kterak před sebou mete zcela zjevně se vzpírajícího dikobraza. Jsem přesvědčený, že několik ochmelků hned uhánělo domů a zařeklo se, že se už v životě alkoholu ani nedotkne, protože když se vám ve slušné farnosti zjeví před očima rozzuřený dikobraz pronásledovaný rozpačitým pánem v nočním úboru, je to přece jen trochu příliš. John nakonec Dalilu přece jen v pořádku dostal zpátky do zoo a zamkl ji k její velké nevoli do sklepa. Prohlásil, že sklep má betonovou podlahu a sedmdesát čísel tlusté žulové stěny, a jestli se Dalila z téhle pevnosti dokáže probít na svobodu, pak si ji zaslouží, a pokud se týče jeho, on jí bránit nebude.

Zanedlouho Dalila způsobila další malér, tentokrát však šlo o něco úplně jiného. Naše zoo potřebuje publicitu a televize je přirozeně tím nejvhodnějším médiem, a já se tedy snažil získat nám s její pomocí popularitu, kdykoli to jen bylo možné. Jeden televizní producent mi kdysi prozradil, že kdyby jednou mohl dělat program bez jakékoli populární osobnosti nebo herce profesionála, byl by nejšťastnějším člověkem na světě. Plně jsem to chápal, ale to nevěděl, že může být něco ještě nekonečně hrůznějšího než příprava televizního programu s populární osobností nebo hercem profesionálem. Nikdy nenatáčel program s neposednými divokými zvířaty a neměl ani tušení, že vrtochy a ješitnost slavných osobností jsou ve srovnání s jejich kousky úplná lahůdka. Při natáčení podobného programu se totiž zvířata chovají buď tak hrozně, že z

člověka nakonec zbude uzlíček roztřesených nervů, anebo se chovají tak skvěle, že vám celý program ukradnou. A ať už to dopadne jak chce, stejně na to člověk nakonec vždycky doplatí, a jestliže se někdo do něčeho takového pustí, měli by ho podle mého skromného názoru přátelé odvést ohleduplně, leč nesmlouvavě do nejbližšího blázince. Protože kdyby ho ten program nechali dělat, skončil by tam stejně, takže v podstatě jde jen o prevenci.

eden z prvních programů, které jsme natáčeli, byl věnován primátům čili čeledi opic, jichž mělo naše zoo docela pěknou sbírku. Dostalo se mi poprvé příležitosti předvést

velectěnému britskému publiku v živém přenosu obrovskou kolekci primátů od malinkých okatých komb přes lorie, opice Starého i Nového světa až po gorily a šimpanze plus moji maličkost jako ukázku Homo sapiens. Nijak jsem se toho nebál. Naše opice i lidoopi byli nesmírně krotcí, komby budou zavřené v kleci se skleněnou přední stěnou, a jak jsem věděl, loriové si vylezou na kmínky soušek, tam se stočí a budou spát, dokud je neprobudím, že mají jít na scénu. Tak jsem si to alespoň představoval, jenomže jsem naneštěstí nevzal v úvahu, jak na ně zapůsobí cesta. Letadlem to z Jersey do Bristolu, kde se pořad natáčel, trvá hodinu, a než jsme zvířata pozavírali do beden, doletěli do Bristolu a vypustili je v šatně, kterou jim přidělili, byla všechna silně nervózní, a já ostatně taky. Než se mohlo začít zkoušet, bylo třeba vyndat všechny opice z přepravních beden, nasadit jim opasky, připnout vodítka a jednu po druhé je připoutat do jednotlivých kójí dekorace, která připomínala miniaturní chlév pro krávy. Opice, až doposud vždycky krotké, mírné a způsobné, vrhly na chlívek jediný pohled a zachvátila je přímo davová hysterie. Vřískaly, kousaly, vzpínaly se, a jeden opičák se utrhl z vodítka a zmizel za hromadou dekorací, odkud jsme ho, hlasitě ječícího a pokrytého pavučinami, vylovili až po půlhodině intenzivního pátrání. Zkouška měla už patnáctiminutové zpoždění. Konečně se nám podařilo dostat všechny opice na místa a jakžtakž je uklidnit. Omluvil jsem se paní produkční a poprosil o chvilku strpení, že nám zbývá jen rozsadit lorie na příslušné větve, což s takovými letargickými zvířaty bude otázka pěti minut. Otevřeli jsme dvířka s přesvědčením, že budeme muset ospalé lorie na větve vyhánět, jenže oni s očima planoucíma hněvem a nevolí a s nepřátelským kočičím vřeštěním vyrazili jako pár závodních koní. Než jsme se stačili vzpamatovat, slétli ze stromu a rozběhli se po studiu, tlamy dokořán, v očích blesky. Technici se rychle rozutekli všemi směry a jen pár odvážnějších jedinců vyzbrojených srolovanými novinami se pokusilo zabránit umíněným loriům dostat se mezi dekorace, abychom je odtamtud nemuseli lovit jako toho opičáka. Po dalším značném zdržení se nám podařilo nacpat lorie do přepravní bedny a na místo byli rychle přivoláni rekvizitáři, kteří na spodní část kmene připevnili kornouty z lepenky, aby zvířata neměla oporu pro nohy a nemohla slézt na zem. Zkouška byla zpožděná už o hodinu. Nakonec se všechno zase rozjelo, jenomže já už měl nervy nadranc, takže to dopadlo příšerně: zapomínal jsem, co mám říkat, pletl jsem si zvířata, při sebemenším šustnutí jsem vždycky málem vylítl až do stropu celý bez sebe, že zase něco uteklo, a ke všemu se mi do klína mocně a hlasitě vymočila šimpanzice Lulu a hrozně se o tu spoušť zajímala. K obědu jsme všichni odcházeli s černými kruhy pod očima, úpornými bolestmi hlavy a temnými předtuchami. Produkční mě s

nepřítomným úsměvem na rtech ujistila, že všechno určitě dopadne dobře, a já pokoušeje se pozřít něco, co chutnalo jako smažené piliny, jí přitakával. Pak jsme se vrátili do studia natáčet.

Z nějakého pro mne nepochopitelného technického důvodu je střih telerekordinku buď příliš drahý nebo příliš komplikovaný. A tak je to přesně totéž jako živé vysílám, a když uděláte kiks, nedá se to napravit. To vám pochopitelně na sebedůvěře nijak nepřidá, a když vystupujete s větším množstvím tak podrážděných a nevázaných tvorů, jako jsou opice, začnou vám skráně šedivět dřív, než se do toho vůbec pustíte. Objevilo se červené světýlko, mně se roztřásly ruce, ale zhluboka jsem se nadechl, udělal na kameru oslnivý cukrblik a spustil jsem. K mému úžasu se opice chovaly bezvadně. Začínala se mi vracet sebedůvěra. Komby byly výborné a mně svitl

slabý paprsek naděje. Došli jsme k loriům a ti byli nepřekonatelní. Přestal jsem se zajíkat a nasadil, jak jsem aspoň doufal, pevný, mužný a autorativní tón. Začínal jsem se rozehřívat. Právě když jsem se s gustem pustil do výkladu o obranných pozicích poloopic potto, věřte nebo ne, vešel asistent režie a sdělil mi, že telerekordinkové zařízení se porouchalo a že budeme muset začít úplně znovu.

Je jasné, že po takovéto zkušenosti by člověk musel být opravdu blázen, kdyby si s televizi ještě někdy něco začínal. Jenže já se zavázal udělat pět pokračování. Musím připustit, že těch zbývajících pět pořadů už nebylo tak hrozných jako program s opicemi, ale některé nejvypjatější scény mám stále ještě v živé paměti, takže se občas v noci probudím a křičím hrůzou a Jacquie mě musí uklidňovat. Třeba ten pořad o ptácích. Šlo o to, shromáždit ve studiu co nejvíce druhů ptáků a ukázat, jak mají zobáky přizpůsobené svému způsobu života. Hvězdami celého pořadu měli být dva ptáci, kteří se na požádání předváděli; první bylo kavče Dingle. Tento člen čeledi krkavcovitých je dnes ve Velké Británii už velice vzácný a my měli obrovské štěstí, že jsme jeden exemplář vlastnili.

Kavčata mají smutečně černé peří, šarlatové nohy a dlouhý zahnutý šarlatový zobák. Dingle, kterého vypiplal člověk, byl až směšně krotký. Druhou hvězdou byl kakadu, jehož předchozí majitel pojmenoval velice originálně Cocky. Cocky na požádání vztyčil svůj nádherný hřebínek a hlasitě zavřeštěl. Byl to pohled velmi impozantní. Všichni ostatní ptáci, kteří v pořadu účinkovali, nedělali vůbec nic, jen velice spokojeně seděli a hráli sami sebe. Takže problémem zůstávali pouze Dingle a Cocky, ale já jim oběma strašně důvěřoval.

Pořad měl začít záběrem na mne, jak stojím s Dinglem na zápěstí a popisuji ho. Při zkouškách všechno klapalo na jedničku, protože když Dingla poškrábete na hlavě, upadne rázem do transu a ani se nehne. Ale když se mělo natáčet na ostro, došel Dingle k názoru, že už toho škrábání bylo dost, a v okamžiku, kdy se rozsvítilo červené světlo, vznesl se mi ze zápěstí a odletěl na trámy pod střechu studia. Trvalo nám půl hodiny, než jsme ho s pomocí žebříků a lákadel v podobě moučných červů, masa a sýra (které má k smrti rád) opět chytli, načež se začal chovat opět vzorně a seděl mi na zápěstí tak nehybně, že vypadal jako vycpaný. Všechno šlo dobře, dokud jsme se nedostali ke Cockymu. Tady jsem udělal chybu, obecenstvu jsem sdělil, co bude následovat, což je přesně to, na co nemůžete u zvířat nikdy spoléhat. A tak, zatímco pět miliónů televizních diváků napjatě civělo a čekalo, až Cocky vztyčí hřebínek a zavřeští, já se ho zoufale snažil přimět, aby to skutečně učinil. Tak to šlo nekonečných pět minut, ale Cocky si prostě seděl na bidýlku bez hnutí jako vycpaný exponát. V zoufalství jsem nakonec přešel k dalšímu ptákovi, a jen jsem se hnul, Cocky vztyčil hřebínek a posměšně zaječel.

Natáčel jsem také jeden pořad o plazech. Domníval jsem se, že tady se není čeho bát, protože plazi jsou celkem vzato dost letargická zvířata a snadno se s nimi pracuje. Přesto však to bylo hrozné utrpení, protože jsem měl právě pořádnou chřipku a studio za mou přítomnost vděčilo pouze lékaři, který mě doslova napumpoval různými odpornými medikamenty, abych se na tu chvíli vůbec dokázal udržet na nohou. Pokud jste všeobecně nervózní typ, a to já jsem, a hlava vám třeští z antibiotik, bude váš herecký výkon připomínat nejspíš počátky němého filmu. Během první zkoušky si všichni technici všimli, že je mi zle a jsem nervózní, a tak když nastala pauza, brali si mě jeden po druhém někam do kouta a pokoušeli se mě povzbudit, ale většinou se to minulo účinkem. Začala druhá zkouška a mně bylo ještě hůř. Každému bylo jasné, že se musí něco udělat, až nakonec kdosi dostal nápad. Ve výkladu o čeledi želvovitých jsem mimo jiné říkal, že kostra zvířete je jakoby přivařená ke krunýři. Abych to mohl předvést názorněji, měl jsem připravený velice hezký želví krunýř s kostrou. Spodní půlka krunýře se dala otvírat jako dvířka, a když se odklopila, odkryla všechny záhady a veškerá tajemství želví anatomie. Když jsem tedy skončil s úvodem, odklopil jsem spodní polovinu krunýře a uvnitř jsem kromě kostry

našel i kousek lepenky s pečlivě vyvedeným nápisem, který tiskacími písmeny hlásal NERUŠIT. Než byl ve studiu zase zjednán klid, uplynulo několik minut, ale já se cítil mnohem líp a zbytek zkoušky proběhl bez jediného zádrhele.

V pořadu o přizpůsobivosti zvířat životnímu prostředí vystupovala také Dalila. Domníval jsem se, že by mohla sloužit jako velmi názorný příklad, jak se zvířata dovedou bránit, a Dalila nám to předvedla vskutku velkolepě. Když jsme ji chtěli dát do bedny, začala divoce útočit kolem sebe, couvat do nás i do dřeva a nechávala v košťatech i ve stěnách bedny plno ostnů. Chrčela, řvala a chřestila ostny celou cestu až do Bristolu a parta dělníků, která ji ve studiu vykládala, měla dost dlouho dojem, že jsem si přivezl pořádného levharta. Pak jsme ji museli přemístit z přepravní bedny do speciální klece, kterou jí ve studiu postavili. Trvalo to půl hodiny a za tu dobu zapíchala do dekorací tolik ostnů, že jsem měl strach, aby v televizi nedebutovala úplně holá. Během přenosu se k mému úžasu chovala přímo ukázkově a dělala všechno, co jsem po ní chtěl: hrozivě chrčela, dupala a chřestila ostny jako kastanětami, prostě rozená televizní hvězda. Ke konci pořadu jsem k ní už choval přátelské city a začínal si myslet, jestli jsem se v ní nespletl. A pak přišla chvíle, kdy jsme ji museli vylákat ven z televizní klece a zahnat ji zpátky do přepravní bedny. Osmi lidem nám to trvalo tři čtvrti hodiny. Jeden kulisák dostal ostrý vpich do lýtka, dvě dekorační stojky vzaly nenávratně zasvé a celé studio bylo tak poseté dikobrazími ostny, jako kdybychom právě odrazili indiánský nájezd. Když se nám podařilo dostat skoro holou Dalilu zpátky do zoo do její vlastní klece, moc se mi ulevilo.

Nepříjemné věci asi v paměti přetrvávají daleko živěji než příjemné, a tak na své televizní pořady se zvířaty vždycky myslím spíš jako na sérii katastrof. Ale na jednu příhodu vzpomínám velice rád. BBC tenkrát chtěla do jednoho pořadu naši mladou gorilu N’Ponga. Udělali dokonce něco nevídaného: najali malé letadlo, aby nás dovezlo do Bristolu. Poslali nám také naproti kameramana, že celou cestu natočí. Byl to plachý človíček, který se mi svěřil, že nerad létá, protože je mu hned špatně. Vzlétli jsme za zářivě slunečného počasí a téměř okamžitě nás pohltil černý mrak plný vzdušných děr. N’Pongo seděl vzadu na sedadle a vychutnával let jako rozený cestovatel. Vzal si šest kostek cukru, aby mu nehučelo v uších, se zájmem a vzrušením koukal z okénka, a když jsme se dostali do pásma vzdušných děr, vytáhl pytlík, který se používá v případě nevolnosti a narazil si ho na hlavu. Chudák kameraman se snažil N’Pongovy kousky točit, ale byl čím dál zelenější a ten pytlík měl na něj účinek přímo katastrofální. Popadl vlastní sáček a použil ho přesně podle návodu.

3/ KOHORTA STUDENOKREVNÝCH

Vážený pane Durrelle,

nedávno jsme při naší garden party objevili ve kbelíku se zmrzlinou ještěrku.

Uvědomuji si, že je to výstřední, ba dokonce dekadentní, musím se však přiznat, že mám velice rád plazy. Jistě, inteligencí příliš neoplývají. Člověk se od nich nedočká takových reakcí jako od savců nebo ptáků, ale přesto je mám rád. Jsou to bizarní, velice různorodí a v mnoha ohledech příjemní tvorové, a co si člověk může přát víc?

Víte, většina lidí se vám svěří, jako kdyby šlo o něco hrozně zvláštního, že k hadům cítí instinktivní odpor a s všelijakými grimasami a koulením očima vám začnou vypočítávat důvody, proč se jich bojí, od esoterických, je to instinkt, až po nesmyslné, když oni jsou takoví kluzcí. Lidé mě už tolikrát nudili svými strachy z hadů, že jakmile zabrousí řeč na plazy, chce se mi prchnout a skrýt se. Zeptejte se průměrného člověka, co si myslí o hadech, a za deset minut uslyšíte víc nesmyslů než od kupy profesionálních politiků.

Za prvé, pro člověka vůbec není přirozené se hadů bát. To byste mohli zrovna tak klidně říct, že je přirozené bát se, že vás přejede autobus. Přesto se většina lidí domnívá, že se narodili s jakýmisi vrozenými antipatiemi vůči hadům. Dá se to velice jednoduše vyvrátit. Stačí, když malému dítěti, jemuž ještě nenacpali do hlavy spoustu hloupostí o hadech, dáte nějakého neškodného plaza.

Vezme ho klidně do ruky a bude si s ním spokojeně hrát bez jakékoli známky strachu. Vzpomínám si, jak jsem kdysi tenhle argument použil v hovoru s jakousi ženou, která do mne celou věčnost hučela o své hadí fobii.

Začala se hrozně durdit.

“Ale mě nikdy nikdo neučil, že se jich mám bát, vždycky jsem byla taková,” prohlásila pyšně a vítězoslavně dodala: “a moje matka taky.”

Co zmůžete proti takovéhle logice?

Strach z hadů je zřejmě založen na mnoha omylech. Nejběžnější je názor, že všichni tihle tvorové jsou jedovatí. Ve skutečnosti je jedovatých jen asi desetina. Podle dalšího velice rozšířeného názoru jsou plazi na dotek slizcí, i když ve skutečnosti je takový had suchý a chladný a na omak se neliší od bot z hadí kůže nebo krokodýlí kabelky. Lidé sice tvrdí, že by se hada nedotkli za nic na světě, protože je slizký, ale přitom klidně berou do ruky mokré mýdlo.

Náš pavilón plazů je poměrně malý, ale lze u nás vidět velice slušnou sbírku plazů a obojživelníků. Kdykoli si zajdu do pavilónu v době, kdy je tam hodně lidí, a poslouchám, jak prostí návštěvníci prozrazují svou nevědomost s jistotou, nad kterou zůstává rozum stát, vždycky se obrovsky bavím. Vezměte si například hadí jazyk: je to čistě čichový orgán, kterým plaz zaznamenává pachy, a proto s ním neustále kmitá. Používá ho také jako orgánu hmatu asi jako kočka vousky. Znalci hadů, kteří chodí do našeho pavilónu, musí samozřejmě vědět svoje.

“Jú, Emčo,” volají vzrušeně, “pojď se honem mrknout, jaký má ten had žihadlo. páni, to bych teda nechtěl dostat do těla.”

A Emča přispěchá, zadívá se s hrůzou na nevinnou užovku a pak se s rozkošnickým mrazením v zádech otřese. Všichni plazi dovedou ležet dlouhé hodiny naprosto bez hnutí, a pokud se nepodíváte zblízka, je velice těžké zjistit, jestli vůbec dýchají. Přímo klasická byla poznámka jednoho pána, který nakoukl do několika terárií s nehybně ležícími plazy, otočil se ke své ženě a s výrazem člověka, jehož podvedli, zasyčel:

“Dyť sou vycpaný, Milčo.”

Na hada klouzajícího po zemi nebo mezi větvemi stromu je ten nejkrásnější pohled na světě; je tím pozoruhodnější, když si uvědomíte, že vlastně kráčí po žebrech. Jestliže sledujete pohybujícího se hada pozorně, můžete někdy vidět, jak se mu pod kůží žebra vlní. Had se dívá strnule (a to je další věc, která budí odpor) ne snad proto, že by chtěl člověka hypnotizovat, ale proto, že nemá oční víčka. Oko je potažené jemňounkou průhlednou šupinkou jako hodinovým sklíčkem. Když had svlékne kůži, což dělá pravidelně, je to hezky vidět. Kůže se uvolní nejprve kolem úst, a jak se pak zvíře otírá o kameny nebo větve, svlékne ji postupně celou. Prohlédnete-li si ji zblízka, zjistíte, že s ní vždycky svlékne i oční šupiny.

Všichni hadi přijímají potravu stejným způsobem, ale každý ji loví jinak. Nejedovatí hadi a škrtiči (třeba krajta) popadnou kořist do tlamy a pak se ji snaží co nejrychleji obtočit několika závity těla, přidržují si ji a přitom ji drtí. Naproti tomu jedovatí hadi nejdříve kořist uštknou a pak čekají, až jed začne působit, což většinou netrvá dlouho. Jakmile sebou úlovek přestane škubat, mohou ho pozřít. Jedové zuby jsou přirozeně v horní čelisti, obvykle vpředu. Jestliže je had zrovna nepoužívá, leží opřené o dáseň složené jako kapesní nůž, ale když had otevře tlamu, aby zaútočil, sklopí se a jsou připraveny uštknout. Jsou duté jako injekční jehla nebo mají vzadu hlubokou drážku. Jedový váček, na který jsou napojeny, leží nad dásní. Jakmile had kousne,

vytlačí se jed z váčku a proteče dutinou nebo drážkou až do rány. Ale ať už had loví tak či onak, jakmile je jednou kořist mrtvá, polykají ji všichni hadi stejným způsobem. Dolní čelist je skloubena s horní tak, že ji had může z kloubu vysadit, a protože kůže z tlamy, krku a těla je nesmírně pružná, může plaz pozřít tvora mnohem většího, než je jeho vlastní hlava. Jakmile se potrava dostane do žaludku, nastane pozvolný proces trávení. Všechno nestravitelné, například chlupy, had později vyvrhne v podobě malých kuliček. Jednou byly v žaludku zabité krajty nalezeny čtyři tvrdé koule z chlupů velké asi jako tenisové míčky. Když byly rozříznuty, zjistilo se, že v každé je kopyto divokého prasete. Ostrá kopyta by mohla krajtě poškodit žaludeční výstelku, a tak se každé kopyto pečlivě obalilo tlustou hladkou vrstvou chlupů.

V zoologických zahradách se dnes hadi většinou krmí mrtvými zvířaty. Nedělá se to proto, že by jim to víc prospívalo nebo že by jim tak chutnalo líp, ale kvůli jemnocitu obecenstva, které se mylně domnívá, že bílá krysa nebo králík musí hrozně trpět, dají-li je hadovi do klece. že je to nesmysl, jsem se ke svému zadostiučinění přesvědčil při návštěvě jednoho evropského zoo, kde jsem viděl, jak krajtě (jež očividně neměla hlad) seděl na hřbetě králík a chladnokrevně si čistil vousky. Ředitel zoo mi řekl, že když dáte hadovi bílé krysy a on je nesežere, musí se krysy okamžitě odnést, jinak mu vyhryžou díry do zad.

Hadi jsou pasivní a dost neslaní nemastní tvorové, ale ještěrky někdy projevují značnou inteligenci a osobitost. Taková byla například samička trnorepa, kterou jsem vzhledem k tomu, že se mohla utlouct po pampeliškách, pokřtil Dandy (Pampeliška). Je třeba přiznat, že trnorepové nepatří zrovna k nejkrásnějším ještěrkám na světě, a Dandy byla obzvláště nehezký exemplář. Nicméně to bylo milé a živé zvíře. Měla tupou zaoblenou hlavu, tlusté, rozpláclé tělo a těžký ocas posetý krátkými ostrými ostny. Krk byl naproti tomu dost dlouhý a tenký a tak Dandy vypadala jako koláž z kousků dvou zcela nepříbuzných zvířat. Její barva se nedá popsat jinak než jako sytě špinavě hnědá. Jak jsem už říkal, měla moc ráda květy pampelišek. Byla po nich přímo posedlá. Když vás zahlédla blížit se k pavilónu s něčím žlutým v ruce, okamžitě přiběhla k přední stěně terária a začala divoce škrábat na sklo. Pokud člověk skutečně nesl pampelišku, stačilo odsunout přední panel a Dandy vám vyběhla po ruce chtivostí celá divá. Pak zavřela oči a jako dítě, jež čeká s pusou dokořán na bonbón, otevřela tlamičku. A když jste jí tam pampelišku strčili, dala se blaženě do žvýkání a z tlamy jí visely okvětní plátky, takže vypadala, jako by jí narostl žlutý dragounský knír. Byla to jediná ještěrka, kterou jsem kdy viděl skutečně si s člověkem hrát. Když ležela na písku a začali jste k ní pomalu sunout ruku, jako kdybyste ji chtěli chytit, celou dobu vás sledovala s hlavou na stranu, v očích jiskřičky. Jakmile se jí ruka dostala na dosah, švihla najednou ocasem, klepla vás jemně do ruky a poodběhla o kousek dál, kde zaujala stejnou pozici jako předtím a čekala, že budete celou hru opakovat. že šlo skutečně o hru, jsem poznal podle toho, jak lehounce mě vždycky klepla, protože jindy jsem ji viděl tlouct ocasem ostatní ještěrky tak silně, až stříkala krev a ještěrky prchaly celé zkrvavené.

Zanedlouho poté, co jsme získali Dandy, začali nám dělat starosti jihoamerické ještěrky teju. Jsou to velká, hezká a inteligentní zvířata; dosahují délky asi jednoho metru a mají krásně černožlutě vzorovanou kůži. Jsou chápavé a bojovné a samička byla ze všech obyvatel našeho pavilónu plazů pravděpodobně nejkrutější. Pro teju jsou charakteristické tři metody útoku, a ať už je používají každou zvlášť nebo je navzájem kombinují, útočí vždycky s obrovskou radostí a bez sebemenší provokace. Buďto koušou nebo bijí ocasem nebo škrábou svými silně vyvinutými drápy. Naše samička nejraději útočila ocasem. Jakmile jí člověk otevřel dvířka terária, podívala se na něj s očividnou nechutí a nedůvěrou, nafoukla krk, začala syčet a zároveň prohnula tělo do tvaru půlměsíce, takže najednou vypadala jako luk. Jestliže jste k ní natáhli ruku, znenadání se napřímila a švihla ocasem, jako když práskne bičem. Pokud ale zjistila, že vás to nezastrašilo, vyskočila a snažila se ruku popadnout do tlamy. Když se jí to podařilo, držela se s houževnatostí

hodnou buldoka a zároveň zmobilizovala posily ve formě ostrých zahnutých zadních drápů, schopných vyrvat vám z těla pěkný kus masa. Nepovažoval jsem tuhle teju za nijak výjimečnou. Po zkušenostech s divokými teju jsem došel k názoru, že jsou ze všech ještěrek rozhodně nejzlomyslnější a navíc jsou tak rychlé a bystré, že i na teju žijící v zajetí si musíte dát dobrý pozor. Poněvadž jsme od teju či lépe od jejího ocasu dost vytrpěli, měli jsme poněkud smíšené pocity, když jsme ji jednou ráno našli ležet na podlaze terária mrtvou. Její náhlá smrt mi nešla na rozum, připadala mi ve výborné bojové kondici a ještě před několika dny mě pořádně pokousala. Rozhodl jsem se proto provést pitvu a zjistit příčinu smrti. Když jsem jí otevřel žaludek, nalezl jsem ke svému úžasu velký kus jakési bělavé hmoty, ne nepodobné rybím jikrám. Považoval jsem to za nějaký gigantický nádor, a protože jsem se chtěl dozvědět víc, odeslal jsem ještěrku na podrobnější a odbornější pitvu a se zájmem čekal na výsledek. Nález na sebe nedal dlouho čekat. Byl velice stručný: ta bílá hmota nebyl nádor, ale čistý tuk.

Teju zemřela na srdeční potíže vyvolané ztučnělostí a prý máme zvířata v budoucnu méně krmit. Když jsem se nad tím zamyslel, bylo to zcela logické, protože v přirozeném prostředí jsou teju velice aktivní, a drží-li je člověk zavřené na malém prostoru a bez ustání je vydatně krmí, musí to zcela zákonitě skončit obezitou. Zapřísáhl jsem se, že s příští teju budeme zacházet jinak. Brzy potom nám jeden obchodník se zvířaty nabídl párek, a tak jsme dostali příležitost. Když dorazili, ukázalo se, že jsou to nádherné exempláře s výrazným vybarvením a lesklou kůží; sameček měl velkou těžkou hlavu a masité tváře, samička ji měla štíhlejší. Proti našemu očekávání se z nich však nevyklubali typičtí teju. Místo divokých a nezvládnutelných ještěrek jsme dostali zvířata krotká jako koťata, která měla nejradši, když mi mohla ležet v náručí, chovat se a pomalu přitom usínat. Kdykoli jsem za nimi přišel k teráriu, se teju úporně a až dojemně snažili protlačit se sklem a vlézt mi do náruče. Až na tyhle občasné záchvaty příchylnosti neprojevovali o nic zájem, jen tak polehávali v nedbalých pozicích a vlídně se usmívali na každého, kdo se v pavilónu nachomýtl. Výsledkem tohoto aktivitou kypícího způsobu života pochopitelně bylo, že tloustli jako zjednaní, a protože jsme z jejich rostoucích bříšek začínali mít strach, rozhodli jsme se, že je třeba něco dělat, aby to neskončilo zase infarktem. Řekli jsme si, že to zkusíme s tělocvikem, a tak je John každé ráno vypouštěl z terária, a zatímco se věnoval své práci, nechal je potulovat se po pavilónu. Zpočátku, prvních několik dní, šlo všechno výborně a teju každé dopoledne několik hodin funěli po pavilónu. Jenomže pak přišli na to, že nízká ohrada oddělení želv, nad kterým visel infrazářič, se dá přelézt. A tak jakmile je John ráno vypustil, oddupali dýchavičně k želvímu teráriu, vlezli si dovnitř, uložili se pod zářičem a usnuli. Nezbývalo než omezit jim příděl potravy, a tak se začali postit jako dvě paničky na odtučňovací kůře v lázních. Není třeba dodávat, že se jim to vůbec nelíbilo, a tak vrhali skrz sklo smutné pohledy na ostatní obyvatelé pavilónu, kteří si pochutnávali na takových dobrotách jako na syrovém vajíčku, mletém masu, mrtvých krysách a sekaném ovoci. Ale my jsme byli neoblomní, drželi jsme je na dietě dál a velice brzy měly ještěrky zase štíhlou linii a začaly být aktivnější. Teď mohou jíst, kolik chtějí, ale při sebemenší známce tloustnutí dostanou zase dietu, aby měli znovu tajli.

Jediný obyvatel pavilónu plazů, který očividně nikdy netloustl, ať toho snědl sebevíc, byl guayanský teju krokodýlovitý, dráček jménem George, dost vzácný a zajímavý druh ještěrky ze severní části Jižní Ameriky. Tahle zvířata jsou asi osmdesát centimetrů dlouhá a mají velkou těžkou hlavu s obrovskýma tmavýma chytrýma očima. Tělem a ocasem připomínají krokodýla, horní zploštělá strana ocasu je kryta pancířem a hřbet pokrývají těžké fazolovité šupiny, jež vyčnívají nad pokožku. Zvíře má teplou, rezavě hnědou barvu, která na tváři bledne v nažloutlý odstín. Jsou to pomalé, přemýšlivé a hezké ještěrky a George byl mírné a příjemné povahy.

Jednou z nejpozoruhodnějších věcí na guayanském dráčkovi je pravděpodobně způsob,

jakým přijímá potravu. Než jsme George dostali, přečetli jsme si všechno možné, ale žádná učebnice nám o těchto zvířatech moc neřekla. Zdálo se však, že dráček je stejný jako každá jiná masožravá ještěrka, a tak jsme se domnívali, že se bude krmit podobně. Když tedy George v pořádku dorazil a všichni si ho pohladili a dostatečně se mu naobdivovali, uvedli jsme ho s velkou slávou do velkého terária, které jsme mu přichystali. Měl tam dokonce i soukromý bazének. Zdálo se, že si tohoto bytového příslušenství velice cení, protože jakmile jsme ho do jeho apartmá vypustili, okamžitě se rozběhl se smočit. Asi půl hodiny se cachtal, občas ponořil hlavu na několik minut pod hladinu a zamyšleně zkoumal dno. K večeři jsme mu dali mrtvou krysu, ale vzbudila v něm značný odpor. Tak jsme to zkusili s křehoučkým kuřátkem, ale výsledek byl stejný. Od ryby se odvrátil, jako kdyby to byl utrejch, a my si málem zoufali, protože nás už nenapadlo nic, co by mu tak mohlo chutnat. Když jsme už byli skoro přesvědčeni, že George pojde hladem, dostal John nápad. Odběhl, vrátil se s hrstí vypasených hlemýžďů a hodil mu je do bazénu. George, který posedával na kmeni stromu v zadní části terária a tvářil se velice vznešeně, si ten plovoucí, bublající desátek chvíli prohlížel, hlavu na stranu. Pak sešel k bazénku, vklouzl do vody, do jednoho hlemýždě se zájmem šťouchl nosem a my s nadějí čekali, co bude dál. Vzal hlemýždě opatrně do tlamy, zaklonil hlavu a nechal si ho sklouznout hlouběji. Když jsem se mu do tlamy podíval, zjistil jsem, že má ty nejpozoruhodnější zuby, jaké jsem kdy u ještěrek viděl: byl to chrup perfektně uzpůsobený k pojídání hlemýžďů. Přední zuby byly poměrně malé, špičaté a mírně zahnuté dozadu. Jsou to jakési zuby uchopovací. George jimi hlemýždě sebral a zaklonil hlavu, takže měkkýš sklouzl dolů a zachytil se na zubech zadních, velkých hranatých stoličkách s hrbolatým povrchem, které nejspíš připomínají miniaturní sloní zuby. Jazykem posunul hlemýždě až mezi tyhle úctyhodné raťafáky a pak pomalu sklapl dásně. Ulita zapraskala a rozpadla se, a když si byl dráček naprosto jistý, že je napadrť, opatrně jazykem vybral všechny úlomky a vyplivl je. Nakonec se zjevnou rozkoší spolkl hladké, ulity zbavené tělo. Celá procedura trvala asi půldruhé minuty, načež George zůstal na chvilinku sedět, olizoval si černým jazykem pysky a lebedil si. Po chvilce se natáhl, delikátně sebral dalšího hlemýždě a sprovodil ho ze světa stejným způsobem. Za půl hodiny jich spořádal dvanáct a my jásali, že jsme konečně objevili, co mu jede. Věděli jsme, že teď už bude krmení bez problémů.

Když se takový plaz začne krmit sám, je to obrovská úleva, protože jestliže delší dobu odmítá potravu, musí se krmit násilím, a to je dost složitá a nepříjemná záležitost. Hodně hadů škrtičů odmítá po příchodu do zoo potravu, a dokud si nezvyknou, musí se krmit násilně, což není práce nijak příjemná, protože mají čelisti a zuby velice křehké a člověk jim snadno něco zlomí, takže dostanou infekci tlamy. Myslím, že nejstrašnější bylo krmit násilím párek mladých gaviálů. Jsou to asijští členové čeledi krokodýlovitých a v přirozeném prostředí se živí rybami. Na rozdíl od pevných a silných čelistí aligátorů a krokodýlů jsou jejich čelisti dlouhé, velice tenké a připomínají nejspíš zobák. Čelisti a zvláště zuby jsou tak křehké, že se stačí na ně jen křivě podívat, a vypadnou. Když tedy oba mladí gaviálové zatvrzele odmítali veškerou potravu včetně živých ryb, které jsme jim dávali do bazénku, byli jsme celí skleslí, protože jsme si uvědomovali, že je budeme muset krmit násilím. Byla to únavná, zdlouhavá a obtížná procedura, a než začali konečně žrát sami, museli jsme ji absolvovat jednou týdně po celý rok. Zvíře se musí nejdřív pevně popadnout za krk a za ocas. Pak se vyzvedne z bazénku a položí na nějakou vhodnou rovnou podložku. Pomocník musí zasunout mezi čelisti až dozadu těsně za poslední zuby plochý hladký kus dřeva. Když zvíře tlamu trochu pootevře, musíte povolit stisk na krku, přesunout ruku dopředu, strčit mu mezi čelisti palec a ukazováček a držet tlamu otevřenou. Zní to strašně jednoduše, ale není to žádná legrace. Pomocník se potom vyzbrojí dlouhým tenkým klacíkem a připraví si talířek s kousky syrového masa nebo ryby. Pak vždycky nabodne kousek masa na klacík, strčí ho ještěrovi do tlamy a zasune dozadu do krku. Tato fáze celé operace je velice

komplikovaná, protože všichni krokodýlovití mají krk uzavřený kožnatou chlopní, aby mohli pod vodou otvírat tlamu a nenalokali se přitom vody. Potrava se musí zasunout až za chlopeň co nejhlouběji do krku a krk se masíruje tak dlouho, dokud neucítíte, že sousto klouže do žaludku. Jak říkám, je to dost fuška, a to jak pro vás, tak pro gaviála.

Asi vůbec nejmenší starosti nám dělali obojživelníci. Většinou žerou dobře a netrpí ani nejrůznějšími vředy, boláky a parazity, ke kterým jsou tak náchylní hadi a ještěrky, i když musím přiznat, že i oni si občas dokážou uhnat pěknou nemoc, abyste se snad příliš nenudili. Dobrým příkladem jsou pipy americké. Tihle pozoruhodní živočichové pocházejí z Britské Guayany a mezi námi, vypadají přímo k neuvěření. Tělo mají téměř čtverhranné, v každém rohu aby se tak řeklo jednu nohu, a mezi předníma nohama je zašpičatělý výrůstek, který naznačuje, kde má být hlava. Celé je to velice spláclé a má to tmavou černohnědou barvu, takže zvíře vypadá, jako by kdysi dávno utrpělo ošklivý úraz a od té doby pomalu zahnívalo. Ale nejzvláštnější na těch prapodivných žábách je rozplozování, protože pipa nosí mladé v kapse. V době páření samičce kůže na zádech zesílí, změkne a zhoubovatí, a teprve poté je pipa připravena k páření. Sameček ji uchopí, a jakmile se samička chystá klást vajíčka, vystrčí dlouhé kladélko, obtočí si ho kolem těla až na záda a dá ho samečkovi pod břicho. Jak vajíčka vycházejí, sameček je oplodňuje a zastrkává do houbovité kůže samičce na zádech. Vajíčka do ní téměř celá pomalu zapadnou, až ho nad povrch kůže vyčnívá pouze malá část. Tahle nechráněná část vajíčka pak ztvrdne. Skryti každý ve své vlastní kapse procházejí pulci všemi fázemi vývoje, až se z nich nakonec stanou miniaturní kopie rodičů. Když už se mají vylíhnout, tvrdá horní část skořápky se uvolní, žabičky ji odstrčí a vylezou ven jako z gondoly na kolotoči.

Měl jsem jednou to štěstí vidět, jak se malé pipy líhnou, a tak mě velice zajímalo, zda se nám rozmnoží také. Objednal jsem tedy u obchodníka že zvířaty jeden párek, a když dorazil, neprodleně jsme ho ubytovali v pavilóně plazů. Chovali jsme je ve velkém akváriu plném vody, protože pipy na rozdíl od jiných žab žijí pouze ve vodě. Zabydlely se velice dobře a brzo už hltaly spousty nechutně velikých žížal. Domníval jsem se, že teď už stačí jen čekat, až se začnou pářit. Jednou ráno však za mnou přiběhl John, že jedna pipa má na břiše pohmožděninu, i když prý nechápe, jak k ní přišla. Ohledal jsem ji a zjistil, že to sice na první pohled vypadá jako podlitina, ale je to spíš obrovský puchýř plný krve. Co teď? Kdyby nešlo o vodního živočicha, který má věčně mokrou kůži, mohl bych jí puchýř natřít penicilínovou mastí. Do čtyřiadvaceti hodin byly obě pipy mrtvé, tělo pokryté červenými puchýři plnými krve a hnisu. Poslal jsem je k pitvě a podle nálezu prý trpěly zvláštní nemocí zvanou redleg. Měl jsem silné podezření, že to má co dělat s vodou, ve které jsme je chovali. Byla to sice obyčejná voda z vodovodu, nicméně dost kyselá. A tak jsem koupil další párek, ale tentokrát jsme je chovali výhradně v měkké dešťové vodě. Zatím se nám to vede a ve chvíli, kdy píšu tuto knihu, se oběma pipám daří velice dobře. Třeba se nám i rozmnoží, ledaže by si zase vymyslely něco, čím mě zdeptat.

Jiný obojživelník, který má téměř stejné fascinující způsob rozplozování, je malá rosnice vačnatá. Mívali jsme těch hezounkých, rozkošně buclatých černozelených žabiček pět; dostali jsme je z Ekvádoru. Vedlo se jim moc dobře, jedly jako nezavřené, ale neprojevovaly nejmenší známky, že by chtěly mít mladé. Přestěhovali jsme je tedy do většího terária, kde měly víc místa na souši i ve vodě, a v tom to celé vězelo. Mimo období páření si váčku, který má samička dole na zádech, člověk sotva všimne. Při bližším pohledu může na kůži pozorovat téměř neznatelnou rýhu s malinko naběhlým okrajem, jako kdyby si žabka kdysi natrhla kůži a rána se jí špatně zahojila. Ale když se přiblíží období páření, je rýha čím dál zřetelnější. Rosničky začínají zpívat serenády a brzy už můžete vidět samičky odcházet někam do tichého koutku a provádět tam cosi velice podivného. Nemotorně si sahají hned jednou, hned zas druhou zadní nohou na záda, strkají si prsty do váčku a postupně kůži roztahují. Když je podle jejich mínění váček dost velký, začnou

se pářit. Jak si však vajíčka do váčku vkládají, mi bohužel zůstává i nadále záhadou, protože jsem kladení propásl. Vím jenom, že váček přetékal potěrem a samička vypadala, jako by jí vyhřezly vnitřnosti. žabka nosí vajíčka uložená ve váčku na zádech tak dlouho, až nějakým způsobem pozná, že pulci se už mohou začít líhnout, pak vleze do vody. Pulci se vrtí, dokud se z jiker neosvobodí, pak odplavou a matka se o ně už dál nestará. Zjistili jsme, že pulcům jde velice k duhu na proužky rozkrájené syrové maso a bílí červi, které si vášniví rybáři pěstují jako návnadu. Když pulcům narostly nohy a vylezli na souš, začali jsme je krmit drosofilami a malinkými žížalkami, a když povyrostli ještě víc, převedli jsme je na mouchy domácí a masařky.

Obojživelníci se množí mnohem líp než plazi, protože člověk si nemusí dělat starosti s vlhkostí vzduchu. Hadi kladou vajíčka s jakousi pergamenovou skořápkou, která je buď měkká nebo tvrdá. Jestliže terárium nemá správnou teplotu a vlhkost vzduchu je příliš malá nebo příliš velká, vajíčka vyschnou anebo zase zplesniví. Ačkoli se nám už nějaké hady z vajíček podařilo vypiplat, naděje na úspěch je vždycky tak devadesát ku jedné. Ale na jeden úspěch jsme dost hrdí, vylíhly se nám totiž želvy. želva žlutohnědá je jedno z nejběžnějších zvířat, jež si lidé chovají jako domácího mazlíčka. Klade sice vajíčka s monotónní pravidelností, ale jen zřídkakdy se z nich vylíhnou želvičky. Ježto se John domníval, že tahle snůška nedopadne o nic líp než předchozí, nijak zvlášť se o vajíčka nestaral, pouze je zahrabal do písku na dně terária, o němž si myslel, že by mohlo mít správnou teplotu. Týdny ubíhaly a nakonec na vajíčka úplně zapomněl. Není tedy divu, že ho jednou ráno velice překvapilo, když spatřil, jak se po teráriu promenuje malinká želvička. Zavolal mě a vyhrabali jsme spolu všechna ostatní vajíčka. Bylo jich šest a ze čtyř se už začaly líhnout želvičky. Jedna byla skoro venku, ale ostatní tři se sotva začínaly klubat. Položili jsme je do malého akvária na talíř s pískem, abychom mohli celý proces pozorovat pohodlněji. Vajíčka byla velká skoro jako pingpongový míček a měla přibližně stejný tvar. Pergamenová skořápka byla velice tuhá a pro želvičky to musela být hrozná námaha dostat se z toho vězení ven. Tu, která ve skořápce udělala největší díru, už bylo hezky vidět, jak se kroutí a vrtí a snaží se střídavě předníma a zadníma nohama díru zvětšit. Na nose měla malinký rohovinový zobák. Vědci se domnívají, že ho želvičky užívají k prvnímu proražení skořápky a že později odpadne. Tahle želvička ho ale vůbec nepoužívala, celou tu hroznou dřinu obstarávala nohama a mezitím často odpočívala, aby nabrala síly. Klubala se z vajíčka tři čtvrtě hodiny, ale pak najednou skořápka pukla vedví, želvička se vybatolila do písku a nesla si jednu půlku na krunýři jako klobouk. Novorozené želvičky, každá byla velká asi jako dvoušilinková mince, měly krunýř houbovitý, zdeformovaný a velice měkký. Ale asi tak za hodinu nastala změna, jako by je někdo nafoukl pumpičkou na kolo. Krunýř se zakulatil, vyplnil se, hezky se vyklenul a vypadal najednou daleko tvrdší, i když ve skutečnosti byl pořád ještě měkký jako navlhlá lepenka. želvičky se tak zvětšily, že kdybych to nebyl viděl na vlastní oči, nevěřil bych, že se před tak krátkou dobou dostaly z tak těsného vězení. Všiml jsem si také, že když se klubaly, měly dlouhé ostré drápy, zřejmě proto, aby se mohly líp dostat ze skořápky ven. Brzy se jim však drápy ubrousily na normální délku.

Pozoroval jsem proces líhnutí několik hodin a musím říct, že každá minuta stála za to. Moc jsem ty houževnaté kulaťoučké želvičky obdivoval, protože dostat se z vajíčka ven nebylo nic lehkého. Myslím, že nejzábavnější na celé té věci bylo, jak plázkové vždycky chvíli pracovali zadníma nohama na díře ve skořápce, pak se ve vajíčku otočili a na okamžik z otvoru vykoukla svraštělá, trošku smutná hlavička, jako kdyby se chtěla ubezpečit, že ten velký svět venku tam pořád ještě je a vypadá stále tak lákavě. Byli jsme moc rádi, že jsme mohli vidět, jak se želvičky líhnou.

4/ TAPÍR VE SKLE

Vážený pane Durrelle,

vycpáváte si svoje zvířata? Kdybyste si někdy svoje zvířata chtěl vycpat, mohl bych vám je vycpat sám, protože mám s vycpáváním zvířat velké zkušenosti.

Když získáte nový přírůstek, musíte překonat jeden velký problém, pomoct zvířeti zvyknout si na nové prostředí. Nezačne-li pokládat novou klec za svůj domov a nenaučí-li se člověku důvěřovat, je stále neklidné a neusadí se. Existuje mnoho metod, jak zvířeti pomoct, aby se v zoo cítilo jako doma, ale na každé platí něco jiného. Někdy mu musíte nabídnout nějakou zvláštní pochoutku, aby zapomnělo, že se vás vlastně bojí. Silně nervóznímu zvířeti je někdy třeba dát nějakou bednu, kam by se mohlo schovat, nebo musíte nechat přední stěnu klece zakrytou pytlem tak dlouho, dokud se zvíře nepřesvědčí, že mu nechcete ublížit. Aby člověk ve zvířeti vzbudil důvěru, je někdy nutné uchýlit se k mimořádně neobvyklým metodám. Potvrzují to i potíže, jež jsme měli s Topsy.

Jednoho studeného zimního dne jsem byl v krámě jednoho obchodníka se zvířaty a rozhlížel se, jestli nemá něco zajímavého. Jak jsem chodil po krámě, všiml jsem si najednou v jednom rohu velice zatuchlé tmavé klece. Mřížemi na mě hleděl ten nejdojemnější obličejíček, jaký jsem kdy viděl. Černý jako uhel, s velkýma lesklýma, jakoby věčně uslzenýma očima. Srst na hlavě byla červenavě hnědá, krátká a hustá jako vlas přepychového koberce. Podíval jsem se zblízka a vidím, že obličejíček patří mláděti opice vlnaté, jednomu z nejrozkošnějších jihoamerických primátů. Nemohlo mu být více než pár týdnů a bylo ještě příliš malé, aby mu vzali matku. Nešťastně se choulilo na dně klece, klepalo se zimou a kašlalo, z nosu mu teklo a srst mělo celou uválenou a slepenou špínou. Z toho, jak klec vypadala a zapáchala, jsem viděl, že kromě nachlazení, jež nemělo daleko k zápalu plic, trpí také enteritidou. Kdybych měl jen špetku zdravého rozumu, nikdy by mě ani nenapadlo takové zvíře kupovat. Ale stačilo, aby se na mě opička podívala velkýma tmavýma očima plnýma zoufalství, a já úplně ztratil hlavu. Zeptal jsem se obchodníka, kolik by za ni chtěl. Prý by ho ani ve snu nenapadlo mi ji nabízet, protože jsem dobrý zákazník a ona určitě pojde. Odvětil jsem, že vím, jaké je to riziko, ale jestli mi ji prodá, zaplatím mu pouze v případě, že opička přežije. Nakonec velice nerad na můj návrh přistoupil, a tak jsme uložili naříkavě pištící mládě do bedničky vystlané slámou a já spěchal zpátky na Jersey. Věděl jsem, že jestli opičku nezačneme ihned léčit, určitě pojde, pokud už vůbec není pozdě.

Po návratu jsme mládě, jež někdo pokřtil na Topsy, uložili do teplé klece a prohlédli. Za prvé bylo jasné, že bude muset dostávat antibiotika a vitamínové injekce proti enteritidě a nachlazení. Za druhé jí bylo třeba vyčistit hustou srst slepenou výkaly, jinak by mohla dostat vyrážku a úplně vypelichat. Ale největší problém byl, jak to navléct, aby si Topsy tohle všechno nechala líbit. Většina opicích mláďat začne za několik málo hodin pokládat člověka za náhradního rodiče a nejsou s nimi žádné potíže. Topsy však měla s lidmi ty nejhorší zkušenosti, a tak stačilo jen otevřít dvířka klece a dostala hysterický záchvat a vřískala tak, jak to dovedou jenom tyhle opice. Dotknout se jí by tedy znamenalo nadělat víc škody než užitku, a přitom se ošetřit musela, protože jinak by pošla. Pak mi v hlavě bleskl nápad. Když nechce za rodiče nás, co to zkusit s něčím jiným? Třeba s plyšovým medvídkem? Moc jsme tomu nevěřili, ale něco jsme podniknout museli, a tak jsme medvídka sehnali. Měl příjemný, i když trosku prázdný kukuč a byl zhruba stejné velikosti jako naše samička, a tak jsme hračku dali do klece a čekali, co se bude dít. Nejdřív se k němu Topsy nechtěla vůbec přiblížit, ale nakonec zvítězila zvědavost a dotkla se ho. Jakmile zjistila, že je to chlupaté a měkounké, zalíbilo se jí to a za půl hodiny se už k medvídkovi tiskla tak vášnivě, že to bylo až dojemné.

Najednou se úplně změnila. Dokud se mohla křečovitě držet rukama, nohama i ocasem svého medvídka, neměla z lidí vůbec strach. Stačilo prostě vyndat ho z klece i s Topsy, která k němu byla přilepená jako pijavice, a mohli jsme s ní dělat, co jsme chtěli. Mohli jsme jí píchnout injekci a vyčistit slepenou srst a za pár dní se už začala pomalu uzdravovat a vypadala jako znovuzrozená. Ale pak před námi vyvstal další problém. Jak dny ubíhaly, byl medvídek čím dál špinavější, až jsme se konečně usnesli, že ho budeme muset z klece vyndat, vyprat a

vydezinfikovat. A tak jsme ho k Topsyině obrovské nelibosti odnesli. Okamžitě začala vřískat jako pominutá. Opice vlnaté vřeští ze všech opic nejstrašněji a ten šílený bolestný skřek, miliónkrát silnější než skřípění nože o talíř, vám projede do morku kostí, až stydne v žilách krev. Zacpali jsme si uši a utěšovali se, že až si za deset minut uvědomí, že medvídka zpátky nedostane, přestane vřískat. Jenomže milá Topsy nepřestala. Ječela bez ustání celé dopoledne, a než nastal oběd, měli jsme všichni už nervy nadranc. Zbývalo jediné: sebrali jsme dodávku, rozjeli se tryskem do města a po návštěvě několika hračkářství se nám podařilo sehnat medvídka, který se jakžtakž podobal tomu původnímu. Pak jsme odkvačili zpátky do zoo a šups s hračkou do klece. Topsy přestala ječet, jako když utne, radostně vypískla, vrhla se na medvídka, rukama, nohama i ocasem ho pevně objala a zcela vyčerpaná upadla okamžitě do hlubokého spánku. Od té doby se medvídkové střídali: jeden se pral a čistil, zatímco druhý dělal matku, a Topsy tenhle systém velice vyhovoval.

Nakonec už byla větší než medvídkové a my se rozhodli, tak říkajíc ji odstavit, protože měla jít brzy do klece k ostatním opicím vlnatým, kam si stejně medvídky nebude moct vzít s sebou. Domnívali jsme se, že je už načase, aby si v kleci začala zvykat na nějakého společníka, a tak jsme jí vybrali velké morče mírné povahy a mdlého rozumu. Když jsme ho k ní strčili, ignorovala ho, ale jakmile se připletlo moc blízko k jejímu milovanému medvídkovi, sebrala se a praštila ho. Netrvalo však dlouho a zjistila, že morče má proti medvídkovi jednu velkou výhodu. Bylo jako živá kamínka. Haroldovi, jak jsme morčeti začali říkat, to podle mého názoru bylo všechno šumafuk. Za prvé, pokud vůbec na něco myslel, byla to potrava. Jeho životním posláním bylo vyzkoušet poživatelnost každé hmoty, se kterou přišel do styku, a byl hrozně nerad, když mu život organizovala nějaká pánovitá opice. Topsy totiž měla velice vyhraněné představy, kdy se chodí spát, kdy je čas vstávat, hrát si a tak dále, a neviděla nejmenší důvod, proč by se měla nějak přizpůsobovat Haroldově věčné chuti k jídlu. Harold tedy brzy zjistil, že ve chvíli, kdy padne na slušný kousek mrkve nebo něčeho podobného, Topsy se vždycky rozhodne, že je čas jít na kutě, a tak ho popadne za zadní nohu a velice nedůstojným způsobem ho odvleče do bedýnky se slámou. Tam tomu vždycky nasadila korunu, vylezla si mu na záda, pevně ho obtočila rukama, nohama a ocasem, aby jí neutekl, a usnula hlubokým spánkem, přičemž připomínala nadměrně velikého žokeje na malinkém a velice buclatém perníkovém koníku.

Další věc, která Harolda dost trápila, bylo Topsyino pevné přesvědčení, že kdyby se mu jen dala příležitost, jistě by poskakoval po větvích stejně hbitě jako ona. Byla si naprosto jistá, že dostat ho nahoru do větví, určitě by šplhal jako opice, ale jak ho zdvihnout ze země? Mohla ho držet jenom jednou rukou a on byl tlustý, těžký a vůbec se nesnažil. Pokaždé, když ho po značném úsilí chytla podpaží a začal šplhat nahoru, sotva vyšplhala pár centimetrů, Harold jí vyklouzl a plácl sebou zase zpátky na zem. Myslím, že si chudák od ní dost vytrpěl, ale našemu záměru posloužil, protože Topsy brzičko na medvídky úplně zapomněla a mohla zaujmout své místo ve velké kleci po boku ostatních opic. Harold se vrátil k morčatům, tráví celé dny po kolena v zelenině a s tvrdošíjnou neúnavností se jí pokouší prokousat.

Velice těžko si zvykal a nemalé starosti nám působil i Fred, kočkodan husarský ze západní Afriky. Byl to dospělý samec, jeden z největších exemplářů kočkodana, jaký jsem kdy viděl; býval domácím mazlíčkem jakési rodiny v Anglii. Jak se těm lidem podařilo ho vychovat,

aniž někoho pořádně pokousal, bylo záhadou, protože Fred měl špičáky dobrých pět centimetrů dlouhé a ostré jako břitva. A krom toho, než se dostal k nám, chodíval se večer co večer dívat na televizi.

Ale nejhroznější na něm byla jeho garderoba. Kočkodani husarští mají hustou, jasně perníkově zbarvenou srst a Fred dorazil v pleteném pulovru řvavém jako hasičský vůz. Tahle kombinace byla trošku moc i na ty členy personálu, kteří si s otázkami oděvní kultury nikdy hlavu nedělali. Potíž tkvěla v tom, že Fred postrádal svou televizi i projížďky autem a vzal si do hlavy, že za všechno můžeme my, a tak nás už od samého začátku všechny bez rozdílu srdečně nenáviděl. Jakmile se mu někdo přiblížil ke kleci, vyskočil na dráty, začal mocně cloumat pletivem, cenil zuby a zuřivě se šklebil. Nedalo se nic dělat a museli jsme mu tu příšernou hazuku nechat, dokud neuvidíme, že nám důvěřuje a má nás rád, jestli k tomu ovšem vůbec někdy dojde. Ale Fred jen posedával po kleci navlečený ve svém šarlatovém svetříčku a nejevil nejmenší známky, že by nám snad začínal odpouštět. Jak dny běžely, pulovr byl čím dál umolousanější a potrhanější, až Fred vypadal jako sirotek z periférie. Vyzkoušeli jsme všechno možné, jak ho z toho nehygienického oblečku dostat, ale bezúspěšně. Začínali jsme už přemítat, jak dlouho potrvá, než vlna shnije a svetr sám od sebe odpadne, ale ať už ten pulovr pletl kdokoli, vybral si opravdu silnou vlnu, a bylo jasné, že než se rozpadne, uplyne třeba i několik let. Pak nám přihrál sám osud. Přišla vlna veder a teplota v pavilónu vylétla vysoko nahoru. Fred si zpočátku liboval, ale brzy to bylo moc i na něj a my si všimli, že si za svetr zamyšleně potahává. Ráno jsme našli ten příšerný svršek pěkně pověšený na větvi v kleci a pomocí dlouhého klacku se nám ho podařilo chytit a vytáhnout. Od té doby se Fred začal rychle uklidňovat, a i když nám nikdy nebude plně důvěřovat, je teď alespoň méně náchylný považovat člověka za nepřítele.

Další zvíře, které nám zpočátku dělalo určité potíže, byla malabarská veverka Millicent, ratufa obrovská. Malabarky jsou mezi veverkami největší a pocházejí z Indie. Jsou asi pětašedesát centimetrů dlouhé, mají robustní tělo a dlouhý velice huňatý ocas. Na bříšku jsou šafránově žluté, na zádech sytě mahagonově červené a mají hodně velké štětičky na uších, takže vypadají, jako by měly na hlavě dvě černé štětky na holení. Jako všechny veverky jsou nesmírně čilé, rychle se pohybují a jsou zvídavé, ale na rozdíl od většiny ostatních nemají tu nervózní potřebu ohryzávat všechno, s čím přijdou do styku. Millicent byla pochopitelně výjimka. žila v přesvědčení, že příroda ji obdařila dvěma velikými jasně oranžovými zuby jen proto, aby jimi mohla zdemolovat každou klec, do které ji zavřeli. Nedělala to z touhy po svobodě, protože když prokousala velkou díru v jedné stěně klece, odešla na druhou stranu a začala znovu. Opravy klecí nás přišly na pěkné peníze, ale pak jsme jí dali klec zevnitř speciálně oplechovat, a to jí v další podobné činnosti zabránilo. Jelikož jsme však měli pocit, že by jí tahle pracovní terapie mohla chybět, dávali jsme jí mohutné špalky dřeva, jimiž se prohryzávala jako cirkulárka.

Zpočátku se chovala všelijak, jen ne přítulně, a pokud byl člověk takový blázen a dal jí k tomu příležitost, neváhala zahryznout se mu do prstu. žádné úplatky z naší strany včetně pochoutek jako houby nebo žaludy ji nepřiměly chovat se přívětivěji, a tak jsme si už začínali myslet, že to je prostě jedno z těch zvířat, jež nikdy nezkrotnou. Ale pak se stala zvláštní věc: jednoho dne jsme ji našli ležet zkroucenou na podlaze klece. Na žádnou obvyklou nemoc to nevypadalo a bylo dost těžké určit, co jí vlastně je. Zjistím-li, že nějaké zvíře trpí podobnou záhadnou chorobou, udělám dvě věci: dám mu antibiotika a držím ho hezky v teple. Millicent tedy dostala injekci a byla přestěhována do pavilónu plazů, protože jedině tam se topí i v létě.

Za pár dní se začala uspokojivě zotavovat, ale pořád byla malátná. Pozoruhodná však byla změna v její povaze. Ačkoli se předtím vůči lidem chovala velice nepřátelsky, teď se do nás najednou zamilovala tak, že to bylo až trapné. Stačilo jen otevřít jí dvířka klece a vběhla vám do náruče, jemně vám ožužlávala prsty, dychtivě vám pokukovala do obličeje a dlouhé vousky se jí

láskyplně chvěly. Nejraději polehávala člověku na paži jako na nějaké větvi, a kdybyste ji nechali, byla by schopná v téhle poloze dřímat celé hodiny. Protože se polepšila, měla teď dovoleno vylézt každé ráno z klece a potloukat se po pavilónu plazů. Brzy zjistila, že želví terárium nabízí každé řádné malabarské veverce všechno, co si jen lze přát: byl tam infrazářič, který vyzařoval příjemné teplo, byly tu hřbety želv obrovských, přímo ideální bidýlko, a byla tu i hojnost ovoce a zeleniny. A tak se želvy líně procházely teráriem s Millicent na zádech jako na bidýlku. Občas, když některá z nich našla šťavnatý kousek ovoce a užuž natahovala krk, že ho schlamstne, Millicent seskočila z krunýře, vyfoukla jí ho před nosem a vyskočila si nahoru dřív, než želvě vůbec došlo, co se děje. Když se zotavila a nastal čas, aby se vrátila do pavilónu drobných savců, myslím, že si želvy oddechly, protože nejenže je nebavilo tahat na hřbetě kromě těžkého krunýře i Millicent, ale z těch věčně mizejících pochoutek začínaly už být nervózní.

Je až neuvěřitelné, jak si divoká zvířata (na rozdíl od zvířat vypiplaných člověkem) zvykají na zajetí. Některým to trvá dost dlouho, jiná se od samého počátku chovají, jako by se v zoo už narodila. Jeden obchodník nám kupříkladu poslal párek hnědých opic vlnatých, které právě dostal přímo z Brazílie. Sameček byl skutečně nádherný dospělý exemplář; určitě mu bylo takových dvanáct čtrnáct let. Moc velkou radost jsme z toho neměli, protože jsme si mysleli, že takhle stará, dospělá opice si na zajetí bude zvykat velice dlouho a bude se třeba trápit, až nakonec pojde. Dali jsme ho do klece k jeho družce a šli pro nějaké ovoce a mléko. Jakmile je uviděl, byl najednou celý bez sebe, a když se dvířka klece otevřela, vylezl k našemu naprostému úžasu ven a začal se krmit z misek, jež jsme stále ještě drželi v ruce, jako by v zoo nepobyl pár minut, ale žil tu celá léta. Od samého začátku byl velice krotký, dobře jedl a zdálo se, že se mu v novém prostředí moc líbí.

Mnoho zvířat se během adaptačního období tvrdošíjně pokouší utéct z klece, ne snad z touhy po svobodě, ale proto, že se jim stýská po starém obydlí, po přepravní bedně, na niž si už zvykli a kterou považují za svůj domov. Pamatuji na případ, kdy zvíře, jež jsme vypustili z těsné přepravní bedny do velké dobře vybavené klece, strávilo tři dny neúnavnými pokusy dostat se ven, a když se mu to nakonec podařilo, uteklo rovnou ke své staré přepravní bedně a usadilo se v ní. Problém se dal řešit jedině tak, že bychom dali přepravní bednu do nové klece. Udělali jsme to, zvíře ji od té doby používalo jako ložnici a docela spokojeně se v kleci zabydlelo.

A pak samozřejmě existují tvorové, jejichž útěk představuje vážný problém. Nezapomenu nikdy na tu noc, kdy se jihoamerickému tapírovi Claudiovi podařilo dostat se z ohrady. Ošetřovatel, který mu večer nesl žrádlo, sice pečlivě zaklapl visací zámek na vrátkách, ale předtím zapomněl nasadit petlici. Když se Claudius vydal na obvyklou obchůzku svého teritoria, zjistil ke své nemalé radosti, že do vrátek, která dosud považoval za nedobytná, stačí jen jemně strčit. Řekl si, že noc je přímo stvořená pro krátký výlet po okolí. Pokud šlo o něj, nemohl si vybrat lépe, protože byla tma jako v pytli a právě se spustil liják, jaký jsem mimo tropické pásmo zažil jen málokdy.

ylo asi čtvrt na dvanáct a všichni se už chystali do postele, když tu najednou na dveře zabušil jakýsi rozčilený a na kost promoklý motorista. Snažil se překřičet hukot lijáku, že prý mu před světly vozidla přeběhlo nějaké velké zvíře a prý je to určitě naše. Na otázku, jak vypadalo, odpověděl, že jako připosražený shetlandský poník se sloním chobotem. Zmocnila se mě malomyslnost, protože jsem věděl, jak daleko a jak rychle dokáže Claudius utéct, dá-li se mu jen trochu příležitost. Byl jsem jen v košili a v trepkách, ale na nějaké převlékání do deště nebyl čas, protože automobilista zahlédl Claudia v místech, která už nepatřila nám, ale sousedům, a já chtěl tapíra dostihnout dřív, než zmizí někde v širé dáli. Utíkal jsem k nedalekému domku a zburcoval personál, který tam bydlel. Všichni už byli napůl odstrojení, ale přesto vyběhli do deště a společně jsme pádili směrem, kterým, jak nás motorista ujišťoval, zmizel náš tapír. Byl to

pořádný lán země, a patřil našemu nejbližšímu sousedovi Leonardovi du Feu. Byl to právě Leonard, kdo ze všech sousedů vytrpěl od našeho zoo nejvíc, a přesto měl pro nás největší pochopení, a tak jsem se zařekl, že pokud to bude v našich silách, nesmí mu Claudius udělat žádnou škodu. Ale sotva jsem tak učinil, vzpomněl jsem si ke své hrůze, že na pozemku, po němž se Claudius podle všeho právě potuluje, byl před nedávnem vysázen pruh anemonek. Dovedl jsem si živě představit, co by ty dva Claudiovy metráky dokázaly v pečlivě vysázených řádcích křehkých rostlinek nadělat, zvlášť když neměl díky své krátkozrakosti zrovna nejlepší smysl pro orientaci.

Promočení až na kůži jsme dorazili k pozemku a obklíčili ho. Samosebou jsme tam Claudia našli. Už dlouho si takhle nevyhodil z kopýtka, a pokud šlo o něj, počasí bylo přímo ideální, protože nic na světě se nevyrovná pořádnému lijáku. Stál tam jako nějaký zhýralý římský císař pod sprchou a zamyšleně přežvykoval obrovský trs anemonek. Když nás spatřil, zahýkal na pozdrav. Bylo to takové směšně vysoké zapištění, jako když přejedete mokrým prstem po nafouknutém balónku. Měl očividně hroznou radost, že nás vidi, a doufal, že se přidáme k jeho nočnímu skotačení, i když nikdo z nás do toho neměl nejmenší chuť. Byli jsme promoklí až na kost a zmrzlí jako preclík a jediné, po čem jsme toužili, bylo dostat Claudia pokud možno s co nejmenší námahou zpátky do ohrady. Zoufale a poněkud zbytečně jsem vykřikl: “Pozor na kytičky!”, postavil se v čelo své tlupy tapírobijců a v odhodlaném šiku jsme vyrazili. Claudius se po nás podíval, z našeho výrazu i chování usoudil, že se naše a jeho názory na půlnoční hrátky v lijáku u sousedů diametrálně rozcházejí, a tak se s námi váhavě rozloučil. Uškubl si ještě další trs anemonek a vydal se ostrým klusem přes vysazený záhon, zanechávaje po sobě spoušť, jakou by dokázal nadělat leda tak splašený buldozer. Klopýtali jsme za ním, trepky obalené blátem. Šlo to pomalu nejen kvůli blátu, ale i proto, že jsme se snažili držet mezi řádky, abychom nešlapali po kytičkách. Vzpomínám si, jak jsem si v duchu řekl, že musím Leonarda poprosit, aby příště řádky sázel dál od sebe, že se nám budou uprchlá zvířata chytat líp. Škoda, kterou Claudius na květinách napáchal, byla sama o sobě dost hrozná, ale nejhorší mělo teprve přijít. Najednou se totiž otočil, a místo aby uposlechl našich toužebných přání a pustil se k dalšímu lánu, což byla pastvina, vběhl Leonardovi přímo do zahrady. Lapajíce po dechu jsme zabrzdili; po těle se nám valily potoky vody.

“Proboha živého,” vykřikl jsem na ostatní, “dostaňte to zatracené zvíře nějak z té zahrady, nebo tam nadělá hroznou paseku!” Sotva jsem to dořekl, ozval se podezřelý praskot a lámání, všem nám bylo nad slunce jasné, že Claudius, který si to klusal svým obvyklým krátkozrakým způsobem po zahradě, dupe ve skle a ničí křehké a vzácné květy. Než jsme se stačili vzpamatovat a něco udělat, Claudius si řekl, že Leonardova zahrada není podle jeho vkusu, proletěl živým plotem, zanechal po sobě v kdysi krásném příkladu umění zahradnického díru jako vrata a rychlým klusem zmizel v černé noci. Kurs, který teď nabral, představoval další nebezpečí, protože mířil přímo k našemu jezírku. Volně žijící tapíři mají vodu hrozně rádi, jsou výteční plavci a dokážou pod hladinou zůstat hezky dlouho. Představa, že bychom museli za černé deštivé noci lovit na desetiarovém tmavém jezírku tapíra, byla děsivá, hledat příslovečnou jehlu v kupce sena mi proti tomu připadalo jako pouhá hračka. Něco podobného napadlo v té chvíli i ostatní členy stíhací čety, a tak jsme utíkali jako o život, a v posledním okamžiku se nám podařilo Claudia dostihnout. Když jsem se dostal na dosah jeho buclatého pozadí, vrhl jsem se po něm jako ragbyový obránce, a protože jsem měl víc štěstí než rozumu, podařilo se mi ho chytit za zadní nohu. Za třicet vteřin jsem si už přál, abych to býval nedělal. Claudius vyhodil, uštědřil mi kopanec do spánku, až jsem viděl hvězdičky, a pak tryskem vyrazil kupředu, vláčeje mě nedůstojně blátem. Ale já už byl tak mokrý, promrzlý, zabahněný a naštvaný, že jsem se ho držel jako klíště. Moje tvrdošíjnost nakonec přinesla ovoce, svou váhou jsem ho zpomalil natolik, že

nás ostatní dohonili a každý se vrhl na některou část jeho anatomie. Nejhorší na tapírovi je, že ho prakticky nemáte za co chytit: uši má malé a dlouho je neudržíte, ocas je miniaturní, hřívu to taky nemá, a tak jediné, za co se dá jakžtakž popadnout, jsou nohy, a Claudius měl nohy tlusté a kluzké deštěm. Všichni jsme se ho nicméně úporně drželi a on vyhazoval, kopal a rozhořčeně frkal. I když to někdo už nevydržel a pustil, popadla tapíra za stejné místo jiná ruka, a Claudius tedy nakonec došel k názoru, že takhle se nás asi nezbaví. Přestal se tedy kroutit, na chviličku se zamyslel a pak si prostě lehl na zem a civěl na nás.

Vyčerpaní a promoklí jsme kolem něj utvořili kruh a dívali se na sebe. Bylo nás pět a proti nám dvě stě kilo živé vzpírající se tapíři váhy. Odnést ho bylo nad naše síly, a přesto bylo jasné, že nemá ani v nejmenším úmyslu nám ten úkol nijak ulehčit. Prostě si tam ležel a tvářil se zatvrzele. Dával nám najevo, že jestli ho chceme dostat zpátky do zoo, musíme si ho tam pěkně odnést. Další posily jsme přivolat nemohli, a tak se zdálo, že tahle partie skončila prozatím nerozhodně. Jenže když se Claudius rozhodl být umíněný, řekl jsem si, že budu taky. Poslal jsem jednoho člena svého oddílu vodníků zpátky do zoo pro provaz. Měl jsem si pochopitelně vzít tu nezbytnou pomůcku s sebou rovnou, ale já hlupák si naivně myslel, že Claudius se dá zahnat zpátky do ohrady tak snadno jako koza domácí. Když se posel vrátil s provazem, uvázali jsme ho Claudiovi kolem krku a přesvědčili se, že mu nedělá smyčku. Mám pocit, že jsem jednoho promočeného ošetřovatele zaslechl mumlat něco o tom, že oprátka by byla přímo ideální. Dva jsme ho popadli za provaz, další dva vzali za uši, pátý ho chňapl za nohu a pak jsme ho se značným vypětím sil postavili na nohy a ušli s ním jako s trakařem celé dva metry, načež se znovu složil na zem. Dali jsme si krátkou pauzu, abychom popadli dech, a znovu jsme vyrazili. Opět jsme ho odvlekli asi dva metry, já mezitím ztratil trepku a jeden z větších a těžších členů týmu mi šlápl na ruku. Znovu jsme si odpočinuli, posedávali zničeně po zemi a lapali v lijáku po dechu, toužili po cigaretě a jednomyslně se usnesli, že tapíři se vůbec neměli vymýšlet.

Pole, na kterém celá operace probíhala, bylo obrovské a rozblácené. V tuto noční hodinu a za štiplavého deště připomínalo předpotopní, dávno nepoužívaný tankodrom, který už ani tanky nezvládnou. Bláto se vyznačovalo lepivostí jinde na Jersey neznámou. Trvalo nám půldruhé hodiny, než jsme z něj Claudia dostali, a ke konci jsme už začínali chápat, jak si asi museli připadat pravěcí stavitelé Stonehenge. Jen zázrakem si nikdo neudělal kýlu. Ještě jednou jsme mocně zabrali a Claudius byl konečně z pole venku a octl se v prostoru naší zoo. Chtěli jsme si znovu trochu oddechnout a nabrat sil, ale milý tapír se rozhodl, že když už jsme ho odnesli až do zoo a hodláme ho zřejmě zavřít zase do ohrady, byla by hloupost dále otálet. Najednou se postavil na všechny čtyři a odstartoval jako raketa, zatímco my mu zoufale viseli na různých částech těla. Byla to pěkná fraška: půldruhé hodiny se lopotíme jako nádeníci a nedokážeme ho přinutit, aby se vůbec pohnul, a teď mu objímáme tlusté tělo a snažíme se ho zabrzdit, aby to ztřeštěné motovidlo nenarazilo snad pro Kristovy rány do žulového oblouku a nezranilo se nebo se nedejbože dokonce nezabilo. Drželi jsme se ho jako štítonoš uhánějícího žraloka a nakonec se nám k naší obrovské úlevě podařilo neovladatelné vozidlo vmanévrovat bez nehody zpátky do ohrady. Pomlácení, promrzlí a obalení blátem jsme se rozešli, že si půjdeme zase lehnout. Natočil jsem si vodu do vany, abych se trošku vzpamatoval, ale jak jsem tak v té horké vodě

poklimbával, napadlo mě najednou, že to nejhorší mě teprve čeká, protože ráno musím zatelefonovat Leonardovi a omluvit se za těch dvacet arů podupaných anemonek a škodu v zahradě.

Jacquie mě jako obvykle ani nepolitovala. Když jsem ležel naznak v mazlivém teple vany, postavila mi k ruce velkého panáka skotské a shrnula celé noční dobrodružství takto:

“Stejně si za to můžeš sám,” prohlásila, “kdo pořád chtěl to zatracené zoo?”

5/ MILOSRDNÝ BRATR

Vážený pane Durrelle,

neznám většího zlosyna, než jste vy. Bůh stvořil veškerá zvířata jako svobodné tvory, ale ne, vy je musíte držet proti Jeho vůli pod zámkem. Jste člověk nebo ďábel? Kdyby bylo po mém, dal bych pod zámek vás, a na celý život.

Ať už máte vepřín, drůbežárnu, farmu na chov norků nebo zoo, občas se stane, že si zvířata třeba ublíží nebo onemocní a někdy i pojdou. Tomu nezabráníte. Jenže chovatel vepřů, drůbeže či norků je na tom docela jinak než vlastník zoo. Když přijde cizí člověk do vepřína a poptává se, kampak zmizelo to bílé prase s černýma ouškama, dozví se třeba, že ho prodali na trhu. Takový už je osud vepříků, a tak přijme tohle vysvětlení bez reptání a pochybností. A pak tentýž člověk přijde do zoo, oblíbí si nějaké zvíře, občas se zajde podívat, a tu jednoho dne zjistí, že zvíře je pryč. Když mu řeknete, že uhynulo, zmocní se ho okamžitě nejčernější podezření. Mělo pořádnou péči? Dávalo se mu dost žrát? Jestlipak zavolali veterináře? A tak dále a tak podobně. V tomhle duchu pak pokračuje ve výslechu jako inspektor Scotland Yardu, který vyšetřuje člověka podezřelého z vraždy. Samozřejmě, čím atraktivnější zvíře, tím všetečnější dotazy. Tihle lidé se zřejmě domnívají, že zatímco takový vepř, kuře nebo norek jde normálně na porážku nebo prostě pojde, divoká zvířata jsou jaksi nadána nesmrtelností a odcházejí do věčných lovišť pouze díky vaší hrubé nedbalosti. Tenhle názor zoologickým zahradám velice ztrpčuje život, protože bez ohledu na vysokou kvalitu krmení i péče najdete v každé knihu úmrtí se smutným seznamem uhynulých zvířat.

Léčíte-li divoké zvíře, pouštíte se do něčeho, o čem i odborně fundovaní veterináři mají jen velmi mlhavé vědomosti, a netápete-li tedy rovnou v tmách, pak alespoň v pořádném přítmí. Někdy zvíře chorobu chytne až v zoo, jindy ho už dostanete s nemocí v silně pokročilém stadiu a může to být třeba i velice ošklivá tropická choroba. Příkladem může být náš gibon Lojzka.

Lojzka byla velká černá giboní samička s bílýma rukama; poslali nám ji přátelé ze Singapuru. Bývala hlavní atrakcí malého zvěřince na britské letecké základně a soudě podle jejího odporu k lidem a k mužům zvlášť, musela toho asi hodně vytrpět. Ubytovali jsme ji ve velké kleci v pavilónu savců a doufali, že se nám třeba podaří získat si laskavou péčí její důvěru. Celý měsíc šlo všechno dobře. Lojzka se cpala, dokonce nám dovolovala, abychom ji hladili skrz dráty po ruce, a každé ráno nás budila radostným válečným pokřikem, sérií halasných “úúúps”, jež stoupala v rychlém crescendu a pak se vytratila do jakéhosi šíleneckého pochichtávání. Jednou ráno za mnou přišel Jeremy, že Lojzce něco je. Šli jsme se na ni podívat a našli ji, jak se krčí v koutku klece, paže obtočené kolem těla, jako by se chtěla před něčím chránit. Vypadala hrozně. Upírala na mě usoužené oči a já horečně přemýšlel, co by jí tak mohlo být. Na nastuzení to nevypadalo, pohybovala se normálně, i když jsem si všiml, že hodně močí a moč nepříjemně zapáchá. Ukazovalo to na nějakou vnitřní chorobu, a tak jsem se rozhodl dát jí antibiotika. Používáme vždycky tetramycin, protože je to hustá, sladká, jasně červená tekutina, které podle našich zkušeností málokteré zvíře dokáže odolat. Kdybychom jim to dovolili, některé opice by ji hltaly po litrech. Lojzce bylo zcela zřejmě velice zle, protože nejdřív ani nechtěla přijít lék ochutnat. Nakonec se nám ji po značném úsilí podařilo přilákat k pletivu a já ji do ruky vylil lžičku medicíny. Pro tak čilé, po stromech se pohybující zvíře, jako je gibon, jsou ruce pochopitelně velice důležité a Lojzka vždycky pečlivě dbala, aby je měla absolutně čisté. Proto se jí teď silně nelíbilo, když jí na kožíšek vylili lepkavou růžovou tekutinu; začala si místo olizovat a vždycky na okamžik ustala, aby mohla vychutnat sladkou příchuť medicíny. Když si ruce

očistila ke své naprosté spokojenosti, prostrčil jsem pletivem další lžičku tetramycinu a ona ho k mé radosti chtivě vypila. Léčil jsem ji takhle tři dny, ale zdálo se, že to nijak nezabírá, protože odmítala žrát a slábla čím dál víc. Čtvrtého dne jsem se jí náhodou podíval do tlamy a vidím, že je světle žlutá. Vypadalo to jasně na žloutenku, což mě velice překvapilo, protože jsem ani netušil, že i opice a lidoopi mohou tuhle chorobu dostat. Pátého dne chudák Lojzka tiše zemřela, a tak jsem mrtvolu odeslal k pitvě, abych si ověřil, zda byla moje diagnóza správná. Výsledek pitvy byl víc než zajímavý. Lojzka vskutku zemřela na žloutenku, ale dostala ji proto, že měla játra zachvácená filariózou, velice nepříjemnou tropickou chorobou, jež kromě jiného může způsobit i oslepnutí a elefantiázu. Bylo tedy jasné, že ať jsme dělali co chtěli, Lojzka byla od první chvíle, kdy k nám přišla, stejně odsouzena k smrti. Bylo typické, že po příchodu do zoo neměla žádné symptomy; naopak, vypadala v docela dobrém stavu.

To je právě jedna z největších potíží, s nimiž se člověk při léčení divokých zvířat setkává. Mnoho zvířat si nemoc jaksi nechává pro sebe a dlouho nedává nijak najevo, že jim něco je; jenže pak už je pozdě nebo téměř pozdě nějak účinně zasáhnout. Vzpomínám, jak se nám jednou jeden ptáček po rozbřesku pořádně najedl, celé dopoledne vesele prozpíval a ve tři odpoledne už byl mrtvý. Nikdo neměl ani tušení, že mu něco je. Zvíře může třeba trpět hroznou vnitřní chorobou, a přesto vypadá naprosto zdravě, dobře žere, má výbornou náladu, prostě vás dokonale oklame a vy si myslíte, že zdravím jen kypí. A pak jednoho rána začne vypadat, jako když není ve své kůži, a než se vzpamatujete a můžete zasáhnout, je mrtvé. Pochopitelně i když člověk bezpečně pozná, že je zvíře nemocné, stejně si nemůže být nikdy jistý, co zvířeti vlastně je. Stačí nahlédnout do jakéhokoli veterinářského repetitoria; máte na vybranou několik stovek chorob a každá se přitom léčí jinak. Je to všechno marnost nad marnost.

Všeobecně platí, že chcete-li přijít na účinnou léčbu, musíte experimentovat. Experimenty někdy přinášejí pozoruhodné výsledky. Vezměte si například progresivní paralýzu, hroznou nemoc, jíž trpí hlavně opice Nového světa. Kdysi proti téhle chorobě nebylo léku a jako morová rána dokázala úplně zdecimovat celou sbírku opic. První příznaky jsou velice nezřetelné: zdá se, že zvíře je jen poněkud ztuhlé v kyčlích. Za pár dní už ale opice projevuje silnou nechuť ke šplhání a posedává na místě. V tomto stadiu jsou již obě zadní končetiny paralyzované, i když ještě neztratily veškerý cit. Paralýza postupuje dál a nakonec zachvátí celé tělo. V tomhle případě nezbývalo dřív nic jiného než zvíře usmrtit.

Paralýza nás v minulosti připravila o nejeden krásný a cenný exemplář. Zkoušeli jsme všechno možné, jen abychom přišli na nějaký protilék. Dávali jsme opicím masáže, měnili jim jídelníček, píchali jim vitamíny, ale všechno marně. Strašně mě trápilo, že nemůžu na nic přijít, protože pohled na opici sužovanou čím dál pokročilejší paralýzou není nic veselého.

Zmírni jsem se o probl ému jednomu známému veterináři. Tvrdil jsem, že příčinou nemoci je podle mého názoru nesprávná skladba jídelníčku, ale přes veškeré pokusy nemůžu pořád přijít na to, v čem to vězí. Přítel chvilku přemýšlel a pak prohlásil, že opice mají třeba nedostatek fosforu, respektive, i když žrádlo fosfor obsahuje, tělo není schopno prvek z nějakého důvodu vstřebat. Pokud je to prý opravdu tak, dá se to vyřešit injekcemi vitamínu D3. A tak jsem příště při prvních známkách paralýzy vytáhl opici bez jakýchkoli cavyků z klece (hlasitě proti té nehoráznosti protestovala) a píchl jí injekci D3. Poté jsem ji pečlivě týden sledoval; k mému radostnému překvapení projevovala patrnou změnu k lepšímu. Za týden dostala další injekci a do čtrnácti dnů už byla zcela zdravá. Pak jsem se pustil do léčby krásného kočkodana husarského ze západní Afriky, který trpěl paralýzou už delší dobu. Chudák zvíře bylo úplně neschopné pohybu a při krmení jsme mu vždycky museli držet hlavu. Řekl jsem si, že pokud D3 zabere i na něj, budu mít jistotu, že je to skutečně správná kúra. Nejdřív jsem mu píchl dvojnásobek obvyklé dávky a za tři dny mu vstříkl další. Do týdne už byl schopen zvednout při krmení hlavu a za

měsíc byl naprosto v pořádku. Přesvědčil jsem se, že D3 je opravdu účinný a že na paralýzu nic jiného neplatí. Když se nám teď nějaká opice začne šourat, nepropadáme už malomyslnosti a zoufalství, že je to první krůček ke smrti. Dáme ji prostě injekci D3, a opice je brzy zase v pořádku.

Výborné výsledky máme i s vitamínem B12. Má všeobecně povzbuzující účinky, a co je ještě cennější, stimuluje chuť k jídlu. Vypadá-li zvíře, že není zrovna ve své kůži nebo začne-li špatně žrát, injekce B12 ho brzy postaví zase na nohy. Zpočátku jsem tenhle vitamín ordinoval pouze savcům a ptákům, nikdy ne plazům. Organismus plazů je natolik rozdílný od organismu ptáků a savců, že si člověk musí dát velký pozor, než jim něco naordinuje, protože co je vhodné pro veverku nebo opici, může takového hada či želvu klidné i zabít. V pavilónu plazů jsme měli mladého hroznýše, kterého jsme asi šest měsíců předtím koupili od jednoho obchodníka se zvířaty. Od prvého dne se choval pozoruhodně krotce, ale dělalo mi starosti, že tvrdošíjně odmítá žrát. Jednou týdně jsme ho museli vytáhnout z terária, otevřít mu tlamu a strkat mu tam mrtvé krysy či myši, což se mu sice vůbec nelíbilo, ale snášel to se svou obvyklou pokorou. Takové násilné krmení je vždycky velice riskantní záležitost, protože ať je člověk sebeopatrnější, je tu pořád nebezpečí, že zvířeti poškodí jemné blány v tlamě a přivodí mu infekci, ze které se vyvine rakovina ústní dutiny, k níž jsou hadi silně náchylní a která se moc špatně léčí. A tak přestože jsem měl určité obavy, rozhodl jsem se dát hroznýši injekci B12 a vyčkat, co se bude dít. Vpíchl jsem mu ji asi v polovině délky těla do silné vrstvy svaloviny kryjící páteř. Zřejmě si toho ani nevšiml a ležel mi dál tiše stočený kolem ruky. Dal jsem ho zpátky do terária a odešel. Za pár hodin jsem ho prohlédl a nezdálo se mi, že by na něm experiment zanechal nepříjemné následky, řekl jsem Johnovi, aby mu večer hodil do terária něco k snědku. Dal mu tam dvě krysy a ráno radostně hlásil, že hroznýš obě slupl, a když prý otevřel dvířka, vyjel mu had po ruce. Od té doby byl hroznýš jako vyměněný. Poněvadž mu vitamín prospěl, experimentoval jsem s B12 i na jiných plazech. Zjistil jsem, že ještěrkám a želvám dělají pravidelné injekce moc dobře, zvlášť za studeného počasí, a že v několika případech by bez injekce určitě pošly.

Divoká zvířata jsou pochopitelně nejhorší pacienti na světě. Každá sestřička, která si myslí, jaká není s lidmi svízel, by měla aspoň na chviličku zkusit ošetřovat divoká zvířata. Jen zřídka jsou vám za tu péči vděčná, ale to však od nich koneckonců ani nečekáte. Doufáte aspoň v trochu té spolupráce: že zvířata budou brát léky, nebudou si strhávat obvazy a podobně. Po prvních několika stovkách hořkých zkušeností se nakonec smíříte se skutečností, že podávání léků je jakýsi zápas ve volném stylu, při němž se od medicíny spíš celí umatláte, ale do pacienta se vám nepodaří vpravit nic. Brzy se vzdáte veškeré naděje, že by se vám snad podařilo udržet ránu hezky zafačovanou aby si pacient obvaz do třiceti vteřin nestrhl, museli byste ho dát celého do sádry. Mezi nejhorší pacienty patří samozřejmě opice. Především jako by měly čtyři ruce, kterými se vám můžou zpěčovat a strhávat si obvazy. Jsou to velice inteligentní a celkově vzato silně nervní zvířata a považují každý léčebný zákrok za jakési rafinované mučení, i když vy moc dobře víte, že je to absolutně nemůže bolet. A právě proto, že jsou nervní, mají i sklony k hypochondrii. Prostá, snadno léčitelná nemoc je klidně dokáže zabít, protože se dovedou tak rozlítostnit, až nakonec pojdou. Léčíte-li melancholického opičího pacienta, který si myslí, že jeho dny jsou již sečteny, musíte se k němu chovat stejně vesele a žoviálně jako drahý specialista z Harley Street.

S lidoopy, kteří mají daleko vyšší inteligenci než prosté opice, se pohybujete po méně nebezpečné půdě, a občas dokonce můžete čekat i jakoustakous spolupráci. Během prvních dvou let existence naší zoo nám onemocněli oba šimpanzové, Chumley a Lulu. Oba případy byly velice zajímavé, i když každý jinak.

Jednou ráno mě informovali, že Lulu odstává jedno ucho v prapodivném úhlu od hlavy,

ale jinak že je zřejmě v pořádku. Abych pravdu řekl, Lulu odstávaly uši skoro vždycky, a tak jsem si řekl, že to musí být něco skutečně zvláštního, když je to tak nápadné. Šel jsem se na ni podívat; našel jsem ji, jak dřepí na podlaze klece, se zjevnou chutí chroustá jablko a zírá na svět, smutný svraštělý obličej celý zkřivený soustředěním. Pečlivě přežvykovala, hlasitě vycucávala šťávu, a když dřeň vysála do sucha, vyplivla ji delikátně do ruky, dala si ji na kolena a jala si ji prohlížet s výrazem stařičkého vědce, jenž objevil elixír života ve chvíli, kdy už je příliš vetchý, než aby mohl svůj objev vychutnat. Zavolal jsem na ni. Přišla k pletivu a několikrát tiše zamručela na pozdrav. Opravdu, ucho jí odstávalo v pravém úhlu a vypadalo velice podivně. Pokoušel jsem se ji přimět, aby se otočila a já se na něj mohl podívat zezadu, ale ona byla příliš zaujatá, protože se snažila ukroutit mi skrz dráty knoflíky u saka. Nedalo se nic dělat, musela z klece ven, což byla ovšem dost komplikovaná záležitost, protože Chumleymu se nikdy nel íbilo, když Lulu opouštěla klec bez něho. Ale já zrovna neměl náladu, aby mi Chumley při prohlídce asistoval. Po nesčetných úplatcích se mi ho nakonec podařilo odlákat do šimpanzí ložnice, kde jsem ho přes jeho hlasité protesty zamkl. Potom jsem vlezl do přední klece; Lulu ke mně okamžitě přiběhla, posadila se mi na klín a objala mě. Byla nesmírně přítulná a láskyplná. Dal jsem jí kostku cukru, aby nezlobila, a ucho jsem jí prohlédl. Ke svému zděšení jsem vzadu na spánkové kosti našel obrovský otok velikosti půlky pomeranče s kůží sytě fialovočerveně zabarvenou. Lulu měla na hlavě a hlavně za ušima hustou srst, a dokud se otok nezvětšil a neodklonil ucho z přirozené polohy, nebylo nic vidět a nikdo si ničeho nevšiml. Navíc vůbec nedávala najevo, že jí něco je, což bylo dost neuvěřitelné, vezmeme-li v úvahu, jak velká ta bulka byla. Lulu mě klidně nechala otok opatrně ohledat a zjistit jeho rozsah, ale jakmile ji tlak prstů začal moc bolet, prostě mi je odstrčila. Po ohledání jsem si řekl, že otok se bude muset rozříznout, protože je plný hnisu, a tak jsem vzal Lulu do náruče a odnesl ji do domu. Tam jsem ji položil na pohovku a dal jí banán, aby se zatím zabavila, než si všechno přichystám.

Dosud jsme šimpanze pouštěli do domu jen ve výjimečných případech, a Lulu proto měla nevýslovnou radost, že si bez Chumleyova vědomí nádherně užije. Seděla na pohovce, plnou pusou tlumeně hučela na pozdrav a podávala ruku každému, kdo se v pokoji nachomýtl, jako by tu byla doma a vy jste přišli na její společenské soiré. Když jsem měl všechno pohromadě, posadil jsem se k ní na pohovku a opatrně jsem jí vystříhal chlupy za oteklým uchem. Teď, když byla bulka pořádně vidět, vypadala ještě hůř. Měla sytou švestkovou barvu a povrch připomínal vydělanou kůži. Opatrně jsem tampónem omyl celé místo teplou vodou a dezinfekčním prostředkem a začal jsem hledat čepičku, protože jsem byl pevně přesvědčen, že jde o zanícený vřed či nežit, ale marně. Lulu si mezitím pečlivě a podrobně prohlédla veškeré lékařské nádobíčko a pak se pustila do dalšího banánu. Vzal jsem injekční jehlu a opatrně celé nepřirozeně zbarvené místo napíchal. Lulu to pranic nevadilo, pokračovala nerušeně ve svém obžerství a já se dovtípil, že pokožka je po celé zanícené ploše odumřelá.

Čekala mě pěkná fuška. I když jsem si byl poměrně jistý, že mohu odumřelou pokožku bez obav naříznout a nechat hnis odtéct, aniž by to Lulu způsobilo sebemenší bolest, nemohl jsem si být jistý stoprocentně. Jak říkám, Lulu byla velice milá a hodná, ale byla zároveň velká a dobře stavěná, tlamu měla plnou úctyhodných raťafáků, a tak jsem nijak netoužil pouštět se s ní do křížku. Šlo o to, jak ji zabavit, dokud budu pracovat, protože jako většina šimpanzů ani Lulu nebyla schopna soustředit se na dvě věci najednou. Přivolal jsem na pomoc matku aJacquii a dal jim velkou plechovku čokoládových sušenek s rozkazem, ať Lulu během operace bez ustání krmí. O jejich bezpečnost jsem se nijak nestrachoval, bylo mi jasné, jestliže Lulu do někoho kousne, budu to já. Zadrmolil jsem krátkou modlitbu, sterilizoval si skalpel, připravil tampóny, vydezinfikoval si ruce a pustil se do práce. Přejel jsem skalpelem po otoku, ale ke své pramalé radosti jsem zjistil, že pokožka je tvrdá jako podešev a ostří po ni klouže. Přitlačil jsem a zkusil

to znova, ale výsledek byl stejný. Matka s Jacquii zatím zahrnovaly Lulu sušenkami a opice každé sousto přivítala radostným, trošku ulepeným zavrkáním.

“Nemůžeš si pospíšit?” zeptala se Jacquie, “ty sušenky nevydrží věčnost.”

“Dělám co můžu,” odsekl jsem popuzeně, “a vůbec, sestři, vy máte panu primáři nejmíň co radit, aby se s tou operací moc nepáral.”

“Myslím, že mám v pokoji pár čokoládových bonbónů,” řekla matka snaživě, “nemám pro ně dojít?”

“Pro jistotu.”

Zatímco byla matka pryč a sháněla bonbóny, došel jsem k názoru, že bulku otevřu jedině tak, že do ní zarazím špičku skalpelu a trhnu. A to jsem také udělal. Měl jsem úspěch: z rány se vyvalil proud hustého smrdutého hnisu a zalil mě i pohovku. Zapáchal tak strašně, že matka s Jacquií rychle prchly z místnosti. Lulu seděla jakoby nic a cpala se dál sušenkami. Snažil jsem se dýchat co nejméně a vymačkal jsem z otoku dobrého půl šálku krve a hnisu. Nůžkami jsem opatrně odstřihl odumřelou pokožku a vydezinfikoval živé maso. Zavazovat ránu nemělo vůbec smysl, protože jsem věděl, že Lulu by si v kleci obvaz okamžitě strhla. Když jsem ránu hezky vyčistil, vzal jsem Lulu do náruče a odnesl ji zpátky do klece. Přivítala se Chumleyem jako pravá oddaná ženuška, ale Chumley byl silně podezřívavý. Pečlivě jí ucho ohledal, ale pak si řekl, že to není nic zajímavého. Když však Lulu opět radostně zahýkala, naklonil se a začichal jí u tlamy. Určitě jedla čokoládu! A tak se Lulu dočkala od mužíčka místo objetí pořádného pohlavku. Abych Chumleye nějak uklidnil, musel jsem nakonec jít a přinést zbytek sladkostí. Ucho se zahojilo přímo ukázkově, a kdybyste chtěli za šest měsíců ránu najít, museli byste hledat opravdu pečlivě.

Asi za rok si Chumley zamanul, že teď bude zas pro změnu nemocný on. Samozřejmě, jako vždycky musel mít něco extra. Dozvěděl jsem se, že ho bolí zuby. Dost mě to překvapilo, protože teprve nedávno ztratil mléčný chrup a narostly mu druhé zuby, a tak mi to připadalo, trošku brzy, aby se mu už kazily. Chumley však smutně posedával v kleci, držel si prackou čelist a ucho a vypadal jako hromádka neštěstí. Bylo jasné, že ho něco bolí, ale nepoznal jsem, zda je to čelist či ucho. Ale bolet ho to muselo hodně, protože mi ani nechtěl dovolit, abych mu dal packu pryč a tvář mu prohlédl, a když jsem trval na svém, propadl úplně hysterii a já pochopil, že bych nadělal víc škody než užitku, a tak jsem toho nechal. Dlouho jsem postával u klece a snažil se z jeho chování uhodnout, co mu asi je. Chumley pořád polehával, ruku na bolavé tváři, a tiše si pro sebe naříkal; jednou se vyšplhal na pletivo a vymočil se, ale zpátky se spustil dost nemotorně, a jak ztěžka dopadl na zem, zaječel, jako kdyby mu náraz způsobil ostrou bolest. Nechtěl vůbec nic žrát, a co bylo ještě horší, odmítal i veškeré tekutiny, takže jsem mu nemohl dát ani antibiotika.

Nakonec jsme museli vzít Lulu z klece pryč, protože místo aby ho jako správná manželka litovala, proháněla se po kleci, občas do něj vrazila nebo na něj skočila a Chumley vždycky zavřískl bolestí.

Odpoledne mi už dělal takové starosti, že jsem zavolal o radu jak našeho lékaře, tak místního veterináře pana Blampiera. Doktor byl myslím notně překvapený, že má dělat konziliáře u nemocného šimpanze, ale přesto slíbil přijet. Bylo jasné, že budeme muset Chumleymu pečlivě prohlédnout ucho i čelist, a protože jsem věděl, že v tomhle stavu by nám to nedovolil, dohodli jsme se, že mu dáme narkózu. To se sice hezky řekne, ale jak to provést? Nakonec jsme se usnesli, že se mu pokusím píchnout uklidňující injekci; doufali jsme, že ho do večera otupí, a pak mu budeme moct narkózu dát. Otázkou bylo, zda mi vůbec dovolí, abych mu injekci píchl. Ležel schoulený na svém slaměném pelíšku zády ke mně a bylo vidět, že má velké bolesti, protože se ani neotočil, kdo to jde. Asi čtvrt hodiny jsem hrál laskavého pana doktora a snažil se ho uklidnit, jak nejlépe jsem dovedl, takže si nakonec nechal hladit hřbet a nohy. To byl obrovský pokrok,

protože předtím mi vůbec nedovolil přiblížit se, natož nechat na sebe sáhnout. Pak jsem sebral veškerou odvahu, a zatímco jsem neustále repetil jako zjednaný, popadl jsem injekční stříkačku a rychle mu ji vrazil do stehna. K mé obrovské úlevě nedal nijak najevo, že by si toho vůbec všiml. Pomalounku polehounku jsem tiskl pístek a vstřikoval mu uklidňující injekci. Tohle už cítit musel, ale zůstal úplně apatický a nijak se neznepokojoval. Aniž jsem přestal brebentit, zavřel jsem dvířka klece a čekal, až injekce začne působit.

Večer přijeli dr. Taylor a pan Blampier a já jim oznámil, že injekce zabrala. Chumley už byl napůl omámený, ale přesto mi pořád nechtěl dovolit, abych mu ucho prohlédl. Odebrali jsme se do jeho budoáru, před kterým jsem ke stropu zavěsil pár silných lamp a postavil z dřevěných koz a prken stůl, na němž měl pacient ležet. Dr. Taylor nalil na masku éter, já otevřel dvířka, naklonil se dovnitř a přitiskl masku Chumleymu opatrně na obličej. Párkrát se ji chabě pokusil tlapou odstrčit, ale éter spolu s injekcí ho rychle zmohly, a tak za chvilku ztratil vědomí. Jakmile jsme ho měli pod narkózou, vytáhli jsme ho z klece a položili na stůl, ale masku jsme mu nesundali. Pak se oba odbornici dali do práce. Nejdřív mu prohlédli ucho: v naprostém pořádku. Jen tak pro jistotu jsme se mu podívali i na druhé: také nic. Pak jsme mu otevřeli tlamu a pečlivě mu ohledali chrup: nic než řada perfektních bělostných zubů bez sebemenšího kazu. Prohlédli jsme mu tváře, čelisti a celou hlavu, ale neobjevili jsme zhola nic. Zkontrolovali jsme i krk a ramena, ale zase bezvýsledně. Pokud jsme byli s to zjistit, Chumley byl naprosto zdráv, a přece ho cosi pořádně bolelo. Dr. Taylor a pan Blampier s vrtěním hlavou odešli a já zabalil Chumleye do pokrývky, odnesl ho do domu a položil ho v obývacím pokoji ke krbu na skládací lehátko. Jacquie nanosila další pokrývky, navršili jsme je na opičáka a pak jsme si sedli a čekali, až anestetikum přestane účinkovat.

Chumley ležel se zavřenýma očima, chrčivě vydechoval éterové výpary a vypadal trošku jako ďábelský cherubín, jenž znaven celodenními neplechami užívá zaslouženého odpočinku. Celý pokoj ostře zapáchal éterem, který Chumley vydechoval v množství tak obrovském, že jsme museli otevřít okno. Asi za půl hodiny začal pomalounku nabývat vědomí, hluboce vzdychal a trhal sebou, a tak jsem si k němu šel sednout s hrnečkem vody, protože jsem ze zkušenosti věděl, jak strašná je po narkóze žízeň. Za několik minut otevřel oči. Jakmile mě spatřil, zahýkal slaboulince na pozdrav, a přestože byl ještě napůl v limbu, natáhl ke mně ruku. Zdvihl jsem mu hlavu, přiložil mu hrneček ústům a on chvíli dychtivě chlemtal, ale pak ho zase přemohl éter, a tak znovu usnul. Řekl jsem si, že dávat mu pít z obyčejného hrnečku je příliš nešikovné, protože se to z valné části stejně rozbryndá. Obvolal jsem tedy známé a sehnal mu lázeňský džbáneček, takový ten porcelánový nesmysl, co připomíná zdeformovaný čajník. Když se Chumley zase probudil, šlo nám to mnohem lépe, protože mohl upíjet z hubičky a nemusel si ani sedat.

Přestože nás poznával, byl stále ještě silně omámený a připitomělý, a tak jsem se rozhodl, že si lehnu na pohovku a zůstanu u něho, kdyby se náhodou probudil a něco chtěl. Dal jsem mu znova napít, rozestlal jsem si, zhasl jsem světlo a začal dřímat. Asi ve dvě hodiny ráno mě probudil hřmot, který se ozýval z druhého rohu pokoje. Rychle jsem rozsvítil a vidím, že Chumley je vzhůru, motá se po místnosti jako opilý a vráží do nábytku. Jakmile se rozsvítilo a on mě spatřil, radostně zavřeštěl, připotácel se ke mně, pořád mě chtěl objímat a líbat a pak se teprve zhluboka napil. Pomohl jsem mu zpátky na lehátko, pěkně ho přikryl a on spal pokojně až do rána.

Celý den jen tiše polehával a civěl do stropu. Snědl několik hroznů a vypil obrovské množství vody s glukózou, což bylo dobré znamení. Ale největší radost jsem měl z toho, že už si nedrží packu na tváři a že ho už zřejmě nic nebolí. Asi se nějakým záhadným způsobem vyléčil sám i bez našeho přičinění. Když později volal dr. Taylor, jak se opičákovi daří, a já mu vylíčil, jak se věci mají, byl stejně překvapený jako já. Za chvíli zatelefonoval znovu, že prý ho napadá

možné vysvětlení: co když měl Chumley vyhozenou plotýnku? Ty obrovské bolesti čelistních a ušních nervů mohla klidně způsobit plotýnka, na což se při externím ohledání pochopitelně nemohlo přijít. Když byl Chumley v limbu, byl pod vlivem narkózy celkově uvolněný, a jak jsme mu při prohlídce otáčeli hlavou, vrátili jsme patrně plotýnku zcela nevědomky na původní místo. Pan Blampier s diagnózou také souhlasil. Nedalo se to pochopitelně nijak dokázat, ale bolest se už nevrátila a Chumley byl vyléčený. Během nemoci samozřejmě dost pohubl, a tak jsme ho pár týdnů drželi ve zvláštní vytápěné kleci a krmili ho všelijakými dobrotami. Velice brzo přibral, byl zase fit, a kdykoli někdo přišel ke kleci, dostalo se mu pořádné sprchy v podobě pilin, které po něm Chumley metal po celých hrstech. Počítám, že to byl jeho osobitý projev díků.

Někdy si zvíře dokáže ublížit tím nejnepředstavitelnějším a nejhloupějším způsobem. Vezměte si třeba jestřáby nebo bažanty, kteří patří mezi největší ptačí hysterky. Kdykoliv dojde k něčemu neobvyklému, hrozně se rozruší, vylítnou přímo vzhůru jako rachejtle, narazí do stropu voliéry a buďto si zlomí vaz nebo se aspoň totálně skalpují. Ale stejně hloupí dokážou být i jiní ptáci. Příkladem budiž třeba Samuel.

Samuel je jihoamerická seriema. Tihle ptáci nejsou nepodobní africkým hadilovům písařům. Dosahují asi polovičního vzrůstu krocana, mají dlouhé silné nohy a na zobáku jim tancuje směšný chomáček peří. V přirozeném prostředí toho moc nenalétají; většinou se procházejí po pampě a hledají hady, žáby, myši a podobné pochoutky. Koupil jsem Samuela v severní Argentině od jednoho Indiána, a protože pták byl vypiplán v zajetí, byl pochopitelně naprosto (a někdy až trapně) krotký. Když jsme ho posléze přivezli s ostatními zvířaty na Jersey, vyndali jsme ho z těsné přepravní bedny a vypustili do hezké prostorné voliéry. Samuel se hrozně radoval, a aby nám dal najevo svou vděčnost, ze všeho nejdřív si vyletěl na bidýlko, spadl a zlámal si levý běhák. Zvířata někdy dokážou nadělat hlouposti, že z toho člověku zůstává rozum stát.

Naštěstí to byla hezká čistá zlomenina, asi tak v polovině toho, čemu by se podle lidské anatomie řeklo holeň. Dali jsme mu běhák pěkně do dlah, potom do sádry, a když uschla, pustili jsme ho do menší klece, aby se nemohl moc pohybovat. Druhý den měl běhák trochu oteklý, ale já mu píchl penicilin, což se mu silně nezamlouvalo, a noha zase splaskla. Když jsme nakonec dlahy sundali, zjistili jsme, že zlomenina perfektně srostla, a když dneska Samuel důležitě špacíruje po voliéře, musíte se dívat skutečně pozorně, jinak vůbec nepoznáte, kterou nohu měl vlastně zlomenou. Protože znám Samuela a vím, jaké je to trdlo, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si za čas tenhle kousek zopakoval.

Při téhle samaritánské práci si člověk zvykne, že ho pacienti často pokoušou, poškrábou, pokopou a potlučou a velice často se stává, že když jim poskytnete první pomoc, musíte si ji pak honem poskytnout i sobě. A nejsou to vždycky největší zvířata, která jsou při ošetřování nejnebezpečnější, Když si umane, dokáže taková veverka nebo krysa obrovská řádit hůř než smečka tygrů bengálských. Jednou jsem mazal mastičkou chlupatou okatou kombu, protože měla mírnou kožní infekci, a ta potvora mě kousla do palce tak silně, že mi rána zhnisala a já musel mít ruku deset dní zafačovanou. Komba byla zdravá za osmačtyřicet hodin.

Pro lékaře ošetřujícího lidské bytosti je hippokratovská přísaha sakrálním slibem. Ale ten, kdo léčí divoká zvířata, sakruje tak bohatě, výrazně a šťavnatě, že slyšet ho páni od Britské lékařské komory, nesli by to asi velice nelibě.

6/ LÁSKA A MANžELSTVÍ

Vážený, pane Durrelle,

je mi sedm let a právě se mi narodila želvička.

Zda je zvíře v zajetí šťastné, dá se poznat různým způsobem. Zásadně to můžeme zjistit z jeho zdravotního stavu a chuti k jídlu, protože tvora, který má lesklou srst nebo peří a navíc se cpe jako nezavřený, zcela zřejmě nic netrápí. Ale poslední důkaz, který nade vší pochybnost prokáže, že zvíře považuje klec za svůj domov, je příchod mláďat.

Kdysi, když zvíře v zajetí brzy pošlo nebo nemělo mladé, domnívala se většina zoo, že mu muselo něco být, a nikoho vůbec nenapadlo, zda chyba není třeba ve způsobu, jakým se zvíře chová v zajetí. Říkávalo se, že to či ono zvíře je vyloučeno chovat v zajetí, a i když třeba nějakou dobu prospívalo, je prý vyloučeno, aby mělo v zajetí mladé. Tahle všeobecná tvrzení bývala pronášena trpkým tónem, jako kdyby se ta nebohá zvířata proti člověku spikla a schválně odmítala žít a rozplozovat se. Kdysi existoval předlouhý seznam zvířat, o nichž se tvrdilo, že se v zajetí nedají chovat a nemají v zajetí nikdy mladé. Bývala na něm i taková zvířata jako lidoopi, sloni, nosorožci, hroši a tak dále. Během doby ale i do zoologických zahrad pronikli inteligentní lidé, a tak se k všeobecnému překvapení i mrzutosti zjistilo, že ty pošlé kusy a nulové přírůstky nejsou způsobeny zvířecí trucovitostí, ale spíše nedostatečnými znalostmi a lidskou nechutí experimentovat. Jsem přesvědčen, že přijde-li člověk jak na to, zbude na světě jen velice málo zvířat, jež by se nedala chovat a odmítala se v zajetí rozmnožovat. Pod slovy “jak na to” mám na mysli zjištění správného typu klece, nejoblíbenější potravy a především výběr vhodného partnera. Na první pohled se to zdá velice jednoduché, ale než tohle všechno člověk objeví, může strávit experimentováním i několik let.

V zoo se manželské svazky dohazují podobným způsobem, jakým to dělávaly paní matinky v osmnáctém století. Ale taková mamá měla proti zoologické zahradě jednu obrovskou výhodu: jakmile byla dceruška pod čepcem, bylo po starostech. V zoo si však člověk není výsledkem nikdy jistý, protože se může stát cokoli. Než konečně ty boží tvorečky dostanete k oltáři, může se docela dobře stát, že samečkovi či samičce se budoucí družka, respektive druh silně znelíbí, a když si nedáte pozor, k líbánkám nikdy nedojde, protože z nevěsty či ženicha bude mrtvola. Takový dohazovač ze zoo musí opatrně zvážit spoustu věcí, kolikrát musí i riskovat, a teprve pak si může s úlevou sednout a říct si, že tohle manželství tedy vyšlo. Dost typickým příkladem byl sňatek našeho Charlese.

Charles je zvíře, jemuž se poněkud nezoologicky říká gibraltarský lidoop. Nejde samozřejmě o žádného lidoopa, ale o druh makaka, jednoho z velké skupiny opic vyskytujících se na Dálném východě. Jak se makakové dostali do severní Afriky, je záhadou, nicméně odtamtud byly bezpochyby dovezeni i na Gibraltar, a mohou se proto pyšnit hrdým, i když poněkud pochybným titulem jediné evropské opice. Charlese nám nabídli, když britská posádka na Gibraltaru prodělávala další periodické snižování stavu ozbrojených sil. Byli jsme hrozně šťastní, že ho dostaneme. Dorazil se vší parádou na jedné válečné lodi Jejího královského Veličenstva a my ho řádně převzali do stavu. V dřepu měřil sedmdesát centimetrů a byl oblečený do nesmírně dlouhého, tlustého, zázvorově hnědého kabátu. Chodil sice úplně jako pes, ale při chůzi se výrazně kolébal, jak se sluší a patří na příslušníka chrabré posádky gibraltarské pevnosti. Měl pronikavé inteligentní hnědé oči a zvláštní bledý, slabě narůžovělý obličej, hustě posázený pihami. Škaredý byl až hrůza, ale byla to taková ta ošklivost, co je až hezká. I když byl silný, zdálo se nám velice zvláštní, že je nadměrně plachý, a náš pokus dát ho do klece k ostatním primátům žalostně selhal, protože spolubydlící ho nemilosrdně týrali. Přestěhovali jsme ho tedy do samostatné klece a odeslali guvernérovi Gibraltaru list, v němž jsme pečlivě volenými slovy a srdceryvným tónem popsali Charlesovu samovazbu a naznačili, že bychom byli víc než rádi, kdybychom na Jersey mohli uvítat samičku. A pak jsme služebním postupem obdrželi depeši, že Vojenská správa patřičně prověřila Charlesův celibát a rozhodla učinit mimořádnou výjimku a

zaslat nám samičku jménem Sue. I byla vyslána další válečná loď Jejího královského Veličenstva a Sue konečně dorazila.

Charles se mezitím v nové kleci hezky zabydlel, začal ji považovat za své výsostné území a my neměli ani ponětí, jak se zachová k novému obyvateli své staromládenecké klícky, byť to byla samička. Donesli jsme Sue v přepravní bedně do pavilónu a postavili ji k Charlesově kleci, aby ti dva na sebe viděli. Jakmile ho Sue spatřila, zmocnilo se jí silné vzrušení a začala hlasitě drndat jako zjednaná, ale Charles se na ni jen užasle podíval, pak se posadil a civěl na ni, na pihovaté tváři výraz takového odporu a nenávisti, že se nás zmocnily obavy. Ale museli jsme to risknout, a tak jsme ji k němu vypustili. Hbitě vyskočila z bedny a začala klec prozkoumávat. Charles, jenž celou dobu posedával na větvi, jako by se ho to celé nijak netýkalo, si teď řekl, že je čas ukázat, kdo je tady vlastně pánem, a tak seskočil na zem, a než se mohla Sue vzpamatovat a uskočit, vrhl se na ni. Bleskurychle ji pořádně štípl do ramene, vytahal ji za vlasy, uštědřil jí pár pohlavků a pak ji srazil do kouta, až udělala kotrmelec. Pak se zase posadil na větev, rozhlédl se spokojeně kolem sebe a začal si tiše pobroukávat. Rychle jsme přinesli dvě velké mísy s ovocem a postavili je do klece, načež Charles slezl a začal ovoce s výrazem labužníka oždibovat, zatímco Sue jen seděla a hladově ho pozorovala. Nakonec se už nemohla koukat, jak mu ta šťáva z hroznů teče po bradě, a tak se nesměle přikradla blíž, natáhla se, sebrala z misky bobulku vína a šups s ní do pusy, než se na ni Charles zase vrhne. Ale ten ji věnoval pouze krátký letmý pohled a víc si jí nevšímal. Sebrala tedy kuráž, natáhla se znova a chňapla jich celou hrst. Za chvilku se už oba svorně a spokojeně cpali z jedné mísy a my si z úlevou oddechli. Když jsem šel kolem, ležel Charles na zádech, oči zavřené, tvářil se na výsost blaženě a Sue mu s hlubokým soustředěním prohledávala kožíšek. Napadlo mě, zda jí Charlesův útok neměl dát pouze na vědomí, že tohle je jeho klec, a jestli tady chce žít, musí respektovat jeho autoritu.

Partnera pro svého zvířecího svěřence někdy člověk sežene velice neobvyklým způsobem. Mezi nejprapodivnější patřil ten, kterým jsme opatřili manžela naší Flower. Aby bylo jasné, Flower byla moc hezká samička severoamerického skunka; zpočátku byla štíhlá jako proutek a zcela krotká. Naneštěstí došla k přesvědčení, že na světě jsou pouze dvě věci, pro něž stojí za to žít: jídlo a spánek. Výsledkem tohoto vyčerpávajícího způsobu života bylo, že ztloustla tak, až se z ní stala doslova kulička. Pokoušeli jsme se nasadit jí dietu, ale marně. Začínali jsme už mít trošku strach, protože nadváha dokáže zvíře zabít stejně snadno jako podvýživa. Věděli jsme, že Flower potřebuje cvičení jako sůl, ale zároveň nám bylo jasné, že se s něčím takovým nehodlá nijak obtěžovat. Nakonec jsme se usnesli, že musí dostat partnera, jenže v té době byl zrovna na trhu skunků nedostatek, žádný se nedal sehnat a Flower ničím nerušena spala a cpala se dál. A pak jsme jednou byli náhodou s Jacquií kvůli čemusi v Londýně, a protože nám vybylo trochu času, řekli jsme si, že půjdeme pěšky. Zahneme za roh a proti nám jde malý muž v zelené uniformě s mosaznými knoflíky a co nenese v náručí jako šimpanzí mládě. Nejdřív jsem byl z té nesourodé kombinace uniformy a opice trošku zaražený, ale než k nám mužík došel, stačil jsem se vzpamatovat, a tak jsem ho zastavil.

“Na co máte proboha toho šimpanze?” zeptal jsem se, i když jsem věděl, proč by si nemohl chodit po ulici se šimpanzem.

“Ale, dělám u vikomta Churchilla,” vysvětloval, “a von si drží spousta divnejch potvor. Máme taky skunka, jenže ho budem muset dát pryč, páč šimpanz ho nemá rád.”

“Skunka?” vyhrkl jsem dychtivě. “Víte bezpečně, že je to skunk?”

“Aby ne,” odvětil mužíček, “na tuty.”

“Tak to jste nemohl potkat lepšího člověka,” prohlásil jsem.

“Dal byste laskavě vikomtu Churchillovi mou navštívenku a vyřídil mu, že jestli toho skunka skutečně hodlá prodat, moc rád ho odkoupím.”

“Jasně, šéfe,” řekl mužíček. “Ten bude celej bez sebe, že ho někdo koupí.”

Vrátili jsme se na Jersey a celí se tetelili nadějí, že se nám třeba podařilo najít pro Flower společníka a možná dokonce partnera. Za pár dní jsme od vikomta Churchilla dostali velice zdvořilý dopis, že nám skunka s radostí přenechá a zašle ho, jakmile mu udělají přepravní bednu. A pak jsem dostal telegram. Obsah byl prostý a výstižný, ale někdy mě tak napadá, že asi poštám dost zamotal hlavu. Stálo v něm:

GERALD DURRELL ZOO LES AUGRES JERSEY GLADSTONE ODLETA DNES 19 HODIN LINKA BE 112 BEDNU SI NECHTE CHURCHILL

Když jsme Gladstona vybalili, ukázalo se, že je to krásný sameček, a tak jsme ho pustili k Flower do klece a s velkým napětím čekali, co se bude dít. Flower ležela jako obvykle na svém slaměném pelíšku a vypadala jako černobílý chlupatý fotbalový míč. Gladstone na ten zjev trošku krátkozrace zamžoural a pak se přišoural, aby si to prohlédl zblízka. Flower byla zrovna náhodou při vědomí. Během dne se totiž vždycky pravidelně na třicet vteřin probouzela a rychle se rozhlédla po kleci, jestli jí tam během spánku nedal někdo náhodou talíř se žrádlem. Když Gladstone zjistil, že ta fotbalová meruna má hlavu, překvapeně se zarazil a naježil v obraně srst. Jsem přesvědčený, že si na okamžik nebyl jistý, co je to vlastně zač, a musím přiznat, že se mu vůbec nedivím, protože když se Flower takhle probrala z hlubokého spánku, nevypadala nikdy právě nejlíp. Gladstone stál a civěl na ni, ocas vztyčený jako vykřičník. Flower po něm zamžourala, a protože stál úplně nehybně a ona vždycky myslela jen na jedno, řekla si, že to bude nějaká nová exotická pochoutka, kterou jí tam nachystali, aby jí trošku osladili život. Vyhrabala se z pelechu a odkolébala se k němu.

Při chůzi vypadala mírně řečeno ještě roztodivněji než vleže na lůžku. Nohy jí nebyly vůbec vidět a člověk měl dojem, že se k němu jakýmsi záhadným způsobem kulí velká černobílá chlupatá koule. Gladstone se na ni podíval, ale pak mu povolily nervy a prchl do kouta, kde se skryl. Když Flower zjistila, že je to jenom skunk, a tudíž nic jedlého, vrátila se na pelech a pokračovala v přerušených dřímotách. Gladstone se jí celý den vyhýbal, ale k večeru sebral odvahu a šel si to spící tělo očichat, aby zjistil, co je to vlastně zač, kteréžto zjištění ho nadchlo asi tak jak prve Flower. Za několik dní si však na sebe zvykli a začali se mít velice rádi. Pak jsem jedné krásné noci šel za jasného svitu luny kolem jejich klece a úplně jsem oněměl překvapením. Gladstone honil Flower dokolečka po kleci a jí se to líbilo, i když supěla jako lokomotiva a nemohla popadnout dech. Pak ji nakonec chytil, začali se z legrace prát a válet se po podlaze, a když toho nechali, byla Flower tak udýchaná, že si musela jít na chviličku odpočinout do pelíšku. Ale tohle byl pouze začátek, protože po několika měsících strávených v Gladstonově společnosti začala Flowerpomalu zase získávat svou dívčí figuru a netrvalo dlouho a vydržela běhat a kočkovat se déle než on.

A tak se manželství v zoo někdy povede, jindy ztroskotá, ale pokud takový svazek dopadne dobře, je záhodno, aby byl korunován nějakým tím potomstvem, což ovšem přináší zase další problémy. Vůbec nejdůležitější je zjistit co možná nejdřív, že se schyluje k radostné události, a začít dávat matce větší příděl potravy, vitamíny a podobně. Druhá nejdůležitější věc je rozhodnout se, co s otcem: zůstane s matkou, nebo ne? S nastávajícím otcem je někdy větší kříž než s matkou. Pokud ho z klece nevezmete, bude třeba matku týrat a matka může porodit předčasně. Jestliže ho naopak z klece vezmete, bude se matka třeba trápit a výsledkem může být opět předčasný porod. Zůstane-li otec v kleci, začne možná na mláďata žárlit a sežere je; na druhé straně může matce hodně pomoct s péčí o mladé, protože je bude čistit a zabavovat. Když tedy

víte, že samička je březí, je většinou daleko nejhorší problém, co se samcem, protože nejednáte-li rychle, může někdy dojít k tragédii.

Měli jsme například párek štíhlých loriů, na které jsme byli nezřízeně pyšní. Tihle tvorové připomínají narkomany, kteří pamatují lepší časy. Mají světle šedivý kožíšek, nesmírně dlouhé, tenké končetiny a tělo, zvláštní, téměř lidské ruce a velké lesklé hnědé oči obrostlé kroužkem tmavé srsti, takže zvíře vypadá, jako když se právě snaží vzpamatovat se z následků flámu nebo prohraného mače v boxu. Loriové mají pověst choulostivých zvířat, která se v zajetí dají chovat jen s velkými obtížemi, a většinou je to pověst oprávněná. Byli jsme na náš párek velice pyšní, protože jsme ho měli už čtyři roky, a to byl rekord. Na základě pečlivého pozorování a opatrných experimentů jsme vypracovali jídelníček, který jim mohl perfektně vyhovovat. Až na lorie by žádné zvíře určitě neuspokojil, protože se skládal z banánů, moučných červů a mléka. Nicméně jim tahle monotónní strava chutnala a šla jim hezky k duhu.

Jak říkám, byli jsme na naše prospívající lorie hrozně hrdí, a tak si jistě dovedete představit naše vzrušení, když jsme zjistili, že samička čeká mladé. Tohle tedy bylo opravdu něco, protože pokud jsem věděl, bylo by to vůbec poprvé, že by štíhlí loriové měli v zajetí mláďata. Jenže jako obvykle jsme stáli před problémem, co s otcem. A jako obyčejně jsme se nemohli rozhodnout. Máme ho z klece vzít, nebo ne? Po dlouhém rozvažování jsme se nakonec rozhodli proti, proto že loriové se měli velice rádi. Pak nastal ten slavn ý den a samička přivedla na svět hezké zdravé mládě. Tři dny bylo všechno v pořádku, párek celou dobu zůstával spolu a mládě viselo matce na kožíšku s úporností a křečovitostí, s jakou se tonoucí chytá stébla. Čtvrtého dne jsme měli po nadějích. Mládě leželo mrtvé na podlaze a matka od zuřivého kousance do tváře oslepla na jedno oko. Dodnes nevíme, co se to tenkrát stalo; domnívám se, že samec se chtěl pářit, a jelikož samice nechtěla, protože na ní viselo mládě, napadl ji. Bylo to hořké zklamání, ale získali jsme jedno ponaučení: pokud se nám ještě někdy poštěstí, aby naši loriové měli mladé, bude muset otec z klece pryč okamžitě, jakmile mládě přijde na svět.

Vzít otce z klece může u jiných zvířat znamenat hroznou chybu. Vezměte si například kosmany. Jakmile se kosmanům narodí mláďata, přebírá o ně veškerou péči otec: čistí je, chová je a matce je dává jenom na krmení. Dlouho jsem toužil vidět tenhle zvláštní zvyk na vlastní oči, a proto jsem měl velikou radost, že jedna naše samička kosmana s chlupatýma ouškama bude mít mladé. Trošku jsem se bál, že přijdou na svět, až budu zrovna pryč, ale naštěstí se tak nestalo. Místo toho ke mně jednou ráno nekřesťansky brzo vrazil do ložnice Jeremy s novinkou, že samička už musí každou chvíli začít rodit, a tak jsem přes sebe honem něco hodil a pospíchal do pavilónu savců. Oba kosmani viseli zcela nevzrušeně na drátech a s gustem žvatlali na každého, kdo se nachomýtl kolem. Na samičce bylo sice poznat, že už to nemůže dlouho trvat, ale zřejmě si s tím dělala daleko menší hlavu než já. Přinesl jsem si židli a posadil se, že ji budu pozorovat. Zíral jsem na ni, ona zírala na mě, manžel seděl s typickou mužskou netečností v koutě, cpal se hroznovým vínem a moučnými červy a vůbec si manželky nevšímal.

O tři hodiny později bylo všechno stále ještě při starém až na to, že sameček už spocíval jak hrozny, tak červy. To už dorazila do práce i moje sekretářka. Protože jsem musel odpovědět na kupu dopisů, řekl jsem jí, ať si ke kleci přinese také židli a posadí se vedle mě. Začal jsem diktovat. Myslím, že návštěvníci, kteří tenkrát zavítali do našeho zoo, museli toho pána, co diktoval dopisy a při tom hypnoticky zíral na klec plnou kosmanů, považovat za poněkud výstředního člověka. O polednách přijel kdosi, s kým jsem si musel jít promluvit. Nebyl jsem pryč dlouho, nejvýš deset minut, ale když jsem se vrátil, otec kosman už pilně omýval dva droboučké chomáčky srsti, které se ho držely jako klíšťata. Měl jsem chuť zakroutit rodičce krkem; čekám tu trpělivě takovou dobu a ona musí porodit zrovna, když na okamžik odběhnu.

A tak jsem se musel spokojit s tím, že můžu aspoň pozorovat, jak se otec o mláďata stará.

Pečoval o dvojčata nesmírně oddaně a svědomitě a pořád je nosil s sebou, každé opřené o jeden bok jako oslík nůše. Srst měl tak hustou a mláďata byla tak malinká, že většinou nebyla skoro ani vidět, ale občas z chlupů vykoukl droboučký obličejíček zvící velkého lískového oříšku a začal si vás blýskavýma očkama prohlížet. Když přišel čas krmení, otec s matkou se zavěsili těsně vedle sebe na pletivo a mláďata si přelezla na maminku. Jakmile zahnala hlad, vlezla si zase zpátky na otce. Byl na ně nesmírně pyšný a pořád se hystericky staral, aby jim nic nechybělo. Jak dvojčátka rostla, začala dostávat odvahu, opouštěla bezpečí otcova kožichu a vydávala se na výlety po nejbližších větvích; rodiče je s pýchou sledovali, ale zároveň o ně měli i trošičku strach. Stačilo, aby se ve chvíli, kdy se dvojčata zrovna pustila na výzvědy, přiblížil někdo ke kleci, a otec byl hned celý bez sebe, protože si vzal do hlavy, že chce jeho drahým potomkům ublížit. Srst se mu naježila jako nazlobené kočce a už na dvojčata ostře brebentil hlasité pokyny, co mají dělat. Ale jak mláďata rostla, přestávala brát otcovské rady na vědomí. To se papá rozčilil ještě víc, až strachem a zlostí celý bez sebe vřískal jako pominutý, bleskurychle popadl ratolesti, dal si je tam, kam patřily, totiž každé na jeden bok, odtlapkal pryč, mruče si přitom hněvivě pod fousy, nejspíš, jaká je ta dnešní mládež neposlušná, a pak si šel spravit nervy nějakým gáblíčkem, přičemž na vás vrhal přes rameno temné pohledy. Byl to kouzelný zážitek pozorovat tuhle kosmaní rodinku, která připomínala daleko spíš podivné chlupaté pidimužíky než opice.

Největší vzrušení pochopitelně prožíváte tehdy, když má mláďata zvíře, o kterém od začátku víte, že to s ním bude nesmírně obtížné. Během pobytu v západní Africe se mi podařilo získat několik scinků dlouhonohých; jsou to patrně jedny z nejkrásnějších ještěrek na světě. Jejich velké těžké tělo se honosí blýskavou mozaikou citrónově žlutých, černých, bílých a třešňově červených šupin. Než se nám však podařilo zoo založit, zbyly mi ze všech těch nádherných zvířat už jen dva exempláře. Nicméně to byly hezké a zdravé kusy a v pavilónu plazů si rychle zvykly. Pohlaví plazů se prakticky nedá určit, a tak jsem si nebyl jistý, zda naše ještěrky jsou skutečně on a ona; přitom jsem si uvědomoval, že i kdyby nakrásně byly opačného pohlaví, šance, že se nám rozmnoží, jsou stejně asi jedna k miliónu. Je to tím, že plazi chovaní v zajetí se z vajíček klubou jen s velikými obtížemi. Například želvy kladou vajíčka s tvrdou skořápkou a zahrabávají je do písku nebo do země. Jestliže se vám však v teráriu nepodaří vyhmátnout přesně potřebnou teplotu a vlhkost vzduchu, vajíčka buď zplesniví nebo jim naopak vyschnou žloutky. Na druhé straně vajíčka mnohých ještěrek mají měkkou, pergamen připomínající blanku, což je mnohem horší, protože jsou na teplotu a vlhkost vzduchu ještě citlivější.

Tohle všechno jsem moc dobře věděl, a proto jsem tu hromádku asi dvanácti vajíček, jež jednoho dne samička scinka dlouhonohého nakladla do prsti na dně terária, pozoroval se smíšenými pocity. Vajíčka byla bílá a oválná, velká asi jako mandle v cukru, samička je ostražitě hlídala, a kdyby si na ně člověk chtěl sáhnout, nebojácně by na ruku zaútočila, jak to mají některé ještěrky ve zvyku. U většiny ještěrek samička naklade vajíčka, odejde a na snůšku prostě zapomene, ale některé ještěrky hnízdo naopak střeží, leží na prsti, do které jsou vajíčka zahrabaná, a čas od času se na hnízdo vymočí, aby snůška měla správnou vlhkost a jemná blanka teplem nesesvraskala. Zdálo se, že naše ještěrka ví, co dělá, a tak nám nezbývalo než sedět a čekat, jak to dopadne. Příliš velké naděje, že se z vajíček něco vyklube, jsme si nedělali. Týdny ubíhaly, a protože jsme už přestávali doufat, nemohl jsem si pomoct a vajíčka jsem odhrabal. Počítal jsem, že budou do jednoho scvrklá, ale ke svému velkému překvapení jsem zjistil, že scvrklá jsou pouze čtyři; zbytek byl pořád hezký buclatý a měkký, i když pochopitelně vybledlý. Vybral jsem zaschlá vajíčka ze země a opatrně jedno skalpelem otevřel. Uvnitř bylo mrtvé, leč dobře vyvinuté embryo. Bylo to slibné, protože jsme měli aspoň důkaz, že jsou vajíčka oplodněná. A tak jsme čekali dál.

Pak jsem šel jednou ráno kvůli čemusi do pavilónu plazů, a jak jdu kolem terária scinků,

podívám se náhodou dovnitř. Jako obvykle vypadalo prázdné, protože staří scinkové trávili celou věčnost zavrtáni do prsti na dně. Užuž se chystám jít dál, když vtom mou pozornost přiláká jakýsi pohyb mezi suchým listím a mechem. Podívám se blíž, co se to tam hýbe, a najednou vidím, jak za okrajem velkého listu na mě juká malinká růžovočerná hlavička. Málem jsem nevěřil svým očím, a tak jsem jen zůstal tiše stát a sledoval, jak se zpoza listu pomalu souká miniaturní kopie scinka. Ještěřička byla asi tři a půl centimetru dlouhá a stejně pestře zbarvená jako rodiče, ale byla tak štíhlá, křehká a lesklá, že připomínala brož.

Řekl jsem si, že když se vylíhla jedna, vyklubalo se jich třeba i víc, a tak jsem je chtěl všechny vzít co nejdřív z terária. Přestože se matka dosud chovala vzorně, nedalo se vyloučit, že je buď ona nebo otec nesežerou.

Přichystali jsme malé akvárium, opatrně ještěřičku chytili a pustili ji dovnitř. Pak jsme se dali do práce a zpřevraceli terárium rodičů vzhůru nohama. Byla to hrozná piplačka, protože každý list, každý kousek dřeva, každičký trs trávy se musel zkontrolovat a prohlédnout, zda se pod ním nechoulí další mládě. Než jsme prohlédli poslední list, pobíhaly už po akváriu čtyři ještěřičky. Když uvážíte, jak malá naděje tu byla, že se vůbec něco vylíhne, musíte uznat, že čtyři mláďata z dvanácti vajíček je docela slušný úspěch. Radost nám kalilo jedině pomyšlení, že ještěřičky se rozhodly přijít na svět zrovna počátkem zimy, a poněvadž se živí pouze

miniaturními tvory, věděli jsme, že sehnat jim dostatek potravy nebude asi nijak jednoduché. Měli jsme pochopitelně v rezervě ještě malinké moučné červíky, přišli nám však na pomoc přátelé, kteří vlastnili zahrádku, a jednou či dvakrát týdně nám nosili plechovky od sušenek plné svinek, škvorů, slimáčků a dalších delikates, jež ještěřičkám zajišťovaly tolik potřebnou pestrost jídelníčku. Malí scinkové prospívali, rostli jako z vody a v době, kdy píši tuto knihu, jsou už přes dvacet centimetrů dlouzí a stejně krásní jako jejich rodiče. Doufám, že nebude trvat dlouho a i oni nakladou vajíčka, abychom se mohli pokusit vychovat v zajetí už druhou generaci scinků.

Na druhé straně existují samozřejmě i zvířata, kterým by člověk jen s velkými obtížemi dokázal zabránit rozmnožovat se v zajetí. Patří mezi ně i nosálové. Tenhle drobný jihoamerický savec není větší než malý pes, má dlouhý proužkovaný ocas, který mu většinou trčí přímo vzhůru. Nohy jsou krátké a poměrně křivé, a zvíře se proto při chůzi kolébá jako medvěd. Má dlouhý, velice ohebný, na konci zahnutý nos, kterým neustále šmejdí po všemožných škvírách a skulinách a hledá potravu. Nosálové jsou buď zelenohnědě žíhaní nebo mají sytou kaštanovou barvu. Marta a Matyáš, párek, který jsem si přivezl z Argentiny, byl žíhaný.

Jakmile se tihle dva v nové kleci zabydleli, začali s velkým nadšením plodit jednoho potomka za druhým. Odpozorovali jsme ze života nosálů několik zajímavých detailů, které stojí za zmínku. Dominantní postavení měl normálně Matyáš. Pravidelně obcházel klec a značkoval ji pachovou žlázou, aby každý věděl, že tohle je jeho území. K Martě se choval trošku krutě, bral jí nejlepší kousky jídla, a nakonec jsme ho museli vzít z klece pryč. Ale tenhle viktoriánsky nadřazený samčí postoj se u něj projevoval pouze v době, kdy Marta zrovna nečekala mladé. Jakmile byla březí, situace se obrátila. Teď byla dominantní osobností ona, dělala chudákovi Matyášovi ze života hotové peklo, bez příčiny ho napadala, zaháněla ho od žrádla a vůbec se chovala jako pěkná dračice. Zpočátku se dalo poznat, zda Marta nečeká zase rodinu, jenom podle toho, kdo měl právě v kleci navrch.

Při prvním vrhu porodila Marta čtyři malé nosálky; byla na ně hrozně pyšná a projevila se jako vzorná matka. Protože jsme si nejdřív nebyli jistí, jak bude Matyáš na mláďata reagovat, sestrojili jsme mu jakousi dependenci, odkud na ně viděl a odkud je mohl očichávat, aniž tu bylo nebezpečí, že je zakousne, kdyby ho to náhodou popadlo. Později se ukázalo, že na ně je neméně pyšný než Marta, ale my zpočátku nehodlali nic riskovat. A pak si jednoho krásného dne Marta řekla, že mláďata jsou už natolik stará, aby mohla začít poznávat svět a tak je každý den vyváděla

z pelíšku do vnější klece. Nosálkové jsou v mnoha směrech asi nejkouzelnější mláďata na světě. Jsou samá hlava, samý nos, mají klenuté myslitelské čelo a nos přinejmenším dvojnásob ohebnější a všetečnější než rodiče. Navíc to jsou rození šaškové, věčně dělají přemety nebo sedí na zadečku, ruce na kolenou, úplně jako člověk. Tohle všechno spolu s jejich směšnou platfusáckou chůzí způsobilo, že byli prostě neodolatelní. Hráli si třeba ve větvích na mašinku, a když se mašinfíra dostal až nahoru a nemohl dál, hodil tam najednou zpátečku, narazil do toho, co byl za ním, kterému zase nezbývalo než drcnout do dalšího, a tak dále, až všichni sklouzli pozpátku na zem a začali se zpěvavě hašteřit a hudrovat. Pak se třeba vyšplhali do větví a zavěšeni za zadní packy nebo jen za jednu přední provozovali odvážné kousky na hrazdě, houpali se sem a tam a snažili se navzájem se shodit. Ale i když často spadli ze značné výšky na betonovou podlahu, byli zřejmě pružnější než guma a nikdy se jim nic nestalo.

Když trošku povyrostli a objevili, že pletivem se dá protáhnout ven, utíkali často před klec a hráli si těsně u zábradlí zadržujícího obecenstvo. Marta tyhle výlety vždycky sledovala s velkými obavami, a jakmile se objevilo skutečné či domnělé nebezpečí, zavolala na poplach a nosálkové prchali zpátky, vzrušením sotva popadali dech, protlačili tlustá tělíčka pletivem a skryli se v bezpečí klece. Svým způsobem to byla pěkná otrava, protože se nám stávalo také dvacetkrát denně, že přiběhl nějaký ustaraný návštěvník, aby nám v dobrém úmyslu sdělil, že nám utekla nějaká zvířata, a my vždycky museli vysvětlovat, že se nic neděje.

Jednou si zase nosálové hráli na zadní příjezdové cestě, a tentokrát dostali pořádně za vyučenou. Chodili si totiž postupně hrát stále dál od bezpečí rodinné klece a maminka měla čím dál větší strach. Nosálkové tehdy zrovna objevili, jak se dělají přemety, a tak neměli nejmenší náladu poslouchat ta věčná matčina varování. Co čert nechtěl, právě ve chvíli, kdy byli od klece pěkně daleko, vjel do zoo zadem Jeremy s dodávkou. Marta varovně zavřískla, mláďata přestala dovádět a najednou spatřila, jak se přímo na ně řítí obrovská řvoucí příšera a brání jim v ústupu do bezpečí klece. Propadla panice a začala zběsile prchat. Ploskonoze překlusala kolem klece paviánů, kolem šimpanzů, kolem medvědů, ale nikde ani místečka, kam by se před tou obludou, co jim byla v patách, mohla schovat. Vtom se objevilo spásné útočiště a nosálkové se k němu vrhli. Naštěstí byl ten dámský záchodek zrovna prázdný. Jeremy dupl na brzdy a proklínaje všechny nosály na světě vylezl z vozu. Opatrně se rozhlédl, zda v dohledu není žádný návštěvník ženského pohlaví, zapadl rychle na záchod a jal se nosálky pronásledovat. Uvnitř však nebylo živé duše a Jeremy už začal přemítat, kam mohli nosálkové u všech rohatých zmizet, když tu jeho pozornost přilákalo tlumené pištění, jež se ozývalo z jedné budky. Zjistil, že nosálkové se jako jeden muž protáhli pod dveřmi. Ale nejvíc ho naštvalo, že musel do mincovního zámku hodit penci, aby zvířata dostal ven.

I když s mláďaty je leckdy kříž, jsou pro každé zoo zdrojem obrovské radosti a pýchy. Na pekarie, hrající si se svými selátky divoce na honěnou, na nosálky válející sudy a poskakující jako skupina artistů, na ještěřičky objevující ten svůj miniaturní svět a plížící se za škvorem jen o málo menším než ony, na kosmánky pronásledované ustaraným otcem a tančící ve větvích jako skřítkové, na to všechno je radost se koukat. Koneckonců k čemu zoo, kdyby se v něm zvířata nerozmnožovala, protože zda vám zvířata důvěřují a jsou spokojená, poznáte jedině tehdy, mají-li potomstvo.

7/ GORILA DO DOMU.

Vážený pane Durrelle,

nevzal byste si našeho makaka? Hrozitánsky vyrostl, pořád na nás skáče ze stromů, všechno ničí a dělá jenom neplechu. Maminka je už potřetí v posteli a je s ní pan doktor.

Ke sklonku druhého roku jsem si řekl, že zoo dobře prosperuje, a mělo by tedy přestat být pouhým lepším zvěřincem, kam se lidé chodí dívat na zvířata, a začít aktivně přispívat k záchraně divoké zvířeny. Domníval jsem se, že nejdůležitější bude zbavit se běžnějších zvířat a začít je postupně nahrazovat vzácnými a ohroženými druhy, totiž těmi zvířaty, jimž ve volné přírodě hrozí vyhubení. Jejich seznam byl dlouhý a smutný a nepočítaje v to plazy vydal na tři tlusté svazky. Přemítal jsem, na které stránce toho sáhodlouhého fasciklu bychom měli začít, když vtom za mě rozhodl osud. Zavolal mi totiž jeden obchodník se zvířaty, jestli bych prý nechtěl gorilí mládě.

Gorily nebyly jako druh nikdy příliš početné a při tehdejší situaci v Africe (myslím tím situaci politickou) jsem měl obavy, že do takových dvaceti let vyhynou úplně, protože vlády mladých afrických států mají obvykle větší starosti, jak se mezinárodně prosadit, než si dělat hlavu s osudem divoké zvířeny své země. Z historie ostatně víme, jak rychle může vyhynout i početně silný druh. Gorila tedy zaujímala na mém žebříčku jedno z předních míst. Jenom jsem nebyl zcela přesvědčen, že jde skutečně o gorilu, protože podle mé zkušenosti dokáže sice průměrný obchodník se zvířaty jakžtakž rozlišit ptáka od savce či plaza, ale tím asi také jeho znalosti zoologie končí. Říkal jsem si, že z opičky se nakonec nejspíš vyklube šimpanz, nicméně jsem si takovou nabídku rozhodně nemohl dovolit odmítnout. Co kdyby to skutečně byla gorila?

“A kolik za ni chcete?” zeptal jsem se a pevně se chytil sluchátka. “Dvanáct set liber,” řekl obchodník.

Před očima se mi na okamžik zjevil obličej ředitele mé banky ale rychle jsem ten přízrak zaplašil.

“No dobrá,” prohlásil jsem, jak jsem doufal, sebejistým hlasem. “Počkám v Londýně na letišti, a když bude zvíře v dobrém stavu, vezmu si ho.”

Položil jsem sluchátko a vidím, že Jacquie mě pozoruje baziliščíma očima.

“Cože to chceš koupit?” vyzvídala.

“Malou gorilu,” odvětil jsem nonšalantně.

“No to je senzační,” prohlásila matka nadšeně, “jsou to tak roztomilá zvířátka.”

Jacquie byla praktičtější.

“Kolik?” tázala se.

“Náhodou je to moc slušná cena,” řekl jsem, “přece víš, jak jsou gorily vzácné a že jsme se rozhodli vzácné druhy preferovat. Podle mého je to báječná příležitost.”

“Kolik?” přerušila mě brutálně.

“Dvanáct set,” odpověděl jsem a čekal, až se na mou hlavu snese bouře.

“Dvanáct set? Dvanáct set liber? Šílíš? Máš u banky dluh pomalu jak britský státní deficit a chceš dát dvanáct set za gorilu? Zbláznil ses? Kdepak chceš těch dvanáct stovek sehnat, pro kristovo umučení? A co myslíš, že tomu řekne banka? Ty šílíš!”

“Seženu peníze jinak,” prohlásil jsem trpce. “Copak si neuvědomuješ, že tenhle ostrov se jenom hemží prachatými lidmi, kteří nemají celý boží den na práci nic jiného než s jazykem na vestě stihat jednu koktejlovou party za druhou? Nejvyšší čas, aby taky udělali něco pro záchranu divokých zvířat. Poprosím je, ať se složí.”

“To je ještě nehoráznější pitomost než ta gorila,” prohlásila.

Ale já pesimistické a třídně vyhrocené názory své ženy ignoroval, popadl jsem telefon a poprosil spojovatelku, aby mi dala jedno číslo.

“Haló! To jsi ty, Hope? Tady Gerry.”

“Ahoj,” řekla Hope rezignovaně. “No copak zase potřebuješ?”

“Hope, chci od tebe seznam nejbohatších lidí na Jersey.”

“Nejbohatších lidí?” zeptala se celá nesvá, “Poslyš, co to máš zase za lubem?”

“Víš, dostal jsem zrovna nabídku na malou gorilu, za moc rozumnou cenu. dvanáct set liber. akorát že těch dvanáct stovek momentálně nemám.”

Konec věty přehlušil mocný řehot.

“Takže doufáš přimět místní zazobance, aby ti ji koupili?” kuckala se. “Gerry, miláčku, ty jsi opravdu cvok.”

“Nevidím na tom nápadu nic špatného,” protestoval jsem, “měli by být jenom rádi, že můžou přispět na tak vzácné zvíře. Koneckonců, jestli pro tahle zvířata nezřídíme brzo šlechtitelské stanice, nezbude na světě ani jedno. Copak si to ti lidé neuvědomují?”

“Obávám se, že ne,” řekla Hope. “Já si to uvědomuju, ty si to uvědomuješ, ale bojím se, že průměrný člověk si to buď neuvědomuje nebo mu to je fuk.”

“Asi máš pravdu,” prohlásil jsem zachmuřeně. “Ale stejně, nestojí to za pokus, co říkáš?”

“Stojí, ale být tebou, na jejich štědrost moc nespoléhám,” řekla Hope. “Každopádně, dej mi půl hodinky a já ti brnknu.”

Za půl hodiny mi do telefonu nadiktovala seznam asi padesáti lidí. Psal jsem jako divý. Pak jsem si našel telefonní čísla, zhluboka jsem se nadechl a dal se do toho.

“Dobré ráno, to je paní Shylocková? Tady Gerald Durrell ze zoo, promiňte, hrozně nerad obtěžuji, ale právě nám nabídli gorilku. cena je velice rozumná. dvanáct set. jistě, za gorilu to není nijak moc. víte, napadlo mě, jestli byste si jí nevzala aspoň kousek. třeba kýtu nebo tak. Vážně. No to je od vás moc a moc hezké. děkuji mnohokrát. Na shledanou.”

Do oběda jsem dal dohromady dvě stě liber. Ještě tisíc a gorilka bude moje. Došel jsem zrovna na seznamu k místu, kde figuroval jistý major Domo. Osobně jsem ho neznal, a tak jsem neměl ani nejmenší představu, jak zareaguje, až mu navrhnu, zda by si nechtěl koupit kousek gorily. Nápad ho však zřejmě příjemně pobavil, protože se začal pochechtávat. Spadl mi kámen ze srdce.

“Nač by to přišlo?” zeptal se.

“Na dvanáct set,” odvětil jsem.

“A kolik už máte?”

“Dvě stovky.”

“Víte co,” navrhl mi major Domo, “nechcete se u m ě odpoledne stavit, já ten zbytek dám nějak dohromady?”

Nemusím dodávat, že jsem málem oněměl. Když jsem usedl k telefonu, říkal jsem si, že je tu naděje sehnat tak pětadvacet, možná i padesát liber. A teď mi major Domo najednou servíruje gorilku tak říkajíc až pod nos. Vykoktal jsem své díky, praštil telefonem a začal lítat po zoo a každému na potkání zvěstoval tu báječnou novinu, že budeme mít malou gorilku.

A pak jsem jednoho krásného dne odletěl do Londýna vyzvednout si lidoopa na letišti. Jediné, čeho jsem se ještě trošku bál, bylo, že se z něj třeba nakonec vyklube šimpanz. Obchodník už na mě čekal a dovedl mě do místnosti, která sloužila jako útulek pro chráněnce Královského spolku na ochranu zvířat. Prudce otevřel dveře a já spatřil dvě šimpanzí mláďata, která seděla na stole a zadumaně žmoulala banán. Veselí mě rázem opustilo a už jsem se viděl, jak se vracím na Jersey s prázdnou. Ale obchodník odešel do kouta k jedné bedně, otevřel dvířka a do mého života vstoupil N’Pongo.

Byl asi padesát centimetrů vysoký a bylo to bezpochyby nejhezčí a nejzdravější gorilí mládě, jaké jsem kdy viděl. Kolébavě se ke mně rozešel a natáhl ruce, abych ho zdvihl. Překvapilo mě, jak je na svou malou postavu těžký, ale vzápětí jsem si všiml, že je samý sval a samé kosti. Neměl ani gram přebytečného tuku. Jeho světle čokoládová srst byla hustá a hebká,

kůže na dlaních a chodidlech měkká a lesklá jako koženka. Oči měl malé a zapadlé, ale svítily mu jako dva řeřavé uhlíky. Ležel mi v náručí, chvilku si mě upřeně prohlížel a pak natáhl tlustý ukazováček a jal se mi opatrně probírat ve vousech. Polechtal jsem ho pod žebry a on se mi začal v náručí vrtět a kroutit, chraplavě se pochichtával a oči se mu vesele rozzářily. Posadil jsem ho na stolek, který stál opodál, podal mu banán a N’Pongo ho s radostným, jakoby medvědím pochrochtáváním přijal. V porovnání se šimpanzy, kteří se cpali jako nezavření, jedl tenhle gorilí sameček velice vybraným způsobem. Vyplnil jsem šek, pak jsme N’Ponga přes jeho protesty a vrčení nacpali zase do bedny a já odešel na letadlo na Jersey.

Po příletu jsem ho vyndal a už jsme ujížděli do zoo. Seděl mi na klíně, živě se zajímal o krávy, kolem kterých jsme projížděli, občas se otočil, aby mi mohl nahlédnout do obličeje. Když jsme dorazili domů, odnesl jsem ho do bytu, protože klec ještě nebyla hotová, a já se tedy rozhodl, že N’Pongo stráví několik dní v ložnici pro hosty. Okamžitě si svými vznešenými a zdvořilými způsoby získal jak matku, tak Jacquii a netrvalo dlouho a už se rozvaloval na pohovce, ty dvě mu snášely kdejakou pochoutku a nahoru se jeden po druhém trousili zaměstnanci zoo, aby mu složili poklonu, jako kdyby to byl nějaký černý potentát. Měli jsme už předtím v bytě jednou šimpanze Chumleye a učinili jsme trpkou zkušenost, že pro takového opičáka je pouhou hračkou nadělat z civilizovaného lidského příbytku něco, co silně připomíná kráter po výbuchu bomby, a tak jsem N’Ponga sledoval jako ostříž. Když už ho polehávání na pohovce začalo nudit, rozhodl se vydat se na okružní cestu pokojem a prozkoumat všechny zajímavosti. Začal pomalu přecházet místností jako černý profesůrek po muzeu, tu se zastavil u nějakého obrázku, tam zase pohladil drobný ozdobný předmět, ale dotýkal se všeho velmi jemně, nehrozilo nejmenší nebezpečí, že něco rozbije. Po tom, nač jsem byl zvyklý u Chumleye, jsem byl N’Pongovým bezvadným chováním přímo unesen. Když tak člověk opičáka pozoroval, mohl by si docela klidně myslet, že vyrostl v lidském příbytku. Kromě jednoho nepatrného prohřešku, vyčural se totiž na podlahu (a člověk po něm přece nemohl chtít, aby věděl, že tohle se v lepších kruzích nedělá), se choval přímo vzorně, takže když jsme ho dávali spát, snažila se mě už matka ze všech sil přesvědčit, abychom si ho v bytě nechali napořád. Já už dostal jednu lekci od Chumleye, a proto jsem k matčiným prosbám zůstal hluchý.

Pochopitelně že N’Pongo po sobě pokoj pro hosty nezanechal v takovém stavu, v jakém se do něj nastěhoval, ale s tím se už muselo počítat. I když se choval příkladně, bylo to přece jen ještě mládě a od toho se nedá očekávat, že se začne automaticky chovat civilizovaně jen proto, že se octne v lidském příbytku. Když tedy pokoj opouštěl, zanechal po sobě spoustu památek. Na jedné stěně bylo například něco, co připomínalo mapu japonského souostroví nakreslenou pod obraz zpitým mořským vlkem. Byla parádně vyvedená šarlatovou barvou, logický to důsledek mé domněnky, že N’Pongo by si třeba rád dal trošku malinového kompotu. Kompot mu moc chutnal a důkazem jeho nadšení ze zpestření jídelníčku byla zmíněná mapa Japonska. Všude bylo také plno slámy; kromě parafínu neznám nic, co by dokázalo proniknout jako nějaký parazit do každičké skulinky a škvírky tak rychle, že nestačíte ani mrknout. Ještě několik měsíců poté, co se od nás N’Pongo odstěhoval, jsme se hostům omlouvali za podlahu, protože v pokoji to přes veškeré luxování vypadalo jako v pivnici ze šestnáctého století. Kromě toho knoflík, který jsme měli na dveřích místo klasické kliky, svíral s dveřmi dost ostrý úhel, protože opičák se jednou po jídle rozhodl odejít za mnou ven. Protože věděl, že knoflík nějakým záhadným způsobem otvírá dveře, ale nebyl si přitom jistý, jak se s ním manipuluje, začal za něj prostě vší silou tahat. Když jsem se bezúspěšně pokoušel zase knoflík narovnat, uvědomil jsem si, že N’Pongovi jsou vlastně teprve dva roky a že s léty mu bude úměrně narůstat i síla.

Zvlášť zajímavé bylo, jak odlišným způsobem se stavěl k věcem a reagoval na situaci. Jakmile si například šimpanzí mládě jednou zvykne, že ho pouštíte ven z klece, a pak ho zase

zavřete, začne se chovat jako výřečná hrdinka klasické řecké tragédie, trhá si srst, válí se vzteky bez sebe po zemi, ječí jakoby ho na nože brali a dupe po každém volném kousku dřevěné podlahy. Ale N’Pongo byl úplně jiný. I když se mu to nelíbilo, přijal opětovné uvěznění v kleci jako nevyhnutelnost. Pokoušel se vás sice přimět, abyste od svého úmyslu upustili, ale jakmile se jednou přesvědčil, že tomu neujde, dobrovolně se podřídil. Jestliže vás viděl odcházet pryč, pouze si několika ostrými, poněkud rozladěnými výkřiky zaprotestoval, přestože průměrný šimpanz stejného věku a podobných životních zkušeností by hystericky vyváděl celé hodiny. Díky hezkému zjevu, dobré náladě a vychování i obrovskému smyslu pro humor se N’Pongo brzy stal miláčkem celého zoo. Když bylo odpoledne hezky, vyváděli jsme ho na trávník k tisovému živému plotu, kde se předváděl obdivovatelům: buď se tvářil unyle a potloukal se bez cíle po trávníku, nebo se zlověstným svitem v oku kul pikle, jak přimět nějakého návštěvníka, aby na něj namířil fotoaparát a on se mohl v kritickém okamžiku rozběhnout, popadnout nešťastníka za nohu a podtrhnout mu ji. Nesmírně si v této činnosti liboval a většinou to skončilo tak, že návštěvník si ze zoo odnášel pochroumané plotýnky a obrázek zcela prázdného trávníku.

Za rok vyrostl do dvojnásobné výšky a já si řekl, že se mu pokusím sehnat družku, i kdybych měl třeba krást. Neuznávám žádné zoo, které si, není-li na tom zrovna finančně bledě, pořizuje zvířata jen proto, aby je mohlo předvádět publiku, a jinak se zvířatům, zejména pak lidoopům, nijak nesnaží obstarat partnera. Dokud jsou totiž lidoopi ještě malí, nic se neděje, protože berou lidi ve svém okolí za příslušníky své adoptivní, i když trošičku výstřední rodiny. Ale když časem zesílí, je nutné přestat s nimi zacházet příliš familiárně, pokud tedy člověk není úplně na hlavu padlý. Když vám totiž taková tříletá či čtyřletá gorila, šimpanz nebo orangutan podtrhne nohu, nebo vám skočí z výšky rovnou za krk, není to žádná legrace, přestože to dělá proto, že si nemá s kým jiným hrát. Jestliže zůstane i nadále bez druha, bude si s vámi takhle chtít hrát i tehdy, až jí bude jedenáct či dvanáct, a třebaže to může být tvor velice mírný, můžete na to vzít jed, že vás to bude stát přinejmenším zlámanou nohu, ne-li dokonce vaz. Necháte-li tedy takové přítulné a zdravím kypící zvíře žít o samotě a připravíte ho tak jak o lidskou, tak o zvířecí společnost, není divu, stane-li se z něj tvor nevrlý a melancholický. A protože jsem se nechtěl koukat, jak N’Pongo pomalu degeneruje v takového toho impozantního, leč nekonečně smutného a osamělého antropoida, jaké občas vídávám po zoologických zahradách (a to i takových, které mají dostatek prostředků, aby zvířeti mohly opatřit partnera), řekl jsem si, že je čas sehnat mu manželku, i když jsem přitom věděl, že na ni nejspíš nebudeme mít. Zatelefonoval jsem obchodníkovi, který nám prodal N’Ponga, zda nemá možnost opatřit nám gorilí samici. Sdělil mi, že mu právě jednu nabídli, je prý o rok o dva mladší než N’Pongo, ale vzhledem k současné politické situaci v Africe šly ceny nahoru, chce za ni proto patnáct set liber. Následovaly dva dny plné sebezpytování. Věděl jsem moc dobře, že si nemůžeme dovolit vyplatit takovou sumu najednou na dřevo, ale na splátky bychom to utáhnout mohli. Zavolal jsem obchodníka znovu, zda by nám zvíře nechal na splátky. Budiž mu všechna čest, souhlasil, a že nákupčí nám prý zvíře do týdne dopraví na Jersey. Hrozně jsem si oddychl. Celé zoo se zatajeným dechem čekalo na ten slavný den. Pod vlivem kousavější rozmluvy s ředitelem banky jsem nechal za ten týden udělat kasičku s nápisem: KOUPILI JSME NANDY NA DOPLŇKOVOU PŮJČKU A PROSÍME VÁžENÉ NÁVŠTĚVNÍKY, ABY NÁM POMOHLI DODRžET SPLÁTKY.

Nandy dorazila skrčená v bedně, jež by podle mého názoru musela být těsná i veverce. Podobně jako N’Pongo i ona vypadala výborně, srst měla lesklou, byla hezky vykrmená a kůži měla hebkou jako satén. Ale vůbec největší dojem na mě hned zpočátku udělaly její oči. Jak jsem už říkal, N’Pongo měl oči malé a zapadlé, vychytralé a plné veselí. Nandy je měla velké a blýskavé, a když jimi zakoulela, zasvítila jí bělma. Byly to však ustrašené oči a nikdy se na člověka nepodívaly zpříma. Nandy měla pohled zvířete, jež sice člověka moc nepoznalo, ale i

přes své omezené zkušenosti nemělo sebemenší důvod mu důvěřovat nebo ho respektovat. Jakmile jsme ji vypustili z bedny, okamžitě jsem poznal proč: Nandy měla na hlavě jizvu dlouhou dobrých osmnáct centimetrů. Když ji chytali, musel jí nějaký přílišný horlivec a velký hrdina zasadit ránu mačetou a rozseknout jí hlavu jako břitvou. Mačeta se zřejmě jenom svezla, jinak by Nandy měla hlavu určitě vejpůl. A jestliže se jí od člověka dostalo takového přivítání, není divu, že byla poněkud nespolečenská. Obrovská rána se už dávno zahojila a Nandy zůstala památka v podobě dlouhé bílé jizvy, jež jí prosvítala chlupy na hlavě a připomínala tu podivnou a nesmyslnou imitaci pěšinky, kterou si tolik Afričanů vysekává břitvou ve vlasech.

Prvních čtyřiadvacet hodin jsme ji nechali v oddělené kleci, aby si trošku zvykla. Klec stála vedle N’Pongova příbytku, aby Nandy na svého budoucího manžela viděla, ale jevila o něj stejně pranepatrný zájem jako o nás. Když na ni člověk promluvil a snažil se jí hledět přímo do obličeje, uhýbala pohledem a do očí se vám podívala pouze na okamžik, jen co zjistila, co máte asi za lubem. Když se nakonec přesvědčila, že za pletivem, jež nás rozdělovalo, je před námi relativně v bezpečí, otočila se k nám zády. Tvářila se tak smutně a ustrašeně, že ji člověk toužil vzít do náruče a pochovat, ale protože jí kdysi hrozně ublížili, bylo to asi to poslední, po čem bažila. Odhadoval jsem, že i s pomocí N’Pongova příkladu, který choval k lidem sympatie, nám to bude trvat dobrého půl roku, než se nám podaří získat její důvěru.

I když v nás všech hlodaly velké obavy, vypustili jsme ji ráno s velkou slávou k N’Pongovi. N’Pongo si už tak zvykl a stal se z něj takový extrovert, že si zcela určitě myslel, že jedinou gorilou na světě je on a všichni lidé jsou jeho kamarádi. Nevěděli jsme, jak bude na Nandinu zasmušilost a antipatie k člověku reagovat. Ačkoli ji měl celých čtyřiadvacet hodin v sousední kleci, neprojevil o její přítomnost sebemenší zájem. Když tedy přišel ten dlouho očekávaný okamžik a ti dva se měli konečně seznámit, stáli jsme připraveni opodál s vědry vody, košťaty, sítěmi a holemi, kdyby snad zásnuby nevzaly onen romantický spád, který by člověk čekal, jsa ovlivněn červenou knihovnou. Jakmile bylo všechno přichystáno, otevřeli jsme spojovací dveře a Nandy, tváříc se silně nedůvěřivě, prolezla do N’Pongovy rezidence, která jí ve srovnání s její klíckou musela připadat jako hotový palác. Uvnitř se otočila zády ke zdi, s očima těkajícíma sem a tam si čapla na bobek, ve tváři zvláštní podezřívavý, přesto však bojovný výraz. Konečně se tedy octla ve společné kleci s N’Pongem, ale ten jenom posedával dál na větvi a sledoval ji se stejným výrazem nezájmu a nedůvěry, jako to dělával, když jsme mu přinesli nějaké neznámé jídlo. Bylo vidět, že Nandy je o hodně menší než on, že je vlastně poloviční. Oba dřepěli, nehnutě si jeden druhého několik minut prohlíželi, zatímco my venku začali znova rychle kontrolovat, zda všechny kbelíky s vodou, sítě, hole a tak dále jsou skutečně na dosah ruky.

Byl to velice napjatý okamžik; obě zvířata byla jako přibitá a my zrovna tak.

Nezasvěcenému divákovi by celá scéna nejspíš připomínala nějaký obzvlášť bizarní výjev z muzea paní Tussaudové. Potom N’Pongo natáhl tu svou černou ruku s prsty jako dlouhé venkovské klobásy, chytil se pletiva a opatrně slezl na zem. Na chviličku se zastavil, začal prozkoumávat hrst pilin, jako kdyby tu věc viděl poprvé v životě, pak nedbalým klátivým krokem opsal půlkruh, došel k Nandy, a aniž se na ni vůbec podíval, popadl ji bleskově dlouhou svalnatou rukou za pačesy, vykrákal ji a odběhl na druhý konec klece jakoby nic. Nandy byla od přírody vždycky trošku pomalejší, a nejspíš jí to už zůstane -, a než jí došlo, co se vlastně stalo, byl už N’Pongo na dva metry od ní, takže cenit zuby a rozhořčeně mručet jí už bylo moc málo platné. V prvním kole tedy zvítězil N’Pongo, ale já si řekl, že bychom ho měli trošku usměrnit, než si ten samčí nafoukanec začne o sobě myslet bůhvíco. Nechali jsme vědra i sítě a přinesli na kolbiště dvě velké mísy s množstvím šťavnatého ovoce. Jednu dostal on, druhou Nandy. N’Pongo tu svou nejdřív bedlivě prozkoumal a očividně došel k názoru, že Nandy má něco lepšího, odkráčel proto, že se na to podívá. Na okamžik zavládlo napětí, ale Nandy, pořád ještě uražená,

že ji prve tak neslýchaným způsobem vytahal za vlasy, přivítala jeho snahu prozkoumat jí obsah mísy tak bojechtivě, že N’Pongo, jenž byl v jádru dobrák a zbabělec, se stáhl zpátky k vlastním dobrotám. Další půlhodinu se každý spokojeně cpal na svém konci klece. V noci spal N’Pongo jako obvykle na dřevěné palandě a Nandy, jež vypadala jako sufražetka, která dostala pořádně na frak, se stočila do klubíčka na podlaze. Celý druhý den pak ti dva spolu sváděli drobné souboje o to, co kdo smí a nesmí. Vytvářeli si jakýsi diplomatický protokol. Smí se například Nandy houpat na laně, když N’Pongo sedí na trámu, na němž je lano uvázané? Smí jí N’Pongo krást mrkev, i když sám dostal větší? Bylo to sice naivní jako všeobecné volby, ale desetkrát zajímavější. Než však nastal večer, vydobyla už Nandy pro gorilí samičky rovnoprávnost, a tak se nakonec s N’Pongem o dřevěnou palandu podělili jako rovný s rovným. Podle toho, jak se N’Pongo k Nandy tulil, jsem si řekl, že proti takovéhle okupaci své ložnice asi moc nenamítá.

Od začátku bylo jasné, že tohle manželství dopadne dobře. Každý měl sice úplně jinou povahu, ale oba se očividně navzájem zbožňovali. Zatímco N’Pongo se choval jako

nenapravitelný šašek, Nandy byla daleko tišší, introvertnější a opatrnější povaha. N’Pongo ji věčně pošťuchoval a škádlil, ne snad ze zlomyslnosti, ale z čistého smyslu pro humor, a zdálo se, že Nandy to také tak bere. Občas ovšem jeho dobromyslné poštívání vedlo k různicím. Nandy si musela připadat jako žena příslovečného věčného vtipálka a veselé kopy. Když už to nemohla vydržet, vždycky se strašně rozčilila, s očima sršícíma hněvem a s tlamou dokořán ho začala honit po kleci a N’Pongo před ní utíkal a hystericky se přitom chechtal. Pokud ho chytla, pustila se do něj pěstmi, zatímco on ležel na zemi schoulený do klubíčka. I když měla značnou sílu, mohla se stejně dobře snažit namlátit kusu betonu. N’Pongo jen tak ležel, nechal se bít, smál se na celé kolo a oči mu rošťácky svítily. Jakmile ji přestalo bavit pokoušet se dát tomu svalnatci za vyučenou a odkolébala se na druhý konec klece, N’Pongo se posadil, smetl si z kožíšku piliny, zabubnoval si vítězoslavně na hrudník nebo na břicho, založil ruce a pak seděl, oči mu jen hrály a už zase usilovně přemýšlel, jak manželku znovu dohřát.

To, že se nám podařilo získat párek tak cenných a vzácných zvířat, jsem považoval za pěkný úspěch, ale zároveň jsem také zjistil, že od této chvíle budeme žít v neustálém strachu o jejich zdraví a spokojenost. Stačilo, aby si některá z goril nabrala do nosu piliny a rozkýchala se, a my hned propadali obavám a zoufalství, zda to nevěští zápal plic nebo nedejbože něco ještě horšího. Stolice našich goril se stávala předmětem každodenní konverzace. Nechal jsem po zoo nainstalovat složité sdělovací zařízení, protože i když je naše zoo malé, sehnat někoho ve chvíli, kdy ho zrovna nutně potřebujete, trvá někdy dost dlouho. A tak byly na několika strategicky důležitých místech připevněny na stěnu malé černé skříňky, jimiž se ošetřovatelé mohli dorozumívat s kanceláří a vedení zoo se zaměstnanci. Jeden takový přístroj jsme měli dokonce i v bytě, aby mě podřízení mohli kdykoli informovat, co se děje, nebo zalarmovat, jakmile se něco přihodilo. Jednou jsem ale málem začal pochybovat, zda vůbec bylo moudré takové zařízení kupovat. Tehdy u nás zrovna byli nějací lidé na večeři. Nebyli to nijak zvlášť dobří známí a uprostřed takové té zasvěcené konverzace o ničem, kterou člověk musí občas vytrpět, ozvalo se najednou v černé skřínce varovné zapraskání, a než jsem stačil vyskočit a přístroj vypnout, pronesl nějaký duch ze záhrobí:

“Pane Durrell, ty gorily už maj zasejc běhavku.”

Neznám nic, co by lépe dokázalo zarazit další konverzaci. Nicméně N’Pongo s Nandy rostli jako z vody a k naší nevýslovné radosti si neuhnali žádnou z těch nemocí, jichž jsme se tak obávali.

Ale pak N’Pongo poprvé vážně onemocněl. Chystal jsem se zrovna odletět na tři neděle do jižní Francie na jakési pracovní prázdniny; měl s námi totiž jet i jeden producent od BBC a my doufali, že se nám ho podaří zpracovat, aby se pustil do filmu o životě v Camargue. Hotely byly

zamluvené, měli jsme sjednané schůzky s kdekým, toreadory počínaje a ornitology konče, a všechno se zdálo probíhat zcela hladce a bez větších zádrhelů. Čtyři dny před odjezdem to najednou začalo vypadat, že N’Pongo není ve své kůži. Totam bylo jeho šaškovské veselí; polehával na podlaze nebo na palandě, objímal si rukama tělo, civěl do prázdna, téměř nejedl a i mléka pil jen tolik, že se jen taktak udržel při životě. Až na akutní průjem neměl žádné symptomy. A tak se honem dělaly testy i všechno, co poradili příslušníci stavu veterinářského i lékařského, ale co opičákovi je, zůstávalo pořád záhadou. Jako všichni lidoopi ubýval i on strašidelnou rychlostí na váze. Druhého dne přestal žrát vůbec a odmítal už i mléko, takže jsem do něj nemohl vpravit žádná antibiotika. Jeho tvář se nám téměř před očima scvrkávala a sesychala a silné tělo rapidně sláblo. Z pyšně zakulaceného bříška zbyla teď jen vpadlá prohlubeň, na které byly vidět pouze žebra. Průjem byl už značně zakrvavělý a myslím, že většina z nás už pomalu ztrácela naději. Říkali jsme si, že kdyby pozřel alespoň něco, nabral by trošičku sil a mohl té záhadné chorobě vzdorovat a vyhrabat se trochu z té hrozné melancholie, jež se ho postupně čím dál víc zmocňovala, jak tomu většinou u nemocných antropoidů bývá.

Odjeli jsme s Jacquie do St. Helieru a bloumali po tržišti mezi pestrobarevnými stánky obklopujícími rozkošnou viktoriánskou kašnu se sádrovými andělíčky, netíkem a palácovou gardou v podobě buclatých šarlatových rybiček. Nemohli jsme se pořád rozhodnout, co by tak mohlo opičákovi zachutnat, protože i za normálních okolností měl na jídelníčku fantastický výběr dobrot. A tak jsme nakoupili horu tropického ovoce a zeleniny, i když nás to přišlo na dost peněz. Měli jsme těch exotických lahůdek už plné ruce, ale já si najednou všiml, že ve stánku, kolem něhož jsme právě šli, prodávají obrovské zelenobíle žíhané melouny. Někomu tenhle obyčejný meloun nechutná, ale já osobně ho mám daleko radši než žlutý meloun, který se v Anglii obvykle servíruje. Najednou mě napadlo, zda by to světle růžové, křupavé, vodnaté masíčko s lesklými černými zrníčky N’Pongovi třeba nezachutnalo. Pokud jsem věděl, v životě ještě meloun nejedl. Přidali jsme tedy k nákladu gigantický meloun a vrátili se do zoo.

N’Pongo na tom byl už dost bledě, vůbec nejedl a nepil. Jeremymu se pouze podařilo dostat do něho trošičku odstředěného mléka. Použil totiž lsti a vetřel mu do dásní rozdrcený penicilin. Ten se pochopitelně rozpustil, N’Pongovi nechutnal, a tak byl opičák rád, že si může několika hlty mléka vypláchnout tlamu. Začali jsme mu předkládat jednu dobrotu z trhu za druhou, ale on na vše vrhl jediný apatický pohled a odmítl jak skleníkové hrozny, tak avokádo a jiné pochoutky. Pak jsme mu uřízli plátek melounu a on poprvé projevil známky zájmu. Nejdřív do melounu dloubl prsty, ale pak se naklonil a opatrně ho očichal. Vzápětí dílek popadl a k naší nevýslovné radosti se do něj pustil. Neměli jsme sice důvod k přílišnému optimismu, protože meloun prakticky neobsahuje žádné živiny, ale aspoň se nám podařilo vzbudit v něm znovu zájem o jídlo. Teď šlo o to do něj vpravit antibiotika, protože podle názoru učeného konzilia měl jakousi formu kolitidy. A protože i nadále odmítal polknout jakoukoli tekutinu, do které bychom mu mohli lék přimíchat, nezbývalo než mu penicilin píchnout.

Vylákali jsme ho z klece ven, ale Nandy jsme nechali zavřenou.

I když byl teď N’Pongo zesláblý jako moucha, úplně nám stačilo, že se budeme muset potýkat s ním, a nijak jsme netoužili, aby mu pomáhala jeho teď už velice silná manželka. N’Pongo se posadil v pavilónu savců na podlahu na bobek a začal se kalnýma vpadlýma očima rozhlížet kolem sebe. Z jedné strany si k němu přičapl Jeremy se zásobou melounu a pokoušel se upoutat jeho pozornost, zatímco já si z druhé strany rychle připravoval injekční stříkačku. N’Pongo mě s mírným zájmem sledoval a jednou natáhl ruku a pokusil se dotknout stříkačky. Když jsem byl připravený, začal ho Jeremy lákat na kousek melounu, a jakmile opičák otočil hlavu, vrazil jsem mu jehlu do stehna a zatlačil na pístek. Nedal vůbec najevo, že by si toho všiml. Poslušně se nechal odvést do klece, odebral se s kouskem melounu na palandu, lehl si na

bok, stočil se do klubíčka, založil ruce a začal civět do zdi. Druhého dne ráno bylo vidět, že je na tom trošičku líp, a tak jsme trik opakovali a podařilo se nám píchnout mu další injekci. Celý den nám připadalo, že je na tom pořád stejně, a ačkoli snědl kousek melounu a vypil trošku odstředěného mléka, nezdálo se, že by se jeho stav nějak radikálně lepšil.

Byl jsem v pěkném dilematu. Za čtyřiadvacet hodin jsem měl odjet do Francie, kde už čekaly desítky pomocníků a poradců. I BBC brala výpravu jako hotovou věc. Kdybych ji teď odložil, zkomplikoval bych spoustě lidí pro nic za nic život. Na druhé straně jsem však měl pocit, že nemůžu odjet, dokud nebudu bezpečně vědět, že to buď vzalo definitivní obrat k lepšímu, nebo že N’Pongovi už nic nepomůže.

Den před odjezdem se začal najednou vzpamatovávat. Začal pít sunar a jíst všelijaké ovoce. Večer bylo vidět, že už je mu podstatně líp a také poměrně hodně jedl. Zašel jsem za ním ještě jednou časně ráno, protože o půl deváté mi letělo letadlo do Dinardu. Seděl na palandě, a přestože vypadal pořád ještě velice vychrtle a zuboženě, měl v očích jiskru, kterou jsem tam už několik dní neviděl. Jedl docela dobře, pil sunar a já měl pocit, že se to konečně obrátilo k lepšímu. Odjel jsem na letiště a odletěl do Dinardu, odkud jsme se autem vydali do jižní Francie. Nechal jsem se o N’Pongově rekonvalescenci pravidelně informovat, i když mě mezistátní hovory s Jersey stály pěkné peníze, ale pokaždé jsem se dozvídal, že je na tom čím dál líp, a když mi Jeremy řekl, že opičák vypil půl litru sunaru a snědl tři řezy melounu, dva banány, jednu meruňku, tři jablka a bílek z osmi vajíček, věděl jsem, že už se není čeho bát.

Než jsem se vrátil z Francie, nabral zase zpátky ztracenou váhu, a když jsem za ním zašel do pavilónu savců, zdravil mě už zase jako kdysi. Veliký, černý a kulaťoučký, s očima blýskajícíma rozverností, snažil se mě přilákat blíž k pletivu, aby mi mohl ukroutit všechny knoflíky na kabátě. Když jsem ho tak pozoroval, jak se rozvaluje na zádech a zuřivě tleská, aby upoutal mou pozornost, pomyslel jsem si, že i když zvířata přinášejí člověku radost a uspokojení, nehledě na to, jak velice potřebná věc je jejich odchov v zajetí, jde vlastně o dvousečnou zbraň, protože v té úzkosti, kterou člověk prožívá, když mu zvíře onemocní, si často klade otázku, proč se do toho vůbec pouštěl.

8/ ZVÍŘATA POD PATRONÁTEM

Vážený pane Durrelle,

jistě Vás velice překvapí, že Vám píše někdo, koho ani neznáte.

Naše zoo existuje už pátým rokem. Po celou tu dobu jsme se neúnavně snažili dosáhnout cíle, který jsme si předsevzali, totiž vytvořit sbírku zvířat, jimž ve volné přírodě hrozí vyhynutí. Příkladem těchto ohrožených zvířat mohou být naši šimpanzové či párek jihoamerických tapírů, ale pravděpodobně nejvýznamnějším exemplářem naší sbírky je párek goril. Jsme na něj nesmírně hrdí. Kromě něj jsme během minulého roku získali i další nesmírně cenné přírůstky. Některá zvířata se však nedají vždycky získat odchytem či koupí, a proto jsme nedávno výměnou za pštrosa dostali binturonga, zvláštní malé zvíře s dlouhým chápavým ocasem, které se podobá medvědovi a pochází z Dálného východu, a medvěda brýlatého, jehož jsme pokřtili jménem Pedro.

Medvěd brýlatý je jediným zástupcem medvědovitých na jihoamerickém kontinentě. žije na poměrně malém území vysoko v Andách. Bývá černavě hnědý, kolem očí má plavé nebo skořicové zabarvení připomínající brýle a na bříšku podobně zbarvenou vestičku. Dorůstá do stejné velikosti jako medvěd černý, ale když jsme Pedra dostali, bylo to ještě mládě o nic větší

než dospělý křepelák. Brzy jsme se přesvědčili, že Pedro je směšně krotký a vůbec nejradši má, když člověk prostrčí ruce mřížemi, vezme ho za packy a dovolí mu cpát se nezřízeně čokoládou. Je to hrozný komediant a některé jeho pózy, jednu nohu na kládě, opřený ležérně o mříže, přední tlapy bezvládně svěšené, nemohou člověku nepřipomenout ty plytké elegantní mladé floutky, jež lze vídat na různých koktejlových party. Pedro brzy objevil, že některé jeho kousky

mnohonásobně zvyšují přísun čokolády a bonbónů, a tak nastudoval jakýsi taneček. Postavil se vždycky na zadní, zaklonil se co nejvíc dozadu, jen taktak že se nepřekotil, a začal se točit. Byl to jakýsi valčík pozpátku. Ještě se nestalo, že by se mu tanečkem nepodařilo obecenstvo rozveselit. Aby se v kleci nějak zabavil, pověsili jsme mu od stropu velký prázdný sud bez vík. Sud tvořil jakousi kulatou houpačku a Pedro se na ní velice vydováděl. Vždycky kolem ní chvilku běhal a pak hups po hlavě dovnitř, až se sud divoce rozhoupal. Občas se rozběhl trošku moc, proletěl na druhou stranu a přistál na zemi. Měl-li poněkud filozofičtější náladu, vlezl si dovnitř, lehl si, cucal si packy a hlasitě si pro sebe bzučel, že to vypadalo, jako by se v sudu skrývalo pořádné dynamo.

Zpočátku bydlel v provizorní kleci, ale protože jsme doufali, že se nám jednou podaří sehnat mu nevěstu, museli jsme mu postavit novou. V době, kdy se stará klec rozebírala a nový příbytek se teprve stavěl, musel být Pedro zavřený ve velké bedně. Zpočátku měl sice obrovské výhrady, ale jakmile jsme bednu přestěhovali do sousedství skladu ovoce a kuchyně, kde se zvířatům připravovala potrava, došel k názoru, že to koneckonců není tak špatný život. Z bedny viděl neustále na všechen kuchyňský personál a každý, kdo šel kolem, neopomněl prostrčit mřížemi nějaké to chutné sousto. A pak, pouhé dva dny před nastěhováním do nového příbytku, se to stalo. Seděli jsme zrovna s Jacquii a jedním známým doma a vychutnávali v klidu šálek čaje, když tu ve sdělovacím zařízení zaharašilo a Cathin hlas pronesl stejně nevzrušeně, jako by ohlašoval příchod pošťáka:

“Pane Durrelle, já jenom abyste věděl, že Pedro pláchl.”

Víte, když k nám Pedro přišel, byl sice malý, ale rostl jako z vody a v té době to už byl pořádný chlapák. Přestože pořád vypadal až směšně krotce, obávám se, že medvědi jsou jedni z mála tvorů na téhle planetě, jimž se za žádných okolností nedá nikdy věřit. A tak mi tahle novina mírně řečeno dělala starosti. Seběhl jsem dolů a vyběhl zadními dveřmi ven. Na přístavku s plochou střechou, v němž byla umístěna vývařovna pro zvířata a sklad ovoce, jsem spatřil Pedra. Proháněl se po střeše a považoval to za největší švandu svého života. Naneštěstí na střechu ústilo jedno z hlavních oken našeho bytu, a kdyby se dostal dovnitř, mohl by tam udělat pěknou paseku. Pedro zcela očividně nevěděl, co je to sklo, a já sledoval, jak doklusal k oknu, vztyčil se na zadní a dychtivě se vrhl vpřed. Okno bylo naštěstí staromódní, vytahovací, se spoustou malých tabulek, a tak zteči odolalo. Být to velká tabule, proletěl by dovnitř a nejspíš by se ošklivě pořezal. Ale takhle od okna odskočil a tvářil se poněkud užasle: ta zdánlivě perfektní cesta dovnitř byla zatarasena jakousi neviditelnou hmotou. Oběhl jsem přístavek k místu, kde stála Pechova bedna, a pokusil se vyšoupnout dvířka, ale ta se pochopitelně zasekla, jak už to v podobných krizových situacích bývá. Pedro přiklusal, koukl na mě přes okraj střechy a zřejmě si řekl, že by mi měl jít pomoct, ale asi mu to připadalo přece jen trošku vysoko, a tak se nemohl odhodlat skočit dolů. Zápolil jsem dál s neposlušnými dvířky, když tu se objevil Shep se žebříkem.

“Bez žebříku ho dolů nedostaneme,” prohlásil, “bojí se skočit.”

Opřel žebřík o zeď, zatímco já se rval dál se zaseklými dvířky. Pak se na scéně objevil Stefan a spěchal mi na pomoc, když vtom Pedro objevil, že je tu žebřík. Vykřikl radostné “húúúp”, sjel po něm jako cirkusový akrobat a přistál na hromadě Stefanovi u nohou.

Stefan nebyl ničím ozbrojený a já na tom nebyl o nic líp, ale on si naštěstí zachoval chladnou hlavu a udělal jedinou správnou věc: zůstal nehnutě stát. Pedro se sebral, a když viděl,

kdo to vedle něj stojí, slabě zamručel, postavil se na zadní a položil Stefanovi přední pracky na ramena. Stefan o poznání zesinal, ale ani se nepohnul. Rozhlížel jsem se zoufale po něčem příhodném, čím Pedra praštit, kdyby se nedejbože rozhodí do Stefana pustit, ale Pedro neměl nejmenší zájem na někoho útočit. Dal Stefanovi svým růžovým jazykem dlouhou a velice vlhkou pusu, spustil se zpátky na všechny čtyři a začal klusat dokolečka kolem bedny jako vzrušený pes. Snažil jsem se pořád ještě bezmocně vyšoupnout dvířka, když tu se Pedro přepočítal. Uprostřed jedné obzvlášť ladné a zamotané arabesky vletěl rovnou do kuchyně. V příštím okamžiku za ním Stefan zabouchl dveře a uprchlík byl konečně pod zámkem. Uvolnili jsme nepoddajná dvířka, přistrčili bednu ke kuchyňským dveřím, otevřeli a Pedro se bez protestů vrátil do svého příbytku. Stefan okamžitě zmizel; šel si spravit nervy šálkem silného čaje. Za dva dny jsme Pedra vypustili do nového prostorného domova. Byla radost se na něj koukat, jak běhá po kleci, prozkoumává každý koutek a točí se samou radostí z té spousty místa jako holub na báni.

Pořídíte-li si zoo, v tu ránu se jako zázrakem přestanete soužit s problémem, co dát komu k vánocům, narozeninám a výročím. Začnete si totiž dávat navzájem zvířata. Každému manželovi, jenž si za dlouhých bezesných nocí marně láme hlavu, co darovat ženě k vánocům, narozeninám a podobným příležitostem, vřele doporučuji opatřit si zoo. Bude mít rázem po starostech. Když mi tedy matka, sekretářka i tři zaměstnanci jeden po druhém chodili připomínat, že dvanácté výročí našeho sňatku s Jacquii se hrozivě a neodkladně blíží, posadil jsem se nad hromadu nabídek od obchodníků se zvířaty a začal zkoumat, jaké zvíře koupit, aby jednak potěšilo Jacquii, jednak obohatilo naše sbírky. Celá věc měla ještě jednu výhodu. Mohl jsem totiž utratit daleko víc než obvykle a nemusel se bát, že se mi bude pořád předhazovat;, jaký jsem rozhazovačný. Po několika hodinách slastného přemítáni jsem se nakonec rozhodl, že to budou dva párky korunáčů velkých, o kterých jsem věděl, že je Jacquie dávno touží mít. Jsou to největší zástupci holubovitých a určitě i jedni z nejhezčích. Mají světle modré peří, šarlatové oči a velké korunky z peří. Kolik jich ještě žije volně, nikdo přesně neví, ale protože je lidé bezohledně střílejí kvůli masu i peří, je docela dobře možné, že i oni se za pár let objeví na seznamu zvířat, jimž hrozí vyhubení. Všiml jsem si, že momentálně nejlacinější korunáče nabízí jakýsi obchodník z Holandska. Mám náhodou Holandsko i jeho obyvatele moc rád, a tak jsem si řekl, že by bylo dobré jet si korunáče vybrat osobně, protože, jak jsem v duchu argumentoval, měl bych příležitost vybrat skutečně ty nejlepší exempláře (ke svatebnímu výročí jen to nejlepší, že?) a zároveň navštívit pár zoo, poněvadž podle mého názoru holandské zoologické zahrady patří k nejlepším na světě. Uklidniv takto své svědomí, rozjel jsem se do Holandska.

Ale co čert nechtěl, zrovna toho rána, kdy jsem obchodníka navštívil, že si korunáče vyberu, došel mu párek orangutanů. Octl jsem se rázem v hrozné situaci. Za prvé jsem odjakživa orangutana toužil mít. Za druhé jsem věděl, že si ho nemůžeme dovolit. Za třetí jsem si moc dobře uvědomoval, že tihle roztomilí, ale choulostiví lidoopi se kromě jiných důvodů i vlivem poptávky v přirozeném prostředí tak masakrují, že do deseti let mohou vyhynout. Co jsem tedy měl jako přesvědčený zastánce ochrany divokých zvířat dělat? Udat jsem obchodníka nemohl, protože když už se mu jednou podařilo dostat orangutany do Holandska, neexistoval zákon, který by mu je zakazoval vlastnit. Byl jsem v hrozném dilematu. Na jedné straně jsem se přece nemohl na zvířata jen tak nezávazně podívat a pak je zanechat na milost a nemilost obchodníkovi, na druhé straně jsem je nemohl odkoupit a tak nepřímo podporovat nezákonný obchod se zvířaty.

To už mi ale otázka ochrany přírody strašila v hlavě tak silně, že jsem si s finanční stránkou celé věci přestal dělat starosti. I když jsem moc dobře věděl, jak to dopadne, přece jen jsem šel a nakoukl do bedny, ve které orangutánci seděli. Okamžitě jsem podlehl. Obě mláďata byla holohlavá a měla šikmé orientální oči. Sameček, jenž byl o něco větší než samička, vypadal jako nějaký zvlášť zlotřilý mongolský lapka, ale samička měla roztomilý a velice dojemný kukuč.

Jak už to bývá, obě opičky měly hrozně nafouklá bříška z té idiotské rýžové diety, kterou je lovci a obchodníci tvrdošíjně krmí, i když to není absolutně k ničemu, leda se zvířatům nadme žaludek a dostanou střevní potíže.

Opičky se krčily na slámě, objímaly se a jedna pro druhou představovala v tomhle příšerném světě plném hrůz něco důvěrně známého, něco, co se dá pochopit. Až na nadmutá bříška vypadaly obě zdravě, ale byly ještě hrozně malé, a tak mě hned napadlo, že to třeba nepřežijí. Stačilo se však podívat, jak na sobě visí a s děsem v očích mě sledují, a rozhodl jsem se, přestože jsem věděl, že tuhle rozmařilost budu mít pěkně dlouho na talíři. Posadil jsem se a vyplnil jsem šek.

ečer jsem zavolal domů, že všechno probíhá dobře a že se mi podařilo Jacquii koupit nejen korunáče, které chtěla, ale i dva páry moc hezkých bažantů. Jak to Jacquie s Cathou uslyšely, prohlásily obě svorně, že by mě neměly pouštět nakupovat zvířata samotného. Nemám ani ponětí, co je to rozpočet a proč prý kupuji bažanty, když moc dobře vím, že si to nemůžeme dovolit. Odvětil jsem, že jsou to velice vzácní bažanti a to je dostatečný důvod. Načež jsem se jen tak mezi řečí zmínil, že jsem koupil ještě něco.

A copak, dotazovaly se podezřívavě.

“Párek orangutanů,” řekl jsem vesele.

“Orangutanů?” vykřikla Jacquie. “Šílíš? Kolik stáli? A kam je dáš? Ty ses určitě zbláznil!”

Když se to dozvěděla Catha, prohlásila o mně totéž. Vysvětloval jsem, že orangutánci jsou tak miniaturní, že se málem vejdou do kapsy, a že je přece nemůžu nechat jen tak pojit u nějakého překupníka někde v Holandsku.

“Až je uvidíš, určitě se ti budou moc líbit,” řekl jsem přesvědčivě, ale Jacquie místo odpovědi jen posměšně frkla.

“No dobrá,” řekla nakonec odevzdaně, “jednou sis je koupil, tak se nedá nic dělat, ale navrhuji ti, aby ses vrátil domu dřív, než utratíš všechny naše peníze.”

“Vracím se zítra,” odpověděl jsem.

Druhého dne jsem odeslal korunáče a bažanty letadlem a sám jel se svými opičími svěřenci lodí. Přestože samička byla o maličko důvěřivější než sameček, obě opičky byly hrozně podezřívavé a plaché, ale po několika hodinách neustálého pobízení mi už braly pamlsky z ruky. Po dlouhém rozhodování jsem pokřtil samečka Oskar. Samičce jsem dal jméno Bali, protože jakžtakž připomínalo končiny, odkud orangutánci pocházeli. Jak jsem měl proboha vědět, že Jeremy na ta jména složí hloupou říkanku “Bali, Bali, Bali, kdy tě Oskar sbalí?”

Jet s nimi lodí jsem se rozhodl především proto, že pokud nemusím, nikdy necestuji letadlem. Jsem totiž pevně přesvědčen, že pilot, který se mnou zrovna letí, byl určitě právě propuštěn z blázince a navíc má akutní anginu pectoris. Říkal jsem si také, že cesta nebude tak uspěchaná, a budu mít tedy příležitost navázat se svými svěřenci bližší kontakt. V tom jsem se ostatně nemýlil, protože Bali se mě už přestávala pomalu bát, a než jsme přistáli, Oskar mě stačil dvakrát kousnout.

Jak jsem předvídal, jakmile jsem s těmi dvěma holohlavými zrzounky s nafouklým bříškem dorazil do zoo, všichni se do nich okamžitě zamilovali. Orangutánci byli ubytováni ve speciální kleci, kterou jim zatím vybudovali, a nebylo chvíle, aby za nimi někdo nezašel a nepřinesl jim nějaký mls. Teprve za měsíc začali projevovat známky opětovného sebevědomí a přestávali nás považovat za nebezpečné příšery. Stávaly se z nich rychle velmi svérázné osobnosti a brzo byli velice populární. Na tu jejich holou hlavu, zvláštní šikmé oči a

buddhovskou postavičku byl strašně komický pohled, a když se pustili do křížku, mohli jsme se potrhat smíchy. Dokážou totiž opsat nohou v kyčelním kloubu dokonalý kruh, což vypadá jako

totální popření všech zákonů anatomie, a tak byl na tyhle zápasy pohled k nezaplacení. Orangutánci lapali po dechu, drsně se pochechtávali, váleli se po slámě, drcali do sebe lavórovitými bříšky a ruce a nohy mívali tak propletené, že jste začali pochybovat, zda je vůbec dokážou zase rozmotat. Byl-li někdy Oskar moc surový, začala Bali protestovat tenoulinkým, sotva slyšitelným, na tak velké zvíře směšným pištěním.

Orangutánci rostli jako z vody a brzo jsme je museli přestěhovat. Jeremy jim do nové klece vymyslel a vlastnoručně vyrobil speciální kus nábytku, na kterém se mohli opravdu dosyta vydovádět. Bylo to něco jako dlouhý železný žebřík, zavěšený u stropu. Měl spoustu příček, za které se dalo zachytit, a opice si na něm moc užily. Dováděly na něm tak, že jim bříška brzo splaskla.

Povahově se naprosto lišily. Oskar byl od přírody drsná povaha. Přestože je v hloubi duše hrozný zbabělec, nepropásl nikdy jedinou příležitost vyvést nějakou neplechu. Byl z těch dvou očividně inteligentnější a několikrát nám dokázal, jak umí být vynalézavý. Oskar a Bali mají v kleci ve výklenku okno. Parapet jsme obložili shora prkny, takže tvoří jakousi plošinu, na níž se dá sedět a na kterou vede žebřík se železnými příčkami. Oskar se z jakéhosi záhadného a pouze jemu známého důvodu rozhodl, že by bylo dobré všechna prkna z parapetu odstranit. Pokoušel se na prkna postavit a tahat, ale neuspěl, protože mu bránila vlastní váha. Dlouho přemýšlel, jak prkna vyvrátit, a nakonec na to přišel. Považuji to za nejinteligentnější kousek, jaký jsem kdy u opice viděl. Zjistil, že horní příčka žebříku je asi pět centimetrů pod úrovní převislých prken. Kdyby tak mohl do mezery něco strčit a tlačit dolů, fungovalo by to jako páka, přičemž příčka by sloužila jako opora. A co se na to hodí líp než miska z nerez oceli? Než jsme zjistili, že mezi sebou máme lidoopa fachmana, měl už Oskar vypáčených šest prken. Hrozně se mu to líbilo.

Bohužel jako mnozí jiní lidoopi vypěstovali si Oskar i Bali některé dost odporné návyky, jako například pít moč svého druha. Zní to sice hrozně, ale orangutani jsou tak milá zvířata a dělají to tak zábavným způsobem, že si člověk nemůže pomoct a prostě se musí smát, když vidí, jak Oskar sedí na žebříku a mocným proudem močí, zatímco Bali dřepí pod ním, chytá ten nektar do dokořán otevřené tlamy, hlavu nakloněnou na stranu, s výrazem labužníka ho vychutnává a válí po jazyku, jako by se snažila určit, co je to za odrůdu a který ročník. Orangutani bohužel také rádi jedí vlastní výkaly. Pokud vím, tenhle zvyk mají pouze lidoopi, kteří žijí v zajetí. V přirozeném prostředí se orangutani neustále pohybují, navíc většinou pořád po stromech, takže moč a výkaly padají dolů a zvířata nic nesvádí, aby okusila, zda je to jedlé. Jakmile si to však v zajetí jednou navyknou, je tenhle zlozvyk prakticky nemožné zlomit. Zdá se, že jim to nijak neškodí. Mají-li ovšem nějaké střevní parazity, kterých se jich pokoušíte zbavit, jeden druhého a sami sebe neustále znovu a znovu infikují.

Dalším a z hlediska ochrany divokých zvířat důležitým přírůstkem naší sbírky byl párek haterií novozelandských. Těchto pozoruhodných plazů existovalo kdysi několik druhů, ale na Novém Zélandě samém byli již vyhubeni a přežívají pouze na několika skupinkách ostrůvků rozsetých při pobřeží. Novozélandská vláda je přísně chrání a pouze výjimečně dovolí odprodat nějaký ten kus do zoo. Za svého pobytu jsem novozélandským úřadům vysvětlil, o co se na Jersey pokoušíme, a oni se mě poněkud neuváženě zeptali, po jakém představiteli novozélandské zvířeny bych toužil nejvíc. Potlačil jsem nutkání říct “po všech”, a protože jsem nechtěl vypadat jako chamtivec, prohlásil jsem, že se moc zajímám o haterie. Příslušný ministr odvětil, že by se určitě našla cesta, jak mi jednu opatřit. Řekl jsem, že i když to vypadá, jako když se darovanému koni koukám na zuby, jedna haterie mi je k ničemu. Vysvětloval jsem, že mám v úmyslu zřídit chovatelskou stanici a chovatelství s jedním kusem je záležitost přinejmenším problematická. Nemohl bych dostat párek? Po příslušném zvážení mé prosby úřady rozhodly, že dostanu tedy párek. To byl vskutku parádní úspěch, protože pokud vím, jsme jediné zoo na světě, které dostalo

povolení k odchytu samečka i samičky těchto vzácných plazů.

Novozélandské klima je dost podobné jerseyskému. Když jsem si předtím prohlížel haterie po různých zoologických zahradách, zjistil jsem, že jsou vždycky umístěny v teráriu v pavilónu plazů, kde panuje teplota v rozmezí 23-27 °C. Původně mi to nepřipadalo nijak divné, ale když jsem pak na Novém Zélandě viděl haterie v přirozeném prostředí, uvědomil jsem si najednou, jakou hroznou chybu páchá většina evropských zoo, když je chová jako nějaké tropické plazy. To také vysvětlovalo, proč v Evropě přežilo jen několik málo exemplářů, a to ještě velice krátkou dobu. Když jsem tedy získal povolení k vývozu dvou haterií, zařekl jsem se, že musí mít nejlepší terárium s teplotou co možná nejbližší té, na jakou jsou zvyklé. Jakmile jsme od novozélandského úřadu pro ochranu přírody obdrželi zprávu, že zvířata již brzy dorazí, začali jsme jim budovat příbytek. Připomíná vlastně jakýsi luxusní skleník. Je sedm metrů dlouhý, skoro čtyři metry široký a má skleněnou střechu. Ve střeše jsou okna, která se dají otvírat, takže teráriem může neustále proudit čerstvý vzduch a teplota nemůže nikdy vystoupit příliš vysoko. Uvnitř je spousta zeminy a bujně porostlých skalek, uspořádaných tak, aby plazům co nejvíc připomínaly jejich přirozené prostředí. Dokonce jsme do země zakopali pár rour jako nory, kdyby se snad s nimi hateriím nechtělo hrabat, a pak jsme už s napětím očekávali, až zvířata dorazí.

Konečně jsme se dočkali a odjeli si pro ně na letiště. Byly pečlivě zatlučené v dřevěné bedně, větracími otvory se nedalo zjistit, zda let přežily, a tak jsem byl celou cestu z letiště až do zoo jako na trní. Teprve když jsme dorazili domů, mohl jsem popadnout šroubovák a začít odšroubovávat víko, abych zjistil, jak se našim novým přírůstkům po té cestě daří. Když jsem vyšrouboval poslední šroub a chystal se zdvihnout víko, přeříkal jsem krátkou modlitbu. Sundal jsem víko a z hloubi bedny na mě dobromyslně zíral párek těch nejnádhernějších haterií, jaké jsem v životě viděl. Tvarem připomínají ještěrky, přestože jsou od nich anatomicky zcela odlišné a tvoří samostatnou čeleď. Haterie totiž přežily z pravěku až do současnosti prakticky bez jakékoli změny, a pokud si tedy nějaký tvor na tomto světě zaslouží přídomek pravěká příšera, jsou to právě ony.

Mají obrovské třpytivé oči a docela příjemný výraz. Záda jim zdobí pás trojúhelníkových ostnů, bílých a měkkých jako třásně na vánočním stromečku. Sameček je má výraznější než samička. Na ocasu je podobný pás, ale tyhle ocasní ostny jsou tvrdé a ostré jako ostny na ocasu krokodýla. Tělo má jakousi světle béžovou barvu a je poseté šalvějově zelenými a jasně žlutými skvrnami. Jedním slovem jsou to moc hezká zvířata se silně aristokratickým držením těla.

Než jsme haterie vypustili do nového domova, chtěl jsem se přesvědčit, zda je cesta příliš nerozrušila a jestli budou žrát. Nechali jsme je přes noc ještě v přepravní bedně a dali jim tam dvanáct malých mrtvých krys. K mé veliké radosti nebylo druhého dne po krysách ani stopy. V bedně zato seděly dvě nažrané a zcela spokojené haterie. Bylo jasné, že pro zvířata pyšnící se tak starým rodokmenem byla ta několikatisícikilometrová štrapác vzduchem jako nic, a tak jsme je bez obav pustili do nového příbytku. Jsem rád, když zde mohu říct, že se u nás hezky zabydlely a jsou už tak krotké, že žerou člověku z ruky. Doufám také, že nebude dlouho trvat a dostaneme se do análů zoologie. Kdyby totiž naše haterie měly mladé, bylo by to pokud vím vůbec poprvé, že by se v zajetí haterie rozmnožily jinde než v australských a novozélandských zoo.

Naše zoo bylo konečně solventní, vlastnilo mnoho párků ohrožených zvířat a já si začal říkat, že je čas udělat další velký krok vpřed. Pokud jsme měli, jak bylo v mém plánu, zachraňovat ohrožená zvířata, bylo bezpodmínečně nutné získat i finanční podporu z vnějška a organizovat celý podnik na solidní vědecké základně. Nezbývalo tedy než skoncovat s životem obyčejného výdělečného zoo a stát se řádnou vědeckou nadací.

Na první pohled se to zdá poměrně jednoduché, ale v praxi je to daleko složitější. Nejdřív musíte dát dohromady výbor ze samých zapálených a inteligentních lidí, kteří věří v poslání

nadace, pak zahájit kampaň za získání finančních prostředků. Nebudu se zde pouštět do všech detailů toho únavného období, protože čtenáři by nic neřekly. Snad postačí, když prozradím, že se mi na ostrově Jersey podařilo ustavit výbor pracovitých a nadšených lidí, kteří vůbec nepovažovali mé cíle za dostatečný důvod dát mě okamžitě odvézt do blázince. S jejich pomocí vznikla Jerseyská nadace pro ochranu divokých zvířat. Když jsme zahájili kampaň za získání finančních prostředků, obyvatelé Jersey mi přišli opět na pomoc jako to udělali kdysi s telaty, rajčaty, slimáky a škvory. Tentokrát přišli s vyplněnými šeky a zanedlouho už nadace měla dostatek peněz, aby mohla zoo převzít do své správy.

Po dvaadvaceti letech snažení tedy snad dosáhnu toho, čeho jsem si na světě přál nejvíc, to jest pomoct alespoň některým ze všech těch zvířat, jež mi v životě dala tolik příjemných chvil a zajímavých poznatků. Jsem si plně vědom, že my v téhle bitvě můžeme sehrát jenom epizodní roličku, ale pokud naše snažení dokáže zachránit jen zlomeček všech zvířat, jimž hrozí vyhubení, a pomůže zainteresovat další lidi na naléhavém a nezbytném úkolu ochrany přírody, pak jsme se nesnažili nadarmo.