„Na vás čestných rytířích je krásné to, že jste tak průhlední,“ zasmál se cynicky Randolf. „Věděl jsem, že se nám vydáš do rukou, když trochu zamáváme s tou tvou pakáží. Tolik velkomyslnosti, a co z toho máš? Tví přátelé si myslí, že jseš dávno mrtvý, a tvoje pověst bude zničena dřív, než tvé kosti zpráchnivějí v mém žaláři.“

„Přesto zemřu jako čestný muž, na rozdíl od tebe,“ supěl Christian.

„Neurozená chátra jako ty nemá v rytířském stavu co pohledávat!“ zaútočil nenávistně Randolf. „Sprovodím tě ze světa a tu tvoji selskou holotu naučím poslouchat.“ Christian už jenom sípal. „Ostudou rytířského stavu jsou takoví jako ty, kteří trýzní a vraždí lidi, které by měli naopak ochraňovat.“

Randolf popadl spoutaného Christiana za vlasy a zle se ušklíbl: „No víš, s kým jsem si pěkně užil? S tou tvou malou děvkou, s tou čarodějnicí. Nepověděla ti to, co? Měl jsem ji jako první. To blaho, když řvala a kňučela o smilování. A pak jsem si ji bral, kdykoli se naskytla příležitost. A byl jsem schopen přirážet půl dne, když jsem si představoval, že se na nás koukáš…“

TAJEMSTVÍ PORODNÍ BÁBY

Sabine Ebertová

Seznam nejdůležitějších jednajících postav.

Historické osobnosti jsou označeny *

Obyvatelé Christiansdorfu

Marta, mladá porodní bába a kořenářka

Christian, rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu a vůdce osídlenců *

Lukas, jeho panoš

Jonas, kovář a jeho mladá žena Emma

Hildebrand, stařešina vsi, jeho žena Griseldis a syn Bertram

Guntram a jeho žena Berta

Wiprecht, vdovec se synem Karlem a dcerami Marií a Johanou

Wilhelma, jeho první žena

Greta, stará vdova se syny Martinem a Kunem

Kaspar a Hiltruda

Gernot, uhlíř

Bartoloměj, vesnický farář

hornický mistr Hermann a jeho dcera Gertruda Hartwig, Randolfem dosazený správce panského dvora

Míšeň

Oto z Wettinu, markrabě míšeňský*

Hedvika, jeho choť*

Albrecht a Dietrich, jejich synové

Gerung, biskup míšeňský

Hermann, císařský purkrabí*

Randolf, Otův nejmocnější vazal a Christianův úhlavní nepřítel

Giselbert, Ekkehart a Elmar, Randolfovi přátelé

Raimund, rytíř v Otových službách a Christianův přítel

Alžběta, Raimundova žena

Richard a Gero, Christianovi přátelé

Arnulf, zbrojmistr v Otových službách

Aloisius, astrolog

Zuzana, děvečka v Hedvičiných službách

Josefa, moudrá stařena

Oda, tajemná žena, host na Otově dvoře

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Friedrich Štaufský zvaný Barbarossa*

Beatrice Burgundská*, jeho manželka

Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský*

Matylda*, jeho manželka

Albrecht Medvěd, markrabě braniborský*, Hedvičin otec a zarytý nepřítel Jindřicha Lva

Otovi bratři: Dedo z Groitzsche*, Dietrich z Landsbergu, markrabě Východní marky*, hrabě Friedrich z Brehny* a Jindřich z Wetinu*

Konrad*, syn Dietricha z Landsbergu

arcibiskup Wichmann z Magdeburku*

Rainald z Dasselu*, dlouholetý kancléř a důvěrník císaře a kolínského arcibiskupa

Ludvík Železný*, lantkrabě duryňský

Christian z Oldenburgu*

Další postavy v ději

Wulfhart, hradní pán v Martině rodné vsi

Irmhilda, jeho mladá žena

Oswald a Ludolf, Wulfhartovi ozbrojení čeledínové pátrající po Martě

Friedrich a Hans, formani, dovozci soli z Halle

Ludmillus, potulný zpěvák, a jeho průvodce Hilarius

Bertold* a Konrad*, pánové vesnic v sousedství Christiansdorfu

Prolog

Před mnoha sty lety v životě vládl zdánlivě pevný řád. Každý měl od narození své místo na zemi. Ale náhle se věci daly do pohybu. Kdo se připojil k výpravám kolonistů mířícím na východ, získal šanci na nový, lepší život.

Cena za ni byla vysoká. Srdnatí, kteří se na ni vydali, za sebou museli spálit všechny mosty a vypravit se do nejistoty. Temnými lesy, do neznámé země, dál než si představovali konec světa. Nevěděli, co je čeká v cíli. Jen jedno bylo jasné: Nedosáhne ho každý. Leč mnoho tisíc se odvážilo. A stalo se nečekané.

PRVNÍ DÍL

Výprava kolonistů

1167 ve Frankách

„No tak, dělej, řež ji, dokud se nenaučí poslušnosti,“ vyzval vztekle funící Ludolf svého staršího průvodce. Oswald, velitel těžce ozbrojených hradních pacholků, sevřel pravou pěst. Spíš s údivem a krutým pobavením ještě pohlédl na křehkou dívku s kaštanově hnědým copem stojící před ním.

Ještě nikdy nikdo se neodvážil postavit jim na odpor, natož ženská. Tahle je navíc skoro dítě a sahá mu sotva po ramena. Jediným úderem mocné pěsti jí může roztříštit čelist nebo rozdrtit nos. Ale tím by pánovi špatně posloužil. Ten potřebuje tuhle vzpurnou ženštinu nepoškozenou, zatím.

Marta, jež mrzutost způsobila, byla tak zoufalá, že úplně zapomněla, jak je nebezpečné vzdorovat dvěma rváčům obávaným v celé vesnici.

„Nevidíte, že umírá? Nemůžu teď odejít!“ vykřikla rozrušením skoro bez sebe, otočila se a zamířila do chalupy, aby se postarala o smrtelně nemocnou Serafinu, svou pěstounku a vesnickou moudrou stařenu.

Nyní vyšlehl plamen hněvu i v Oswaldovi. Až tahle drzá holka poslouží mému pánovi, tak ji naučím poslouchat, pomyslel si vztekle. V blaženém okamžiku si představoval, jak se před ním svíjí na podlaze a prosí o milost.

Drsně popadl Martu za paži, vytáhl ji z chýše na kraji lesa a zařval: „Teď půjdeš se mnou, ty malá čarodějnice, nebo poznáš, co dovede bič! Když nemůže ta bába, tak holt musíš následníkovi hradního pána pomoct na svět ty!“

Oswald, jehož levá polovina obličeje byla znetvořena špatně srostlou jizvou, se vyhoupl na koně, hrubě vytáhl dívku do sedla a prudce vyrazil.

„Maminko Fino!“ křičela Marta o pomoc a chtěla se znovu obrátit. Ale Oswald ji pevně svíral a štval koně k hradu.

Cválali chladným, deštivým, březnovým ránem. Statný Ludolf se světlými vlasy slepenými do pramínků ještě přinesl z chalupy Martin koš s mastmi a tinkturami a jel teď v závěsu za nimi.

Martě byla zima. Tělo ji bolelo, zařezávaly se do něj ostré hrany dřevěného sedla, do masa se jí zarývaly bezcitné prsty tmavovlasého jezdce páchnoucího pivem, cibulí a potem.

Po chvíli jí začala Oswaldova pravačka přejíždět po plstěném plášti. Dívka strnula hrůzou. Ve strachu zatáhla za koňskou hřívu tak pevně, že se kůň začal plašit a Oswald potřeboval obě ruce, aby ho uklidnil.

Rychle se otočila k jezdci. „Nemohli bychom se aspoň zastavit ve vesnici? Poprosila bych pátera Johannese, aby šel za mou matkou. Přece nechcete, aby umřela bez rozhřešení a musela se smažit v pekle!“

Ludolf popohnal koně a teď jel vedle nich. „Copak ta maličká chce? Abys ji objal něžnějc?“ vykřikl drze. Kumpánovy pohyby mu neunikly.

„Ne. Chce kněze pro tu starou čarodějnici. Jako kdyby stejně neměla namířeno rovnou do pekla,“ zasmál se posupně Oswald.

Mladší kumpán rázem zvážněl. „S tím nejsou žerty. Ani s pekelným ohněm, ani s tou bábou. Nakonec tě ještě prokleje.“

„Není žádná čarodějnice. Je to moudrá žena, která by nikdy nikomu neublížila. Prosím vás, nenechávejte ji umírat samotnou,“ žadonila Marta.

„Nemůžeme ztrácet čas,“ zamumlal Oswald a třel si hřbetem ruky klikatou jizvu na tváři. „Ale pro mě a za mě. Ať někdo ve vesnici za ní pošle faráře.“

Marta si s úlevou oddychla. Páter Johannes bude při Serafině stát. A Oswald ji už neohmatává prsa. Jenom ji pravou rukou pevně svírá.

Několik kvokajících slepic se rozletělo z cesty, po níž se hnali dva jezdci vesnicí v podhradí. Když míjeli starého muže, jenž se pokoušel zahnat ke kraji hubeného vepře, Ludolf na něj zařval: „Hej, ty! Utíkej k farářovi a pošli ho za starou porodní bábou. Umírá.“

Stařec polekaně vzhlédl. Ale Marta se uklidnila, protože zahlédla, že se obrátil a kulhá směrem k dřevěnému kostelu.

Ostrým cvalem projeli muži hradní bránou a nedbalým pohybem ruky pozdravili stráže.

Oswald strčil Martu dolů z koně a sesedl. Hodil uzdu stájovému pacholkovi a poslal Ludolfa, aby vyhledal správce.

Dívka jedním pohledem přejela obvyklý ruch na blátivém nádvoří. Vepři se tam vyvalovali v kalužích, vedle stájí se vršila ohromná hromada hnoje, z kuchyně sem doléhal křik a u staré studny se povalovaly kameny vypadané z obrubně.

U kůlu na pranýři bezvládně visel v poutech muž, záda měl rozšvihaná bičem a pokrytá čerstvými strupy. Marta věděla, kdo je ten nešťastník. Ve vsi se předchozího dne rychlostí blesku roznesla zpráva, že hradní pán dal předvést jednoho z chudých sedláků před trestní soudní stolici. Tohle je Oswaldovo dílo, pomyslela si stísněně při pohledu na zkrvavené tělo. Všichni ve vesnici věděli, že zjizvený muž nachází zvrhlé potěšení v bičování bezbranných. Krutější než on už byl jenom hradní pán.

Jako kdyby rolníci mohli dluhy splatit rychleji, když je dá umlátit k smrti, pomyslela si trpce.

Potlačila první popud běžet k ubožákovi a pomoci mu. Něco takového se na hradě netrpí. Až se zešeří, pokusí se mu aspoň donést trochu vody.

Z horních úzkých oken hradní věže zazněl bolestný křik.

„Slyšíš, paní potřebuje tvou pomoc!“ zavrčel Oswald.

Marta mlčela.

Měla obavy nejen proto, že tentokrát bude poprvé pomáhat při porodu bez Serafininy podpory. Její učitelka vzhledem ke své pokračující nemoci trvala na tom, aby Marta stále častěji sama léčila a ošetřovala pacienty a pomáhala na svět dětem. Ale dosud byla Fina vždycky vedle ní a dohlížela, aby její mladá nástupkyně vykonávala všechno správně.

Jenže Irmhilda, mladá choť hradního pána, ještě nikdy neporodila zdravé dítě. Při jednom potratu a jednom porodu mrtvého dítěte jí Marta se Serafinou již pomáhaly. Teď slehla příliš brzy, podle Martiných výpočtů tři měsíce před termínem.

Další drásavý výkřik se nesl nádvořím.

K Martě a Oswaldovi přicházel správce. Věčně špatně naladěný muž, jehož očka se v odulé tváři skoro ztrácela. Tmavohnědý oděv, který měl na sobě, byl zhotovený z kvalitní látky, avšak celý potrhaný a špinavý.

„Co jste to přivezli? Kde je stará porodní bába?“ obořil se na obra.

„Umírá, s tím se nedá nic dělat,“ pokrčil Oswald rameny. „Tak jsme přivezli tu mladou.“

Správce si jedním pohledem změřil křehkou Martu.

„Ty jsi sama ještě žádné dítě neporodila, jak chceš nějakému pomoct na svět?“ zeptal se pohrdavě.

„Vynasnažím se, pane,“ odpověděla tak klidně, jak dokázala. „Ale dítě se rodí hodně předčasně na to, aby bylo zdravé. Možná by bylo lepší přivézt zkušenou porodní bábu i z větší dálky.“

„Nikdo tě nenaučil, jak se máš chovat?“ osopil se na ni správce. „Na kolena! Ženská má mlčet a klopit oči.“

Jak mám poznat, co lidem schází, když se na ně nesmím ani podívat? pomyslela si Marta rozzlobeně, když poklekala. Přesto bych přísahala, že tvůj žlučník brzy překypí. Měl bys skromněji jíst! Ale raději moudře mlčela. Odmlouvání se tu také netrpělo. Za radu by místo odměny dostala řádný výprask.

Správce upíral chladný pohled na klečící dívku a konečně jí pokynul, aby vstala a následovala ho.

Hala byla ponurá, ledová a stěny zčernaly nánosy sazí. V rohu se rvalo několik psů. Hradní pán Wulfhart seděl sám u stolu, před sebou pohár a džbán. Hlavu si podpíral rukou, jenom krátce vzhlédl a opět civěl do prázdna.

„Pane, tahle mladá holka bude stát při vaší choti v její těžké hodince,“ oznamoval uctivě správce.

Rychle popostrčil Martu, která před rytířem poklekla, jak kázala povinnost.

Wulfhart na ni upřel skelný pohled.

Už po ránu je opilý, pochopila okamžitě Marta a se strachem klopila oči k zemi. Měla pocit, jako kdyby zlo, jež z Wulfharta vyzařovalo, kolem něj houstlo a zahalovalo ho.

„Ty umíš pomáhat na svět dětem? Kolik je ti let?“ vypravil ze sebe hradní pán.

„Skoro čtrnáct, pane,“ odpověděla plaše Marta s očima stále sklopenýma ke špinavým rohožím pokrývajícím podlahu haly. Svůj přesný věk neznala; byla sirotek. Před deseti lety houf tuláků přepadl a zabil její rodiče a ukradl ovce, které hlídali hradnímu pánovi. Serafina, jež šla za ovčákovou ženou, aby si s ní vyměnila čerstvé byliny, krvavý čin objevila a v nedalekém keři našla schovanou úplně zmatenou malou holčičku. Ujala se jí a časem ji naučila všemu, co z léčitelství a kořenářství znala.

„Odpusťte, pane, ale v tak krátké době jsme žádnou jinou porodní bábu nesehnali,“ spěchal s vysvětlením správce a s politováním rozhodil ruce.

Z místnosti nad nimi sem znovu pronikl bolestný výkřik.

Wulfhart pomalu pozvedl zrak. „Udělej něco, ať už skončí ten nářek. A dopomoz mi konečně k synovi!“ rozkázal ostře. Naklonil se dopředu a zařval: „A koukej, aby to tentokrát opravdu byl synu, a ne nějakej chcíplej potrat! Jinak ti dám useknout ruce i nohy!“

Správce vytáhl Martu na nohy a vlekl ji z komnaty.

„Slyšela jsi, co pán řekl. A on své sliby dodržuje!“

„Ano, pane,“ odpověděla Marta, bledá jako stěna.

O tom vůbec nepochybovala.

Stísněně stoupala po schodech ke komnatě mladé hradní paní.

Komora byla zatemněná, jak je při porodech obvyklé, vzduch uvnitř dusný a naplněný štiplavým kouřem.

Irmhilda naříkala pod silnými dekami a kožešinami na svém loži, obklopená několika ženami, které si Martu zvědavě a nedůvěřivě prohlížely. U okna stál s rozpačitým pohledem hradní kaplan, hubený starý muž s vlasy šedými jako jinovatka.

Marta rychle rozhodla, co je třeba udělat.

„Tohle je teď ženská záležitost. Otče, buďte tak laskav a nechte nás s paní o samotě. Ale prosím vás, pomozte nám svými modlitbami.“ Kaplan přikývl, zamumlal krátké požehnání a zjevně s úlevou opustil komoru.

„Jak je vám?“ zeptala se dívka vlídně něžné, mladé ženy s popelavě bledým obličejem.

„Pomoz mi, vždyť mě to roztrhá! Kde je Serafina?“ zaúpěla Irmhilda.

Marta na otázku neodpověděla. Rychle se pomodlila, pak odhrnula na stranu kožešiny, jimiž byla rodička přikrytá, a jemně ji šikovnými pohyby vyšetřovala. Serafina ji učila nejprve důkladně prohlédnout vzdutý život zvenčí. Jen s nejvyšší opatrností je možné vsunout ruku do těla rodičky, vštěpovala jí. Většinu z toho, co musíš jako porodní bába vědět, zjistíš i bez toho.

Když spolu byly samy a vařily léčivé bylinné lektvary, stará Fina jí často vyprávěla o porodních bábách, jež ženy těžce poranily, když vnořily ruku příliš hluboko do jejich břicha nebo roztrhly pochvu, aby dítěti otevřely cestu. Serafina patřila k těm porodním bábám, které uměly zvenčí otočit dítě v matčině těle, když nemělo správnou polohu. A naučila to i Martu.

„Dítě chce na svět předčasně. Porod už nelze zastavit,“ zašeptala dívka po chvíli. Ukázala na čerstvé podlitiny, jimiž bylo poseto Irmhildino tělo i obličej. „Co se vám stalo?“

Wulfhartova žena sklopila hlavu. „Upadla jsem.“

Marta nevyslovila zjevnou pravdu. Prohlédla košík, který za ní přinesl Ludolf, a poslala děvečku pro čistou vodu a husí sádlo. Potom s pomocí ženy z Irmhildiny družiny dovedla paní na porodní stolici.

„Dokážete to,“ pokoušela se uklidnit vyděšenou rodičku, která byla jen o pár let starší než ona.

Pod podezřívavými pohledy ostatních žen si umyla ruce a paže. Brzy jí bylo jasné, že Wulfhart i tentokrát marně doufá v příchod dědice. Dítě se rodí příliš brzy. Pravděpodobně je už teď mrtvé. Prostěradlo zbarvila zkažená plodová voda.

Avšak ještě Irmhildě nic o své domněnce neprozradila, aby ji ještě víc nevystrašila. Když mladá žena nepřivede na svět dědice, vyslouží si další rány. Možná ji Wulfhart zapudí a pošle do kláštera. Pravděpodobně by však Irmhilda raději žila tam, než aby byla nadále vydána napospas násilnickému manželovi.

Marta však neměla tušení, jak se sama zachrání před zuřivým vztekem hradního pána.

Potrvá ještě nejméně půl dne, než dítě vyjde na svět. Ženy v Irmhildině komoře, několik starých kmoter, které Marta neznala, komorné a správcova manželka, prožívaly událost s obvyklou směsicí vzrušení, starosti a soucitu. Porod znamenal vítanou změnu v jednotvárném životě žen. Jen správcova manželka se v nestřežených okamžicích dívala na Irmhildu s nepokrytou škodolibostí. Brzy přišla i kojná, kterou museli nečekaně narychlo sehnat, a usadila se v rohu.

Marta přikládala rodičce obklady z kontryhele a popence, jemně jí masírovala záda, břicho a stehna a tiše ji povzbuzovala.

„Rodí se předčasně, že ano?“ zašeptala hradní paní mezi porodními stahy. „Přitom jsem přece dělala všechno, co jsem mohla. Modlila jsem se a nosila tohle.“

Roztřesenou rukou vylovila zpod polštáře pytlíček. „Jestřábí dráp mi odkázala maminka, abych lehce rodila, a krtčí nožka má nosit štěstí a chránit budoucího dědice. Prodal mi ji jeden velmi svatý muž.“

Marta si dobře vzpomínala na obchodníka, jenž loni v létě táhl vesnicí a před rolnickými ženami mnohoslovně vychvaloval své zboží: nápoje lásky, spolehlivé prostředky proti nešťastné lásce, ženským potížím a neplodnosti.

Pravděpodobně se mu na hradě podařil lepší obchod. Marta silně pochybovala o krtčích nožkách a usušených broucích, ale teď mlčela. Irmhilda potřebuje všechny své síly, které dokáže soustředit.

„Jste ještě mladá a porodíte silné syny,“ pokoušela se Marta těšit vyděšenou ženu a vlhkým šátkem jí ochlazovala čelo. „Jenom musíte svému choti vysvětlit, že vás musí víc šetřit, když jste v naději.“

Irmhilda jen sklopila oči.

Uplynula polovina dne a hradní paní vypudila z těla plod velký jako dlaň a zřejmě již nějakou dobu mrtvý. Byl to chlapec. Irmhilda vysíleně klesla na lože a roztřásla se po celém těle.

Martu zaplavil soucit, ale ještě víc strach. Wulfhart jí bude dávat vinu a splní svou výhrůžku. Od Irmhildy, vystrašené k smrti, zcela jistě nemůže očekávat pomoc. Až přijde Wulfhart a bude hledat viníka, nic a nikdo před ním neochrání.

Najednou se jí zmocnila živá představa, jak Oswald mávne sekyrou a bude jí odsekávat ruce a nohy.

Pane, odpusť mi, mlčky prosila a mrtvý plod omývala a balila do plátěného šátku. Musím odtud, tak rychle, jak jen je to možné.

Ale nejprve musí získat trochu času. Teď nemůže nechat Irmhildu na holičkách.

„Ještě není konec. Paní potřebuje vaše modlitby. Teď hned!“ rozkázala naříkajícím ženám, které k jejímu překvapení a ulehčení poklekly a začaly se modlit.

Modlitby nemohou nikdy škodit, pomyslela si Marta. Především však zadrží ženy, aby vyběhly z komory a vynesly s sebou špatnou zprávu o dědici, který přišel na svět mrtvý.

„Dojdu pro kaplana,“ prohlásila, když Irmhildu zbavila plodového koláče a ošetřila ji.

Než stačil kdokoli cokoli říct, vyběhla ze dveří. Spěchala po schodech dolů, přeběhla nádvoří a konečně našla hubeného duchovního, jenž k ní ustaraně vzhlédl. „Paní vás prosí, abyste za ní přišel. Potřebuje vaši pomoc,“ vypravila ze sebe.

Kaplan se okamžitě vydal za rodičkou.

Jeho přítomnost snad zachrání Irmhildu před výpraskem, doufala Marta. Proslýchalo se, že kaplan je jediný člověk, který se občas odváží postavit proti zuřivému Wulfhartovi.

Utíkala přes nádvoří k bráně, ale jen tak rychle, aby nebyla nápadná. U kůlu už nikdo nebyl. Zmučený nebožák je pravděpodobně ve vězení. Nebo zemřel?

„Copak je? Kampak tak rychle?“ zeptal se nevrle strážný postávající u brány. Ze strážnice sem doléhalo klapání a hlasitý výskot kamarádů hrajících kostky.

Marta se ještě ohlédla k úzkému okénku Irmhildiny komory. Každým okamžikem se tam mohl někdo objevit a zařvat: Zadržte tu čarodějnici a vsaďte ji do vězení!

Ukázala na košík a tak bezstarostně, jak jen dokázala, odpověděla: „Jdu natrhat pár bylin, abych paní ulehčila porod. Čerstvé působí nejlépe.“

S bušícím srdcem čekala, co strážný učiní. Dovolí jí projít? Stačí pár kroků a bude v bezpečí, aspoň prozatím. Nebo bude vydána na milost a nemilost Wulfhartově krvavé pomstě a zemře? Voják jen mávl rukou: „Tak si pospěš! Náš pán už netrpělivě čeká na syna.“

Marta proklouzla ven a rychlým krokem zamířila k lesu vzdálenému od hradu jen dvě stě kroků. Hodně se ovládala, aby neběžela.

Každým okamžikem v ní narůstal strach. Prosím, ať nic nepoznají, šeptala si a pohybovala se stále strnuleji. Sípala a lapala po dechu v očekávání, že uslyší svištět smrtící šíp, který se jí zabodne mezi lopatky.

Když se dostala ze zorného pole strážných, rozběhla se pod ochranou stromů k vesnici a ukryla v keři u cesty.

Útěk

Přestalo pršet, ale vál ledový vítr. Netrvalo dlouho a Martiny obavy se potvrdily. Z hradu vyrazili tryskem na koních Oswald a Ludolf, zamířili k lesu, ale potom se obrátili na cestu do vesnice. Z úkrytu dívka slyšela, jak Ludolf řve: „Viděl někdo tu mladou porodní bábu?“

Marta ztuhlá hrůzou čekala, co se bude dít. Ale vesničané zřejmě neodpovídali tak, jak by si Ludolf přál. Proto starou ženu, která bázlivě zavrtěla hlavou, srazil pěstí do bláta. Pak oba pacholci ujížděli pryč.

Marta teď věděla, na čem je. Pod ochranou stromů se opatrně plížila k chýši. Oswald a Ludolf tam na ni určitě budou číhat.

Jestlipak je tu ještě páter Johannes?

Byla si jistá, že pěstounka už nežije. V jednu chvíli, když pečovala o Irmhildu, ji tahle jistota zaplavila. Ale po návalu hlubokého zděšení se pocitu nepodvolovala a soustředila se na ošetřování rodičky. Truchlit může potom.

Marta po mokré, kluzké hlíně postupovala jen pomalu. Kromě toho musela dbát, aby ji nikdo neviděl. Možná by ji vesničané neprozradili, nechtěla však nikoho ohrozit. A musí počítat s tím, že se jezdci vrátí.

Na polovině cesty uviděla Ittu, ženu starce, jehož Ludolf poslal za otcem Johannesem. Když se před ní objevila, aby se dozvěděla novinky, Itta jí spěchala vstříc a zaryla jí prsty do ramene.

„Stůj! Dál nesmíš. Podpálili vaši chýši,“ vypravila ze sebe. Marta hrůzou strnula.

Itta jí udýchaně vyprávěla, co se přihodilo. Když se od manžela dozvěděla, že Fina umírá a Martu odvezl Oswald na hrad, rozhodla se za moudrou stařenou zajít a zůstat s ní. Držela ji za ruku, dokud nepřišel páter Johannes, který Serafině udělil svátost umírajících.

Ale potom se přihnali ten zjizvený a Ludolf a všechno v chýši rozbili na kusy. „Protože tě nenašli, mlátili i mrtvou, kéž je Bůh za takový hřích potrestá,“ zajíkavě vyprávěla Itta a s hrůzou se pokřižovala. „Potom vaši chýši podpálili. Nechoď tam, určitě se ještě zdrželi.“ Na okamžik zaváhala a dodala: „Jestli chceš, můžeme tě schovat u nás.“

Ale Marta vycítila ženin strach.

„Nemůžu do vesnice. Budou mě hledat.“

Stařena stěží skryla úlevu, že její vlažná nabídka nebyla přijata.

„Co tedy uděláš?“ zeptala se.

„Nevím… Schovám se. Přej mi, abych měla štěstí.“

Itta ji pevně objala. „Bůh ti žehnej!“

Otočila se a rychle se vracela do vsi.

Marta se však nedokázala ovládnout. To, co slyšela, bylo tak strašné, že se musí navzdory strachu přesvědčit na vlastní oči.

Opatrně, s roztřesenými koleny, se plížila k chýši.

Z dálky ucítila kouř, potom slyšela hlasité praskání a syčení ohně. Před hustým křovím poblíž chýše se zastavila.

„Když už nemůžeme tu čarodějnici upálit, tak ať aspoň shoří její chatrč,“ uslyšela Oswaldův hlas.

Opatrně prostrčila hlavu ještě kousek dál mezi větvemi. Při pohledu na výjev se jí zatajil dech. Jejich chýše hořela jasným plamenem. Několik zuhelnatělých střešních trámů se právě bortilo dovnitř, ale v praskotu jisker a hukotu požáru bylo rány sotva slyšet. Oswald a Ludolf se tou podívanou kochali z bezpečné vzdálenosti, smáli se a drželi uzdy neklidně přešlapujících koní.

Marta stěží potlačila přání vyběhnout a vytáhnout z chýše mrtvé tělo. Když Fina shoří, nebude vzkříšena v den posledního soudu! Ale nemůže jí bohužel pomoct. Pacholci by ji na místě zabili, to by bylo jediné, čeho by dosáhla, kdyby teď opustila úkryt.

Jako očarovaná upírala oči do plamenů a děsivý obraz se jí vypaloval do paměti. Podruhé přihlížela, jak její domov hoří, aniž mohla cokoliv zachránit, ani chudé zásoby, které jim po tuhé zimě ještě zbyly, ani svazky sušených bylin přivázaných na stropní trámy, ani pečlivě připravené masti a tinktury.

Podruhé ztratila matku.

Nemůžu tady zůstat! V hlavě se jí naléhavě proháněla tato jediná věta. Wulfhart ji bude pronásledovat, dokud ji nenajde a nesplní svou hrůznou výhrůžku.

Ale kam prchnout? Z čeho má žít? Nemá rodinu ani příbuzné, kteří by ji přijali k sobě.

Každá moudrá žena musí počítat s tím, že někdy, jednou, když se něco nepodaří, tak ji buď rovnou zabijí, nebo ji budou pronásledovat. Však nežily nadarmo kus za vesnicí, obyvatelé vsi se tak opatrně chránili před uhrančivým pohledem a všelijakým zlem, které léčitelkám moc rádi připisovali.

Ale v cizí vesnici jí nikdo nebude důvěřovat.

Martu zaplavila černá beznaděj, když uvažovala o svých vyhlídkách do budoucna. Může sama a hladová bloumat cizími kraji, dokud ji někdo nezabije jako tulačku bez domova, nebo skončí jako nevěstka. Nebo obojí, pomyslela si zoufale. První chlapi, kteří mě potkají, ze mě udělají děvku a pak mě zabijí ještě dřív, než budu mít čas umřít hlady. To si rovnou můžu lehnout tady a čekat na smrt. Opatrně zalezla hlouběji do houští a zakryla si hlavu pažemi. Tělem jí projížděl strach a roztřásla se.

Seděla ve skrýši, čekala, až se Oswald a Ludolf vrátí do hradu, a zvolna se jí v hlavě ujasňovaly myšlenky.

Bála se toho, co musí učinit. Ale musí se odhodlat. Chce žít.

Rozhodně si rukávem otřela obličej zmáčený slzami. Potichu se plížila lesem pryč a velkým obloukem se vyhnula hořící chýši. Když si byla jistá, že je z dohledu jezdců, rozběhla se pryč od vesnice.

Marta utíkala, až jí píchalo v boku a sotva popadala dech. Na chvilku se zastavila, aby se uklidnila.

Stopa, kterou hledala a nyní sledovala, byla jasně patrná. Kola vozů zanechala ve vlhké půdě hluboké rýhy. Dívka nešla po cestě, nýbrž se držela opodál a raději spěchala lesem, aby nezanechala stopy a nikdo ji neviděl.

Běžela tak rychle, jak jí únava a vyčerpání dovolily. Vlasy se jí lepily na spánky, cop se skoro rozpletl. Koš s bylinami a rostlinnými výtažky jí při každém kroku tloukl do nohy, takže už v ní pomalu ztrácela cit. Několikrát uklouzla na mokrých listech a upadla. Ale pokaždé se zase vzchopila a vstala. Byla si jistá, že kdyby zůstala jen na chviličku ležet, už by nedokázala vstát.

Když se začalo šeřit, zmocnila se jí tíseň.

Co se stane, jestli nedostihne ty, které hledá, dříve než se setmí? Vždyť každý ví, jak je nebezpečné trávit noc sám v lese. Člověk, jemuž se podařilo uniknout divoké zvěři, zlým duchům nebo loupežníkům se stále ještě vystavoval nebezpečí, že ve tmě klopýtne o kořen a zláme si vaz.

Marta brzy ztratila smysl pro čas a směr a v hlavě chovala jedinou myšlenku: Bezpodmínečně najít ty, které hledá, než v šeru ztratí stopu a bude muset přenocovat v lese bez jakékoli ochrany.

Stromy se černě rýsovaly na pozadí ztemnělého nebe, když konečně před sebou zahlédla mihotavé světlo.

S úlevou se zastavila. Musí to být oni. Výprava rolníků, kteří táhnou na východ, aby se tam usadili.

Jeden cizí rytíř jim slíbil, že daleko odtud dostanou půdu, za kterou nebudou muset příštích deset let platit žádné odvody, pokud ji zúrodní. Také v Martině vesnici to bylo po celou zimu téma, které vyvolávalo velký zájem a rozruch. Pokušení vydat se na nebezpečnou cestu do neznáma, uniknout kruté bídě a Wulfhartově svévoli bylo velké.

Ale o osídlencích, kteří se už po generace vydávají na východ, se nikoli bezdůvodně říká: Na první čeká smrtka pouze, na druhé už jenom nouze a až třetím je chleba souzen.

A může tomu cizinci důvěřovat? Lidé ve vsi si šuškali, že je to divný, podmračený chlap. Moc nemluví a nikdy se neusměje. Viděla ho jenom jednou z dálky. Ale kovářův syn Jonas a zrzavá Emma od ní ze vsi se rozhodli, že se k neznámému rytíři připojí. Určitě bude lepším pánem než Wulfhart, prohlašovala s nadějí Emma, když o dva roky mladší Martě prozrazovala své plány.

Před několika dny houfec rolníků vyrazil na cestu z vesnice jižně od nich a včera odpočívali pod hradem. Toho rána s nimi odešli i Jonas a Emma.

Marta zhluboka vdechovala chladný vzduch, cítila ho až v žaludku a pokoušela se uklidnit bušící srdce.

Je úplně sama, nemá ani boty, ani přehoz, natož osev či kus dobytka, dokonce nemá na dlouhou cestu ani zásobu jídla. Proč by ji měli kolonisté brát s sebou?

Nezbývalo jí však nic jiného. Zkrátka to musí zvládnout.

Setřásla několik vlhkých listů z lemu sukně, rozpustila si rozcuchaný cop a prsty projela vlasy, aby je trochu upravila.

Chtěla se k odpočívajícím přiblížit přímo, po cestě. Ale v posledním okamžiku ji zaplavily pochybnosti. Co když tam vpředu táboří Wulfhartovi muži? Opatrně, aby ji nikdo nezahlédl, se plížila od stromu ke stromu.

Marta byla už jen třicet kroků vzdálena od ohně, když vycítila, že je někdo nablízku. Zastavila se, napřímila a tiše, leč zřetelně promluvila: „Přicházím sama a prosím o vaši ochranu!“

Ze tmy se vyloupla postava cizího rytíře, kterého viděla ve vsi, v ruce držel nablýskaný meč. Byl vysoký a štíhlý, asi kolem pětadvaceti let, oblečený do koženého kabátce. Tmavé vlasy mu spadaly na ramena. Obličej měl ostře řezaný a mračil se tak, jako kdyby nikdy nepoznal úsměv.

Rytíř nenuceně zasunul meč do pochvy. „Jak sis mě všimla? Nezpůsobil jsem žádný hluk,“ zeptal se s lehkým náznakem údivu.

Marta nevěděla, co na to odpovědět. A tak jen opakovala: „Pane, prosím o vaši ochranu.“

Cizinec se stále ještě tvářil vážně, ale promluvil vlídnějším tónem: „Ochranu před čím nebo před kým? Děvče, které se v noci odváží do lesa, zřejmě není moc bázlivé.“

Marta na něj opatrně pohlédla. Kolik mu toho asi smí prozradit?

Je ostražitý, odvážný a velmi smutný, usoudila, ale zároveň zapochybovala, jak to o něm může vlastně vědět.

Rozhodla se, že svůj osud vloží do rukou tohoto muže, a zhluboka se nadechla.

„Počkej!“ přerušil ji po několika větách.

Z váčku u pasu vyňal křesací kámen, několika šikovnými pohyby z jisker rozdmýchal ohýnek a naznačil dívce, aby se posadila naproti. Chce vidět můj obličej, až budu vyprávět, pomyslela si Marta a zajíkavě pokračovala.

Christian, rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu a budoucí lenní pán osídlenců, dívku soustředěně pozoroval. Třebaže její příběh zněl podivně, věřil jí na slovo. Poznal Wulfharta při návštěvě na hradě, když se mu přišel představit, a také dost viděl a slyšel od vesničanů. Krutost hradního pána, surovost jeho vojáků a neústupnost, s jakou i v letech špatné úrody dal vymáhat dávky, zanechala nesmazatelné stopy. Půda byla špatně obhospodařena, statky příliš malé na to, aby uživily celé rodiny. Dále je rozdělovat mezi syny již nebylo možné. Mladší si museli vydělávat na živobytí jako námezdní pacholci u nejstaršího bratra.

Christianův pán vsadil právě na tyto mladší syny toužící po svých pozemcích a poslal rytíře do Frank, aby naverboval kolonisty. Markrabě Oto vládl velkým územím na východě země, na druhém břehu Sály. Ale tyto oblasti byly z velké části pokryté lesy. S výjimkou několika větších osad zde žilo jen pár pohanských Slovanů, kteří neochotně a naoko přijali křesťanství. Na několika místech stály chabě vyzbrojené hrady, aby bránily zemi proti pronikání kmenů z českých oblastí. Chyběli lidé, kteří by obdělávali půdu, zakládali vesnice, udržovali cesty a platili desátky.

Zjevné špatné hospodaření ve Wulfhartových vsích Christianovi usnadnilo úkol získávat muže a ženy pro nebezpečnou výpravu do dáli.

Tohle děvče potřebuje a zaslouží si ochranu, pomyslel si. Seděla před ním drobná, uštvaná dívka a vypadala zranitelně. Bude však dostatečně silná, aby vydržela útrapy a nebezpečí dlouhé cesty?

Marta dokončila vyprávění a vzhlédla. Nečekaně se střetla s rytířovým zrakem a měla pocit, že jí pronikl hluboko do nitra.

V cizincových tmavých očích se zrcadlil odlesk ohně. Ale kupodivu v ní jeho skoro démonický pohled nevyvolal strach. Za přísnou, nehybnou tváří vytušila skrytou vášeň.

Náhle pochopila, co znamenalo, když Fina říkávala: Oči jsou branou duše.

Rychle sklopila oči, aby zastřela vnitřní zmatek.

„Vezmete mě s sebou, pane? Smím se připojit k výpravě?“ zeptala se stísněně.

„Nepoužila jsi žádná zlá kouzla a nekalé umění?“

„Při spáse duše svých mrtvých rodičů, ne,“ odpověděla vážně.

Rytíř vstal a zašlápl malý plamínek. „Náš pochod nepostrádá nebezpečí. A až dojdeme k cíli, nečeká nás tam jednoduchý život. To si musíš uvědomit,“ poučil ji. Potom pohybem naznačil, aby ho následovala, a zamířili k lidem usazeným kolem velkého ohně.

Plavovlasý, asi šestnáctiletý mladík ozbrojený dýkou a palcátem jim vyšel vstříc a krátce si Martu prohlédl. „Koho přivádíte, pane?“

„Máme přírůstek k výpravě,“ odpověděl rytíř. „Převezmi stráž.“

„Jak si přejete, pane.“ Vytáhlý jinoch přikývl a vydal se směrem, odkud oni přišli.

To je panoš, pomyslela si Marta. Vesničané jí pověděli, že je společenský a mnohem výřečnější než jeho pán.

Kolem ohně sedělo víc než tucet mladých mužů a žen obklopených několika dětmi. Poznala mezi nimi i Jonase a Emmu.

„To je Marta,“ představil ji stručně rytíř. „Chce se k nám připojit a prosí o ochranu před Wulfhartem.“

Emma na ni užasle pohlédla. Vstala, přistoupila k Martě a přitáhla ji k sobě. „Co se stalo?“

„Fina umřela. A Wulfhartovi pacholci podpálili naši chýši, protože Irmhilda opět porodila mrtvé dítě,“ odpověděla Marta a hrdlo se jí sevřelo. Opět jí před očima vyvstávaly děsivé obrazy. Náhle si připadala velmi opuštěná a zcela bezmocná.

„Pronásledují tě?“ zeptala se rozčileně starší, zamračená žena. „Pak by možná nám všem hrozilo nebezpečí. A nic s sebou nemáš? Jak si to představuješ? Z čeho chceš žít, až dojdeme na místo?“

Ženin hlas zněl stále ostřeji a pronikavěji.

„To je Griseldis, stařešinova manželka,“ zašeptala Emma. „Nenech se zastrašit!“

Marta polkla. „Moje moudrá pěstounka mě naučila všechno, co znala. Mohla bych vám pomáhat, když někdo dostane horečku, nebo se zraní. Mohu vám pomáhat přivádět na svět děti. Třeba syna, kterého ty nosíš pod srdcem.“

Všichni na Martu užasle upřeli oči. Ale doslova nechápavě na ni hleděla žena s ustaraným výrazem, k níž se Marta obrátila při posledních slovech. Její manžel nejprve překvapeně zavrtěl hlavou, potom ženu nemotorně objal. „Jak to víš?“ zašeptala. „Vždyť ani já si zatím nejsem úplně jistá.“

Marta rozpačitě přešlápla z nohy na nohu. Nevěděla to předtím, než promluvila, netušila, odkud se ta jistota vzala, ale náhle tady byla.

Neodpověděla, jen pokrčila rameny. Vyčerpání a únava na ni dolehly a měla pocit, že má paže a nohy z olova.

„Dobře ji znám,“ zastala se dívky Emma. „Měla zkušenou učitelku a bude nám užitečná.“

„Bylo by dobré mít s sebou léčitelku a porodní bábu, ale zdáš se mi ještě moc mladá,“ vmísil se holohlavý muž s kulatou hlavou stojící vedle Griseldis. Při řeči nepozvedl oči, ale díval se do ohniště, které větví prohrabával, až vylétala sprška jasně červených jisker. „A my tě budeme muset živit. Přitom jsou naše zásoby skrovné. Nikdo neví, jak dlouho cesta potrvá. A co bude dál, až dojdeme k cíli? Bude se tě muset ujmout některá rodina. Nebo se musíš vdát.“

„To se uvidí, až tam budeme,“ přerušil ho tmavovlasý rytíř. „Jako sirotek má nárok na naši ochranu. V případě, že Wulfhart vyšle posla, aby se po ní podíval, budete mlčet. Sami přece nechcete být dál vydaní napospas jeho zlovůli. Tak ji přijměte mezi sebe a všechno ostatní přenechte mně.“

Rytíř prudce vstal a odcházel do tmy směrem, kterým poslal na hlídku panoše.

Kolem ohně se rozhostilo mlčení. Marta si prohlížela tváře jednu za druhou.

Pravým spánkem jí projela bodavá bolest.

V hlavě jakoby slyšela dunivý hlas: Tři zemřou a jeden nás všechny odporně zradí.

Pak se jí země zatočila pod nohama.

Ve stejné doběna hradním vrchu v Míšni

„Cože má?!“ Markrabě Oto, širokoplecí muž kolem padesátky s prošedivělými skráněmi a hranatou bradou, zuřivě smetl ze stolu pergamenové svitky a nádoby s nápoji. Džbán spadl na zem a rozbil se, pohár se s řinčením kutálel po podlaze. Když nepříjemný zvuk konečně zmlkl, panovalo v hale ozdobené nádhernými nástěnnými textilními obrazy hrobové ticho.

Posel přešlapoval z nohy na nohu a s nevolí uvažoval, co by pro jeho zdravé kosti bylo vhodnější: zprávu zopakovat, nebo raději mlčet?

Všichni v sále zcela samozřejmě upřeli pohled na Hedviku, Otovu manželku. Rytíři, sluhové i duchovní očekávali, že krásná hradní paní zase jednou zasáhne a uchrání nevinného doručitele špatných zpráv před markraběcí zuřivostí.

Pouze nešťastný posel se neodvážil vzhlédnout k plavovlasé markraběnce. Velmi dobře věděl, že Hedvika si udělala již příliš mnoho nepřátel, protože se často vměšovala do Otových záležitostí a pán, jinak energický vládce, jenž nestrpěl ani náznak odporu, jí to nikdy nezakázal, naopak v mnoha případech dal na názor chytré, mladé ženy. V této chvíli by malé vměšování nebylo na škodu, ani kdyby se ho odvážila žena, pomyslel si posel. Avšak Hedvika tentokrát mlčela.

Probojoval se tedy k rozhodnutí, že zprávu zopakuje. „Biskup Gerung vyslal lokátory, aby přivedli vlámské osadníky.“

Uklonil se a rychle o dva kroky couvl.

Oto plnou silou uhodil pěstí do stolu. „Ten farářskej bastard!“

„Mírněte se, pane, mluvíte o muži svaté matky církve,“ projevil sebevražednou odvahu jeden z duchovních stojících v hale.

Markrabě s tváří nevěstící nic dobrého vyskočil a hnal se ke knězi. Ten se zachvěl, ale nepohnul se z místa. Oto se zastavil půl kroku před ním, svraštil huňaté, černé obočí a výhrůžně mu pohlédl do očí. „Když je ten váš biskup tak svatý člověk, neměl by se raději starat o duše, jak se na jeho úřad sluší?“ zaburácel posměšně. „Proč se raději nestará o obrácení pohanských Slovanů na křesťanskou víru? Má jich tam dost a dost!“

Markrabě se rázně vracel ke svému bohatě zdobenému trůnu a těžce na něj dosedl.

„Nevím, kdo všechno ještě lační po mé půdě jen proto, že dosud není dostatečně osídlená,“ rozčiloval se už tišeji. „Na hranicích po ní vztahují ruce Ludvík Duryňský a magdeburský arcibiskup. Císař zakládá v oblasti kolem řeky Plesné říšské teritorium. Jako kdyby neměl dost práce s tím, aby konečně pokořil Lombarďany! A nepochybně by svůj hlad po půdě chtěl na mé zemi nasytit i Albrecht Medvěd, kdybych se neoženil s jeho půvabnou dcerou,“ usmál se na Hedviku.

Ta s milým úsměvem sklopila hlavu. „Můj otec, markrabě braniborský, bude vždy vaším věrným spojencem, můj choti.“

Oto zafuněl. „To taky doufám. Kdo by si přál mít nepřítele na hranicích, když ví, že jich má dost ve své těsné blízkosti!“

Hedvika dobře věděla, proč zpráva markraběte tolik rozzuřila.

Otův otec Konrad z Wettinu byl nejmocnějším knížetem na východ od Sály. Když před deseti lety rozdělil dědictví mezi svých pět synů, získal Oto jako nejstarší z nich Míšeňskou marku, nejvýznamnější oblast země, byl však na hony vzdálen bývalému otcovu vlivu. Důrazně podporovaným osídlováním ale může svou mocenskou sféru rozšířit. A teď ho chce předstihnout ctižádostivý míšeňský biskup.

Všude je to stejné, pomyslela si Hedvika. Biskupové a knížata, papeži a císařové, všichni se hádají o co největší vliv.

Povzbudivě položila ruku na Otovu paži a druhou ukázala na posla. „Dovol nebohému, aby se vzdálil, nebo se strachy propadne do země.“

Oto se zachmuřenou tváří mladíka mávnutím ruky propustil.

„Chce-li Gerung skutečně přivést osadníky z Flander,“ pokračovala klidně Hedvika, „potrvá jim cesta sem dlouho. Kdoví, zda jeho verbíři vůbec budou úspěšní. Vy jste poslal lokátory do Frank, můj pane a choti. První z nich jsou jistě dávno se svými kolonisty na cestě sem.“

Usmála se. „Máte už nějaké zprávy od Christiana? Kdyby to nebylo pro dámu nevhodné, vsadila bych se, že ze všech lokátorů, které jste rozeslal, bude jako první zpátky s houfem osadníků.“

Deset kroků od hraběte stál statný rytíř se stříbřitě plavými vlasy, který se při těch slovech ušklíbl.

„Tak se mi zdá, že tvůj nejvěrnější nepřítel je zase jednou vychvalovaný víc, než si zaslouží,“ zašeptal mu jeden ze tří stejně nákladně oblečených rytířů stojících ve skupince s ním. Ostatní se jízlivě usmívali, jenom plavý obr měl v očích zuřivý vztek.

„Ano a vypadá to, že konečně má i štěstí u dam,“ poznamenal druhý a řehtavě se rozesmál vlastní poznámce. Statný druh po něm zlostně loupl očima.

Připoutali k sobě pozornost, ale naštěstí v tom okamžiku vstoupil do sálu hofmistr a všechny zraky se upřely na něj.

„Přišel posel s dopisem od markraběte Albrechta Braniborského,“ ohlásil a vpustil dovnitř uprášeného mladíka, na němž byly patrné stopy divoké jízdy.

„Ach, psaní od otce,“ zatleskala potěšeně Hedvika. „Rodinné novinky nás jistě rozptýlí, můj choti.“

Pohlédla na Otu tak naléhavě a nadšeně, že na chvíli potlačil vztek, zhluboka se nadechl a v koutku úst mu zahrál nepatrný úsměv.

Oto skutečně očekával z Braniborska zprávy, které by ho mohly potěšit. Ale zcela jistě to nebyly rodinné klípky, jak prohlásila Hedvika, aby před přítomnými zastřela pravdu. Doufal, že se z dopisu dozví novinky o povstání saských knížat proti muži, jenž je neustále provokoval a hluboce urážel: proti Jindřichu Lvovi, vévodovi saskému a bavorskému.

Jindřich z rodu Welfů sídlil v Braunschweigu a byl mezi šlechtou císařské říše nejvíce nenáviděným mužem. Vládl dvěma vévodstvím, a to mu zajišťovalo přinejmenším stejný vliv, jaký měl císař. V době, kdy se císař Friedrich Štaufský, jemuž Lombarďané pro jeho zrzavý vous přezdívali Barbarossa, zdržoval v Itálii, počínal si Jindřich Lev jako král. A císař byl v Itálii skoro pořád. Nadcházející svatba braunschweigského vévody s malou Matyldou, dcerou anglického krále Jindřicha Plantageneta a jeho manželky Eleonory Akvitánské, by jeho postavení ještě posílila a s tím související mocenský nárok by nezměrně vzrostl.

Avšak císaři Welfovo počínání zjevně nevadí, přestože tento jeho bratranec kdysi také patřil k nadějným čekatelům na císařskou korunu, dokud ho ovšem bude vévoda početnou armádou podporovat v italských taženích. Kdykoli Lev bezohledně porušil právo a přivlastnil si cizí území, Barbarossa vždy rozhodl v jeho prospěch a stížnostem ostatních knížat nevěnoval pozornost. Proto se stále víc šlechticů spojovalo v alianci proti Welfovi: patřilo k ní Sasko od Severního moře po Harz, hlásili se k ní i Jindřichovi odpůrci od jihozápadu po jihovýchod říše.

Oto dlouho váhal, zda se přidat ke spiklencům, jejichž velitelem byl Hedvičin otec. Byl opatrný, kdykoli se musel rozhodovat v riskantních záležitostech. Ale před několika měsíci nadešla chvíle, kdy už nemohl dál uhýbat, nechtěl-li ztratit tvář před svým mocným tchánem. Albrecht Medvěd, spolubojovník Otova otce, musel kdysi Welfovi postoupit ohromné saské vévodství, jež mu bylo propůjčeno, a patřil proto k Jindřichovým nejzarytějším nepřátelům.

Kvůli hrozící vzpouře odřekl Lev účast na císařově čtvrtém tažení proti Itálii. Avšak jakmile císařské vojsko odtáhlo, propuklo proti němu povstání. Krátce před Vánocemi Albrecht Medvěd spolu s lantkrabětem duryňským obléhali Jindřichovu pevnost Haldensleben nedaleko Magdeburku, ale úspěch se nedostavil. Nyní, ať už starý, v bojích zkušený Medvěd naplánuje proti svému úhlavnímu nepříteli cokoli, Oto a jeho bratři budou tentokrát přitom.

Markrabě si odkašlal. „Rodinné novinky… máte pravdu, má drahá! Dejte mi ten dopis. A vy ostatní zmizte!“ poručil poslovi, dvořanům a duchovním a obrátil se k rytíři se stříbřitě plavou hřívou.

„Vážený Randolfe, jděte s vašimi věrnými hledat mého bratra, a jakmile ho najdete, vraťte se ke mně. A přiveďte i udatného Arnulfa.“

Statný muž se lehce uklonil a se svými třemi průvodci se vzdálil.

Venku pevně chytil za rameno jedno ze spěchajících pážat, které se tak vylekalo, až mu obsah džbánu vyšplíchl na boty.

„Troubo!“ Rytíř pážeti vrazil obrovskou facku. „Kde je hrabě z Groitzsche?“

Chlapec se zajíkl: „Právě se vrátil z lovu.“

„Okamžitě za ním půjdeš a vyřídíš mu, že markrabě ho chce vidět. Pak zase pohneš kostrou a pošleš za mnou Arnulfa!“

Páže se uklonilo a vyběhlo.

Rytíř se za chlapcem chvilku díval. Potom společníky zavedl na místo, kde je nikdo nemohl odposlouchávat.

„Zatracenej Christian!“ promluvil vztekle. „Nejdřív to vypadalo, že mi ten mizera se svým úkolem konečně zmizí z dohledu, a teď tu bude znovu, a navíc s poctami! Je to ostuda celého stavu. Za chvíli se bude chtít stát rytířem každý žebrák a selský pacholek.“

Nejtlustší z mužů, jenž se v hale řehtavě smál, se pokusil Randolfa uklidnit. „Co se tak rozčiluješ? Tenhle přivandrovalec bůhvíodkud musí s tou selskou chátrou dlouho procházet lesy. A to se může leccos přihodit. A když ne samo od sebe, tak tomu můžeme trošičku napomoct.“

Po tváři plavovlasého obra přeběhl zlý úsměv. „Pravděpodobně ani nebudeme muset, podle toho, co se o tomhle úseku cesty vypráví!“

„To jsem rád, že zase vidíš věci střízlivě. Císař chce vydat zákon, podle něhož už záhy bude smět být do rytířského stavu povýšen jenom ten, jehož otec a děd měli šlechtický původ. Pak už nebude možné, aby se taková holota míchala mezi nás urozené. Zapomeň na toho pána z Nemanic. Jestli nechcípne cestou, tak ho ta selská lůza umlátí v cíli, až nebude co žrát. A teď pojď, máme na práci důležitější věci!“

Ale třetí muž ve skupince, rytíř s pečlivě učesanými zrzavými vlasy v zeleném bliautu, ostatní zadržel. „Nemáte taky dojem, že krásná Hedvika projevuje nápadný zájem o Christiana?“ zeptal se a výmluvně povytáhl obočí.

Tlusťoch mávl rukou. „Kdo řekne slovo proti Hedvice je tady mrtvý muž. Oto na ni nedá dopustit.“

„Jak jen někdo může takhle propadnout ženské?“ nadhodil zrzek a ztišil hlas. „Tím spíš by měl být přístupnější, až mu někdo vysvětlí, že opěvování hradní paní zachází už trochu daleko.“

„Je jistě dost chytrá, aby nebyla manželovi nevěrná,“ zapochyboval Randolf.

„Možná ano. Ale bude jí Oto potom opravdu tak věřit?“ namítl zrzek s prohnaným úšklebkem. „Už jen podezření by mohlo stačit, aby ten hladolet upadl v nemilost. Jenom musíme vyčkat, až nadejde správný okamžik.“

Když se hala vyprázdnila, Oto s napjatým očekáváním rozvinul pergamen.

„Ukaž, drahý?“ požádala Hedvika a četla manželovi přes rameno, což byl prohřešek proti dobrým mravům, jehož si však Oto zřejmě vůbec nevšiml.

Dlouho mlčela. Potom tiše podotkla: „Jestli císařovo tažení v Itálii nedopadne dobře, jeho hněv se na nás snese jako boží soud. Bude nám za to přičítat vinu, protože kvůli nám se Jindřich nepřipojil k císařskému vojsku.“

„Tak ať!“ odsekl Oto. „Jen si vzpomeň na dvorský sněm loni v létě na Boyneburgu. Arcibiskupové a markrabata podali u císaře žalobu na Welfa, a nic se nestalo. Ten zrádce ani nepřišel, aby jim odpověděl na výtky a obhajoval se. Když se s tím smíříme, budeme všem pro smích.“

„Tak je tedy rozhodnuto. Bože, stůj při nás,“ zašeptala Hedvika. Mlčky čekali, až se dostaví muži, které Oto k sobě povolal.

O chvilku později vstoupila do haly skupina dobře ozbrojených mužů. V jejich čele dusal Dedo z Groitzsche, mladší bratr markraběte, neuvěřitelně tlustý muž. Následoval Randolf s přáteli a Arnulf, zkušený bojovník, jenž úspěšně vedl oddíly do bitev již za Otova otce. Na levé ruce mu chyběly dva prsty, dna mu ztěžovala chůzi, ale byl považován za velmi lstivého a boji zoceleného muže, jemuž se málokdo vyrovná.

Oto vstal a zvedl ruku s pergamenem.

„Moji věrní! Christian z Oldenburgu vydobyl další velké vítězství proti Lvovi a získal Brémy!“

Zazněly jásavé výkřiky. Neúspěšné obléhání Haldenslebenu znamenalo tvrdý úder, ale právě Oldenburčan nedlouho poté neočekávaně zvítězil nad Jindřichem a dobyl důkladně opevněný hrad Weyhe. A teď tedy Brémy.

„Obyvatelé Brém ho ve městě přijali s radostí,“ pokračoval Oto. „Při příštím soudním zasedání musí Jindřich předat hrad Haldensleben magdeburskému arcibiskupovi.“

Opět se ozývaly nadšené výkřiky, avšak markrabě pohybem ruky muže umlčel.

„Ještě nejsme tak daleko. Jindřich se nevzdá bez boje. Utěsní všechny škvíry, postavil vojsko a zpustošil zemi až k hradbám Magdeburku. To znamená, že musíme svým spojencům přispěchat na pomoc.“

„Konečně!“ zaburácel Dodo. „Mí chlapi po téhle dlouhé, nudné zimě už na něco takového čekají.“

Oto s jinou reakcí ani nepočítal. Ale jednu zvláštní novinku si ponechal na konec.

„Tak to vás jistě potěší, že naše aliance získala nového, mocného spojence, a to kolínského arcibiskupa Rainalda z Dasselu.“

Po takové zprávě se na okamžik rozhostilo ticho, potom začali všichni mluvit jeden přes druhého.

„Kancléř a císařův důvěrník!“

„Jediný člověk, kterému císař bezvýhradně důvěřuje!“

S výjimkou své manželky Beatrice Burgundské, pomyslela si Hedvika.

„Rainald se účastní císařova tažení do Itálie, proto bude působit odtamtud,“ pokračoval Oto a obrátil se k bratrovi. „Dedo, musíš okamžitě odjet, abys zařídil vše potřebné ve svém hrabství.“

„Ale snad mě nepoženeš z domu ještě před obědem?“ ohradil se tlustý hrabě z Groitzsche.

Ostatní se rozesmáli.

„Jak bych mohl?“ Potom Oto oslovil starého kamaráda z bojů. „Arnulfe, ty pojedeš k Albrechtovi a nabídneš mu pomoc, abys zjistil, kde můžeme Lva nejúčinněji zasáhnout.“

Lstivý muž přitiskl dlaň k srdci a uklonil se.

„A vy, Randolfe, sestavíte pro mě zase početný oddíl jezdců?“

Statný muž popošel o krok vpřed. „Samozřejmě, kníže! Okamžitě se pustím do příprav.“

Nový vývoj událostí mu podstatně zlepšil náladu. Jakkoli Otovi také leží na srdci osídlení země, co znamená houfec otrhaných rolníků ve srovnání s oddílem dobře vyzbrojených mužů, který může markraběti poskytnout on?

Nakonec Oto naznačil, aby k němu přistoupil blíž černě oděný muž s holou hlavou a tenkou linií vousu na dolní čelisti, jenž po celou dobu nenápadně seděl v koutě, jako kdyby splýval se stěnou za svými zády.

„Aloisie, zeptej se hvězd, kdy bude nejpříznivější čas pro uskutečnění našeho záměru.“

„Jak si přejete, pane.“

Hubený muž se před markrabětem hluboce poklonil a opět se uchýlil do svého rohu.

Nejprve si však s Hedvikou vyměnil krátký pohled, který by soustředěnému pozorovateli prozradil, jak hluboce se ti dva nenávidí.

„Dobrá,“ pokývl hlavou Oto, „tak do práce.“

„Doprovodíte mě na pohár vína do naší komnaty, pane choti?“ zeptala se Hedvika, když muži odešli z haly.

Oto překvapeně vzhlédl. S mnohoznačným úsměvem se chopil manželčiny ruky, políbil ji a mlčky ženu následoval.

Vešli do komnaty, Hedvika poslala pryč všechny komorné a společnice a sedla si.

Oto se lehce opřel o dveře, zkřížil paže na prsou a s lehkým posměchem se zeptal: „Tak copak se ti nelíbí, má drahá?“

Hedvika však jeho tón nepřijala. „Domníváš se, že je moudré, aby ten šarlatán byl přítomen na schůzce, kde se hovoří o důvěrných poselstvích?“

„Vím, že Aloisia nemůžeš vystát, miláčku, ale není to šarlatán, nýbrž velmi vzdělaný muž. Máš mu jen za zlé, že tvého nejmilejšího syna prohlásil za posedlého.“

„Dietrich není posedlý démony. Vždyť je ještě tak malý. Jak o něm ten hvězdopravec mohl vynést takový rozsudek?“

Teď zkřížila paže na hrudi ona a vyzývavě na Otu pohlédla. „Kdy se naposledy vyplnilo některé z jeho proroctví?“

„Já si nevzpomínám na žádné, kde by neměl pravdu.“

„Protože je vyjadřuje tak, že se dají vyložit různými způsoby. A zase ti sdělí, že hvězdy radí, abys příští bitvu vedl první úterý po úplňku. Dělá to tak vždycky.“ Hedvika vstala, nalila víno a podala Otovi pohár. „Nehádejme se. Já tomu člověku zkrátka nedůvěřuji. A ty bys taky neměl.“ Zamyšleně upila a postavila pohár na stůl. „Jak vlastně chceš válku proti Jindřichu Lvovi odůvodnit?“

Oto přimhouřil jedno oko a šibalsky se usmál. „Možná naší věrností vůči císaři?“

Nyní v Hedvičině hlase zazněl náznak posměchu.

„To zní podivně z úst muže, jenž léta vyčkával, než konečně císaři složil lenní přísahu, a na dvorské sněmy dojíždí, pouze když je to opravdu nevyhnutelné.“

„Můj bratr Dietrich táhl s císařem do Itálie a Dedo se také často vyskytuje u dvora. To by snad mohlo stačit,“ zasmál se Oto. „Těžko můžu veřejně přiznat, že mnohem raději vidím na císařském trůně bohabojného Rudovouse, protože se beztak většinu času zdržuje v Itálii, než nevypočitatelného Lva. Je už dost zlé, že máme dva papeže, nemusíme mít ještě dva císaře. Ale když spolu budou svorně držet dva nejmocnější mužové říše, nás ostatní knížata to oslabí.“

Hedvika zamyšleně otáčela prstenem, který jí Oto daroval. „To, že alianci povede Rainald z Dasselu, nás pozvedne nad veškeré pochybnosti.“

„Jsi zatraceně chytrá ženská.“

„Neměl bys klít, můj pane a choti.“

„Ale co. Mám tady na hradním vrchu dost kněží, kteří to za mě vyrovnají… Rainald je nebezpečný muž. Ale ať už vymyslel jakékoli kličky, nikdy se nepostavil proti císařovým zájmům.“

Hedvika povytáhla obočí. „A co myslíš, proč se postavil do čela aliance?“

„Welf se už často znesvářil s církví,“ namítl Oto. „Nejpozději po sporu o Freising.“

Markraběnka uvážlivě přikývla. Před deseti lety vévoda Jindřich zničil celní stanici biskupa z Freisingu a kousek výš proti proudu Isary si zřídil svou. „Ale vyplatilo se mu to,“ připomněla.

„Nová celní stanice vynáší Jindřichovi tučné zisky,“ zamračil se Oto. „Proslýchá se, jak ten Mnichov vzkvétá a bohatne… Někdo musí Jindřicha zastavit.“

„Koneckonců nechceme, aby jednou nadešel den, kdy bude pomazaný císař klečet před svým vazalem, aby ho prosil o vojenskou službu?“ ironicky citovala Hedvika proslavený markraběcí výrok.

Teď se Oto rozesmál a s jiskrou v očích pomalu kráčel ke své ženě.

„Rád si s tebou povídám o těchto věcech. Je to… vzrušující…“

Hedvika pohlédla na manžela. Znala tuhle jeho náladu a vychutnávala si ji.

Když ji provdali za míšeňského markraběte, který byl o dvacet let starší než ona, samozřejmě neměla na rozhodnutí žádný vliv. Svatba byla dohodnuta, aby ukončila rivalitu mezi bývalými druhy v boji Konradem z Wettinu a Albrechtem Medvědem. Dívku hluboce rozrušilo, když se dozvěděla, komu ji chce otec dát za manželku, a vskrytu to oplakávala.

Ale krátce před svatbou si ji vzala stranou babička Eilika a bez velkých okolků jí udělila lekci, při níž se budoucí nevěsta nezmohla na slovo a tváře jí hořely.

Chceš-li natrvalo získat manželovu přízeň, tak se o svatební noci chovej cudně a nezkušeně, buď taková, jaká jsi, ale potom už nikdy, šeptala jí Eilika, již se mnozí obávali a která se po celý život dokázala úspěšně prosazovat proti šlechticům i duchovním. Pak zapomeň, co požadují kněží: aby manželka ctnostně a bez pohnutí ležela pod mužem a strpěla ho. Poskytni mu pocit, že je divoký býk, který ti pouhým pohledem rozbouří krev v žilách, pak se manžel stane poddajným voskem v tvých rukou.

Hedvika nejprve musela překonat první zděšení, pak uposlechla babiččinu radu. A nikdy toho nelitovala. Oto ji zbožňoval. Navzdory odporu svých rádců ji zasvěcoval do svých rozhodnutí a chtěl slyšet její názor. K smrti by se nudila, kdyby jí dovolil starat se jen o ženské práce.

Kromě toho byl její choť i s prošedivělými skráněmi stále ještě pohledný, statný muž. V okamžicích jako tenhle, kdy se na ni díval se směsicí obdivu a chtíče, ji přitahoval. S úsměvem k němu pozvedla oči a začala si rozvazovat tkaničky živůtku.

Otu to na okamžik překvapilo.

„V tuhle denní dobu?… Ženo, vždyť dopadneme jako Erec a Enité z nového románu Chrétiena de Troyes,“ zamumlal, ale přistoupil těsně k ní a políbil ji na rameno.

„A i kdyby. Však ty už víš, jaké hrdinské činy za trest vykonáš,“ šeptala Hedvika.

Oto se usmál. „Proti Lvovi, nebo teď hned s tebou?“ Netrpělivě rozvazoval šněrování jejích šatů, povalil ji na postel mezi polštáře a žádostivě líbal. Hedvika vzdychala rozkoší a vzpínala se k němu. „Jsi nestydatá žena!“ vypravil ze sebe Oto a lehl si na ni. „A právě to se mi na tobě líbí.“

„Miláčku!“

„Hm.“

Hedvika se posadila a upravovala si rozcuchané vlasy, Oto ležel vedle ní se zavřenýma očima.

„Budeme potřebovat peníze na to polní tažení.“

Manžel na ni líně pohlédl. „Tak si je půjčíme u Židů.“

„A co bude s těmi osadníky?“

„Jak jsi na ně teď přišla?“

„Slíbil jsi, že jim začátek usnadníš. Nemůžou si všechno potřebné přinést s sebou, budou mít za sebou dlouhou cestu. Potřebujou dobytek a zrní, aby první zimu neumřeli hlady.“

Oto zasténal, převalil se na bok a opřel se o loket. „Nejsem jejich chůva. Přicházejí sem na mé náklady, dávám jim pozemky a na deset let jsem jim odpustil dávky.“

„Vím. Ale vzpomeň si na opuštěné vsi, odešli z nich ti, kteří to nedokázali. Opravdu bys chtěl úspěch přenechat Gerungovi?“

Teď se posadil i Oto a ostře pohlédl na manželku, která se stále ještě česala.

„Pokoušíš se mě ovlivnit. Nemysli si, že si toho nevšimnu,“ promluvil přísně. „Peníze můžu vydat jenom jednou. Polní tažení nám přinese rychlou kořist. Ale než osadníci budou schopni platit desátek, uplyne hodně času.“

„Měli jsme jim poskytnout větší ochranný doprovod,“ odvážila se ještě poznamenat Hedvika, přestože věděla, že neuspěje.

„Příliš pozdě. A teď si dej pomoct s oblékáním. Je čas, abychom se objevili v hale k obědu.“

Ještě před jídlem poslové vyrazili. Nikdo si nevšiml, že je jich víc, než Oto rozkázal vyslat.

Na cestě

Prvního rána, které Marta s kolonisty prožila, po dlouhé době pronikl šedivou pokrývkou mraků nesmělý sluneční paprsek. V táboře se všichni připravovali na odchod. Děti pobíhaly sem a tam a za posměchu kolemstojících se rozzlobená Griseldis rozběhla za dvěma výrostky a výhrůžně mávala naběračkou. Jonas a Emma, zamilovaná dvojice, stáli vedle sebe v objetí a pevně se drželi za ruce.

Christian při pohledu na ně pocítil bodnutí v hrudi. Potlačil však vzpomínky, které se v něm probouzely. S tichými slovy pohladil po krku svého bělouše a dal mu scvrklé jablíčko, přitom pozoroval lidi, kteří se mu svěřili do péče.

Tihle rolníci ještě nikdy nebyli od domova vzdáleni víc než jeden nebo dva dny pěší cesty, pomyslel si. Dokážou překonat strach z nejistoty a nebezpečí cesty?

Většinou se k němu přidávali mladí, silní lidé, kteří se rozhodli, že budou hledat štěstí v cizině. Připravovali se celou zimu, opravovali nebo vyráběli nářadí, které si chtěli vzít s sebou. Štěstí, že s nimi jde i syn vesnického kováře. Jonas mohl v budoucnu převzít otcovu kovárnu, chtěl však zachránit svou milou před nenechavým hradním pánem. Skoro k neuvěření, že se mu to tak dlouho dařilo, podivil se v duchu Christian. O Wulfhartovi se vědělo, že je bezohledný i pokud jde o ženy. A šestnáctiletá Emma byla mezi vesnickými děvčaty krasavice.

Dosud se všichni dobře vyrovnávali s cestovními útrapami, s výjimkou jedné ženy, jež den ze dne chřadla. Možná by jí mohlo to děvče, Marta, pomoci?

Znovu zalétl pohledem k přírůstku výpravy. Opravdu potřebují někoho, kdo se vyzná v léčitelství a umí přivádět na svět děti. Porod je pro ženy vždycky otázkou života a smrti. Bylo by zlé, kdyby mužům v novém domově, kde budou osídlenci odkázaní jen sami na sebe, umíraly ženy při porodech a v šestinedělí. Tahle dívka je vlastně ještě moc mladá na to, aby byla porodní bába. Avšak Christian s jistotou cítil, že je na ní něco zvláštního, co nedokázal pojmenovat.

Marta měla radost. Nadcházející cesta ji naplňovala vzrušením a napětím. Odsouvala každou myšlenku na děsivé včerejší události. S lidmi, které má teď kolem sebe, začne nový život.

Cesta bude obtížná a nebezpečná, ale ani to ji dneska neděsí. Když jí Bůh poskytl tuhle úžasnou možnost, určitě se postará také o to, aby v pořádku došla do cíle.

Po včerejší Martině mdlobě, kdy se náhle v bezvědomí sesula k zemi, se zdrženlivost žen rázem změnila v soucit. Důrazným popleskáváním po tvářích ji probraly k životu a daly jí najíst. Dokonce Griseldis, která byla zpočátku proti ní, ji teď povzbuzovala: „Musíme držet spolu.“

A Berta, žena s ustaranou tváří, jejíž těhotenství Marta odhalila, se stále znovu vyptávala, zda si je svým tvrzením jista.

„Jsem tak strašně ráda,“ usmívala se a oči jí zářily, když si odhrnovala z čela kudrny deroucí se zpod čepce. „A Guntram jakbysmet. Tak dlouho jsme si už přáli zase děťátko.“ Objala Martu a druhou ruku si položila na břicho.

„Mé holčičce nebylo ještě ani půl roku, když nám ji vzala horká nemoc. A ani jeden z našich dvou chlapců nepřežil loňský hladomor, když rytíři, kteří vedli spor s Wulfhartem, přepadli vesnici a po špatné úrodě nám ukradli ještě i dobytek. Od té doby jsem neotěhotněla.“

Marta jí položila ruku na paži. „Tentokrát to bude dobré. Vím to.“

Na okamžik jí hlavou prolétlo podivné tušení z včerejšího večera: Tři zemřou a jeden nás všechny odporně zradí.

Hloupé přeludy!

Protáhla údy ztuhlé chladem a zamířila k ženám, aby jim pomohla s přípravou snídaně. Bylo to skrovné jídlo, kaše, která se rozprostřela na rozpálených kamenech a upekla jako tenké placky. Marta cítila, že si ji mnozí zvědavě prohlížejí, ale i ona mohla teď za světla lépe pozorovat své spolucestující. Okamžitě viděla, že zde budou její léčitelské schopnosti zapotřebí. Skoro všechny děti kýchaly nebo kašlaly, u starších si všimla hnisavých boláků, krvácejících dásní a prašiviny v hlavě. Nejméně jedna žena byla těhotná a Emma bude jistě brzy taky.

Ovšem jedna starší žena vypadala tak nemocně, že Marta pochybovala, zda pro ni vůbec ještě bude moci něco udělat. Ale než k ní došla, viděla, že proti ní přichází její nový pán. Sklopila oči a s bušícím srdcem čekala. Copak jí asi chce?

K Martinu překvapení rytíř lehce naznačil hlavou směrem, kam se právě předtím dívala. „Můžeš se na ni podívat? Neměl jsem ji brát s sebou. Ale prosila mě na kolenou, aby směla jít s námi.“

Marta na něj pohlédla a bylo jasné, co si o stavu ženy myslí. Bezmocně pokrčila rameny. „Možná jí aspoň dokážu ulevit v bolestech, pane.“

„Tak to udělej,“ přikývl Christian a odebral se do čela průvodu. Nezarazila ho jen Martina slova. Teď, při denním světle, uviděl v jejích šedozelených očích něco, co ho mátlo. Připomínaly mu jiné oči, ty, v jejichž hlubinách ležela skrytá prastará tajemství.

Jídlo bylo rychle snědeno. Muži nahlas poháněli krávy a voly a zapřahali je k vozům. Ženy čistily kotlíky a svolávaly děti.

„Ukaž, dej mi svou nůši, ponesu ti ji,“ nabídla Marta ženě s popelavým obličejem, o jejíž zdraví si dělal starosti i Christian. Vyhublá nemocná se na ni vděčně usmála, pomohla jí naložit nůši na záda a vzala za ruku dvě plavovlasá holčičky ve věku asi čtyři a šest let.

Christian se pomodlil za všechny. Průvod se dal do pohybu. Podle Martina odhadu čítal asi čtyřicet lidí včetně dětí. Rytíř na krásném bělouši jel v čele, jeho panoš na hnědákovi zajišťoval konec průvodu a vedl s sebou pánova nákladního koně. Všichni ostatní šli pěšky. Nikdo z kolonistů si nemohl dovolit koupit koně.

Muži nahlas poháněli volská čtyřspřeží táhnoucí často jen zčásti naplněné vozy ověšené klecemi s drůbeží. Osídlenci si toho s sebou moc vzít nemohli. Vesnice byla chudá. Některé rodiny vezly všechen svůj majetek na ruční káře: Naložily hrnce, konvice, sekery, kolovrat a různě velké soudky se setbou a zásobami hrachu, řepy, zelí a obilí. Průvod doplňoval osel s nákladem, několik koz a psi.

První část cesty lesem byla namáhavá.

V této roční době ještě nejezdili formani a nikdo také cesty neudržoval. Často musel průvod zastavit kvůli spadlým stromům.

Byla zima a na stinných místech ještě ležel sníh. Marta si zimomřivě přitáhla šátek kolem ramen.

Brzy se jí po boku objevila Emma obtížená velkým rancem a vykládala kamarádce o lidech z průvodu, kteří byli v jejich dohledu.

Muž s kulatou, holou hlavou, jenž předchozího večera prohrabával ohniště a zvažoval Martiny vyhlídky do budoucna, se jmenoval Hildebrand a byl stařešinou skupiny. „Jeho manželce Griseldis raději neodmlouvej,“ radila Emma a zašklebila se.

Potom ukázala na nemocnou ženu, jejíž nůši Marta nesla, a staršího muže, který se starostlivým výrazem kráčel vedle ní. „To jsou Wiprecht a Wilhelma. A před nimi stará vdova Greta. Tu poslouchají i chlapi, i když neradi.“

Marta si zvědavě prohlížela drobnou ženu s vlasy bílými jak sníh, jež právě energicky domlouvala mladíkovi o hlavu většímu než ona.

„Jde se svými syny, kteří budou obdělávat pole pro mladého rytíře. Jeden z nich má věk na ženění. Třeba to jednou bude tvůj muž?“ Emma se chichotala, ale Marta upadla do rozpaků. Ten mladík překypující silou si ji už dnes ráno prohlížel tak pronikavě, až dostala strach. Ale než stačila odpovědět, vmísil se do hovoru Jonas vedoucí volské spřežení těsně za nimi. „Nemáte nic jiného na práci než klevetit o druhých?“ smál se a kolem tmavých očí měl drobné vrásky.

Emma se otočila a něžně ho pohladila po tváři. „Musí přece poznat lidi, s nimiž bude žít. Koneckonců je tady jediné děvče ve věku na vdávání.“

„Kromě tebe! Možná si to ještě se svatbou rozmyslím?“ škádlil ji kovář.

„Však bys toho litoval,“ odpověděla Emma stejným tónem. „Jen se podívej kolem sebe, je tady dost zájemců na číhané…“

Hlasitý pokřik z čela průvodu přerušil jejich žertování. Kolona se zastavila. Ukázalo se, že silný kořen napříč cesty uvolnil kolo u prvního povozu. Jonas běžel dopředu, aby pomohl s opravou.

„Nevím, co ti chlapíci vykoumali, ale hned včera večer se domluvili na něčem, co souvisí s tebou,“ šeptala Emma Martě. Ta se vyděsila při představě, že si ji mladí muži prohlížejí jako zboží na trhu a třeba se i dohadují, jak moc se hodí pro manželství.

„Já se ještě nechci vdávat,“ odpověděla tiše. Třebaže dosáhla potřebného věku, ještě se u ní nedostavilo měsíční krvácení a tělo dosud nenabralo ženské tvary.

Emma se zasmála. „Třeba se jednoho dne nebudeš moct dočkat.“ Byla si jistá, že nepotrvá dlouho a mladíci se budou předhánět, kdo z nich tohle děvče dostane.

Emmě se to mluví, pomyslela si Marta. Které děvče má dneska takové štěstí, že se provdá za muže, jehož miluje? Manželství domlouvají rodiče bez ohledu na to, zda se budoucí manželé znají a zda spolu aspoň trochu vycházejí. Stává se, že manželé si časem dobře porozumí, nebo v sobě dokonce naleznou zalíbení. Ale údělem většiny žen, které znala, byla každodenní dřina, jedno těhotenství za druhým a často k tomu všemu ještě rány od manžela.

Radost z dnešního rána se rázem vytratila. Najednou měla pocit, že jí v žaludku leží těžký kámen, neboť si právě uvědomila, v jaké situaci se ocitla. V rodné vesnici by se svou prací jakžtakž uživila. Ale skupina čtyřiceti či padesáti lidí, kteří sami nemají skoro nic, byla příliš malá na to, aby si svým řemeslem vydělala na chleba. Chce-li i nadále být léčitelkou a porodní bábou, opravdu bude potřebovat manžela, který ji bude živit.

Tohle společenství má aspoň jednu výhodu: Nikdo ji nemůže dát za ženu muži dvakrát nebo třikrát tak starému, jako je sama. Svobodní jsou tu jen mladí muži.

Emma vycítila Martinu nelibost a útěšně ji objala kolem ramen. „Rytíř Christian tě vzal pod svou ochranu. Ten ví, co dělá. Přestože má stále kamennou tvář a nikdy se neusměje,“ pokoušela se odvést rozhovor jiným směrem.

„Obklopuje ho něco smutného, ale určitě nic zlého,“ poznamenala Marta.

„Možná za tím vězí nějaké tajemství jeho srdce. Ale je náš lenní pán a sotva se tak sníží, aby nám to věšel na nos,“ uzavřela Emma.

Marta zpovzdálí sledovala jezdce, z něhož vyzařovala klidná síla a svého koně vedl s překvapivou lehkostí. Bělouš byl divoký a nebezpečný, nikdo kromě rytíře a jeho panoše se k němu nesměl přiblížit, hned ráno ji naléhavě varovalo několik lidí. Kůň byl nepochybně velmi cenný, naopak Christianovo oblečení bylo mnohem skromnější než Wulfhartovo, přestože ten neustále trpěl nedostatkem peněz, a také rytířův meč byl prostý a bez ozdob. Jak se to k sobě hodí? A co mu tíží duši? Když mu ráno na zlomek vteřiny pohlédla do očí, viděla jen pohaslou naději.

Po chvíli začala cesta stoupat, takže všichni museli každou chvilku pomáhat tlačit káry, aby postupovali vpřed. Díky námaze už nikomu nebyla zima. Také Martě stékal po obličeji pot. Náklad na zádech jako kdyby byl stále těžší, pásy nůše se jí zařezávaly do ramen. Podložila je palci, aby tlak zmírnila.

Rozhovory umlkly, bylo lepší šetřit dech.

Jen dvě plavovlasá dívenky vedle Wilhelmy poskakovaly před Martou a nedopřály nemocné matce klidu.

„Jdeme zase domů? Už tam brzo budeme?“ naléhala mladší.

„Ne, miláčku Marie,“ odpovídala unaveně Wilhelma mezi záchvaty kašle. „Domů se už nikdy nevrátíme.“

Marie se zastavila a rozplakala se. Johana, její starší sestra, táhla plačící děvčátko za ruku. „Jak je to ještě daleko? Dál než k zakletému rybníku?“ vyptávala se.

„Mnohem dál. Budeme na cestě několik týdnů.“

„To není možný!“ vmísil se zrzavý, asi desetiletý kluk s bezpočtem pih v obličeji. V průvodu trochu zaostal, protože koza, kterou vedl, se zastavila a hledala aspoň pár stébel trávy. „Tak velký svět ani není,“ prohlásil důležitě a obrátil se k Martě. „Tak daleko to není ani do země Saracénů, kde žijí pohané a ořechy jsou tam velké jako mužská hlava!“

Slunce už dávno opět zmizelo. Když za sebou osadníci nechali les a táhli volnou krajinou s divokými lukami a ojedinělými skupinami stromů, stahovaly se na nebi temné mraky a foukal ledový vítr. Brzy se spustilo krupobití. Kroupy velké jako hrachy tvrdě dopadaly na lidi a zvířata. Voli jen neochotně pokračovali v chůzi, lidé si přehodili přes hlavy kapuce a kožešiny. Netrvalo dlouho a půda tak rozměkla, že se kola vozů hluboko bořila do bahna a postup vpřed byl ještě obtížnější.

Marta hluboko skláněla hlavu, aby se chránila před větrem a deštěm, když k ní z konce průvodu přiběhl šlachovitý chlapec.

„Rychle, schovej se!“ křičel. „Blíží se k nám jezdci. Možná hledají tebe!“ A utíkal dopředu za Christianem.

Marta se rychle rozhlížela po nějakém úkrytu.

„Skrč se tady nahoru!“ vyzvala ji Berta, rychle jí pomohla stáhnout nůši a ukázala na svou ruční káru. Marta se vecpala mezi sud a koš s řepou. Opatrně vykukovala zpod okraje ovčí kůže, kterou přes ni Berta přehodila.

Christian dal rukou znamení, aby se průvod stáhnul ke straně a umožnil cizím jezdcům projet. Ti však zastavili hned na konci a oslovili panoše. Martě se hrůzou rozbušilo srdce, když je poznala. Wulfhartovi pochopové ji stále ještě pronásledují.

Christian obrátil koně a zamířil ke konci průvodu.

„Co se děje?“ zeptal se Oswalda a Ludolfa.

„Hledáme jednu drzou holku, která utekla před spravedlivým trestem. Je asi takhle velká…“ Jezdec se zjizvenou tváří si ukázal rukou po prsa. „Má zrzavé vlasy a vyzná se v čarodějnictví.“

„Co od ní chcete?“

„Začarovala dědice našeho hradního pána. Potom zmizela.“

„Možná se dokonce stala neviditelnou. Je nebezpečná,“ dodal Ludolf a s obavami se rozhlédl.

„Takové děvče kolem nás neprošlo,“ prohlásil Christian s neproniknutelnou tváří.

„Hm. Mějte raději oči otevřené,“ zavrčel Oswald a třel si prstem jizvu. „Kdoví, jaké škody ještě může způsobit. Kdybyste ji viděli, spoutejte ji. Náš pán se vám odmění.“

„Díky za radu,“ rozloučil se Christian s oběma muži, otočil bělouše a vracel se do čela průvodu. Na jeho znamení se lidé i vozy dali znovu do pohybu.

Oswald a Ludolf se krátce radili, potom se i oni obrátili a odjížděli.

„Můžeš ven,“ vyzvala ji po chvíli Berta. Marta se s úlevou vyhrabala zpod ovčí kůže.

„Tak ses jich zbavila, určitě se už neobjeví,“ zavolal na ni Guntram.

„A kdyby jo, tak tě ochráníme,“ zazněl chlapecký hlas. Objevil se před ní zrzek, jenž nepovažoval svět za tak velký, aby se po něm mohlo jít několik týdnů pěšky, a vedle něj asi stejně starý kluk se střapatými, černými vlasy.

„Já jsem Kuno a tohle je Bertram,“ představil zrzek sebe a kamaráda. Marta se usmála a ti dva už byli zase v prachu.

Sotva zmizeli, přijel k ní na hnědákovi rytířův panoš.

„Myslím, že se už nevrátí. Ale budu dávat pozor, nedělej si starosti,“ slíbil sebevědomě. Se šibalským zamrkáním přijal její poděkování a zůstal stát, až ho průvod minul a mohl se zařadit na své místo v závěru.

Chlapec, jenž ji varoval, byl možná o dva roky starší než Marta a teď šel po jejím boku. „Jmenuju se Karel,“ představil se a rozpačitě na ni úkosem pohlédl. Ale potom nějaký muž zavolal, že potřebuje pomoc, protože se už zase jeden vůz tažený voly propadl do bláta. Chlapec s politováním kývl hlavou a rozběhl se dopředu.

„To je náš bratr,“ oznámila důležitě Marie, která teď šla vedle Marty.

Slunce muselo nad mraky stát už hodně vysoko, když Christian konečně vydal povel k odpočinku. Osadníci se sténáním odkládali náklady z ramen a unaveně usedali na zem.

Griseldis a stará Greta rozdělovaly chleba a sušenou rybu. Marta ještě ani nedostala svou porci, když vedle ní propukla hádka.

„Nemyslíš, že bys neměl své ženě všechno sežrat, Kaspare?“ napomenula stará vdova rázně statného muže se slepenými vlasy, který své ženě vytrhl z ruky její porci ryby

„Potřebuju to víc než ona. Jak má člověk při tomhle postním jídle zůstat při síle na tuhle dřinu!“ vyjel na ni muž. Někteří další souhlasně přikyvovali.

„Jen si to vezmi, táto, já jí dám kousek ze svého,“ pokoušel se nesměle urovnat spor mladý syn.

Greta vystrčila bradu a zamračila se na Kaspara. „Ona potřebuje sílu stejně jako ty! Dej sem tu rybu!“

Vdova chtěla Kasparovi druhou porci vzít. Ten se rozpřáhl k ráně, ale náhle se tu objevil Christian a zachytil mu paži. Železným sevřením donutil vzteklého muže na kolena a s odporem na něj hleděl.

„Tady nikdo nepozvedne ruku na ženu!“

Kaspar se na něj nechápavě podíval. „Ale pane…,“ vypravil ze sebe. „Když ženská muži odmlouvá, musí dostat výprask, aby byla poslušnější.“

„Rozhodně ne, dokud tady velím já!“

Všichni kolemstojící mlčky upírali užaslé pohledy na nového pána. Tak rozčileného ho ještě nezažili.

Kaspar podmračeně vrátil manželce její porci ryby, kterou přijala, a aniž zvedla oči, rychle se stáhla stranou.

„Tak se zdá, že jsme v novém pánovi našli skutečného ochránce,“ zašeptala Emma udivené Martě.

Marta se s jídlem usadila vedle Wilhelmy a vytáhla z koše tymián a tinkturu z omanu, ibišku a fenyklu. „Tohle si vezmi teď. Večer ti uvařím lektvar, který ti trochu ulehčí dýchání,“ slíbila.

Žena na ni pohlédla se směsicí vděčnosti a rezignovanosti. „Jsi hodná, ale už mi to nepomůže. Často plivu krev.“

Marta si unaveně odhrnula pramen vlasů z obličeje. Má Wilhelmě lhát, aby ji utěšila?

Avšak náhle se obličej nemocné rozjasnil. „Brzy půjdeme kolem jednoho poustevníka, svatého muže. Chci za ním zajít a poprosit ho o požehnání. Možná mi daruje nit ze svého hábitu.“

Tenhle pochod je pro Wilhelmu příliš namáhavý, pomyslela si Marta. Jak ho chce vydržet?

Častá těhotenství, těžká práce na poli a ubohé jídlo oslabily těla většiny vesnických žen. Při četných potížích dokázaly Fina a ona pomoci, ať to byl zlomený prst nebo zanícená rána. Ale vidět člověka, jak umírá, protože nemá dostatek jídla, Martu vždycky rozesmutnilo a zároveň rozzlobilo.

„Musíš se šetřit, tvé děti tě potřebujou,“ vypravila ze sebe konečně.

Wilhelma na ni pohlédla skoro zlostně. „Myslíš, že to všechno na sebe bereme dobrovolně? To že už nikdy neuvidíme rodiny a že na nás v neznámu čeká jen dřina?“ Obrátila se k Johaně a Marii. „Dělám to kvůli dětem. Karel, můj nejstarší, ten se už protluče. Ale děvčata musím dostat do bezpečí.“

„Do bezpečí před kým?“

Na tuhle otázku Wilhelma zůstala dlužna odpověď.

Christian dopřál osadníkům jen málo času na odpočinek, protože ho prosili, aby dovolil malou okliku. Chtěli navštívit poustevníka, jenž měl žít nedaleko od cesty.

Rytíře tohle zdržení příliš netěšilo, ale chápal obavy lidí, kteří se svěřili jeho vedení. Ještě potrvá nějaký čas, než najdou duchovního, jenž bude ochoten jít s nimi do nové vlasti. Požehnání svatého muže je zbaví lecjakého duševního břemene v nejistotě, v níž se teď nalézají. Proto, třebaže nerad, souhlasil.

K poustevníkově jeskyni dojdou jen pěšky. Přikázal Lukasovi a třem dalším mužům, aby hlídali vozy, zvířata a majetek kolonistů. K jeho překvapení ho Marta poprosila, aby rovněž směla zůstat u vozů a doplnit si své skromné zásoby léčivých bylin o pár mladých výhonků jmelí, které objevila nedaleko odtud.

„Je tohle ukazatel cesty?“ zeptal se Christian a pohlédl na tři vysoké jedle stojící tak blízko u sebe, jako kdyby byly srostlé.

Hildebrand přikývl s těžko skrývaným vzrušením. „Odtud jsou to jen tři tucty kroků doleva.“

Christian šel první a sobě i ostatním prosekával cestu hustě zarostlou a stěží rozeznatelnou lesní stezkou.

„Tamhle to musí být!“ zvolal po chvilce Hildebrand a ukázal na jeskyni ve skále, jejíž vchod byl téměř úplně zarostlý. Vycházel z něj štiplavý zápach.

„Buďte pozdraven, ctihodný!“ zvolal Christian nahlas. „Jsou tu lidé, kteří vás prosí o požehnání.“ Uvnitř se nic nepohnulo.

Opatrně se přiblížil k jeskyni a nahlédl dovnitř. Děsivý puch mu málem vzal dech.

„Nikdo tu není.“

„Jistě není daleko. Pane, dovol nám chvilku na něj počkat,“ nesměle prosil Hildebrand.

Christian ještě jednou zavolal poustevníka, když těsně za sebou uslyšel sotva patrný zvuk. Prudce se otočil a zároveň tasil meč.

Pohlédl na muže před sebou a meč zasunul do pochvy. Zvedl ruce na znamení mírumilovnosti.

„Odpusťte mi! Tihle lidé s vámi chtějí mluvit,“ oslovil muže a ostatní před poustevníkem padli na kolena.

Stařec vypadal příšerně. Špínou ztvrdlé hadry sotva halily hubené, čapí nohy a jen stěží se dalo poznat, že to kdysi byla mnišská kutna. Slabé, slepené vlasy mu trčely kolem hlavy a bylo zřejmé, že je léta nečesal ani nemyl.

Stařec zasyčel a pokyvoval hlavou.

„Tolik je jich!“

Potom prstem ukázal na klečící a vykřikl: „Všichni jste hříšníci! Všichni zkažení! Všichni jste ztraceni!“

Kletba

Marta nařezala pár raných listů podbělu a jitrocele a uložila je do košíku z vrbového proutí. Potom se rozhlížela po nějakém stromě, kde by jmelí rostlo dostatečně nízko, aby dosáhla na mladé výhonky. Popošla několik kroků a ucítila na rameni těžkou ruku. Leknutím sebou cukla a bledá strachy se obrátila.

Ale za ní naštěstí nestál Oswald nebo Ludolf, jak se obávala, nýbrž panoš Lukas. „Nevzdaluj se od tábora!“ nakazoval přísně.

„Chtěla jsem jen nařezat pár výhonků jmelí, mladý pane!“ vysvětlovala Marta, když se vzpamatovala z úleku.

„Tady ho přece roste dost,“ namítl Lukas a ukázal na strom vedle nich. Ale pak pochopil.

„Aha, je to vysoko… Nemůžeš tam vylézt, protože to děvčata nedělají…,“ usmál se. „Tak tě budu muset dneska už podruhé zachránit z nepříjemné situace.“

Panoš se zkoumavě ohlédl ke zvířatům a vozům, zda je všechno v pořádku, a chystal se šplhat na strom.

„Počkejte, prosím vezměte si tenhle nůž,“ požádala Marta. „A než uříznete listy, pomodlete se, aby léčivá síla rostliny pomohla lidem.“

„Dobře,“ přikývl Lukas a zvědavě si prohlížel malý, úzký nůž, který mu Marta podávala. Vypadalo to, že je velmi starý, čepel byla po mnoha broušeních už hodně tenká. Do ohmatané, dřevěné střenky byly vyřezány zvláštní ozdoby.

„Nesmíte ty listy nechat padnout na zem, pane. Kdyby se dotkly půdy, ztratily by léčivou sílu,“ volala za ním ještě Marta.

Lukas měl záhy v ruce mohutný trs. „Stačí to?“

Marta přikývla. Lukas seskočil a s posměšnou úklonou jí předával listy i nůž.

Marta rozpačitě děkovala, uložila rostlinu do koše a schovala nůž.

„Podejte mi ruku,“ vyzvala Lukase. Překvapeně na ni pohlédl.

„Levou!“

Panoš chtěl ruku schovat za záda, ale Marta ji zachytila a rozhodným pohybem vytáhla rukáv. Neušlo jí, že při lezení na strom mladík šetřil levou ruku, a když ji musel použít, tvář se mu stáhla bolestí. „Tohle se musí ošetřit.“

Najednou byl v rozpacích Lukas. „To nic není. Zahojí se to samo,“ mumlal.

Marta nahlas povzdychla. Od zápěstí se po celém předloktí táhla obrovská modřina. Opatrně prsty přejela po oteklé, tmavomodře zbarvené paži. Cítila tvrdý otok, prsty levé ruky byly studené jako led a ztuhlé.

„Jak chcete takhle vést dva koně? Sedněte si!“ Ukázala na velký kámen vedle sebe a hledala v koši kostivalovou mast. Lukase velmi překvapilo, že z dívčiny nesmělosti náhle nic nezbylo, a nezmohl se na odpor.

Přestože se snažil nedat na sobě nic znát, krátce se zachvěl, když mu začala špičkami prstů krouživým pohybem vtírat mast do kůže.

„Budete moct lépe pohybovat rukou a paží,“ slibovala Marta. „Tak to teď vydržte. Jak se vám to stalo?“

„Trochu nešikovně jsem zacházel s Dragem…“

„S Dragem?“

„S běloušem rytíře Christiana.“

„Zvláštní jméno pro koně,“ poznamenala Marta a opatrně se pokoušela pohybovat mladíkovým zápěstím. „Řekněte, když to bude hodně bolet.“

„Už je to mnohem lepší,“ lhal Lukas.

Dosud tuhle hubenou, do obnošených hadříků oblečenou holku sotva vzal na vědomí. Částečně otevřené, částečně skryté půtky, které mezi sebou o ni vedli mladíci ve výpravě, aniž si toho sebeméně všimla, ho bavily a zároveň udivovaly. Vždyť je to skoro ještě dítě! A teď ho tohle dítě komanduje jako polní kapitán. Ale svému řemeslu zřejmě rozumí. Paží se mu zvolna rozlévalo příjemné teplo.

Proto výřečně navázal rozhovor. „Drago je cizí slovo pro draka. Ten bělouš je netvor, když má pocit, že na něj někdo útočí. Nepustí k sobě nikoho, když to Christian nedovolí.“

„Ale vás strpí?“ zeptala se Marta a vzápětí zrudla. Právě přiznala, že už o panošovi všelijaké zvěsti slyšela.

Mladík se usmál. „Většinou ano. Trvalo dva roky, než jsem se k němu směl přiblížit. A jakmile na chvilku na okamžik nesleduji jeho nálady, přitiskne mě sedlem ke stromu. Ale nemyslel to vážně. Jinak bys teď musela vyhrabávat zbytky mého těla zpod jeho kopyt, a ne mě hladit něžnou rukou.“

Drze se zasmál. „No jen pokračuj…“

Polekaně stáhla ruku zpátky. Nechtěla nic jiného než mu vyléčit zranění. Pochopil to špatně? Bude teď od ní chtít něco úplně jiného?

„To už stačí, mladý pane,“ odpověděla stísněně.

Teď jsem ji polekal, zastyděl se Lukas. Aby se mezi nimi nerozhostilo trapné mlčení, vyprávěl, že Draga daroval jeden český pán knížeti Míšeňské marky. „Byl to ďábelský dar! Nejprve byli všichni nadšení nádherným, cenným zvířetem. Jenže nikdo mu nesměl na hřbet. Dva muže pokopal, několik jich pokousal a pohmoždil. Nic nepomáhalo, bič ani hlad. Už ho chtěli zabít.“

Panoš se významně odmlčel, avšak Marta se neptala, jen na něj s napětím upírala zrak. Tak tedy pokračoval.

„Můj pán Christian je nejlepší jezdec, jakého jsem kdy viděl. Když však té bestii poprvé položil na hřbet sedlo, nikdo by na jeho život nevsadil ani groš. Pravý rytíř samozřejmě neprojeví strach. Ale jemu to prostě bylo jedno, jestli ho ten divoch na místě udupá k smrti.“

Marta se zaraženě dívala do prázdna. To je ono!

Měla tu scénu před očima tak živě, jako kdyby byla při tom. Christianovi bylo lhostejné, jestli zemře. Zvíře muselo vycítit, že tenhle jezdec na rozdíl od ostatních nepociťuje ani stopu strachu či vzrušení. Když ho Drago nedokázal shodit, uznal rytíře svým pánem.

Martě přeběhl mráz po zádech a nejraději by se trpce zasmála. Táhnu s neznámými lidmi do neznámé země, pomyslela si, pronásledují mě Wulfhartovi pochopové, kteří baží po mé krvi, okukuje mě pár mladíků a možná už o mě házejí kostky a vede mě rytíř, který touží po smrti!

Hořkost se však záhy rozplynula. Koneckonců ji Christian bez váhání přijal pod ochranu. Vycítila přece, že mu může důvěřovat. Copak asi vytrpěl, že si přeje smrt? přemítala ustaraně.

Lukas pořád ještě mluvil a zřejmě si vůbec nevšiml, že na okamžik ztratil posluchačku. Krátce vzhlédla a opět obrátila pozornost k panošovi, který se nadšením rozpálil.

„Mělas to vidět! Všichni všechno nechali stát a ležet, když se rozšířila zpráva, že Christian té bestii naložil na hřbet sedlo. Nejpozději od téhle jízdy ho hluboce obdivovala většina mužů na hradě. Pážata se prala o to, kdo se u něj bude učit jízdě na koni.“ Hrdě na ni pohlédl a bylo jasné, co tím chtěl říct.

„Christian chtěl Draga zajet pro markraběte. Ale ten hřebec na zádech nestrpěl ani knížete. Tak markrabě Oto koně přenechal mému pánovi s podmínkou, že bude všude vyprávět, že kdo dává tak drahé koně vazalům… Co je, co se děje?“

Marta se prudce obrátila, zbledla jako stěna a upřeně hleděla k lesu.

Lukas ji chytil za rameno a lehce jí zatřásl.

„Hej!“

„Něco se tam stalo,“ zašeptala Marta.

Panoš se překvapeně otočil. Zadíval se na les, avšak neviděl nic znepokojivého. Ale při pohledu na rozrušenou Martu už neváhal. Svolal muže na hlídce, dal zapřahat a připravoval všechno k rychlému odjezdu.

Kolonisté zděšeně hleděli na starce, jenž na ně křičel hlasem naplněným nenávistí a mezi zčernalými pahýly zubů vztekle prskal.

„Proč mě rušíte? Cítil jsem, jak přichází vize, ale vy bezbožníci jste ji zaplašili!“

Několik žen se spěšně pokřižovalo. Hildebrand se začal zajíkavě omlouvat. Avšak stařec ho nepustil ke slovu, nýbrž na holohlavce namířil vyzáblý ukazovák a muž se polekaně nahrbil.

„Tebe znám! Co tě sem žene, pryč z místa, kam tě Bůh postavil?“

Ten moc dobře ví, o co jde, pomyslel si Christian, jenž zůstal jako jediný stát a sledoval starce se stále rostoucí nedůvěrou.

Poustevník syčel: „Vím, co chcete. Ale byli jste oklamáni. Už vám není dost dobré být pacholky?“

Zvýšil hlas na sílu, jakou by Christian od křehké postavy nečekal. „Kdyby Všemohoucí chtěl, abyste hospodařili na vlastních dvorech, tak by vám je dal. Nepozvedejte se proti božímu řádu! Litujte, kajte se a vraťte se!“

Christian si všiml, jak osadníci strnuli, a přistoupil o dva kroky blíž k starci. „Bůh jim dává šanci být rolníky, a nikoli pacholky, a oni jeho výzvu uposlechli,“ prohlásil rozhodně. Potom se otočil. „Marníme tady čas. Pojďte, pokračujeme v cestě. Teď hned!“

Stařec za nimi ještě kousek cesty cupital, potom se zastavil. „Bezbožníci! Buďte prokleti! Dostihne vás hlad, bída a zoufalství, smrt a prokletí!“ řval se zvednutýma rukama a planoucím pohledem. „Všichni umřete!“

Christian se znovu otočil a přikročil ke starci tak blízko, až ho zahalil štiplavý puch, který kolem sebe poustevník šířil. „Umře každý, a ty nejdřív. Mlč!“

Lukas a Marta stáli u připravených povozů a soustředěně upírali pohled k lesu. Netrvalo dlouho a spatřili ostatní, kteří se v čele s Christianem prodírali houštím mezi stromy.

Čekající okamžitě poznali, že opravdu něco není v pořádku. Ještě než se stačili vyptávat, rytíř kolem sebe shromáždil osadníky, kteří působili k smrti vyděšeně.

„Nedávejte na slova jednoho pomateného starce. Nenechte si nahnat strach!“ promluvil Christian jasným hlasem k lidem, kteří ho dosud následovali. „Nikdy jsem nesliboval, že cesta bude lehká. Budeme na ní potřebovat veškerou svou sílu a odvahu.“

Krátce se rozhlédl. „Ještě je čas se vrátit. Pro ustrašené a bázlivé není mezi námi místo.“

Nikdo neodpověděl. Někteří si vyměňovali pohledy, většina klopila oči k zemi.

„Co se stalo?“ zeptala se Marta tiše Berty.

Mladá žena jí se slzami v očích odpověděla: „Rozumíš tomu? Měl požehnat mému nenarozenému dítěti… a on nás všechny proklel! Všechny nás proklel!“

„Chceš se vrátit?“

Berta po krátkém váhání ochranitelsky položila dlaně na břicho. „Chci, aby vyrostl na našem statku.“

Rytíř přejížděl očima po skupině. „Chce se někdo hned vrátit?“

„Tady není o čem přemýšlet.“

Všichni se udiveně obrátili k zadní řadě, odkud nahlas promluvila Greta. Vdova s rukama založenýma v bok si pohrdavě měřila osadníky. „Chcete žít jako pacholci pod Wulfhartovým bičem, vrátit se na ubohá, vyčerpaná políčka? Být vydaní napospas jeho svévoli a zkaženým pochopům? Projevili jste víc odvahy než kdykoli předtím v životě a vydali se na cestu. Bez statečnosti se lepšího života nedočkáte. Tak tedy následujte tohoto rytíře a vybudujte si v nové zemi nový život.“

Dlouho bylo ticho.

Pak je Christian přerušil. „Každý se do soumraku rozhodne, zda s námi půjde dál, nebo se vrátí. Potom ale nechci slyšet žádné nářky a stížnosti.“

Dal prudce rukou znamení k odjezdu, vyhoupl se na koně a postavil do čela průvodu.

Kolona se beze slova dala do pohybu.

Marta zřetelně cítila, jak se nad průvodem stahuje zděšení jako temný mrak. Hlučný ruch teď vystřídalo zaryté ticho. Jen tu a tam se ozývaly tlumené rozhovory a splývaly v přidušené mumlání.

Najednou se řada vozů zastavila. Zpředu se ozvaly vzrušené hlasy.

„Marto! Marto, pojď sem rychle! Wilhelma tě potřebuje!“

Dívka se rozběhla k prvnímu povozu, na kterém nemocná ležela. Wilhelma se opírala o lokty a vykašlávala krev. Na šátku přehozeném před prsa byly patrné velké tmavé skvrny. Wiprecht strnule a bezmocně stál vedle vozu. Johana zděšeně hleděla na matčin zakrvavený šátek, malá Marie se usedavě rozplakala.

Marta vylezla nahoru, podepřela Wilhelmu a vzala ji za ruku. Zavolala, aby jí někdo podal kožešinu, chtěla umírající držet v teple. Odhrnula jí z čela zpocené vlasy.

Už jí nedokážu pomoct, uvědomila si zoufale. Je to podruhé ve dvou dnech, kdy moje dovednost selhává.

„Nic si nevyčítej,“ vypravila ze sebe tiše Wilhelma. „Věděla jsem, že nedojdu do cíle. Než jsme se vydali na cestu, vyzpovídala jsem se, a doufám, že mě Všemohoucí milostivě přijme v nebi.“

Umírající sevřela Martě ruku. „Postaráš se o mé holčičky? Prosím tě!“

Marta mlčky přikývla.

Z ženiných úst se vyvalil další proud krve.

Jakmile se dokázala trochu nadechnout, sotva slyšitelným hlasem požádala, aby k ní přistoupil Wiprecht, který rozpačitě poslechl.

„Slib mi, že se nevrátíš. Pokračuj dál s ostatními. Přísahej na to!“

Wiprecht na ni pohlédl a zdráhavě přikývl. „Přísahám.“

Marta položila Wilhelminu ruku do manželovy dlaně a seskočila z vozu. „Rozluč se s ní.“

„Utáboříme se tady na noc,“ oznámil Christian mužům. Dál by se toho dne beztak nedostali.

První mrtvá, pomyslel si stísněně. Kolik jich ještě bude? Přitom je mojí povinností tyhle lidi ochraňovat. Přistoupil k němu Jonas. „Máme ji pohřbít tady, pane?“

Christian se rozhlédl. „Ne. Pozítří dorazíme do vsi, kde je kostel. Tam ji pohřbíme do posvěcené země.“

Na mladém kováři byla patrná úleva.

„Co myslíš?“ zeptal se ho Christian tiše. „Věří ostatní, že její smrt je prvním naplněním prokletí?“

Jonas si odpověď důkladně rozmýšlel. „Někteří možná ano, třebaže to nikdo nevysloví. Ale všichni viděli, že byla smrtelně nemocná, už když jsme vycházeli. Umřela by i ve vesnici, pane.“

Christian zamyšleně přikývl a zamířil ke koním.

Ženy v pochmurné náladě krájely řepu do kotlíku a stará Greta s Martou omývaly Wilhelmino tělo a zašívaly ho do plátěného rubáše.

„Proč se pouštěla na tak namáhavou cestu?“ vyslovila Marta otázku, o níž uvažovala celý den.

„Každý z nás má nějaké vážné důvody,“ pokývala hlavou Greta. „Bídu, strach z Wulfharta, nebo zlou švagrovou, která má na statku hlavní slovo… Tys taky utekla, aby sis zachránila život. Wilhelma se k cestě odhodlala, aby zachránila své dcerky před Wiprechtovým bratrem. Už si na ně dlouho brousí zuby. Byla jen otázka času, kdy se na holčičky vrhne.“ Odplivla si. „Kéž je proklet!“

Marta s hrůzou pohlédla na Johanu a Marii plačící v Emmině náručí a hlasitě polkla. „Ale Wiprecht… cožpak by nedokázal své dcery ochránit?“

Greta pohrdavě odfrkla. „Nevěřil jí a nechtěl o tom ani slyšet. Karel by udělal všechno, aby sestry uchránil, ale proti strýci by neměl naději.“

Marta pohlédla na Wiprechta, jenž stál stranou a tiše se modlil, potom na Karla. Mladík podmračeně seděl o kus dál a odřezával z hole třísky, vypadal však, že vůbec nevnímá, čím se jeho ruce zabývají.

Marta se mlčky vrátila ke své práci.

Když skončily a pomodlily se za mrtvou, dodala si odvahy. „Greto, můžu se tě na něco zeptat?“

Vdově přelétl po rtech vědoucí úsměv. „Myslíš, proč jsem na stará kolena opustila teplé ohniště a táhnu do nejistoty?“

Marta přikývla.

Vdova teď vypadala vážně. „Víš, děvče, zažila jsem několik pánů. Wulfharta a jeho otce a bratra jeho otce, kteří si vzájemně kradli dědictví… Žádný z nich za nic nestál.“

Odplivla si a jadrně zaklela. Zhluboka se nadechla. „Než umřu, chtěla bych vidět, jestli opravdu žije někdo, kdo by se podobal pánovi ze starých příběhů, spravedlivému pánovi, jenž se stará o své lidi a netrýzní je do krve. Myslím, že rytíř Christian by takovým pánem mohl být.“

„A co když se pleteš?“

Stařena se krátce zasmála. „Žila jsem už příliš mnoho let a nemusím si nic předstírat. Vždyť ty to cítíš taky.“

Marta měla pocit, že ji stařena prohlédla skrz naskrz, a zaraženě mlčela.

„Otázka jenom je,“ pokračovala Greta klidně, „jestli takový zůstane a naše nová vesnice bude dostatečně vzdálená, aby mu nechali volnost v počínání. Moc dokáže změnit všechno.“

U večeře všichni mlčeli.

Poté Christian vstal. „Měli jste čas, abyste si své rozhodnutí ještě jednou promysleli,“ zvolal. „Kdo se bojí starcovy kletby, nechť odejde. Každý má možnost svobodně se rozhodnout a vrátit.“

Chvilku panovalo hluboké ticho.

Potom se zvedl Hildebrand. „Potáhneme s vámi dál, pane.“

Christian přijal zprávu s nepohnutou tváří, avšak v nitru se mu nesmírně ulevilo. Možná bude moct s těmito lidmi uskutečnit svůj sen, o kterém ještě nikdy s nikým nemluvil. Sen o společenství bez hladu, svévole a násilí.

A možná mu nový úkol pomůže překonat trpké vzpomínky a bolest, jimiž byl vyplněný. Dokud má tuhle naději, nevzdá se. Ještě ne.

Souboj

Této noci Marta neusnula tak rychle jako předchozího večera, kdy byla zcela vyčerpaná útěkem. Napětí ostatních nakazilo i ji. Wilhelmina smrt a poustevníkova kletba posílily strach osídlenců před nocí strávenou v kraji, kde ještě nikdo z nich nikdy nebyl. Včera ho Marta téměř nevzala na vědomí.

Ulehla k dětem a zabalila se do deky, kterou jí dala Emma. Slyšela, jak si tu a tam lidé šeptají. Opatrně se znovu posadila, urovnala větve podložené pod zády a zadívala se na zatažené nebe, na němž nebyla vidět ani jedna hvězda.

Dlouho byl praskot ohně, který měl být na Christianův příkaz udržovaný celou noc, jediným slyšitelným zvukem. Ale potom rozeznala ještě další: podivné praskání, chrastění, šelestění v bezprostřední blízkosti. Kůň hrabal kopytem a funěl.

„Lehni si, děvenko, nebo ostatní ještě víc zneklidníš. Zítra budeš potřebovat sílu,“ nabádala ji tiše Greta.

Marta ulehla na záda, podložila si hlavu pažemi a přemýšlela, co netušeného pro ni budoucnost asi chystá. Johana a Marie se k ní přitiskly a Marta se konečně schoulila pod deku a usnula také.

Muži přidělení na hlídku s bázní hleděli do neproniknutelné tmy. Jako poslední před rozedněním převzali hlídku Christian a Lukas.

Noc uplynula bez jakýchkoli těžkostí.

Následujícího rána před sebou měli namáhavý úsek, který je stál hodně sil. Na mnoha místech cesta stoupala tak příkře, že se muži museli naplno opřít do vozů a povozů a tlačit je nahoru. Naopak při jízdě ze strmého kopce bylo nutné kola podkládat brzdicími zarážkami, aby se vozy nerozjely příliš rychle. Při takové práci mohl ten, kdo nedával dost pozor, snadno přijít o ruku.

Nebe bylo stále zatažené šedivými mraky.

Martě v tichosti připadla úloha starat se o Johanu a Marii, které skoro nemluvily, občas plakaly, ale nehnuly se od ní.

Karel se stal nepostradatelný všude, kde nějaký povoz tažený voly uvízl, nebo hrozilo, že se převrhne naložená ruční kára. Zpočátku chodil za Martou tak často, jak jen mohl, aby navštívil sestry, jež ho vroucně milovaly, avšak časem se ukazoval jen zřídka.

Lukas, jenž od včerejšího odpoledne pozorně sledoval Martu i mladíky, věděl, proč se Karel najednou drží tak zpátky. Martin, Gretin nejstarší syn, ho v nestřežené chvilce hrubě chytil za rukáv a v domnění, že ho nikdo nevidí a neslyší, na chlapce vyjel: „Dej ruce pryč od toho děvčete! A uvědom si, že dokud jsme na cestě, nikdo se kolem ní nebude točit. Teprve až dorazíme na místo, rozhodne se, kdo ji dostane.“

A ty si samozřejmě myslíš, že to budeš ty, pomyslel si podrážděně panoš. Chytrý manévr. Mezi selskými mladíky byl Martin nejsilnější a nejbezohlednější. Nikdo z ostatních by se proti němu neprosadil. Ale kdoví, co se v zamilovaných ženách odehrává? Možná na Martu víc zapůsobí Burchartova hra na flétnu? Nebo Karlova laskavost? Protože Martin bude mít na cestě plné ruce práce, pro nejbližší dobu se takto zbavil všech soků.

Přitom Marta nevzbuzovala dojem, že by jedinou myšlenku promarnila na lásku nebo vdavky. Neházela kolem sebe očima a působila mnohem vážněji než dívky v jejím věku, které znal. Když držela jeho paži a jemně do ní vtírala mast, zřejmě ji ani ve snu nenapadlo, že by si to mohl špatně vykládat, dokud on neučinil tu hloupou poznámku. Od té doby se nedovedl na hezkou dívku podívat, aniž by si nepředstavoval, že se dotýká jejích prsou a vniká do jejího teplého klína. Od té doby, co byli na cestě, neměl žádnou ženu. A situaci mu neusnadňovalo ani to, že každou noc slyšel vášnivé vzdechy a sténání Emmy a Jonase, kteří se ani za mák nestarali o Griseldiny hlasité výčitky, že se dopouštějí smilstva, navíc v postní době, kdy církev zakazuje soulož.

Stále znovu si vyvolával v paměti vzpomínku na okamžik, kdy se Marty dotkl. Položil jí ruku na drobné rameno, když se chtěla vzdálit z místa tábořiště, a ona sebou škubla ve smrtelném úleku.

Měla by být pod ochranou. Nejen před Wulfhartovými hrubými pacholky, kteří ji hledají. Ale i před těmi rolnickými mládenci, kteří na ni číhají jako na nic netušící vysokou zvěř. Nespustí ji z očí, dokud mu to povinnosti dovolí.

Když se vyčerpaní osadníci konečně usadili k odpočinku, Christian k sobě svolal muže.

„Ode dneška budeme každý den večer nacvičovat bojové dovednosti, vždycky v době, kdy budou ženy připravovat jídlo,“ oznámil.

Muži se na sebe překvapeně podívali. Rolníkům bylo zakázáno nosit zbraně. Nařídil to císař.

Jenom Jonas okamžitě souhlasil.

„Ale pane, nejsme vojáci, jsme rolníci,“ namítl váhavě Hildebrand.

„Brzy budeme procházet lesem, ve kterém hrozí různá nebezpečí, a na to, abychom se jim ubránili, by jeden nebo dva ozbrojení bojovníci nestačili,“ odpověděl stroze a bez dalšího vysvětlování Christian.

Náhle se ozval pronikavý ženský výkřik: „Vlčí stopa! Vlk!“ Ženy a děti polekaně vyskočily a tlačily se k sobě do houfu, muži spěchali k vozům, aby vytáhli připravené sekery a tyče se špičatým koncem. Marta postrčila děvčátka křičící strachem doprostřed hloučku žen a z vozu vedle sebe vytáhla tyč, kterou pevně sevřela v rukou.

„Jen klid,“ nabádal Christian poplašené kolonisty a zkoumal stopu. „Je nejméně den stará.“

Kývl na Jonase, aby s ním stopu sledoval a hledal další. Lukasovi přikázal, aby hlídal tábořiště.

Brzy uviděli na obzoru tři jezdce, kteří se rychle blížili ze směru, odkud průvod přišel. Marta přistoupila k Lukasovi. „Přicházejí se zlým úmyslem,“ poznamenala.

„Myslíš, že s nimi budou potíže?“ zeptal se. „No ano, určitě je dobré mít se na pozoru. A ty se raději schovej!“

Lukas krátce promluvil s Hildebrandem a spěchal, aby Christianova nápadného koně ukryl za stromy.

Jezdci záhy zastavili na kraji tábora. Měli na sobě drátěné košile a byli po zuby ozbrojení.

„Co to tu vyvádíte, chátro hladová? Kdo vám dovolil táhnout tímhle krajem?“ vykřikl statný chlap s býčí šíjí rozzlobeně. Číhavě se zadíval na skupinu.

Hildebrand předstoupil a uctivě se hluboce uklonil. „Pane, jsme kolonisté a jdeme na východ.“

Mohutný jezdec se zatvářil vychytrale. „Volný průchod touto zemí něco stojí. Platí se tu clo z použití cesty. Jeden fenik za každého člověka a čtyři vůz.“

„Odpusťte, pane,“ namítl pokorně Hildebrand, „ale o clu z cesty nám není nic známo. Žádné peníze nemáme.“

„Tak oni nemají peníze! No tohle…,“ posmíval se vůdce trojice a pohladil si bradu. Jeho průvodci se zasmáli.

„No možná s námi bude řeč. Záleží na tom, jak vstřícně se budou chovat vaše ženy.“

Jezdci sesedli z koní. Osadníci se přitiskli k sobě do houfu.

Velitel tasil meč a čepelí vyhrnul Emmě sukni.

„Tahle a ještě ty dvě!“ ukázal na Bertu a Martu, která vyšla z úkrytu, když viděla, že jezdci nepatří k Wulfhartově hradní posádce.

Každý ozbrojenec chytil jednu z žen za paži.

Emma zbledla jako stěna a roztřásla se, Berta se rozplakala a klesla na kolena. „Pane, měj slitování!“ Guntram s tváří ztuhlou vzteky a strachem a se zaťatými pěstmi přistoupil k mužům.

„Pusťte ji!“ vykřikl. „Na to nemáte právo. Kdo se dopustí násilí na ženě, toho zákon potrestá smrtí.“

Velitel jezdců přitiskl hrot meče Guntramovi na hruď. „Jen klid, sedláčku. Kdo tady mluví o násilí? Jenom si vezmeme, co nám patří.“

Marta stála jako ve snách, jako kdyby se jí nic z toho netýkalo. Skoro necítila prsty, které jí hrubě svíraly paži. Jako z dálky k ní doléhala slova ostatních, prosby, pohoršené výkřiky a bázlivý šepot: „Kde je rytíř a ten jeho panoš?“ Měla pocit, že opět slyší v hlavě onen hlas a tentokrát jí šeptá: Nic se ti nestane.

Christian s Jonasem sledovali vlčí stopu. Rytíř však nepočítal s útokem dravé zvěře. Medvědi, rysové a pravděpodobně i vlčí smečka se velkému, hlučnému průvodu lidí vyhnou velkým obloukem. A kdyby se divá zvěř přece jen objevila, koně by okamžitě reagovali, zvlášť jeho bělouš.

Měl obavy z něčeho úplně jiného. Brzy budou muset hustým lesem, o němž kolují nedobré zvěsti. Je prý prokletý, a kdo do něj jednou vstoupí, nikdy z něj živý neodejde. Christian jím už několikrát projel a nikdy nepotkal žádné démony ani čaroděje. Ale podle jiných zpráv se v lese usadila banda loupežníků v čele s mazaným náčelníkem. Jeho ani Lukase, dva dobře ozbrojené jezdce na rychlých koních, nikdo nepřepadl. Ale teď přicházejí s velkým, pomalým průvodem vozů naplněných obilím, nářadím, teplými dekami a vedou ještě dost kusů dobytka. To by byla lákavá kořist, která by určitě každému lapkovi stála za svedení bitky s několika odhodlanými muži.

Nebyli ještě daleko od tábora, když z toho směru zazněl pokřik sojky.

Christian se okamžitě obrátil k návratu. „To je Lukasovo znamení. Něco se stalo!“

Utíkali k táboru, ale krátce před ním se Jonas zastavil. „Nejdříve musíme zjistit, co se děje.“ Teď se oba opatrně plížili k vozům a kryli se za stromy.

Výjev, který uviděli, dal jejich opatrnosti za pravdu. Tři ozbrojenci ve výhrůžném postoji stáli před shromážděnými osadníky. Jeden z nich řval na rolníky obklopující Hildebranda.

Pak jeden z jezdců chytil za paži nějakou mladou ženu. Jonas se na něj chtěl vyřítit, ale Christian ho rychle zadržel. „Počkej!“

Všiml si, že několik mužů se nenápadně blíží k vozům, kde jsou uloženy sekery a ostré tyče. Chtěl však rozhodně zabránit krveprolití. Boj proti třem ozbrojencům musí zvládnout sám. Žádný fojt by nedal rolníkům za pravdu, kdyby pozvedli ruku proti výše postaveným osobám. Jejich výpovědi by proti výpovědím jezdců neměly žádnou cenu.

Christian si spokojeně všiml, že Lukas není s houfem osadníků. A jak očekával, panoš se v tom okamžiku objevil vedle nich. Rytíř jeho i Jonase stručně zasvětil do svého plánu.

Teď už velitel jezdců mířil hrotem mečena Guntramovu hruď.

„A dost!“ Christian s taseným mečem vykročil k jezdcům. „Okamžitě ty ženy pusťte. Tito lidé jsou pod mou ochranou a byl jim zaručen svobodný průchod zemí.“

„Kdopak jim ho zaručil?“ naklonil se s posměškem z koně hromotluk. „Snad ne ten ožrala Wulfhart? Ten je daleko. A jak to chcete proti nám prosadit? Tihle rolničtí ťulpasové vám nepomůžou.“

„Na to bych nesázel,“ odpověděl Christian a na jeho znamení muži vytáhli z vozu naostřené tyče a zamířili jimi na vetřelce.

„Lidi jako vy dělají ostudu všem vojákům!“ pokračoval rytíř s potlačovaným vztekem. „Nepřísahali jste, že budete chránit bezbranné? Utkejte se v souboji se mnou!“

Marta se zachvěla. Útočník je určitě skoro dvakrát tak těžký než štíhlý rytíř z Míšně, a navíc ho chrání železná košile. Kromě toho má nepochybně dobrých deset let zkušeností z bojů.

Cizinci zřejmě mysleli něco podobného a na výzvu odpověděli posupným smíchem.

„Souhlasím. Bude to příjemné rozptýlení pro zahřátí. Když prohrajete, vezmeme si, co nám náleží…,“ odpověděl velitel a významně se zadíval na ženy.

Jen Lukas se nepatrně usmál.

To natolik důvěřuje šermířskému umění svého pána? pomyslela si úzkostlivě Marta. Nebo boží spravedlnosti, která v souboji dopomůže k vítězství spravedlivému?

Pokud Christian prohraje, ona ani nebude mít možnost utéct, protože jeden z cizinců ji drží jako ve svěráku. Zírá na ni, olizuje se a naznačuje obscénní pohyb.

Najednou byl strach, že uvidí Christiana ležet na zemi a krvácet ze smrtelné rány, větší než obava z toho, co se v případě jeho porážky stane s ní.

V tom okamžiku Marta vycítila, že osud tmavovlasého rytíře je pevně spjatý s jejím osudem, třebaže ještě zůstávalo skryto jak. Ale zcela určitě těsněji než jen okolností, že Christian bude pánem nové vesnice, v níž bude bydlet i ona. Mlčky se modlila, aby teď před jejíma očima nezemřel.

Christianův protivník zaujal bojový postoj. Osadníci vytvořili kolem šermířů velký ovál.

Marta klesla na kolena, ale ozbrojenec ji vytáhl na nohy a přitiskl k sobě. „No tak pojď, krasavice,“ zamumlal s chlípným úsměvem a ucítila v obličeji jeho páchnoucí dech.

Bojující neměli štíty.

Ale sotvaže boj začal, už byl také rozhodnutý. Christian na soka vyrazil tak prudce a tak překvapivými, bleskurychlými fintami, že jen zkušení bojovníci mohli sledovat, co se před nimi odehrává. Tvrdými údery hnal protivníka před sebou do potoka.

Překvapený cizinec se zapotácel a na okamžik ztratil rovnováhu, což Christian využil a šikovným manévrem ho odzbrojil. Meč letěl do vody a prudký pohyb soka povalil na zem. Ženy jásaly a Christian přiložil poraženému hrot meče na krk.

Opatrně ho obešel tak, aby měl na očích jeho kumpány, z nichž jeden pořád ještě držel kolem ramen Martu, druhý však Bertu pustil a sahal po meči.

„To bych na tvém místě nedělal!“ zvolal Christian.

V tom okamžiku pocítila oba ozbrojenci na krku chladnou, ocelovou čepel. Soustředili totiž pozornost na bojující a nevšimli si, že Lukas a Jonas se k nim zezadu připlížili.

Cizinec vedle Berty vztekle pustil rukojeť meče.

„A dej svý špinavý pazoury od toho děvčete okamžitě pryč, ty padouchu!“ vykřikl Lukas na muže a přitiskl mu ještě pevněji dýku na krk. Nejraději by ho aspoň trochu řízl, aby ho potrestal za surovost vůči Martě. Ale rytířovy pokyny byly jasné, bohužel.

„Sedněte na koně a zmizte. Tady se žádné clo z cesty neplatí!“ zvolal pohrdavě a ještě pořád vztekle Christian. Poraženému dal znamení, aby vstal a odešel se svými muži. „Jestli nás budete ještě jednu obtěžovat, podám na vás žalobu kvůli výtržnictví.“

Pokoření jezdci s velitelem, z něhož kapala voda, vsedli na koně.

„A když budete mít chuť na ženy, jděte za děvkami… Pokud takové udatné hrdiny přijmou!“ volala za nimi Greta a ostatní se rozesmáli.

„Je ti dobře?“ zeptal se Lukas Marty, která byla ještě pořád hrůzou bledá. Zvláštní děvče. Pokud ji mohl pozorovat, byla kupodivu úplně klidná, do chvíle, kdy Christian nastoupil k souboji. Od toho okamžiku byla k nepoznání.

Jen s přemáháním Marta odtrhla oči od rytíře a pohlédla na jeho panoše. Lukas si všiml rozzářeného pohledu a pocítil závan žárlivosti.

Samozřejmě byl hrdý na vítězství svého pána. Ale cožpak si on také nezaslouží trochu obdivu? Koneckonců ji zbavil toho odporného chlapa.

Marta se rychle vzpamatovala. „Už je mi zase dobře, mladý pane. Děkuju vám,“ odpověděla a sklopila oči. Bude jako dík požadovat víc než slova?

Lukas vycítil její nelibost a pokusil se ji uklidnit. „Nikdy bychom nedopustili, aby ti někdo ublížil.“

„Já vím,“ přikývla dívka k jeho úžasu. Ale ještě než o tom mohl přemýšlet, přicházela k němu Greta a usmívala se bezzubými ústy.

„Váš pán bojuje statečně,“ pochválila uznale rytíře.

„Ano. Ostatní ho často podcení,“ zasmál se Lukas a začal brousit Christianův meč.

Marta zamířila k blízké říčce, aby si ledovou vodou omyla obličej a zbavila se tísnivého pocitu. Ale sotva ušla několik kroků, když za sebou uslyšela praskat větve. Rychle se otočila a stála před Martinem.

Zeširoka se na ni usmíval. „Víš ty vůbec, jak nám všem tady zamotáváš hlavu?“

Přitáhl ji k sobě a pohladil po tváři. „Mně se o tobě zdá každou noc a sním o tobě celé dny.“

Dívka strnula. Ještě se jí nepodařilo překonat odpor z hrubých rukou jezdce.

„No tak pojď,“ chraptivě ji vyzval Martin a cítil, jak dívka pod jeho doteky ztuhla. Přitiskl ji zády ke kmeni stromu a opřel se rukama ze stran tak těsně, že se nemohla ani pohnout.

Potom se k ní přitiskl celým tělem a líbal ji.

Skrz sukni Marta cítila, jak mu tvrdne úd. To ji probralo ze strnulosti. Byla ještě panna, ale tohle znamení si uměla vysvětlit. Napnula síly, proklouzla mu pod pažemi a hnala se do tábora.

„No tak se mě přece neboj!“ křičel za ní Martin. „Jsem ten nejlepší, jakého tady můžeš dostat!“ Vztekle udeřil pěstí do kmene stromu.

Varování

„Dobrá práce,“ pochválil Christian kováře a položil mu ruku na rameno. „Všichni jste se chovali statečně,“ obrátil se k ostatním mužům.

Věděl, že kdyby trojice jezdců šla na věc důkladněji, jistě by tekla krev, protože kolonisté nemají žádné bojové zkušenosti. Ale správně předpokládal, že cizinci jen vyhledávali potyčku, při níž by snadno a bez odporu získali kořist. Možná by dokonce měli potíže se svým velitelem, pokud bez jeho svolení přepadávají a okrádají pocestné.

Christianovo působivé vítězství v souboji mu vyneslo bezmezný obdiv kolonistů. Nyní již žádný z mužů a mladíků nepochyboval o nutnosti cvičit se ve zbrani.

Třebaže se všichni osadníci cítili k smrti unavení a u konce sil, kdykoli večer po dlouhém a namáhavém pochodu postavili tábor, muži a mladíci se ochotně učili odrážet útoky meče a sami vyrážet do výpadů.

Christianův souboj se statným mužem podnítil hlavně fantazii chlapců, kteří neustále naléhali na Lukase, aby s nimi cvičil. To nemůže škodit, pomyslel si a požádal pána o dovolení, které také dostal. A tak kluci, v jejichž čele stál Kuno a Bertram, šermovali klacky, až třísky létaly.

Lukas měl co dělat, aby jejich divoké nadšení usměrnil do správných kolejí, a nešetřil napomínáním a radami. „Dávej lepší pozor! Při opravdovém boji bys teď byl mrtvý!“

Kuno zasténal, odhodil klacek a vyhrnul košili, aby zjistil, jak velké jsou už modřiny, které má na těle. Zašklebil se, znovu klacek zvedl a zahnal teď Bertrama do úzkých.

Brzy došli do vsi, o které Christian mluvil. Stál v ní kostelík a mladý farář byl ochoten pohřbít Wilhelmu do svěcené země. „Rozlučte se s milovanou matkou. Teď se na vás dívá z nebe,“ vyzval Johanu a Marii. Ale když Jonas a Guntram začali na mrtvou lopatami házet hlínu, děvčátka se rozplakala a přitiskla se k Martě.

Farář daroval kolonistům pivo a kotel sladké, krupičné kaše a dovolil jim, aby přespali v kostele.

„Na hradě by tolik lidí nepřijali,“ prohlásil a ukázal na pevnost vzdálenou asi míli od kostela. „Už několik dní se tam sjíždějí rytíři z celého okolí na turnaj. A sešla se tam taky spousta všelijakých kejklířů a komediantů.“

Druhý den ráno se osídlenci vypravili na cestu unavení po nočním modlení za spásu Wilhelminy duše.

Cesta byla široká a postupovali rychle. Ještě však nebyli daleko od vesnice, když jim cestu zatarasil těžký vůz s pestře pomalovanou nástavbou.

„Dům na kolech!“ vykřikla Marie.

Zvláštní vůz se sesmekl z cesty a visel nebezpečně nakloněný nad příkopem. Dva muži, podle oblečení nepochybně kejklíři, se ze všech sil snažili vůz vrátit na cestu a vyrovnat.

Christian dal rozkaz k zastavení a přikázal několika mužům z průvodu, aby pomohli vůz vrátit na všechna čtyři kola.

„Díky ti, ušlechtilý pane, a také vám, udatní mužové!“

S komediálním přeháněním se jeden z mužů uklonil před Christianem.

„Jsem Ludmillus, nejvyhledávanější bard široko daleko. Nikdo jiný nedokáže pět hrdinské eposy tak jako já,“ vychloubal se příjemně znějícím hlasem, vyskočil na kámen a rozepjal paže. „Velcí pánové, nadšení mým uměním, mě odměňovali svým oblečením, až nakonec stáli v hale nazí. Ženy byly dojaté k slzám, muži připraveni k hrdinským činům, stačilo, že mě slyšeli.“

„K hrdinským činům? Leda v posteli, co?“ zvolala Greta. Ženy se rozesmály.

„Kdekoli si přejete, má krasavice,“ opáčil pěvec a uklonil se před drobnou stařenou.

„Jen si neber moc velké sousto, panáčku,“ opřela si vdova ruce v bok.

Ludmillus byl opravdu štíhlý muž. Přestože byl mladý, vlasy mu už z čela daleko ustoupily, avšak široká, smyslná ústa, zářivě modré oči, a především příjemný hlas mu propůjčovaly přitažlivost.

Děti byly nejvíc nadšené jeho oblečením. S otevřenou pusou obdivovaly kalhoty s jednou nohavicí červenou a druhou zelenou. Rukávy kabátce byly ve stejných barvách, ale křížem k nohavicím.

„Jako dík pro vás na příští zastávce zahrajeme,“ sliboval Ludmillus, když muži společnými silami vůz postavili na cestu. „Ovšem budeme moc rádi, když co nejdříve opustíme toto nehostinné místo…“

„Copak, hradní pán zřejmě nebyl z tvého umění tak nadšený,“ žertovala Greta v dobré náladě.

Ludmillus se zasmál. „Ne, to opravdu nebyl. Proto jsme se také dali tak rychle na ústup.“

Bard se zašklebil. „Opravdu jsem dělal, co jsem mohl, abych skládal poklony té strašně ošklivé hradní paní. A odměna za dobrý skutek? Ten hlupák nás v návalu žárlivosti vyhodil,“ vyprávěl s předstíraným rozhořčením.

Posluchači se smáli.

„Není zřejmě zvyklý, aby někdo toho jeho domácího draka opěvoval,“ přidal se jeho druh z komediantského vozu, mladík s kudrnatými hnědými vlasy a čapkou sešitou z mnoha barevných pruhů, kterého zpěvák představil jako Hilaria.

„Ano, neotesanec, jenž ještě neslyšel o nových zvycích, které u nás císař zavedl po vzoru Akvitánců a Burgunďanů, ženu už manžel prostě nezavře do komnaty, nýbrž jí prokazuje čest a věnuje jí písně,“ vykládal Ludmillus. „Teď musí hledět, aby uhasil plamen, který jsem v jeho dámě rozdmýchal. A to je spravedlivý trest.“

Kolonisté i bardi se společně smáli.

„Vy aspoň dovedete ocenit žert. Ale měli jste slyšet kaplana: Veselí svádí ke hříchu… Kdo se směje na tomto světě, bude plakat na onom…,“ napodoboval Ludmillus kněze, koulel očima a mluvil vysokým hlasem. „Církevní páni nemají rádi, když se lidé smějí. Ale hradní pán bude brzy litovat že minnesängry vyhnal bez odměny.“

„A proč?“ zeptala se Marta, jež pěvce nespustila z očí a s úžasem poslouchala jeho výřečný projev.

Ludmillus se před ní uklonil. „Mé slunce, je všeobecně známo, že je velmi nemoudré nepohodnout se s bardem. Protože teď složíme výsměšnou píseň o lakomém hradním pánovi a jeho ošklivé ženě.“

„A nemůže vás za to potrestat?“ vyptávala se Marta.

Ludmillus se zasmál. „Občas musíme odněkud dost rychle odejít. Ale ty bys na jeho místě přiznala, že se zpívá o tobě? Taková píseň se rozšíří mezi námi bardy a zpívá se na mnoha místech v zemi. Proto si dá chytrý hostitel pozor, aby si to s námi nerozházel.“

Nejen pro Martu byl tento společný kus cesty nejzábavnější a rychle utekl. Děti pobíhaly kolem komediantského vozu, dokonce i Kuno za sebou táhl svou umíněnou kozu, a všichni napjatě sledovali, jak Ludmillus a Hilarius společně skládají novou, posměšnou píseň. I Johana a Marie na chvíli zapomněly na svůj smutek.

Byli už od hradu vzdáleni asi sedm nebo osm mil, když dal Christian znamení k odpočinku. Toho dne dříve než osadníci čekali, ale místo bylo vhodné k tomu, aby tu rozložili tábor.

Christian by sotva přiznal, že i on je zvědavý na představení bardů. Jméno Ludmillus mu totiž nebylo neznámé.

Mnoho kejklířů táhlo v těch časech od vesnice k vesnici a od hradu ke hradu. Byli mezi nimi muzikanti, provazochodci a polykači ohně. Bavili lidi a přinášeli jim zprávy o tom, co se děje v jiných koutech země. Ale bylo mezi nimi jen málo takových, kteří dovedli skutečně dobře hrát na nějaký hudební nástroj a k tomu přednášet hrdinské eposy. Kejklíři s drsnými žerty, ochraptělí bardové, pěvci špatně zrýmovaných veršů a komedianti se zálibou ve hře v kostky a v laškování kazili pověst skutečných minnesängrů. Ale o jednom si lidé vyprávěli pravé divy i na zámku v Míšni, kde ještě nikdy ani nebyl: o Ludmillovi. Povídalo se, že svými písněmi dokáže rozesmát plačící a rozplakat rozesmáté.

Christian byl napnutý, zda má před sebou skutečného Ludmilla, nebo jenom někoho, kdo si slavné jméno vypůjčil.

Ženy vařily ovesnou kaši, bardové k ní přidali úhoře.

„Určitě je kradený,“ podezírala je Greta.

Hilarius se zasmál. „Řekněme raději, že jsme měli obdivovatele v kuchyni…“

Marta si všimla, že zpěvák nesl jednu plnou misku jídla do vozu. Jestlipak k nim ještě někdo patří? uvažovala. Ale proč se tedy neukáže?

Bard po jídle vyzval zvědavé diváky, aby se pohodlně usadili v půlkruhu. Z vozu přinesl předmět, který Marta už jednou viděla.

„To je loutna. Na ni se hraje a za chvilku to uslyšíte,“ vysvětlovala tiše Johaně a Marii a těšila se na představení. Zdálo se, že bude zajímavé.

Hilarius vytáhl flétnu, kterou nosil za opaskem.

„On je básník, já zpěvák. Rýmuje ty nejkrásnější verše, jak záhy uslyšíte, ale zpívat neumí. Proto jsem mu zacpal pusu flétnou,“ žertoval Ludmillus a dal příteli znamení. Zahájili představení novou písní o hradním pánovi a jeho ženě. Ludmillus napodoboval hlas a legrační grimasy špatného hostitele, jeho choti a kaplana, až se posluchači smíchy popadali za břicha a plakali. Také Martu už od smíchu všechno bolelo. Takhle bezstarostně se už dlouho nezasmála.

„A teď si poslechněte příběh o rytíři, jenž najde velký poklad, ale ztratí svou milovanou,“ ohlásil bard a začal na loutnu hrát tichou, melancholickou melodii. Z Ludmillova příjemného hlasu naráz zmizel všechen posměch.

Marta obdivně sledovala, jak se bard plně vžívá do písně, jak jeho hlas jásá a vzápětí tiše nyje. Něco takového ještě nezažila. Její pohled okouzleně stále častěji zabloudil k Christianovi. Přestože se na jeho tváři nepohnul ani sval, cítila, že se ho píseň hluboce dotýká. Ztratil ženu, jež pro něj mnoho znamenala? Sestru, nebo milenku?

Když pěvec skončil, panovalo dojaté ticho. Ženy vzdychaly, leckterá si utírala slzy.

„Jste velký umělec, Ludmille,“ promluvil nakonec Christian a vykáním projevil bardovi úctu. To je opravdu Ludmillus, pomyslel si s hlubokým dojetím. A je skutečně tak dobrý, jak se o něm říká.

„Vaše hra a zpěv nám dlouho utkví ve vzpomínkách.“

Vychvalovaný se uklonil. „Doporučte mě vašemu pánovi, ušlechtilý rytíři.“

„Na hradě v Míšni je vaše jméno známo. Markrabě Oto je muž se smyslem pro umění a jeho choť je vskutku krásná. Když tam pojedete, jistě vás srdečně přijme a bohatě odmění.“

„Míšeň? To je ale velký a nebezpečný kus cesty odtud,“ svraštil bard čelo. „Nu co, svět je velký. Jen Bůh ví, kam nás cesta ještě zavede.“

Opět se podíval na své publikum. „Ale copak, nechtěl jsem vás proměnit ve smuteční vrby! Tak si myslím, že musím ještě něco přidat.“

Dal Hilariovi znamení a začali hrát a zpívat starý pohádkový příběh o chudém rolníku Einochovi, k němuž se rychtář, statkář a kněz chovají nespravedlivě tak dlouho, až se jim pomstí tím, že jejich hrabivost využije ve svůj prospěch.

Diváci tleskali a Ludmillus zamířil k Martě. Vzal ji za ruku a oslovil ji: „Mé slunce! Při pohledu na tebe se mi zlomilo srdce. Jak je vyléčíš? Polibkem?“

Všichni se smáli, jen Lukas sevřel pěsti. Jestli se ten komediant skutečně odváží ji políbit, pak ho srazím k zemi, umínil si a neklidně čekal, co Marta udělá.

Dívka však pohotově odpověděla: „Mně se zdá, že tvé srdce je v pořádku. Prozrazuje mi to barva tvé tváře a tvar nehtů.“

„A co ti prozrazuje barva mých nehtů?“

„Že by sis měl občas umýt ruce,“ odsekla Marta.

Všichni se smáli, i Ludmillus. „Díky za radu, mé slunce! Ty jsi nejen krásná, ale i chytrá.“ S přehnanou úctou klesl před Martou na koleno a mlaskavě jí políbil ruku.

Marta už usínala, v hlavě jí ještě doznívaly písně bardů, když uslyšela tiché zasyknutí.

„Ssss.“

Zmateně se rozhlédla.

„Ssss…,“ a potom tiché zvolání: „Děvče!“

Rázně se otočila na druhý bok. Ženy ji dávno varovaly, že kejklíři a potulní pěvci jsou všichni budižkničemu a představují nebezpečí pro každou slušnou dívku. Ale Ludmillus se nenechal odradit a zatahal ji za ruku. V jeho tváři však nebylo ani stopy po laškovném svádění, zračila se v ní jen starost. „Můžeš mi pomoct? Lidi mi pověděli, že umíš léčit. Prosím tě, pojď se mnou.“

Marta tiše vstala a šla s ním ke komediantskému vozu. Když vlezla dovnitř, uviděla na slamníku ležet asi dvouleté dítě zabalené do deky. Vedle něj seděla mladá žena s jemnými, zrzavými vlasy. Byla by krásná, kdyby neměla tvář opuchlou pláčem a pod očima temné kruhy.

Tak pro ni byla ta miska s jídlem, pomyslela si Marta.

Mladá žena na ni zoufale pohlédla. „Prosím tě, pomoz! Už několik dní má horečku. Ale od večera je jí tak špatně jako ještě nikdy.“ Hlasitě vzlykla. „Milosrdný bože, neber mi mé dítě!“

Ludmillus usedl vedle mladé ženy a objal ji kolem ramen. Vypadal stejně nešťastně jako ona. Marta dítě odkryla a sáhla mu na rozpálené čelíčko. Dítě nepravidelně dýchalo, sípalo a oči se mu horečně leskly.

Marta se obrátila k Ludmillovi, který ji nespustil z očí. „Rychle, dones vodu z potoka. Plný kbelík.“

Když se bard vrátil, namočila do ledové vody šátky a ovinula jimi nožičky dítěte. Zasténalo a chvělo se po celém těle.

„Co to děláš?“ zvolala zděšeně matka.

„Musíme co nejrychleji dostat horkost z těla,“ vysvětlovala Marta a položila holčičce studený obklad i na čelo. Dítě teď dýchalo klidněji a Marta požádala matku, aby dala holčičce trochu napít vody. Pak vylezla z vozu, aby donesla svá koření a tinktury. Jen několik kroků od vozu se ze tmy vynořila Griseldis a chytila ji za paži.

„To se ani trochu nestydíš? Pro děvky u nás není místo!“

Martě chvilku trvalo, než pochopila.

„Uvnitř je žena s těžce nemocným dítětem. Musím mu pomoct,“ hájila se.

„Nelži, nestydo! Myslíš, že jsem neviděla, jak klidně jsi stála, když se na vás tři chtěli vrhnout ti surovci, co nás přepadli? Už ses nemohla dočkat,“ syčela Griseldis.

Marta se na stařešinovu manželku nechápavě zadívala.

Přistoupil k nim Ludmillus. Zaslechl hlasy a okamžitě pochopil, o co jde. Nabídl Griseldis, aby se podívala do vozu. Ale ta jen odmítavě mávla rukou a zmizela bez dalšího slova ve tmě.

Marta si tiše přinesla své zásoby a vpravila do holčičky několik kapek výtažku z orlíčku a poslední zbytek lektvaru z omanu, který ještě měla. Stále obnovovala obklady, které brzy zteplaly horkem dětského tělíčka. Když děvčátko konečně klidně oddychovalo a usnulo, poradila mladé matce, jak o dcerušku dál pečovat. „Myslím, že nejhorší má za sebou. Všechno ostatní je jen v rukou božích. Kdyby se jí udělalo hůř, tak pro mě přijďte,“ uzavřela.

Ludmillus jí vděčně stiskl ruku. „Nikdy ti to nezapomeneme,“ ujistil ji.

Události nedovolily Martě usnout, přestože byla k smrti unavená. Byla si jistá, že holčička se uzdraví. Ale měla vztek na Griseldis.

Každý večer, když všichni vyčerpaně seděli u ohně, z posledních sil ošetřovala odřené nohy a různá zranění, která si osadníci přes den za pochodu způsobili, do noci se starala o nemocné, a místo díků si musí vyslechnout takové výčitky. Nikdo by ji z ničeho takového nepodezíral, když chodila na návštěvy k nemocným s Finou. Když chce pomáhat a léčit, nevyhne se tomu, že ji budou k nemocnému volat i v noci. Jak má bránit svou pověst, dokud nedosáhne věku moudré stařeny? Stále víc ji zaplavoval pocit, že její nový život bude ještě složitější, než si původně představovala.

Druhý den ráno Ludmillus opět nasadil masku veselého pěvce.

Na nejbližším rozcestí se bardi s kolonisty rozloučili. Ale ještě než se každý vydal svou cestou, Ludmillus si vzal Martu stranou.

„Jako poděkování ti dám na cestu jedno varování,“ zašeptal. „Včera nás potkali dva jezdci, kteří hledají děvče v tvém věku, které podle popisu vypadá jako ty, umí léčit a prý je nadáno velkými čarodějnickými silami. A nevypadali tak, že by si s tebou chtěli popovídat. Jejich pán je prý vyhnal ze svých služeb, protože tu dívku nenašli. Teď se jí za to chtějí pomstít.“

Mnohoznačně pohlédl na Martu a zamířil ke svému vozu. Marta zděšením strnula. Domnívala se, že Wulfhartovi muži již zůstali daleko za ní. Protože se neodvážila jít za Christianem, rozhodla se, že o pěvcově varování poví Lukasovi. Ten starostlivě stáhl obočí, ale pak se usmál a uklidňoval ji. „Neboj se. Řeknu o tom pánovi a osobně na konci průvodu budu dávat pozor. Drž se uprostřed, pak se ti nemůže nic stát.“

Vzápětí pobídl hnědáka a vyrazil za Christianem, aby mu sdělil novinku.

Přepadení

Od chvíle, kdy vstoupili do hustého lesa, kde se v roklích a stržích převalovaly cáry mlhy, zmocňoval se Marty občas pocit, že ji někdo sleduje.

I Christian působil neklidněji než obvykle a poručil, aby se houf víc semkl.

Dosud však panoval klid. Marta opět přemýšlela o zranění, kterého si všimla u Hiltrudy. Bije snad Kaspar manželku, když si je jistý, že ho Christian nevidí? Náhle Martou projel tak silný pocit nebezpečí, že zalapala po dechu. Jakmile se vzpamatovala z prvního úleku, běžela do čela průvodu.

„Tam vpředu…,“ vyrážela ze sebe ještě v běhu, když se blížila k Christianovi. „Tam je něco zlého!“

Rytíř okamžitě zareagoval. Přitáhl uzdu běloušovi a zvedl paži na znamení, aby průvod zastavil. Zadíval se na strom padlý přes cestu před zatáčkou. Vzbudil jeho podezření ještě předtím, než přiběhla Marta.

„Ten strom byl poražený sekerou, a to teprve nedávno,“ poznamenal před udýchaným děvčetem. „Tohle je ideální místo pro léčku.“

Obrátil bělouše a nařídil, aby se vozy k sobě přiblížily ještě víc. Několika slovy vysvětlil své a Martino podezření.

„A to tu budeme jen tak čekat? Nebo se vydáme na průzkum?“ zeptal se Hildebrand a úzkostlivě zamrkal.

„Utáboříme se tu,“ rozhodl Christian a sesedl z koně. Pozorně se rozhlédl. „Přijdou sem. My jim do pasti nevběhneme. Chovejte se jako jindy, ale zůstaňte v dosahu zbraní. Nikdo nepůjde pro vodu a ani nerozdělávejte oheň.“

Uznale pohlédl na Martu, která ještě stále zmateně stála na místě. To děvče má šestý smysl jako zkušený bojovník, nebo možná ještě lepší, pomyslel si. Nemohla ten poražený strom vidět, když se za mnou rozběhla. Vzpomněl si na jejich první setkání. Tenkrát také vycítila jeho přítomnost, přestože ho nebylo vidět ani slyšet. Stál ukrytý na místě, kam přišla. A Lukas mu vyprávěl, že už před návratem osadníků od poustevníka věděla, že se něco přihodilo. Ale zatím tu myšlenku odsunul stranou. Hrozící nebezpečí teď vyžaduje veškerou jeho pozornost. Všechno záleží na tom, kdy lupiči ztratí trpělivost, vylezou z úkrytu a přepadnou ležení odpočívajících.

Osídlenci se usadili na zemi, Griseldis rozdávala dvakrát pečený, trvanlivý chleba. Viděno zvenčí vypadalo všechno jako obvykle, snad jen muži se tentokrát posadili tak, že vytvořili ochranný kruh kolem žen a dětí. Marta však pociťovala strach většiny a Christianovu netrpělivost.

Nemůžeme tady dřepět celou věčnost a čekat, uvažoval rytíř. Jednou budeme muset tím místem projít. Nenápadně se rozhlédl a pátral po skrytých pozorovatelích schovaných za stromy. Netrvalo dlouho a všiml si nenápadného pohybu.

„Tamhle,“ zašeptal Lukasovi a Jonasovi. „A tam naproti je ještě jeden. Postarám se o toho vpravo a vy o toho druhého.“

Na jeho znamení vyrazili a povalili na zem dva lapky, kteří se na ně chtěli vrhnout s noži a kyjem. V následujícím okamžiku se z lesa vyřítilo asi dvacet otrhaných postav a s řevem a tasenými zbraněmi se hnali k táboru.

Ženy křičely, děti plakaly, některé zalézaly pod vozy.

Ale to už měli muži v rukou sekery a bodáky a bojovali. Jonas se oháněl těžkým, kovářským kladivem. Dokonce i některé ženy sáhly po zašpičatěných tyčích a bodali do útočníků, kteří se hnali ke kárám a vozům, aby si co nejrychleji ukradli klec s drůbeží, nebo pytel s obilím a zase zmizeli.

Na Christiana se útočilo ze dvou stran a jen koutkem očka zahlédl, jak se do boje chtějí vrhnout i Kuno a Bertram. Porazil svého soka a rychle strhnul Kuna zpátky.

„Tady zůstanete! Tohle není hra!“ zařval na chlapce a běžel k Hildebrandovi, který ve smrtelné hrůze křičel, protože ho útočník napadl sekerou.

Marta stála jako zkamenělá v chaosu zděšení, strachu, křiku a krve. Strašlivé výjevy se jí okamžitě mísily před očima se vzpomínkami na den, kdy lupiči zabili její rodiče. Po celá léta si myslela, že si na to už nemůže pamatovat. Ale teď věděla jistě: Všechno tehdy viděla. Scény se jí míhaly před očima. Když se přiřítila horda mužů, matka ji rychle strčila mezi keře a přísně nakázala, aby se odtud v žádném případě nehnula. Ze skrýše musela přihlížet, jak se otec marně snažil chránit maminku. Dva surovci se na něj vrhli a sekerou ho zabili. Jiný zase děsivě dlouhým nožem bodal do matky ještě dlouho poté, co její výkřiky utichly.

Pronikavý výkřik vytrhl Martu z ochromení. Viděla, jak k ní běží jeden z lupičů a mává kyjem. Obličej měl znetvořený jizvou po vypáleném oku. Zděšeně zvedla paži, aby ránu odvrátila. Ale rána na ni nestačila dopadnout. Christian v posledním okamžiku útočníka skolil prudkou ranou meče. Marta se už úplně vzpamatovala. Rychle schovala Marii, která vedle ní poplakávala, pod vůz a starostlivě se rozhlížela po Johaně. Objevila holčičku skrčenou pod jiným vozem, kde se stočila a zírala s očima dokořán. Potom Marta sáhla po klacku, aby se bránila.

Po krátkém, krvavém boji se podařilo lupiče zahnat na útěk.

Někteří mladíci je chtěli pronásledovat, ale Christian je zavolal zpátky. „Už bylo prolito dost krve.“

Očistil meč dřív, než jej zasunul do pochvy, a zjišťoval následky boje.

Sedm útočníků bylo zabito. Ale i kolonisté utrpěli ztráty.

Zděšeně klečeli Kaspar a jeho útlá žena Hiltruda vedle mrtvoly svého syna Paula, chlapce, který se chtěl při hádce otce s Gretou rozdělit s matkou o své jídlo. Sekera mu rozštípla hlavu.

Vpravo od ní teď pronikavě vykřikla Greta, když uviděla na zemi ležet bezvládného Kuna, Marta už věděla, že je to její schovanec. Vdova se vrhla k chlapci, který zřejmě neposlechl Christianův varovný příkaz.

Marta se probrala ze strnulosti. Pro Paula už nemůže nic udělat, ale pro Kuna možná ano. Klekla si k němu a hledala tep, pod rukou, kterou mu položila na hruď, cítila slabě tlouct srdce, ohmatávala mu hlavu. „Žije,“ uklidnila Gretu a opatrně chlapce obrátila na bok. „Nehýbej s ním. Když se probere a vyzvrací všechno, co má v žaludku, bude to dobré znamení.“

Vstala, aby prohlédla a ošetřila další zraněné a přinesla si ze svých zásob řebříček. Listy podala ženě stojící nejblíže. „Dej to do vody a na ohni vař! Dones ještě víc vody a sežeň někde pár čistých utěrek a šátků.“

Emma už roztrhala kus plátna na pruhy. Griseldis stála vedle Hildebranda a naříkala, její muž měl krvácející, otevřenou ránu na pravé paži nad loktem. „Kazajka je zničená! A jak s chromou rukou povede pluh?“ bědovala.

Marta opatrně vyhrnula Hildebrandovi rukáv, přitiskla okraje rány k sobě a položila na ni ještě teplé listy řebříčku.

„Paže se mu zahojí,“ uklidňovala Griseldis a přikládala zraněnému pevný obvaz. Hildebrand bledý jako stěna seděl na zemi a nechal si bez odporu všechno líbit. Marta přinesla pohár vody a opatrně do něj odpočítala kapky rulíkové tinktury. Nápoj podala Hildebrandovi. „Vypij to, zmírní to bolest, až ti budu ránu zašívat. Počkám, až kapky začnou působit.“

Griseldis si utírala slzy strachu a úlevy a Marta dál zjišťovala počet a stav raněných. S pomocí ostatních žen rány čistila a zavazovala, až za ní přiběhla Marie a zatahala ji za rukáv. Holčička vypadala vyděšeně a táhla ji ke Karlovi, který měl na holenní kosti patrný hrbol.

Marta opatrně přejela prsty po zlomenině.

„Proč jsi mě nezavolal hned?“ zeptala se vyčítavě, ale Karel se na ni jen utrápeně díval.

Marta i jemu dala vodu s několika kapkami rulíkové tinktury. V tomhle případě nemůže s ošetřením čekat, ale rostlinný výtažek aspoň zmírní nejhorší bolesti po zákroku.

Přivolala dva nezraněné muže. „Držte ho pevně, chyťte ho pod rameny. Musím mu kost napravit.“

Karel zasténal. Podala mu kousek klacku. „Zakousni se do toho!“

Chlapec na ni hleděl a zbledl jako mrtvola. Marta ještě okamžik počkala, pak se k němu obrátila zády. Znovu překontrolovala, jestli stojí ve správném úhlu, a krátce se pomodlila. Pak se pevně opřela nohama o zem, zabrala a táhla ze všech sil, až kost srovnala do původní polohy.

Vlastně to byla práce pro silného, zkušeného lázeňského. Ale ve vesnici tak odlehlé, jako byl její domov, si lidé nemohli vybírat. Jen málokdy zavítal do jejich kraje potulný ranhojič. Vesničané se v případě potřeby obraceli na starou Finu, o níž věděli, že své věci rozumí.

Martě se paže ještě chvěly námahou, ale už brala chlapci z pusy klacík a povzbudivě se na něj usmívala. „Tak a už je to dobré. Teď se můžeš celý den nechat vézt na káře.“ Karel se lehce usmál. „Ty dovedeš člověku osladit i trpký osud.“

Marta na chvíli položila dlaně na poraněné místo, aby uklidnila rozbouřenou bolest.

Karlovi se po omamných kapkách rozšířily zorničky, ztemněly a oči se mu nápadně leskly.

„Ještě tam chvilku nech ruce položené, a všichni mi budou závidět!“ Nemohl z ní spustit stále strnulejší pohled. Ať si klidně přijde Martin a zbije ho. Jemu to nevadí.

Cožpak ti kluci nemají v hlavě nic jiného, pomyslela si Marta rozzlobeně. Poslala teď jednoho chlapce, aby vyhledal dvě rovné větve, přiložila je Karlovi k noze a pevně ovázala. „Zase se uzdraví,“ těšila plačící Marii, která stála vedle bratra. Johana všechno pozorně sledovala.

Marta sešila Hildebrandovu ránu jemnými stehy, znovu ji zavázala a šla k potoku, aby si umyla ruce a zchladila čelo. Ze strachu, křiku a nářku kolem ji rozbolela hlava.

Vyčerpaně si klekla na břehu. Ale sotva ponořila ruce do vody, objevil se vedle ní Lukas. Panoš vypadal zdrceně. „Prosím tě, pojď a podívej se, jestli můžeš pomoct. Drago je zraněný.“

Christianův drahocenný bělouš! Ale jak má ošetřit zvíře, které k sobě nikoho nepustí?

Rytíř, jenž se po skončení boje přesvědčil, že všichni zranění jsou ošetřováni, stál vedle svého hřebce, hladil ho po krku a promlouval k němu.

U nohou mu ležel jeden z lupičů, obličej k nepoznání rozdrcený kopytem. Chtěl koně ukrást, ale zvíře se bránilo. V pádu, nebo už na zemi, chlap vytáhl nůž a koně vztekle pobodal.

„Můžeš pro něj něco udělat?“ zeptal se Christian. V tváři jindy klidné se mu zračil neklid.

Marta z patřičného odstupu viděla, že rána už byla ošetřená. „Lépe bych to nedokázala, pane,“ podivila se. „Jenom ještě zranění očistím bylinným lektvarem, aby se nezanítilo.“

Odběhla, aby přinesla všechno, co bude potřebovat.

Když se vrátila, Christian ještě pořád mluvil na koně a uklidňoval ho.

„Dej mi ruku,“ vyzval dívku a podržel její dlaň koni pod nozdrami. Pak ji položil Dragovi na krk a svou položil na její. Představil Martu zvířeti stejně, jako kdyby ji seznamoval s člověkem.

Marta by při doteku jeho ruky nejraději ucukla, ale to by hřebce polekalo. Po zádech jí přejel mraz. Upírala oči na rytířovu ruku, která jí před chvílí máchnutím meče zachránila život a nyní klidně spočívala na její. Zírala na ni, aby odolala touze podívat se Christianovi do obličeje. Ne, to nesmí. Je to její pán.

„Drago nenávidí většinu lidí a bojí se jich kvůli tomu, co mu udělali,“ vysvětloval rytíř a ukázal bradou na stopy po ranách bičem na boku zvířete. „Ale myslím, že teď se s tebou snese.“ Oddálil ruku od Martiny a ustoupil o půl kroku zpátky.

Marta v duchu vlídně pozdravila bělouše a opatrně přiložila obklad ke zranění. Drago klidně stál. Lukas užasle zatajil dech, ale Christiana kůň nepřekvapil.

„Děkuju,“ usmál se na Martu, když byla hotová s ošetřením. „Běž si něco sníst a odpočiň si.“

Když dva muži odtáhli strom, který jim zatarasil cestu, ukázalo se, že je opravdu nedávno poražený a měl průvod vozů zastavit. Pravděpodobně je lupiči už delší dobu sledovali.

Hned za zatáčkou našli nahé, mrtvé tělo rolníka, který je ráno kousek cesty provázel. Veselý muž měl spoustu plánů, co udělá s penězi, které strží za svá jehňata na trhu.

Lukas a Jonas mu nabídli, aby se k nim připojil, než dojde ke svému cíli, cestovat sám je v tomto kraji nebezpečné a zdejší les nemá dobrou pověst. Ale odmítl. Chtěl všechno rychle vyřídit, aby se mohl vrátit k rodině.

Teď ležel v kaluži krve na lesní půdě. Lupiči mu nenechali ani oblečení na těle.

Tak krutá smrt a tolik krve, zamrazilo Martu. Možná to byla právě bolest umírajícího rolníka, která ji tak nepochopitelně zasáhla a varovala před přepadením.

Kolonisté přišli jen o nepatrnou část majetku. Lupiči chtěli hlavně zásoby, jeden z nich ukradl klec s drůbeží, při přepadení se rozbilo několik džbánů.

Rodiny, kde nikdo nebyl zraněný ani mrtvý, záhy zaměnily strach a bojovou náladu za nadšení a úlevu. Lidé přežili, zahnali útočníky na útěk a zachránili svůj majetek. Lupiče nikdo nechránil, byli psanci volně k zabití. Žádný pozemský soudce by nepohnal k odpovědnosti nikoho, kdo jich pár usmrtí.

Marta se jako z vnitřního přinucení ještě jednou podívala na jednookého, který by ji zabil, kdyby Christian v posledním okamžiku nezasáhl. Mrtvý byl mladík, sotva odrostlé dítě, vyzáblý jako většina lapků.

Všude se našlo mnoho vesničanů, kteří ztratili obživu po neúrodném roce, nebo kvůli šarvátkám mezi rytíři, kteří si navzájem zapalovali pole. Kdo si nemohl vydělávat jako nádeník a námezdní síla, tomu nezbývalo nic jiného než se uchýlit do lesů.

Co by se stalo ze mě, kdybych se nemohla připojit ke kolonistům? přemýšlela Marta. A jak by skončilo mnoho ostatních po příští neúrodě?

Ale při krvavé potyčce není čas na lítost. Byl to boj na život a na smrt.

Christian přikázal mužům, aby mrtvé pohřbili. Pro Paula vykopali hrob, postavili na něj malý dřevěný kříž a rytíř slíbil, že za něj dá v kostele sloužit mši. Zabitého rolníka pochovali vedle. V příští vesnici někoho požádají, aby smutnou zprávu sdělil jeho rodině, a popíší mu cestu k místu, kde ho pohřbili. Mrtvoly lupičů zahrabali o kus dál a pokryli místo kameny, aby divá zvěř nemohla těla zase vytáhnout.

Poté se vydali na další cestu, jak mohli nejrychleji.

Christian teď jel na svém nákladním koni a vedl Draga vedle sebe. Karla a Kuna uložili na povozy tažené voly. Kuno se probral z mdloby a vyzvracel všechno, co měl v sobě, jak Marta předpověděla. Byl bledý a poslouchal, jak kamarád Bertram jde vedle vozu a v přehnaných barvách líčí, co se událo poté, co Kuno zůstal ležet na zemi. Marta se bavila, když slyšela, jak se začal vychloubat i Kuno, že už se chystal útočníka zabít, kdyby ho druhý nepraštil klackem do hlavy.

Ale Lukas mu nemilosrdně vyhuboval.

„To ti ta rána vypudila z hlavy rozum?“ zlobil se. „Tvoje neposlušnost tě skoro stála život. Neposlechl jsi rozkaz mého pána, a takhle to dopadlo.“

Kuno zmlkl a nejraději by se stal neviditelným.

„Pár cvičení s klackem ještě z člověka neudělá bojovníka,“ pokračoval Lukas tvrdě. „Kdo jde do bitvy, musí být dobře vyzbrojený a poslouchat zkušené muže, jinak se nedožije vysokého věku.“

Kuno se na provizorním lůžku přikrčil.

„Rozumíte?“

Chlapec přikývl a v tom okamžiku se mu bolestí zkřivila tvář.

„Dobrá. Kéž nás Bůh ochrání od situace, kdy bychom museli vysílat do boje sotva desetileté kluky.“ Lukas se konečně usmál. „Ale musím říct, že odvahu jsi prokázal. Jenže odvaha sama většinou nestačí.“

Kuno se pokradmu zašklebil a už se zase díval na svět trochu veseleji.

Marta se při každé přestávce na odpočinek starala o všechny zraněné, kontrolovala obvazy, měnila obklady a prala je. Rány se dobře hojily a Dragovo zranění též. Požádala tedy Christiana o dovolení ošetřit koni staré jizvy po bičování, s jehož pomocí chtěli dřívější majitelé Dragovi vnutit svou vůli.

„To je požehnání, že s sebou máme tohle děvče,“ poznamenal Lukas a kývl hlavou směrem k Martě, která právě prohlížela Hildebrandovu paži.

„Opravdu má v rukou léčivou moc,“ přisvědčil rytíř. „Ani jedno zranění se dosud nikomu nepodebralo,“ dodal uznale.

„Je prostě neuvěřitelná,“ povzdychl Lukas a vzpomínal, jak jí ruce pořád voní po bylinách. Posté si představoval, jaký by to byl pocit, kdyby ji hladil po lesklých, kaštanově hnědých vlasech.

Zasněný pohled, který panoš upíral na dívku, Christiana zarazil. Plavovlasý, kudrnatý Lukas s příjemným chováním a veselou povahou byl snem mnoha děvčat na míšeňském hradě. Ale když proháněl děvčata na hradě, byla to jeho věc, tady na cestě je to něco jiného.

„Je pod mou ochranou! Nestrpím žádné svádění a milkování, které by pro ni mohlo mít vážné následky,“ prohlásil přísně rytíř.

„Samozřejmě, žádné milkování,“ opakoval Lukas, aniž se na jeho nadšeném výrazu něco změnilo. „Ona je taky úplně zvláštní děvče.“

Že by se zamiloval? pomyslel si znepokojeně Christian.

„Lukasi, víš, co od tebe tvůj otec očekává.“

„Ano,“ opět povzdychl panoš. Jako prvorozený syn si musí jednou přivést nevěstu s velkým věnem. Na tom bude záležet, zda jeho rodina bude moct mladším sourozencům zaplatit panošský meč, přijetí do rytířského řádu, věno do manželství nebo požadovaný vklad pro vstup do kláštera.

Když se Lukas s Christianovým svolením vzdálil, rytíř nenápadně pozoroval Martu. Za čas, který s nimi strávila, již získal dost jasnou představu, kdo ta dívka je. Všechno do sebe zapadalo. Ale poprvé teď nesledoval Martu jako hubené děvče, které potřebuje ochranu, nýbrž jako mladou, dospívající ženu. Byla něžná, na svůj věk velmi křehká, ale chytrá a silnější, než se na pohled zdála. Nepochybně měla v sobě něco okouzlujícího, čeho si nebyla vědoma.

Srdce se mu rozbušilo rychleji, když uviděl, jak Lukas přistoupil k Martě a bezstarostně si s ní povídá, když ji provází k Dragovi. Proboha, opravdu žárlí na svého panoše?

Koření života

Průvod kolonistů pomalu postupoval směrem na východ. Christian s nemilosrdným spěchem a jistotou náměsíčníka kráčejícího po neznámé cestě hnal skupinu vozů a lidí dál. Nikdo nereptal kvůli nasazené rychlosti či příliš časnému vstávání. Všichni věděli, že když chtějí přestát zimu, musí do nové vlasti přijít včas, aby mohli zasít a sklidit.

Marta vycítila, že prožité nebezpečí a vítězství nad loupežníky všechny osadníky změnilo. Srostli v jedno společenství. Dokonce i Griseldis s ní občas promluvila pár vlídných slov, vděčná, že dívka zachránila jejímu manželovi paži, a tedy i pracovní sílu.

Kaspar jako kdyby po synově smrti chtěl napravit nějakou vinu. Nemotorně těšil svou drobnou ženu, která drobnými krůčky cupitala vedle něj s očima doruda vyplakanýma.

Karel měl ještě pořád zlomenou nohu v dlahách a celou cestu jel na voze taženém volským spřežením. Třebaže si nestěžoval, bylo na něm patrné, že mu drncání vozu způsobuje bolest. V přestávkách na odpočinek vyřezával pro své sestry drobná zvířata a každý kousek vyvolal u dívek nové nadšení.

Jednoho večera, ujistil se, že je nikdo nepozoruje, daroval s rozpačitým výrazem v tváři Martě hřeben, který vyřezal, ohladil a pěkně ozdobil.

Marie, která je tajně pozorovala, pozpěvovala: „Ka-rel miluje Mar-tu, Ka-rel miluje Mar-tu!“

Karel, obvykle k sestrám shovívavý, se na ni podíval tak zle, že holčička utekla. Ale uši měl zářivě rudé. Marta hledala záminku jak se dát na útěk. A Karel odevzdaně čekal, jaký trest si na něj Martin vymyslí.

Sluníčko mělo sílu, z nalitých pupenů na stromech se draly světlezelené špičky lístků. Procházeli kolem polí, kde rolníci vláčeli a děti zaháněly vrány od čerstvě zasetého obilí. Kde to bylo možné, využívali pohostinnosti klášterů, které je přijaly na jednu noc. Konec masopustu a slavnostní velikonoční mše, již se zúčastnili v jednom z kostelíků na cestě, jim pozvedla náladu i navzdory cestovním útrapám a námaze.

Teď šli po staré obchodní silnici vedoucí do Čech a Polska. Na široké cestě, po které jezdilo hodně vozů, navzdory častému stoupání pokračovali rychle vpřed a často měli společnost: rolníky, kteří se vypravili na trh, duchovní na cestě na odlehlou faru, potulné obchodníky putující od vesnice k vesnici a nabízející jehly, hrnce, nože, koření a barevné stuhy. Jednou se dokonce setkali se skupinou poutníků, kteří se vydali na dalekou pout ke hrobu svatého Jakuba v Compostelu.

Kolonisté procházeli vesnicemi a tržišti, kde si doplňovali zásoby a vyměňovali je za všechno, co mohli postrádat.

Na jedné samotě jim usoužená žena dala chleba a trochu medu pro děti. „Pánbůh mi to oplatí. Před lety se mí synové vydali taky jako osadníci na východ země, aby tam zúrodňovali půdu. Jakpak se jim asi daří?“ povzdychla a utírala si slzy.

Ale ne v každé vesnici se obyvatelé tvářili vlídně, když u nich chtěl průvod kolonistů přenocovat. Mnozí sedláci se na ně dívali podezíravě, nadávali jim do žebráků a zlodějské pakáže a odmítali cizincům dovolit, aby přespali u nich ve stodole.

„V posledních letech tudy už prošly stovky takových, jako jste vy. Nikdo o nich už nikdy nic neslyšel,“ mumlala podmračená žena, s níž si chtěli vyměnit pár věcí za trochu fazolí. „Ale ať se s nimi stalo cokoli, zavinili si to sami. Co mají co pohledávat v cizině.“

O několik dní později došli do vesnice, kde v zimě zemřela místní moudrá stařena. Marta požádala Christiana o svolení ošetřit pár zdejších nemocných.

„Ale může to přivést na stopu Wulfhartovy pochopy,“ varoval ji rytíř.

Marta mu ukázala svůj skoro prázdný košík. „Nemám už skoro žádné koření a masti. Možná bych se mohla domluvit s místním rychtářem, aby mi jako odměnu za léčení dovolil vybrat si něco ze zásob po zemřelé?“

Christian váhavě souhlasil a zašel osobně za rychtářem, aby s ním dohodl mzdu za práci mladé léčitelky.

Celé odpoledne až pozdě do noci Marta pečovala o nemocné vesničany. Když ošetřila posledního z nich, hubeného starce, kterému musela s pomocí nahřátých utěrek otevřít zhnisaný absces na noze, vůbec to nezpozoroval a bez ustání si jen pro sebe něco mumlal, , prohlédla si ve světle lojové lampičky, co by se dalo ze zásob po mrtvé použít. Masti už zežlukly a nebyly k ničemu. V řadě hrnečků objevila pod pokličkou rozdrcené brouky, zvířecí drápy a malé kostičky, s nimiž si také nevěděla rady. Nakonec jen utrhla od stropu několik svazků sušených bylin: tymiánu, heřmánku, máty a dalších, které znala.

Uslyšela zavrzání dveří a prudce se otočila. Ve dveřích stál rychtář, prohlížel si ji od hlavy k patě a křivě se usmíval, až ji zamrazilo.

„Jestli chceš, můžeš u nás zůstat, mohla by ses nastěhovat i sem do chýše,“ nabídl jí.

Ale podle pohledu, který na ni upíral, pochopila, že si z ní chce udělat svou děvku. A nejpozději ve chvíli, kdy by otěhotněla, by ji lidé ze vsi vypráskali. Rozechvělýma rukama sáhla po svazcích bylin. Ale jeho číhavý pohled napověděl, že ji nenechá v klidu projít kolem sebe.

K její velké úlevě dveře znovu zavrzaly a vešel Lukas.

„Pán si přeje, aby ses přišla ještě podívat na Draga,“ prohlásil a očima naznačil, že je to jen záminka. Beze slova vyběhla a byla Christianovi vděčná za ochranu.

Marta zvolna procházela rozkvetlou loukou. Kolem sebe slyšela jen ptačí hlasy, z dálky sem vítr přinášel melodické tóny Burchartovy flétny. Slunce svítilo a tráva zářila čerstvou zelení.

Najednou z křoví před ní vyskočil obrovský chlap s taseným mečem. Wulfhart!

Se vzteklým řevem se na ni vrhl. Vyděsila se k smrti, chtěla prchnout, ale nedokázala se pohnout z místa.

Chtěla křičet o pomoc, ale nevypravila ze sebe ani hlásku.

Dívka se s hrůzou probudila, byla zpocená a srdce jí bušilo. Noční můry se objevily týden po přepadení.

Většinou se jí před očima míhaly stále stejné děsivé výjevy. Wulfhart nad ní stojí s napřaženým mečem a chce jí useknout ruce a nohy… Plameny stravují Serafinu, která vyčítavě křičí: Proč jsi mi nepomohla? Někdy se vmísí i obrazy smrti rodičů. Zdá se, že nemají žádné obličeje. Marta si opravdu nevzpomíná, jak vypadali. Ale znovu a znovu vidí smrtící zbraně útočníků, jak dopadají na její rodiče a z ran stříká krev.

Greta se posunula k Martě a objala ji kolem ramen.

„Co tě tak trápí, děvenko?“ zeptala se vdova a poslouchala Martinu zmatenou, přerývanou odpověď.

„To nebyla tvoje vina, nýbrž boží vůle,“ utěšovala ji stará žena jemně a v hlase neměla ani stopu po obvyklém posměchu. „Udělala jsi, cos mohla, možná víc, než by se dalo čekat.“

Zkušená žena přitáhla dívčinu hlavu na své rameno. Marta měla pocit, jako kdyby tohle malé gesto prolomilo hráz dosud zadržující její slzy. Teď se uvolnila bolest nad Fininou smrtí a strašným koncem rodičů, strach z Wulfhartovy hrozby a jeho ozbrojenců, lítost nad náhlou ztrátou všeho, co dosud znamenalo celý její život. Greta ji jemně pohupovala v náručí, hladila vzlykající dívku po vlasech a občas zašeptala pár útěšných slov.

Trvalo dlouho, než proud Martiných slz vyschl. Dívka si přejela rukou tvář a naposledy si vyčistila nos.

„Bůh měl jistě nějaký důvod, proč tě poslal na tuhle cestu,“ poznamenala stařena. „Jsi silná, i když to na tobě není na první pohled vidět. Ale dej na mou radu: Až tě zase jednou zaplaví bolest, pro všechno na světě nedávej to na sobě znát před ostatními. Jinak se na tebe zbytek světa vrhne jako smečka hladových vlků.“

Když vyčerpaní osadníci opět večer rozložili noční tábor, už z dáli slyšeli, jak se blíží těžce naložený vůz tažený čtyřmi silnými koňmi. Dva muži s neobvykle velkými, skobovitými nosy, podobní si tak, že to nepochybně byli bratři, seskočili z kozlíku a přicházeli ke kolonistům s nepokrytou zvědavostí. Starší sňal z hlavy čapku, a tak se ukázala už viditelná pleš.

„Bůh vás všechny pozdravuj! Dovolíte nám, abychom si k vám přisedli a povečeřeli ze svých zásob ve vaší společnosti?“

„Jen pojďte dál,“ pozval je Christian.

„Jsme formani převážející sůl z okolí Halle a míříme do Čech,“ představil je starší muž. „Jmenuju se Friedrich jako náš císař a tohle je můj bratr Hans.“

S povzdechem se muži posadili k ohni. Marta si všimla, že Friedrich má strnulá záda, a když se chce podívat stranou, neotočí jen hlavu, ale celý trup.

Hans, který měl stejné plavé, kudrnaté vlasy jako jeho bratr, ale zatím pořád ještě husté, přinesl z vozu chléb a sýr.

„Opravdu máte vůz plný soli?“ zašklebila se Marie.

„No ano, maličká. A nemysli si, i když jsou šafrán, zázvor nebo pepř dražší, sůl je nejvzácnější koření,“ vysvětloval Hans. Sklonil se k holčičce a potichu, jako by jí sděloval nějaké tajemství, pokračoval: „Je to koření života! Protože každé jídlo bez soli chutná fádně. Ať je to chléb, polévka nebo pečeně.“

S požitkářským vzdechem si natáhl nohy.

„Jak vypadá situace ve vašich zemích?“ zeptal se Christian.

„Halle se daří a vzkvétá díky solnému obchodu. Hlavně od té doby, co arcibiskup Wichmann, pán města, osvobodil domácí obchodníky a duchovní od solné daně, kterou jinak musí platit každý, kdo do města přijede a skladuje tam zboží.“

„A proč tam skladují své věci?“ zeptala se Marie, jež formana sledovala s nepokrytou zvědavostí.

Hans se zasmál. „Tomu se tak říká, maličká, skladovací právo je staré výsadní právo měst. Projíždějící obchodníci musí své zboží po tři dny nabízet k prodeji místním lidem, teprve potom smějí pokračovat v cestě. Už jsi někdy viděla město, kde žije několik tisíc lidí?“

Marie nakrčila nos. „Co je to tisíc?“

Friedrich bratra šťouchl do žeber. „Vychloubáš se před holčičkou, která ani nerozumí tomu, co povídáš, ale rytíři jsi ještě neodpověděl.“

Obrátil se k Christianovi. „Odpusťte mému upovídanému bratrovi, pane. Chtěl jste slyšet novinky. Jistě to víte. Válka se šíří jako požár v suchém létě.“

Christian přikývl.

„Města a vesnice jsou obsazena obávanými oddíly Jindřicha Lva,“ pokračoval jeho bratr. „Před nedávnem dal ten chlap z Braunschweigu zpustošit okolí Magdeburgu. Proslýchá se, že se proti němu vytvořilo nové, mocné spojenectví, jehož oddíly jsou už na pochodu. A Jindřich pohrozil, že raději zemi zničí, než by ji přenechal nepříteli.“

Forman si mozolnatou rukou přejel po holém místě na hlavě. „Jindřich je krutý muž. Udělá to bez váhání. Dříve jsme vozili železo z dolů u Goslaru. Ale na podzim jsme se rozhodli zajet raději do Halle a poohlédnout se po práci kolem solnic. Doufám, že nás tam válka nedostihne.“

Na chvilku se odmlčel a zhluboka se napil z dřevěné konvice. „Kdybyste dovolili, rádi bychom se připojili k vašemu průvodu, dokud pojedeme stejným směrem. Je nebezpečné jet s tak drahým nákladem bez doprovodu.“

„My zůstaneme ještě několik dní na téhle silnici, potom musíme odbočit na jih. Po tu dobu můžete cestovat s námi. Ovšem pokud se vám nebude zdát, že postupujeme příliš pomalu,“ souhlasil Christian.

Formanům se zjevně ulevilo, na rozdíl od Christiana. Friedrichova zpráva potvrdila obavu, která ho už dlouho zneklidňovala. Markrabě Oto měl v úmyslu připojit se k Welfovým nepřátelům. Vytáhne-li do boje, nepochybně vyzve Christiana, aby ho provázel. Potom si kolonisté na dlouhé cestě budou muset poradit sami. Ještě nepříjemnější však je pomyšlení, že by válka jednou mohla dospět až do jejich odlehlé vsi.

Friedrich se s námahou a strnulými zády zvedl ze země, aby odešel za vzdálený keř vykonat potřebu. Když se vracel k ohni, oslovila ho Marta ještě dřív, než se posadil.

„Jestli dovolíte, prohlédnu vám záda. Možná vám dokážu pomoct, abyste se mohl aspoň trochu lépe hýbat.“

Friedrich se na ni udiveně podíval, ale Hans se rozesmál.

„Ta malá na to jde pěkně zpříma,“ zažertoval.

„Mluví z tebe závist, bratříčku,“ odsekl starší.

Berta se vmísila do jejich hovoru. „Je to léčitelka a je moc šikovná.“

Forman na dívku pochybovačně pohlédl. „V tvém věku?“

„Uvidíte, přesvědčte se,“ klidně opáčila Marta. Zkoumavě se rozhlížela, aby našla kousek rovné země. Pak formanovi nakázala, aby na plácek rozložil plášť a lehl si na něj na břicho.

„Musíte si vykasat kazajku,“ přikázala Marta. „Ale můžete mi zavázat oči. Co potřebuji zjistit, nahmatám rukama.“

Nezapomněla na Griseldino obvinění před vozem potulných pěvců a věděla, že na ni žena přísně upírá zrak.

Osadníci si začali mezi sebou šeptat. Ale Hans už nesl pruh plátna a zavázal jím Martě oči. Pak ji vedl k bratrovi, kolem kterého se seskupilo několik mužů, ženy vytvořily hlouček v patřičné, vhodné vzdálenosti.

Marta poklekla a zcela se spolehla na cit v konečcích prstů, které si potřela třezalkovým olejem. Opatrně jela prsty podél páteře, ohmatala každý obratel, aby zjistila, jak jsou kosti postaveny a uvolnila ztuhlé svaly.

„Co se mnou zamýšlíš?“ zeptal se neklidně Friedrich.

„Jen klidně ležte. Když budete mít štěstí, za chvilku pocítíte úlevu.“

Jemným tlakem posunula jeden obratel na správné místo a ještě chvilku na ně položila teplé dlaně.

Potom ho vyzvala, aby se posadil, opatrně mu otáčela hlavou doleva a doprava, a pak náhle prudce zatáhla, až mu v zádech hrozivě zapraskalo.

„Chceš mě zmrzačit?“ vykřikl rozzlobeně forman, ale jeho protest na Martu neudělal žádný dojem.

„Teď pomalu otáčejte hlavou doprava, doleva… Tak je to správně. Jak se cítíte?“

„Já se zase můžu hýbat jako dřív!“ zvolal nadšeně Friedrich. „Hansi, ty budižkničemu, viděl jsi to? Příště, až s námi to děvče nebude, to musíš udělat zrovna tak!“

Marta vstala a zasmála se. „To raději ne. Zajděte si za dobrým lázeňským. Ale nejprve se podívejte, jak zákazníky léčí, abyste na tom pak nebyl ještě hůř.“

Když se formani po dvou dnech s kolonisty loučili, Friedrich Martě daroval sáček soli. Ta ho hned předala Griseldis, celá šťastná, že aspoň něčím může přispět k zásobám.

„Možná se ještě někdy setkáme!“ loučil se Hans se spolucestujícími.

„To není moc pravděpodobné,“ namítl Hildebrand.

„Kdoví,“ pokrčil rameny Friedrich a pobídl koně.

„Dneska dorazíme ke klášteru Svaté Panny Marie v Saské Kamenici,“ oznámil Christian jednoho rána.

Zpráva vyvolala mezi kolonisty radost a úlevu z toho, že se blíží k cíli. Třebaže mladé město Saská Kamenice patřilo císaři, benediktinský klášter už spadal do sféry vlivu markraběte Oty, jenž byl stejně jako jeho otec Konrad klášterním správcem. Tady se k nim konečně měl přidat i kněz, o němž Christian mluvil ještě před začátkem cesty.

Otec Bartoloměj, jenž kolonisty v klášteře uvítal a od této chvíle je bude také provázet, byl bělovlasý obtloustlý mnich s vrásečkami smíchu kolem očí. Přijal kněžské svěcení a byl ochoten vzdát se jednotvárného života v klášterních zdech, aby se staral o spásu duše osadníků.

„Vítejte na tomto svatém místě,“ pozdravil je vysokým hlasem, když mu bratr ve fortně ohlásil příchod průvodu.

„Jak to tak vidím, potřebujete nejen duchovní útěchu, ale taky něco na lžíci a pod nůž, vodu, mýdlo a jehlu a nit,“ usmíval se dobrácky.

Marta se pokradmu podívala na své šaty i oblečení ostatních. Pláště, sukně a čepce uvázané pod bradou, které měly chránit vlasy před špínou a cizími všemi, všechno bylo nejen špinavé, ale na mnoha místech potrhané a sotva bude možné všechno pospravovat. Rozhodla se, že si od Berty nebo Emmy půjčí jehlu.

Bartoloměj poslal Karla a Hildebranda do nemocniční komnaty, aby jejich rány ošetřil mnich lékař, ostatním osadníkům ukázal cestu do hostinských příbytků pro muže a ženy.

Pověděl jim také, kde je studna, ze které si mohou nanosit vodu, což u některých mužů vyvolalo nedůvěřivé pohledy.

„Mytí a koupání je jen pro ženské, chlapům to změkčuje tělo,“ brblal Hildebrand, když páter pozval Christiana do klášterní zahrady, aby si mohli v klidu pohovořit.

„Jsem rád, že vás vidím zdravého a v dobrém rozpoložení, otče,“ pozdravil rytíř kněze a začal mu vyprávět o dlouhé cestě.

Christian se s Bartolomějem seznámil na své první cestě do Frank, když v klášteře přenocoval. Tehdy získal dojem, že mnich je i navzdory svému věku hodně neklidný a živý na poklidný klášterní život, a měl pocit, že Bartolomějovi bratři by se ho velmi rádi zbavili.

„Ano, jsem nechvalně známý jako tvrdohlavec,“ zasmál se duchovní, avšak vzápětí zvážněl. „Není pro mě těžké žít v chudobě a ctnosti, ale vadí mi pokora a poslušnost, když musím přihlížet, jak jsou lidé zneužívaní nebo prostě umírají hlady.“

Christian a Bartoloměj si dlouho povídali a pomalu se jim srdce otevírala, víc, než by se dalo čekat ve vztahu mladého rytíře a bělovlasého duchovního.

Bartoloměj vstoupil do kláštera, když se vrátil z křížové výpravy, byl unavený, zděšený a vyhaslý po krvavých bitvách, které prožil.

„Byl jsem při tom, když před dvaceti lety byly oddíly krále Konrada téměř do posledního muže zmasakrovány,“ vyprávěl s pochmurným, strnulým pohledem. „Kdo přežil tenhle boj, toho před Damaškem zasáhly šípy, hlad nebo šarvátky. Nebo se ho zmocnilo bitevní šílenství tváří v tvář té spoustě krve. Viděl jsem příliš mnoho mrtvých. I když mají zajištěný lepší život na onom světě, přál bych si, aby někteří z nich ještě chodili po tomto světě.“

Christian zase povídal o svém záměru přivést na východ země osadníky, o snu vybudovat pro ně a s nimi vesnici, kde bude vládnout naděje a spravedlnost.

„Hledám duchovního, který bude pečovat o jejich duše. Mohl byste mi někoho doporučit, otče?“ zeptal se nakonec.

Bartoloměj se na něj upřeně zadíval a zamyšleně odpověděl: „Promluvím o tom s opatem. Zítra po ranní mši si přijďte pro odpověď.“

Osadníci se shromáždili v klášterním kostele a s úctou, nadějí i zvědavostí si prohlíželi kněze s věnečkem bílých vlasů kolem hlavy.

Bartoloměj věděl, že od něj očekávají nejen latinská slova, kterým nikdo nerozumí.

„Nakládáte si na bedra břímě snahy zúrodnit půdu, na kterou se stěhujete, našemu Pánovi na nebi k radosti a sobě k užitku. Kéž Pán vašemu konání požehná a vede vaše cesty k cíli, který jste si předsevzali.“ Potom se pomodlil za spásu duše Wilhelmy, Paula a mladého rolníka, kterého zabili loupežníci.

Druhý den Bartoloměj oddal Emmu a Jonase. Místo nevěstina otce vedl květinami ozdobenou Emmu ke kostelnímu portálu rytíř Christian. Ženy dojatě přihlížely, některé si utíraly slzy, když páter před kostelem spojil ruce mladého páru a přijal od nich manželský slib.

Na oslavu se celá společnost přesunula na louku. Jonas za jásotu celé skupiny přivalil sud piva, Christian daroval na svatební slavnost půlku pečeného vepře, kterou koupil od bratra kuchaře. Vyhladovělí a rozradostnění lidé se pustili do slavnostní hostiny. Poprvé se Burchartovi nesmáli kvůli jeho flétně, ale vesele ho vyzvali, aby něco pěkného zahrál. Nesmělý mladík šťastně zahrál několik známých melodií a brzy tóny flétny přehlušil mnohohlasý, nepříliš harmonicky znějící sbor.

Tohle je jednoznačně šťastná dvojice, pomyslela si Marta, když se podívala na rozzářené novomanžele. Jestlipak budu jednou mít taky tak veselou svatbu?

Pokradmu bloudila pohledem po mladících, kteří dnes nešetřili dotěrnými a drzými poznámkami, kdykoli na ni pohlédli. Žádného z nich si nedovedla představit jako svého ženicha. Především Martin ji nespouštěl z očí. Okamžitě si umínila, že dneska večer nepůjde sama ani na krok, aby si na ni zase nemohl někde počkat.

Temný les

Kolonisté se s novou odvahou vydali druhý den ráno na cestu, tentokrát se za ně pomodlil páter Bartoloměj s příjemnou jistotou, že to nyní bude činit každý den.

Postupovali teď obtížněji, krajina byla hornatá a posetá ohromnými skalisky. Dvakrát musely přejít řeky s dravým proudem a ledovou vodou.

„Máme před sebou poslední úsek cesty,“ vykládal Christian, když odpočívali. „Odtud až k horám na jihu se táhne hustý les, do kterého ještě téměř nikdo nevstoupil. Nazývá se Miriquidi, Temný les. Tam je náš cíl.“

Několik osídlenců se pokřižovalo.

Les začínal tři nebo čtyři míle na jih od silnice. Odbočili z ní a záhy došli na úzkou, strmě stoupající a po chvíli strmě klesající stezku. Čím hlouběji pronikali do Temného lesa, tím blíž u sebe rostly stromy a byly tím vyšší. Mnohé byly obrostlé lišejníkem a po chvíli už na zem nepronikl jediný sluneční paprsek.

Kolonisté se stísněně rozhlíželi kolem sebe. Marta vycítila, jak se lidí zmocňuje strach. Tenhle les je jiný než lesy, jimiž dosud procházeli, je prastarý, záhadný a ponurý. Možná zde sídlí draci, zlí duchové, pochmurní čarodějové a v rybníčcích žijí víly?

Matky pevně držely za ruce své děti a jejich starší sourozence nabádaly, aby se ani na krok nevzdalovali z cesty a hlavně se nezadívali do klidné vodní hladiny, protože by je vodní žínka stáhla do hlubiny. I Marta dbala na to, aby Johana a Marie byly těsně u ní.

Christian je vedl jeskyněmi, po úzkých, hřebenných stezkách, které po generace používali pytláci, sběrači medu a pašeráci mířící do Čech či odtamtud přicházející. Většina pěšin se vinula podél bublajících potoků, často měly povozy tažené voly potíže, aby vůbec prošly. Někdy, když cestička byla pro káry a vozy příliš úzká, používali jako cestu koryto potoka, kterým protékala ledová voda.

Nedošli ještě daleko, když Marie náhle pronikavě vykřikla: „Černý muž!“

Christian otočil koně a hnal se s taseným mečem k postavě. Ale rychle zbraň sklonil k zemi. Mezi stromy stál muž neurčitého věku oblečený do hadrů začerněných sazemi.

Rozpačitě předstoupil před rytíře a odkašlal si. „Nechtěl jsem nikoho vyděsit. Jsem uhlíř Gernot,“ představil se omluvně.

Christian rozhodl, že si tady odpočinou, a pozval uhlíře, aby se k nim posadil. Předsevzal si, že využije příležitosti, vyptá se muže na les a koupí od něj uhlí pro Jonasovu kovárnu.

Gernot vyprávěl, že tady v okolí žije už dlouho. Ale teď se chce své práce vzdát. Před nedávnem mu zemřela manželka. Sám se nedokáže starat o všechny milíře a vyrábět tolik dřevěného uhlí, kolik po něm správce lesa vyžaduje.

„Nemohl bych se k vám připojit?“ zeptal se nakonec se sklopenýma očima.

„Proč ne,“ souhlasil překvapeně Christian. „Dřeva máme dost, kníže nám ho přenechá. A jistě se najde někdo, kdo ti při práci pomůže.“

Gernot ani na okamžik nezaváhal. „Tak domluveno. Jenom si přinesu svůj majetek.“

Jonas a Guntram ho doprovázeli. O chvilku později se všichni tři objevili a nesli sekery, několik kožešin, zásobu jáhel a dva pytle dřevěného uhlí, které naložili na jeden z vozů. Tam se uvolnilo místo, protože kolonisté většinu zásob cestou spotřebovali pro sebe a dobytek.

Občas se les prosvětlil a procházeli kolem kvetoucích luk a bažin. Země byla tak bahnitá, že se kola povozů hluboko bořila a často vůz uvízl. Předchozího dne silně pršelo, pověděl jim uhlíř.

V noci se rozpršelo znovu. Z nebe se valily proudy vody a stékaly v pramenech po větvích. Brzy už provizorní přístřešky z větví a kůží, které si postavili na ochranu před deštěm, nestačily odolávat. Kdo prve vůbec usnul, probudil se a promoklý a prokřehlý hledal nějaký úkryt.

„Už jsi někdy v životě zažila takový liják?“ zeptala se Marta staré Grety. „Myslím, aby takhle pršelo celý den, jako kdyby nastávala další potopa světa.“

Vdova se zachmuřila. „Nevzpomínám si.“ Obrátila se k uhlíři. „Takhle tady v okolí lije často?“

„Tak zlé to už dlouho nebylo. Myslím, že nedaleko odtud stojí chatrč. Tam bychom se mohli schovat.“

„To je hezké, že ho to napadlo až teď,“ zabručel Jonas, který svým pláštěm přikryl Emmu třesoucí se zimou.

„Je mi líto, ale skoro jsem na ni zapomněl,“ omlouval se Gernot. „Před dvěma nebo třemi lety tudy už jednou průvod lidí procházel. Stejně jako vy se chtěli usídlit dál na východě. Nechali tady dva nemocné.“

Christian poslal Lukase a Gernota, aby chýši vyhledali. Brzy se muži vrátili promoklí na kůži, ale spokojení. Kolonisté si rychle sbalili věci a následovali je.

Dešťová voda se už nevsakovala do země, nýbrž se hromadila na povrchu a tvořila velké louže. Vyčerpaní a promrzlí došli do chatrče, bylo to přístřeší stlučené z hrubých, neopracovaných prken, které aspoň ženám a dětem poskytne ochranu před nečasem, když se přikrčí těsněji k sobě. Spousta pavučin svědčila o tom, že uvnitř už hodně dlouho nikdo nebyl.

„Co se stalo s těmi nemocnými?“ zeptala Marta uhlíře.

„Nemám zdání. Buď pro ně někdo přišel, nebo odešli sami, nebo jsou mrtví. Pokud umřeli, pak po nich dravá zvěř nenechala ani kostičku.“

Jsou mrtví, pomyslela si Marta, rozhlédla se a v jednom rohu uviděla nějaký rezavý předmět. Nikdo by neodešel a nenechal tady ležet svůj nůž. Její pohled se krátce setkal s Christianovým a poznala, že si myslí totéž.

Christian dal mezi promoklé kolonisty rozdělit chléb. Jeho svěřenci jedli a on se vydal do okolí, aby je pečlivě prozkoumal.

Jen o chvilku později k sobě povolal Hildebranda, Jonase a ostatní muže. „Musíme pokračovat dál na kopec, a to hodně rychle.“

Hildebrand se zamračeně zadíval na příkrý svah. „Na mokré zemi se tam s povozy nedostaneme, pane. To je nemožné. Je to moc strmé.“

„Tak vyveďte nahoru zvířata jednotlivě! Každý ať nese tolik, co unese. Jinak přijdeme o všechno. Potok se rozvodní.“

Muži okamžitě začali plnit Christianovy příkazy a Marta jako očarovaná hleděla na kmen stromu. Christian sledoval její pohled a zachvěl se. Šneci v celých řadách lezli nahoru a málem už byli ve výši člověka.

„Nahoru! Okamžitě všichni nahoru na kopec!“ zařval rytíř.

Rychlým pohybem odvázal svého funícího, neklidného bělouše a ostatní koně, vzal na ruku dvě děti a dlouhými kroky zamířil na kopec. Marta se rozběhla, chytila děvčátka, která jí umírající svěřila, a táhla je za sebou. Christian mezitím děti nahoře postavil na zem a teď klouzal dolů po bahnité zemi. Naložil si na ramena Karla, bezmocně se potácejícího s berlí.

Konečně se dali do pohybu i ostatní. Ženy chytaly děti a sahaly po koších, muži spěchali, aby odvedli dobytek do bezpečí. Jonas jednou ranou sekery přeťal provazy, kterými byli voli uvázáni, protože nebyl čas rozvazovat pevné uzly. Kdo nahoře složil náklad, klouzal dolů, aby zachránil zásoby z vozů.

„Nejprve osivo!“ křičel Christian, když se ujistil, že ženy a děti jsou už nahoře.

Nedůvěřivě hleděl k potoku a přitom pomáhal Hiltrudě, která za sebou z posledních sil vlekla pytel a stále znovu padala na kolena.

Najednou vykřikl: „Všichni pryč! Nechte všechno ležet! Okamžitě nahoru!“

V příštím okamžiku přehlušilo šumění deště hromové dunění. Pěšinou se valil obrovský příval vody. Zběsilá povodeň s sebou strhávala všechno, co jí stálo v cestě. V divokých vírech se točily větve a mrtvoly zvířat.

Lidé nechápavě pozorovali, jak dravý proud roztříštil chýši, v níž ještě před chvílí seděli, potom s sebou vzal vozy s většinou jejich majetku. Jeden z vozů divoká voda strhla s sebou a posunula ho tak, že stál napříč rozvodněného potoka.

Griseldis ječela a chtěla se vrhnout do vody.

Christian ji chytil za paži. „Zůstaň tady! Byla by to tvoje smrt!“

Hildebrandova manželka kvílela. „Vyhladovíme! Všichni umřeme hlady!“

Ještě než rytíř stačil odpovědět, přikročila k ní Greta a vrazila jí z každé strany facku. „Nevyhladovíme! A ty si sedni a ani se odtud nehni!“

Energická vdova kývla na Hildebranda a křikla na něj: „Ty se postarej, aby tvoje žena všechny nepobláznila svým povykem.“

Lukasův varovný výkřik ji přerušil.

Christian se prudce otočil a viděl, jak panoš vzrušeně ukazuje dolů. Jeden z mužů se nepozorovaně odvážil do rozbouřených vln, aby ještě něco z povodně zachránil.

„Vrať se! Pojď zpátky!“ křičel Christian.

Marta viděla, jak se muž pokouší držet stromu a druhou rukou něco loví. Najednou mu podklouzly nohy a spadl do vody.

„Burcharte!“ vykřikla jedna z žen, ostatní zděšeně vyjekly.

Teď teprve Marta viděla, kdo v rozbouřených vodách bojuje o život. Chlapec se měl v budoucnu vyučit kovářským pomocníkem v Jonasově dílně. S výjimkou svatební oslavy se mu kvůli jeho hraní na flétnu ostatní mladíci většinou posmívali. Možná jen chtěl dokázat, že je schopný a odvážný.

Burchart se na chvilku potopil, pak se vynořil a vlny ho hnaly k vyvrácenému stromu, který se vzpříčil v korytě potoka a mrštily jím proti mohutnému kmenu, na němž zůstal viset. Hlava mu mizela pod přívaly zpěněných vod a vždycky se jen na okamžik vynořila.

Christian běžel ke svému nákladnímu koni a vytáhl lano.

„Ani se nehněte z místa!“ rozkázal ostře ostatním.

Lano omotal kolem stromu a pevně si je uvázal kolem těla. Opatrně se spustil do strže, chytil nešťastníka a dal znamení, aby je muži vytáhlí nahoru.

S tváří zkřivenou námahou se vyšplhal nahoru a položil bezvládné tělo na zem. Teď i ostatní viděli, co Christian pochopil už při záchranné akci. Burchart měl na jedné straně rozbitou hlavu a visela mu v nepřirozeném úhlu. Měl zlomený vaz.

Osídlenci ve zděšeném mlčení hleděli na mrtvého, páter Bartoloměj se pokřižoval a začal se modlit.

Tři zemřou.

Marta stále znovu myslela na větu, jež jí prolétla hlavou prvního večera jejího útěku do ciziny.

Wilhelma, Paul a teď Burchart.

Byla to náhoda? Nebo naplnění strašlivé vize?

Myšlenka se jí brutálně zmocnila a potlačila všechny ostatní vjemy, déšť, zimu, hrůzu a žalostný nářek kolem.

Muži sehnali dohromady tažná zvířata a pevně je uvázali. Voli se skoro nehnuli z místa, kam je vyvedli. Drago udržoval pohromadě neklidné koně.

Stále ještě lilo jak z konve, pod nimi se řítil proud kalné vody s hnědým bahnem se stejnou prudkostí.

Christian vyhledal vhodné místo a muži tam naskládali všechno, co se podařilo zachránit. Poslal několik chlapců do okolí, aby naloupali březovou kůru a nasbírali dubové větve. Tak budou moct i ve vlhku zapálit oheň.

„Uvařte něco teplého. Zásoby, které se namočily, budeme muset beztak rychle spotřebovat, aby se nezkazily,“ přikázal ženám a vydal se na obhlídku.

„Je to beznadějné.“ Guntram, jenž spolu s ostatními seděl u malého, čadícího ohýnku, byl první, kdo to vyslovil. Dosud seděl a tvář měl zabořenou do mozolnatých dlaní. Teď vzhlédl.

„Kvůli svému nenarozenému synovi, Berta a já půjdeme do Míšně a pokusíme se najít práci na hradě nebo u nějakého obchodníka.“

„Ty to chceš vzdát?“ zeptal se Jonas a přivinul k sobě Emmu.

„Jak máme přežít v divočině, když jsme všechno ztratili? Vždyť pochcípáme hlady!“ zvolal Kaspar.

Několik žen se rozplakalo, objímalo děti nebo si navzájem vzlykalo na rameni. Hildebrand nerozhodně přejížděl pohledem z jednoho na druhého a přál si, aby tady byl Christian.

Marta, která k sobě tiskla z jedné strany Johanu, z druhé Marii, aby se aspoň trochu zahřívaly, dostala strach. Co s ní bude, když se společenství vzdá záměru založit vesnici? Sama bude úplně ztracená.

Prosím, nerozcházejte se, žadonila v duchu a držela děvčátka tak pevně, jako kdyby tím mohla udržet pohromadě celou výpravu. Nevzdávejte se tak krátce před cílem!

Rozhostilo se stísněné ticho.

Po chvilce je prolomila Greta. „Ještě žijeme. A Burchart mohl taky, kdyby nebyl tak lehkomyslný,“ prohlásila pevným hlasem. „Máme ruce a můžeme začít znovu. Já našemu novému pánovi důvěřuju.“

Griseldis, skrčená na zemi s hlavou mezi pažemi, vztekle vzhlédla.

„Tobě se to mluví, jednou mu povedeš domácnost, tvoji synové mu budou obdělávat půdu!“ zvolala. „Nic ti nebude chybět. Ale co se stane s námi? Čím v zimě nakrmíme děti?“ Bázlivě se zadívala do hustého deště. „Možná měl ten poustevník se svou kletbou pravdu.“

Otec Bartoloměj se k nim nenápadně přiblížil a teď jí hlasitě vpadl do řeči. „Mlč, ty pošetilá ženská! Nenech se svést posedlým! Bůh na nás seslal zkoušku. S jeho pomocí a díky své odhodlanosti v ní obstojíme.“

Při krátké průzkumné cestě Christian rozrušeně přemítal. Tři lidé, kteří se svěřili pod jeho ochranu, jsou mrtví. Byla to boží vůle, nebo je nedostatečně ochraňoval?

Když se blížil k čadícímu ohni, upřely se na něj zoufalé, nedůvěřivé pohledy, ale také oči, v nichž viděl naději.

„Nedaleko odtud můžeme zachránit ještě něco ze svého majetku,“ oznámil. „Několik sudů se zachytilo v zatáčkách cesty.“

Hildebrand si odkašlal. „Guntram nás chce opustit a pokusit se o štěstí v Míšni.“

Christian zprávu přijal, aniž hnul brvou.

„Ještě někdo?“

Dřív než stačil promluvit další z mužů, Berta chraptivě zvolala: „Počkejte!“

Guntram na ni udiveně pohlédl.

Berta ho chytila za ruku. „Já chci stejně jako ty, aby náš syn žil a vyrůstal v dostatku, a ne v bídě. Ale ve městě to nebude o nic jistější. Zkusme to s nimi tady! Všichni jsme se vydali na cestu, protože jsme měli společný sen, sen o vlastní půdě.“

„Má pravdu,“ obrátila se Greta ke Guntramovi. „Jak chcete děti uživit ve městě, když nedostanete práci? Les a řeka nám obživu poskytnou. Můžeme nasbírat med a oříšky a udělat si žaludovou mouku. Naštěstí se nám taky podařilo zachránit všechna zvířata.“

Ozvalo se souhlasné zamručení.

Guntram váhavě pohlédl na Bertu. „Chceš se toho opravdu odvážit? Ve svém stavu?“

Žena odhodlaně přikývla. „Právě proto. Teď si mě nikdo jako děvečku nenajme.“

Christian se napřímil. „Griseldis a Greta se mnou zjistí, jaké zásoby nám zůstaly. Všechno, co bude moci být zaseto, zůstane nedotčeno. Však hlady neumřeme.“

Christian překvapeně zjistil, že Marta prosí o dovolení promluvit. Povzbudivě na ni kývl.

„Musíme nachytat dešťovou vodu. Voda v řece ještě dlouho nebude k pití,“ poznamenala.

Všichni se mimoděk podívali na bahnitou břečku protékající pod nimi. Dvě ženy vstaly, aby vyhledaly vhodné nádoby.

Christian pohlédl na Jonase a ten se ujal slova. „Budeme sbírat mladé výhonky a chytat divoké králíky a drobnou zvěř, kterou podle zákona smíme lovit. Kníže nám dovoluje i chytat ryby. Chlapci budou vybírat ptačí hnízda a ženy sbírat houby a lesní plody. A nezapomeňte, že dvě krávy jsou březí. Budeme mít dost mléka. Nemusíme se svých plánů vzdát. Vydali jsme se na cestu, abychom zúrodnili půdu a žili na vlastních statcích. A to taky budeme.“

Christian, Jonas a Hildebrand rozdělili úkoly. Pracovní ruch byl zřejmě dobrý prostředek proti ztracené odvaze. Když konečně přestalo pršet, Christian vyzval muže, aby prohledali břehy. Nabádal je, aby se jistili lany podobně, jak to udělal on při marném pokusu zachránit Burcharta. Tak se jim podařilo za další zátočinou najít ještě dvě sekery, několik sudů, a dokonce pytel Gernotova dřevěného uhlí.

Bartoloměj přikázal dvěma mužům, aby vykopali hrob pro Burcharta. Naštěstí byla mezi zachráněnými věcmi i dřevěná lopata. Potom se za mrtvého pomodlil.

Večer všichni vyčerpaně seděli kolem ohně a čekali, až se uvaří zrní na kaši. Radili se, s čím začnou, až dorazí k cíli.

Ztráta většiny zásob znemožnila jejich původní plány. Na zajištění obživy budou muset vynaložit mnohem víc času, než původně počítali. Ale pořád ještě je nutné co nejdřív vymýtit pozemky, aby bylo možné sít. Domluvili se, že stavbu chalup odsunou na podzim a nejprve zřídí jen prozatímní příbytky. Martě se tím rozhodnutím vskrytu ulevilo. Protože se tak oddálilo i rozhodování, kdo ji přijme do svého domu. Druhý den, když voda klesla, se špinaví, vyčerpaní, ale pevně odhodlaní vydali na další cestu. Muži a ženy nesli těžké náklady. Museli zdolat prudké stoupání a na mnoha místech víc klouzali, než šli. Ale pomyšlení, že jsou jen dva nebo tři dny vzdáleni od cíle, jim umožňovalo sebrat poslední síly.

Když procházeli malou mýtinou, viděli, že slunce na nebi září, jako kdyby se předchozího dne nic nestalo. Jen kmeny popadaných, vyvrácených stromů a rozkládající se mrtvoly zvířat svědčily o přírodní pohromě, která se tu odehrála.

Odpoledne třetího dne Christian náhle zavelel k zastavení. Ukázal na mýtinu obklopenou hustým lesem a mírnými pahorky. Stálo na ní několik stromů a keřů: břízy, borovice, jedle, smrky, olše a lísky. Mýtina zřejmě vznikla před delší dobou při lesním požáru. Územím se vinul potok.

„Jsme na místě. Tady si založíme svou vesnici.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Marta se zhluboka nadechla. Dokázali to! Po mnoha týdnech nejistoty a nevýslovných útrap jsou v cíli! Dojatě k sobě přitiskla Johanu a Marii.

Griseldis se rozplakala. Guntram zabořil ruce do země a proséval hlínu mezi prsty.

Otec Bartoloměj klesl na kolena a vroucnou modlitbou děkoval Bohu.

Najednou se všichni objímali, smáli se, plakali, nemohli uvěřit tomu, že došli k cíli, pro který tolik obětovali a vytrpěli mnohá nebezpečenství. Každý pustil z ruky, co právě nesl, a hnal se obejmout nejbližšího souseda.

„Jsme tady! Jsme tady!“

Kuno řval, co mu síly stačily, a se smíchem plácal po rameni Bertrama. Karel se dobelhal k sestrám a odhodil berle.

Lukas se snažil vypadat ve všeobecném chaosu klidně, jak se sluší a patří na zkušeného panoše. Ale vskrytu očima hledal Martu. Když uviděl, jak Karel objímá malé sestřičky a pak i Martu stojící vedle nich, pohled mu ztvrdl.

Ale uniklo mu, že i Christian sleduje stejný výjev.

Když se jásot konečně uklidnil, nastal velký pracovní ruch. Mladíci vedli voly k potoku, aby je napojili, ženy s hlasitým povídáním připravovaly vaření. Muži volným krokem společně procházeli území a plánovali, co a kde nejdřív zasít. Christian už předem vykolíkoval lány, ale rozdělovat se budou losem až po podzimním výsevu. Do té doby budou všechno obdělávat společně.

„Máme k dispozici pozemky na tomto břehu potoka,“ vysvětloval rytíř vzrušeným kolonistům. „Tam na pahorku bude dobré místo pro kostel. Ta velká lípa by měla být naše vesnická lípa, pod kterou se budeme scházet, abychom se radili, a také se tam bude soudit.“

Marta tiše stála a zamyšleně hleděla na kousek země, který se má stát jejím domovem. Pro něj odešli ze své vlasti, vzali na sebe útrapy nebezpečné cesty a nakonec se sem doplazili málem na kolenou krajinou zpustošenou bouří. Stromy jsou zdravé a silné, poskytnou dobré dřevo na stavbu domků, které je budou chránit před nepohodou. Dokážou si tady společně vybudovat šťastný život?

Přistoupil k ní Christian provázený Lukasem, jenž vedl za uzdu Draga. „Zítra pojedu do Míšně, abych knížeti oznámil, že kolonisté došli na místo,“ oznámil rytíř. „Ty pojedeš se mnou.“

Marta překvapeně vzhlédla.

„Mladší markraběcí syn je nemocný. Po tom všem, co jsem cestou viděl, mu možná dokážeš pomoct.“

„Co je mu, pane?“ zeptala se Marta.

„Jeden učenec prohlásil, že chlapec je posedlý, ale matka se s tím nechce smířit. V záchvatech se ho zmocňuje horečka neznámého původu, někdy ztratí vědomí a škube sebou.“

Marta se zachmuřila. „Uvidím, co budu schopna udělat.“

Toho večera nikdo nešel brzy spát. Většina osadníků si šeptala a kula plány do budoucna. Jonas a Emma se uložili ke spaní kus od ostatních, na jednom z budoucích polí, aby se postarali o úrodnost půdy.

Christian tentokrát upustil od stanovení nočních hlídek, natáhl se a vypadalo to, že okamžitě usnul. Ale myšlenky mu kroužily kolem následujícího dne. Co na něho v Míšni po tak dlouhé nepřítomnosti asi čeká?

I Lukas snil s otevřenýma očima o budoucnosti, kterou si od odpoledne maloval v zářivých barvách. Všechno mu připadalo nad slunce jasné: Marta uzdraví mladého knížete, Oto a Hedvika jí budou nadmíru vděční a bohatě ji odmění. Možná jí dokonce zajistí úctyhodné místo u dvora. Potom by mohl požádat o její ruku, aniž by otec řval na celou tvrz, nebo ho dokonce vydědil.

Opět si ve vzpomínkách vyvolával vůni jejích dlaní, lesk vlasů, pohled zelených očí. Jaké by to asi bylo, lehce se dotknout jejích rtů? Pocítil známé napětí ve slabinách.

Než ji bude mít a probudí v ní ženu, bude ji střežit jako nejcennější poklad.

Marta v ten čas zamyšleně upírala oči na oblohu posetou hvězdami. Slyšela, jak o několik kroků dál vzlyká Berta. Guntram ji tiše uklidňoval. „Už je to dobré. Dokázalas to. Teď je to za námi,“ šeptal.

Není, pomyslela si v duchu Marta. Teď teprve všechno začíná.

DRUHÝ DÍL

Mezi dvěma cizími světy

Audience u markraběte

Když se Marta ráno probudila, překvapilo ji ticho. Slyšela jen hlasy ptáků, ale nikde ani stopy po ruchu provázejícím přípravy na další cestu.

Potom se rozpomněla. Jsou na místě! Přesně tady bude stát jejich vesnice.

Vedle ní ležely Johana a Marie, těsně k sobě přimknuté. O kousek dál se někdo převalil a tiše chrápal.

Opatrně si sedla, aby nerušila klid, a představovala si, jak bude krajina vypadat, až tady budou stát chalupy a pole budou obdělaná.

Na okamžik jí projel hlavou obraz: sloupy kouře stoupající z břehu potoka. A nalomená větev vesnické lípy vypadá z dálky jako oběšenec…

Rozhodně si protřela oči, aby zahnala ošklivé vidiny. Pak si uvědomila, že dneska má s Christianem a Lukasem jet do Míšně. Trochu se bála, že bude tak dlouho sama ve společnosti dvou urozených pánů, ale pak v ní převážila radost. Zažije něco, co ještě nikdy nezažila, uvidí dámy v nádherných šatech a hrad, který je určitě o mnoho větší a hezčí než sešlé Wulfhartovo sídlo. A rytíř i jeho panoš se k ní dosud chovali vlídně.

Lukas jí o Míšni hodně vyprávěl, když pečovala o bělouše. Bydlí tam mnoho set lidí, tvrdil. A na hradním vrchu stojí nikoli jeden, ale hned tři paláce a navíc velký dóm. Ale možná si to jen vymýšlel, aby se chlubil.

Marta vstala a zamířila k potoku, aby se napila a opláchla si obličej. Opodál už stáli Christian a Lukas a mluvili spolu, panoš přitom napájel koně.

Christian ji přivolal. „Jsi připravená? Brzy vyrazíme a máme před sebou celodenní cestu na koni.“

Marta přikývla. „Jak si přejete, pane. Jen si donesu léčivé byliny.“

Moc jich už neměla. Svazky sušených rostlinek, které si směla vzít ve vsi, se při povodni ztratily nebo zničily.

Když se vrátila, Drago k ní přistoupil a přátelsky jí přejel nozdrami po rameni. Lukas úžasem pootevřel pusu.

V táboře se probouzel život. Christian požádal Griseldis, aby jim dala trochu jídla na cestu. „Vrátíme se nejdřív za dva dny,“ ohlásil.

Griseldis se hned dala do přípravy proviantu.

Přistoupili k nim Hildebrand a Jonas. Starší muž si pohladil pleš a rozpačitě odkašlal. Podával Christianovi sekeru.

„Pane, chtěli jsme se vás zeptat, jestli… byste nám prokázal tu čest…,“ pak ho odvaha opustila.

Jonas navázal: „Prosíme vás, abyste vybral první strom, který máme porazit. A možná byste nám prokázal tu čest, a než vyjedete, ťal první ránu.“

Christian přijal sekeru a pátravě se rozhlédl. Pak rázným krokem zamířil k dospělé borovici stojící osaměle uprostřed nízkých keřů. Jonas a Hildebrand ho následovali a přivolali ostatní. Christian počkal, až se kolem něj shromáždí celá osada, zkontroloval, kam má strom padnout, a silnými, dobře mířenými ranami podťal kmen. Borovice hlučně padla na zem.

Za jásotu osadníků předal sekeru Hildebrandovi.

„Kéž Pán požehná této půdě a naší práci,“ promluvil. „Jedu teď do Míšně, abych podal markraběti zprávu o našem příchodu a vyprosil si nějaké zásoby, které by nahradily část našeho ztraceného majetku.“

„Osivo by nebylo špatné,“ poznamenal Jonas. „A železo. Přišli jsme o hodně nářadí.“

„Uvidíme,“ přikývl Christian. „Vy víte, co máte dělat.“

„Ano, pane, všechno bude v pořádku,“ slíbil Hildebrand a znovu si pohladil holou hlavu.

Lukas osedlal Draga.

„Pojedeš se mnou,“ oznámil stručně Christian Martě.

Pomalu vykročila k velkému bělouši. Rytíř na něj vsedl, pevně držel uzdu a tiše ke koni promlouval.

„Přistupte blíž, krasavice,“ oslovil ji Lukas a zkřížil ruce, aby Marta mohla nastoupit.

Plavovlasý panoš byl velmi zklamaný, že se rozpustil jeho sen o tom, jak s ním Marta sedí na koni celou cestu do Míšně. Ovšem na druhou stranu by ho velmi mátlo, kdyby měl dívku celé hodiny v sedle před sebou a nesměl dát na sobě znát své city. Raději zklamání zastíral obvyklým přidrzlým žertem: „A už jsme zase na cestě! Tak to s mým pánem je pořád.“

Marta se na něj zářivě usmála. „Teď uvidím krásné dámy a ušlechtilé rytíře.“

Nevšimla si, jak se Christian bezděky usmál, když se Lukas rozčiloval: „No počkej, a co vidíš tady? Tohle není udatný rytíř? A jakého má panoše! Výlupek všech ctností!“

Greta ho přerušila a podávala Christianovi něco kulatého zabaleného do šátku. Vložil balíček do sedlové brašny.

„To je sýr, pane. Schovávala jsem ho pro zvláštní příležitost. Budu se modlit, abyste získal knížecí přízeň.“

Christian děkoval a vdova s úsměvem dodala: „… a abyste nám přivezl pár užitečných věcí.“

Marta byla zpočátku velmi rozpačitá z Christianovy blízkosti a doteku jeho těla, ale brzy ji okouzlila rychlá jízda krajinou. Drago cválal rychle a klidně, nedal na sobě znát ani stopu únavy. Když slunce stálo vysoko na nebi, dorazili k malé osadě. Christian zamířil k peci, u které pracovala stará žena. Marta vdechla úžasnou vůni čerstvě pečeného chleba. Jak dlouho už takový nejedla?

„Můžeš nám prodat jeden pecen?“ zeptal se Christian a podával ženě drobnou minci. Udřená stařena s údivem vzhlédla, uklonila se a rychle si peníz vzala.

„Tady, ušlechtilý pane. A Bůh vás na cestě ochraňuj!“

Rytíř podal Martě ještě teplý chleba a odjeli kousek dál na mýtinu, která ve slunečním světle vypadala jako palouk pro víly. Byla porostlá svěže zelenou trávou, na které tu a tam zářilo pestré luční kvítí, okraje lemovaly břízy, jejichž listy se chvěly v lehkém větříku.

„Tady si odpočineme,“ prohlásil Christian.

Lukas vyňal sýr a pivo z vaku s cestovními zásobami a odvedl koně, aby se napásli. Potom se všichni usadili na trávě a rozdělili čerstvý chleba.

„Výborný,“ pochvaloval si Lukas s plnými ústy. „Už jsem skoro zapomněl, jak chutná.“

Marta jedla a přivřenýma očima pozorovala Christiana, aby našla správný okamžik pro otázku, která ji tísnila už celé dopoledne.

Když se rytíř chystal vstát a připravit se na další cestu, konečně si dodala odvahu. „Pane, potrestá mě hraběnka, když nedokážu jejího syna vyléčit?“

Ta znepokojivá myšlenka už cestou změnila její radost ve sklíčenost.

„Nemusíš se bát,“ utěšoval ji Christian s úsměvem. „Hedvika je chytrá a spravedlivá. Kníže na ni dá v mnoha ohledech.“

Dívce neunikl obdiv v Christianově hlase. Odpověď ji trochu uklidnila, avšak přímo vyzývala k další otázce.

„Ale přece se říká, že žena má mlčet. Nezlobí se knížecí rádcové, když se vměšuje do věcí, které rozhodují muži?“

Christian náhle zvážněl. „Jistě. Jenže dokud jí Oto projevuje bezmeznou přízeň, nemohou to dát otevřeně najevo.“

Slunce již dávno překročilo nadhlavník, když konečně dojeli do Míšně. Marta zatajila dech při pohledu na město. Lukas nepřeháněl.

Široká řeka obtékala hradní vrch a odrážela paprsky zapadajícího slunce. Nahoře, na skalnaté náhorní plošině, trůnily paláce a největší kostel, jaký kdy Marta viděla. Ale vše ještě zastínila ohromná, válcovitá, bílá věž, viditelná už z dálky. Marta dosud nespatřila tak krásný hradní komplex.

Od řeky až k palisádám obklopujícím hrad stály na svahu hustě vedle sebe nespočetné domky, některé dokonce dvoupatrové.

Hrad před mnoha generacemi založil král jménem Jindřich jako hraniční pevnost proti válečným tažením z Čech a Východní marky, vysvětlil jí výřečný Lukas. Později se Míšeň stala biskupským sídlem. A záhy poté sem byl dosazen císařský hrabě, který se měl postarat o bezpečnost hradu a okolí.

Dojeli do města a koně klusali mezi domky řemeslnické osady v podhradí, kde panoval živý ruch.

Marta překvapeně zjistila, že střechy domků podél cesty přesahují několik loktů nad uličku a jsou podepřeny dřevěnými kůly. To je zastřešená ulice, pomyslela si s údivem. Bylo by možné tudy procházet i za deště a nepromáčet si boty, kdyby cestu nepokrýval páchnoucí odpad.

Úzkými uličkami spěchalo mnoho lidí, tlačili se a strkali do sebe, bylo slyšet směsici hlučných hlasů a cítit všemožné pachy.

„Chleba, čerstvě pečený chleba!“ vyvolával tlustý muž a zvedal nad hlavu koš, z něhož se linula příjemná vůně, pravý opak odporného zápachu naplňujícího ulice. Ale Christian neprojevil zájem. Marta koutkem oka zahlédla, jak se obchodník rychle otočil a hned nabízel své zboží dalším.

Hrnčíř vystavoval krásně zdobené džbány a poháry, na protější straně vyrovnal své zboží košíkář. Šestileté nebo sedmileté děvčátko za sebou táhlo kozu, starší žena opatrně nesla koš vajec, napravo se smálo a žertovalo několik mužů, posmívali se starci, který upadl do bláta a marně se pokoušel vstát. Nějaký žebrák je oslovil jazykem, který Marta neznala, a Christian mu hodil minci. Dva ozbrojenci pískali na děvče, které spěchalo pryč a přidržovalo si sukni vyhrnutou nad kotníky. Vpředu se nahlas rozčiloval vznešeně oblečený muž s čapkou zdobenou pavími pery, jehož někdo z horního patra polil špinavou vodou, ne-li něčím horším.

Čím výš stoupala cesta ke hradu, tím nádhernější byl pohled na třpytivou řeku na úpatí kopce.

Po cestě z dřevěných kostek široké tak, že se na ni pohodlně vešli tři jezdci vedle sebe, dojeli ke strážní věži.

„Máme naléhavou zprávu pro markraběte,“ ohlásil se Christian u strážného, jenž stál u strážnice opřený o svou zbraň. Pustil je dál, aniž se pohnul.

Hradní nádvoří vzbuzovalo dojem vojenského tábora před výpravou. Všude stáli, seděli a pobíhali muži v brnění.

„Až se postaráš o koně, najdi Raimunda, Gera a Richarda,“ přikazoval rytíř Lukasovi a kývl na Martu, aby ho následovala. „My jdeme hned teď do paláce.“

Marta si rychle rozpustila cop a prsty přihladila vlasy. Vypadám tady jako žebračka, pomyslela si a smutně pohlédla na své bosé nohy a chudé oblečení. Když jí Christian včera řekl, že ho má provázet do Míšně, rychle se rozhodla a v jediných šatech, které má, vešla do říčky, aby z nich smyla špínu a přischlé bahno. Teď byly šaty čisté, ale dost vetché, mnohokrát záplatované a na lemu potrhané.

Ale shon a hlučná tlačenice na nádvoří rychle odvedly její pozornost na něco jiného.

Prádelna, pekárna, mlékárna, kovárna… hádala v duchu určení staveb v hradním okrsku. Bylo to samostatné, malé městečko plné lidí, kteří na sebe pokřikovali a vykonávali každý svou práci. Pacholci se starali o koně, kovář zpracovával na kovadlině rozžhavené železo a šikovně je v kleštích otáčel, o pár kroků dál dva rytíři se smíchem povzbuzovali panoše, kteří usilovně čistili drátěné košile a zbavovali je rzi. Christian jí nedopřál čas, aby se rozhlížela dál. Šel před ní dlouhými kroky a musela se snažit, aby mu stačila a v tom chaosu na nádvoří se neztratila.

Ze strany se k nim prodral rytíř s hnědými, vlnitými vlasy a se smíchem Christiana objal. „Vítej! Jestli jsi opravdu dovedl kolonisty na určené pozemky, pak jsi letos první, kdo to dokázal.“

Christian objetí opětoval. Marta ještě neviděla rytíře tak srdečně se smát.

„Raimunde! Už jsem poslal Lukase, aby se po tobě podíval, ale zase jsi byl rychlejší. Co je to tady za zmatek? Táhneme do boje?“

Raimund se smíchem zavrtěl hlavou. „Nejdřív jsi na řadě ty! Povídej, jak se vám vedlo?“

„Přivedl jsem čtyři tucty lidí. Cestou jsme utrpěli těžké ztráty, ale to je vyprávění ke džbánu piva,“ odpověděl Christian. „Co se dělo v posledních týdnech v boji proti vévodovi Jindřichovi?“

„Christian z Oldenburgu opanoval Brémy. Obyvatelé města ho s jásotem uvítali, musí toho chlapa z Braunschweigu pěkně nenávidět… A krátce po Velikonocích měl Lev předat Haldensleben arcibiskupovi Wichmannovi. Ale ani ho to nenapadlo, vytáhl na Brémy a vybojoval je zpátky. Tamější obyvatelstvo krutě potrestal za oporu, kterou poskytlo Christianovi.“

Raimund ztišil hlas, ale Marta slyšela každé slovo. „Teď se chce Oto setkat se všemi svými spojenci u Wichmanna v Magdeburgu, aby připravili další úder. A tady chystají podivné věci. Ale to je taky na rozhovor ve dvou u piva.“

„Tak tedy dneska večer. Jak se daří tvé mladé ženě? Už je v dohledu dědic?“

Raimund se rozpačitě zasmál. „Nebylo by divu…“

„Pozdravuj ode mě Alžbětu. Musím za hrabětem. Je v dobrém rozmaru?“

Raimund stáhl obličej do grimasy. „Těžká otázka. Zrovna se vrátil z lovu, ale moc kořisti nepřivezli. Povím ostatním, že jsi zpátky. Uvidíme se později.“

Christian ho ještě jednou poplácal po rameni a šli dál.

Najednou si Marta všimla, jak se narovnal. Kývl na ni. „Drž se těsně za mnou.“

Statný rytíř se stříbřitě plavými vlasy a ledovým pohledem v modrých očích mířil přímo k Christianovi. Ten pomalu, ale výmluvně položil ruku na rukojeť meče.

„Tak už zase zpátky z Temného lesa, hladolete?“

Obr se posměšně zachechtal a tři honosně oblečení rytíři v jeho doprovodu ho napodobili. „Už jsme doufali, že tě někde sežrali vlci. Ale zjevně o tebe nemají zájem ani oni. A ta vyzáblina je to jediné, co sis v té dálce klofl?“

Christian k němu o krok přistoupil. „Randolfe, dej mi důvod, abych tě mohl vyzvat k boji. Nebo mě nech projít,“ promluvil s potlačovaným vztekem v hlase.

Rytíř o půl kroku ustoupil. „Žádný spěch, kamaráde. Ta hodina už není moc vzdálená. Ale nebudeme si to vyřizovat tady na nádvoří…“

„V pekle budeš pykat za své odporné činy,“ nenávistně opáčil Christian. Ujistil se, že Marta v pořádku prošla kolem mužů, a pokračovali v cestě.

Dívce přebíhal mráz po zádech. Měla pocit, že oči blonďáka a jeho druhů jí probodávají záda jako hroty nožů, dokud konečně nevešli do největší budovy na nádvoří. Christian stále ještě svíral rukojeť meče.

V hale se konaly přípravy k večeři. Děvečky a sluhové nosili lavice a pokládali dlouhá prkna na dřevěné kozy, takže vznikaly dlouhé stoly. Některé z nich pokrývali bílými ubrusy.

Christian se sluhy zeptal, kde najde hofmistra. Muž jen mlčky ukázal směrem ke schodišti. Šli dál, až dvořana našli.

„Nesu markraběti zprávu.“

Hofmistr, vyzáblý muž ve vyšívaném kabátci, si ho lehce pohrdavě změřil.

„To jste vy, Christiane. Markrabě je zaneprázdněný. Nepočká to do zítřka?“

„Jsem si jistý, že ho moje zpráva potěší. Přivedl jsem kolonisty.“

Hofmistr udiveně povytáhl obočí. „Opravdu? Tak to mu zlepší náladu. Pojďte se mnou.“

Christian pokynul Martě a následovali nafoukaného sluhu, jenž je vedl po strmých schodech nahoru. U vchodu do palácových prostor jim pohybem naznačil, aby počkali. Pak šel dopředu a něco zašeptal muži sedícímu v čele sálu.

Marta si pozorně prohlížela komnatu osvětlenou pochodněmi a vyzdobenou vlajkami a nástěnnými koberci. Na širokém, bohatě vyřezávaném křesle seděl mohutný muž s prošedivělými skráněmi. Všechno na něm, postoj, vznešený oděv, pohled a odstup, který ostatní dodržovali, svědčilo o jeho neomezené moci.

Vedle něj stál muž s nedůvěřivým pohledem a prořídlými vlasy, v pozadí dva strážci a po levici štíhlý mnich u psacího pultíku. V šerém koutě, sotva k rozeznání, seděl holohlavec v černém hábitu a s podivně úzkou linkou vousů kolem dolní čelisti. Pozorně sledoval dění a ani se nepohnul.

Hofmistr pokynul Christianovi, aby přistoupil blíž.

„Čekej tady,“ zašeptal rytíř Martě, rychlým krokem přešel sál, poklekl na jedno koleno a uctivě sklonil hlavu.

„Máte pro mě dobré zprávy? Mluvte!“ vyzval ho markrabě dunivým hlasem, který se rozlehl po celé místnosti.

„Mám, můj pane a vládce,“ odpověděl Christian. I jeho hlas zněl klidně. „Včera jsem s průvodem franckých kolonistů došel v Temném lese na místo, kde mají podle vašeho příkazu založit vesnici. Lány jsou vyznačeny, příchozí dnes začali s mýcením lesa.“

I ze svého vzdáleného místa Marta viděla, že se v hraběcí tváři ukázalo zadostiučinění.

„Vstaňte a přistupte blíž,“ pravil zvučný hlas. „Povězte mi o tom všem víc.“

Christian mu stručně vylíčil výpravu.

„Svůj úkol jste splnil dobře. Jste v letošním roce opravdu první, kdo dokázal přivést do mé země osadníky. Poctivě jste si vydělal slíbenou odměnu.“

Kývl na Christiana, aby přistoupil ještě blíž. Rytíř přikročil těsně k trůnu a položil svůj meč hraběti k nohám. Poklekl a sepjal ruce. Markrabě na ně položil dlaň a slavnostně prohlašoval: „Tímto vás přijímám za svého leníka a přísahám, že vám budu spravedlivým pánem a soudcem a budu vás a vaše lidi chránit před každým zlem. Vesnici, kterou založíte, si vezměte jako své léno do právoplatného vlastnictví a přiveďte ji k rozkvětu!“

Když Christian odpovídal, hlas se mu lehce chvěl. „Tímto vás přijímám jako svého lenního pána a přísahám při Bohu, že vám budu věrně sloužit, chránit vás a váš lid ve válce i v míru.“

„Povstaňte, leníku!“

Oba vstali. Markrabě Christiana objal a políbil na tvář. Ceremoniál tak byl stvrzen.

Přesně v tom okamžiku spatřila Marta dámu, jež rychlými, avšak drobnými kroky vstoupila do sálu a rázem na sebe obrátila pozornost všech přítomných.

„Slyšela jsem dobře? Už jste zpátky Christiane. A měl jste úspěch?“

Christian se hluboce poklonil. „Ano, má paní Hedviko.“

„Tak to vám blahopřeji. Jsem si jistá, že osud s vámi ještě má své plány.“

Marta ze svého pozorovatelského místa nedokázala z markraběnky spustit oči. Hedvika jí připadala překrásná. Byla mladá, třebaže už ne úplně mladá, měla na sobě zářivě červené šaty a pod nimi spodní šaty z jemné, bílé látky, jakou dívka nikdy neviděla. Svrchní oděv měl široké rukávy splývající skoro k zemi a lemované zlatou výšivkou. Kolem pasu měla ovinutý zlatý pás, jehož konce byly na boku volně svázané. Místo čepce se stuhou jí pokrýval vlasy jemný závoj a na něm měla posazenu úzkou, zlatou čelenku. Zpod závoje vykukovaly umně spletené, plavé vlasy.

Hedvika s úsměvem pokračovala: „Ale co to vidím? Celé týdny jste strávil v sedle a můj choť vám ani nenabídl pohár na uvítanou? Oto, drahý, chápu, že máte po dnešním dopoledni špatnou náladu, ale za to náš udatný rytíř nemůže!“

Na Martu nesmírně zapůsobila bezstarostná samozřejmost, s jakou markraběnka pokárala Otu, aniž by ho urazila.

Hedvika tleskla. Vešel sluha a přijal rozkaz, aby přinesl dva poháry vína. „A pro mě trochu horkého, kořeněného vína,“ dodala.

„Choti, zase jednou jste mě předešla,“ odpověděl Oto lehce zamračeně. „Udělejte nám tu radost a přijměte pozvání na naši večerní hostinu,“ obrátil se na Christiana.

Rytíř se znovu poklonil.

Sluha se vrátil a nesl podnos s třemi poháry.

„Hned vám přinesu z kuchyně kořeněné horké víno. Možná zatím vezmete zavděk tímto,“ oslovil Hedviku.

Marta byla tak zaujata pozorováním, že málem přeslechla, když se Christian zmínil o ní. Někdo ji postrčil dopředu a zašeptal, aby předstoupila.

Marta klopýtala přes sál a zastavila se vedle Christiana. Poklekla, ale vzápětí její pozornost zaujalo něco úplně jiného.

Sluha přinášel pohár horkého vína a s úklonou ho podával Hedvice.

Marta upřeně zírala na páru, která z poháru stoupala. Pravým spánkem jí projela bodavá bolest. Otočila se k Christianovi. „To víno je otrávené!“

Christian přiskočil k Hedvice, která už přiložila pohár ke rtům, a vyrazil jí ho z ruky.

„Co vás to napadlo?“ zaburácel Oto a stráže se na Christiana vrhly. Ten se bez odporu a s roztaženýma rukama nechal přitisknout k podlaze.

„Odpusťte, pane, a především vy, paní,“ promluvil přidušeně a pozvedl hlavu, jak jen mu stráže dovolily. „Ale naučil jsem se brát vážně tušení té dívky. Mívá vidiny.“

Oto překvapeně vzhlédl.

„Pusťte ho!“ rozkázal strážím a ty okamžitě poslechly. Christian vstal.

Jeden ze psů sedících vzadu v komnatě se nepozorovaně přiblížil, očichával rozlité víno a se staženým ocasem couvl. Marta zvedla pohár ležící na zemi, prstem se dotkla kapky, která ulpěla na stěně, a opatrně okusila.

„Bolehlav,“ zašeptala a obrátila se k Otovi.

Ten okamžitě zareagoval. „Nic z toho, co se tady odehrálo, nesmí proniknout ven!“ rozkázal přísně, vstal a přitáhl si drahý plášť k tělu.

„Kdo bude přistižen při klevetění, přijde o jazyk. A promluvte si tady s tím!“ ukázal na sluhu bledého jako stěna, jenž se vrhl na zem a přísahal na svou nevinu. „A taky s kuchařem. Pošlete za mnou kapitána hradní stráže. Vy ostatní teď zmizte a čekejte, až vás dám zavolat. Vy tady zůstaňte, Christiane! Vy a to děvče.“

Hedvičini synové

Když ostatní podle rozkazu opustili sál, Oto dlouhými, ráznými kroky přecházel sem a tam tak rychle, až se jeho tmavý plášť vzdouval. Přísně se Marty vyptával. Ale třebaže jí naháněl strach, nedokázala mu prozradit, kdo jed do poháru dal.

Markrabě zhluboka oddychoval a opět se posadil. „Má to dítě častěji taková tušení?“ zaburácel.

„Na cestě nás několikrát varovala před nebezpečím,“ odpověděl Christian a za jeho neproniknutelným výrazem nebylo znát, jaké city v něm bouří. Byl rád, že Marta zachránila Hedvice život, jenže teď je sama ohrožena. To nechtěl.

„Jsi čarodějnice? Nebo snad chceš tvrdit, že ti ta vnuknutí sesílá nebe?“ vyjel na ni Oto.

Marta, která před ním klečela, sklopila hlavu.

„Odpusťte, urozený pane. Nedovedu to vysvětlit. Děsí mě to. Ale čarodějnice nejsem. Prosím, věřte mi to.“

„Tak konečně mluv! Kdo chtěl mou choť otrávit?“ vykřikl.

„Já jenom vím, že to nebyl ten sluha, který víno přinesl. Ten nic netušil.“

„Jak to víš?“

Marta pokrčila rameny. „To nedovedu vysvětlit.“

Christian viděl, jak na Otově spánku nebezpečně naskočila žíla a markrabě zrudl. Starostlivě přikročil k Martě. Ale než stačil poprosit o shovívavost pro svou chráněnku, vešel do komnaty kapitán hradní stráže. Oto mu pokynul, aby přistoupil blíž.

„Jistě nebudete mít nic proti tomu, drahý manželi, když si zatím tu schovanku našeho statečného rytíře vezmu k sobě,“ ozvala se Hedvika, již také neušla žíla na Otově spánku. „Chudinka je úplně zmatená. Já si s ní promluvím.“

Nevyčkala na Otovu odpověď, nýbrž zamířila ke dveřím a kývla na Martu, aby ji následovala.

Na schodech se k ní Hedvika obrátila. „Právě jsi mi zachránila život. A Christian mi naznačil, že bys možná mohla něco udělat pro mého malého Dietricha. Uvidíme. Ale nejdřív,“ pohlédla na Martu trochu posměšně, „uděláme něco pro tebe. Hlavně pamatuj, co přikázal hrabě: Nikde ani slovo o tom, co se přihodilo! A už vůbec ne v komnatě mezi těmi užvaněnými komornými a děvečkami.“

Marta mlčky přikývla.

Hedvika ji odvedla do prostorné komory a kývla na služebné. „Tohle děvče je zvláštní host. Připravte jí koupel a obstarejte slušné šaty, ale něco prostého. Tohle,“ ukázala na Martiny šaty a pokrčila nos, „nejlépe hoďte do ohně. Pak ji ke mně přiveďte.“ Po těch slovech Hedvika odešla.

Dvě děvečky nosily kbelíky s horkou vodou, třetí, s tupým nosíkem a spoustou pih, s velkých vzdycháním přivalila koupací káď.

„Kdo jsi a co tady děláš?“ zeptala se a zvědavě si prohlížela nesmělou, neznámou dívku.

„Jmenuju se Marta a patřím ke kolonistům, co včera došli do Temného lesa.“

„Opravdu?“ podivila se služebná, která byla asi v Martině věku. „Tak to máš určitě za sebou nebezpečnou cestu! Setkali jste se s divou zvěří a zlými duchy? Viděli jste čarodějnice, ďábly nebo černé muže? Povídej! Já jsem Zuzana.“

Děvče pobíhalo sem a tam, prohrabávalo truhly, připravovalo ručníky a přitom z Marty skoro nespustilo oči. „Musela to být namáhavá cesta.“ Špičkami prstů zvedla Martiny vetché šaty.

„Prosím tě, nespal je, nemám žádné jiné,“ prosila Marta. „Pro práci na poli by bylo nových šatů škoda.“

„Jak chceš,“ přikývla Zuzana a sbalila staré oblečení do ranečku. „Ale teď konečně povídej o divé zvěři a přízracích. Nebylo to v Temném lese strašidelné?“

„Nebezpečná pro nás nebyla divá zvěř, ani nás neohrožovali démoni. Nejhorší byli lupiči.“

Odpověď Zuzanu zjevně zklamala. „To vás ani nepřepadli vlci? Nebo lesní duchové? Neviděli jste víly, obry a trpaslíky? Tak povídej aspoň o těch loupežnících. Jak jste je zahnali?“

Marta se pomalu ponořila do teplé vody a cítila, jak v ní povoluje napětí. Měla pocit, jako kdyby se špínou smývala i útrapy, strach a ošklivé vzpomínky.

Nejraději by si koupel vychutnávala o samotě a oddávala se svým myšlenkám. Přihodilo se toho příliš mnoho, události v paláci jsou velmi záhadné. Především byla v hloubi duše překvapena a vylekána tím, jak Christian poznal a vyslovil, co se sama neodvážila pojmenovat. Ano, vypadá to tak, že je jasnovidná. A to je matoucí a nebezpečné.

Ale Zuzanina upovídanost ji přidržovala ve skutečnosti. Děvče si sedlo ke kádi, podepřelo se pažemi o okraj a položilo si hlavu na ruce. „Tady je to často nudné, když třeba zrovna na hrad nepřijdou potulní pěvci.“

Tak mě hned tak v klidu nenechá, pomyslela si Marta. A kamarádku, která mi pomůže, abych se trochu vyznala v tomhle cizím světě, taky můžu potřebovat.

Vyprávěla tedy nadšeně poslouchající služebné o cestě, o přepadení a povodni, ale vynechala své mimořádné vidiny. Zuzana poslouchala s očima dokořán a otevřenou pusou.

Marta si byla jistá, že její příběh, pořádně přikrášlený, bude brzy kolovat mezi služebnictvem.

Jiné děvče položilo přes káď prkno a přineslo chléb, sýr a pivo.

„Máš prý se posilnit. Výslovný rozkaz od paní,“ poznamenala. „Cos udělala, že je ti tak nakloněná? Koupel většinou připravujeme jen vzácným hostům.“

„Nic zvláštního,“ usmála se Marta. „Kníže prý má radost, že osadníci dorazili.“

Nabídla Zuzaně chleba a sýr, ale ta jen mávla rukou. „Když jsme šikovné, můžeme si obstarat dost jídla v kuchyni. Ale ty jez, máš to zapotřebí. A povídej dál. Měli jste štěstí, že jste lupičům unikli.“

Když Marta začala jíst, teprve si uvědomila, jaký měla hlad.

„Nestýská se ti po domově?“ zeptalo se děvče a nenechalo jí ani čas na odpověď. „Když jsem přišla sem, strašně se mi stýskalo. Byla jsem ještě malá a strašně mi chyběla maminka a mladší sourozenci,“ přiznala se. „Ale časem jsem si zvykla. Táta mě pořád bil. Tady jsem bita, jen když něco vyvedu a přijde se na to. To je mnohem lepší. Jenom na hofmistra si člověk musí dávat pozor. A samozřejmě na strážné a rytíře. Ti hned začnou dotírat, když se včas neztratíš.“

Na okamžik Zuzanin pohled strnul a kolem úst jí vystoupil zatrpklý rys. Potom však opět pohlédla na Martu. „Tak dbej na to, abys nikdy nebyla sama!“ Další služebná přinesla spodní košili z přírodního, nebarveného plátna a borytově modré šaty. Byly jednoduše střižené, ale byl to nejkrásnější oděv, jaký kdy Marta měla. Ještě jednou se potopila do vody, umyla si vlasy a vylezla z kádě.

Jemně pohladila látku nových šatů a oblékla se do nich. Připadala si krásná.

„Co mám teď udělat?“ zeptala se Zuzany, když si učesala vlasy.

„Ohlásím paní, že jsi hotová. Pojď se mnou.“

Zuzana ji vedla po schodech ke komnatě a zaklepala. „Paní, přejete si teď mluvit s tou dívkou, co přišla s rytířem Christianem?“

„Pošli ji dovnitř.“

Zuzana postrčila Martu do komnaty.

„Nechte nás o samotě!“ Hedvika pohybem ruky propustila služebnou i všechny vznešeně oblečené dámy, které s ní byly v místnosti. Stále ještě na sobě měla ty krásné červené šaty a seděla u malého stolku, na němž byly rozložené pergameny.

Žena a umí číst, užasla v duchu Marta.

„Pojď blíž a pověz mi, odkud se berou tvá tušení a kde jsi přišla ke svým léčitelským schopnostem a znalostem.“

Marta si na Hedvičin pokyn opatrně sedla na jeden z polštářů položených na pěkně vyřezávané lavici a tiše začala vyprávět. Rozhodla se, že nevynechá nic, ani to, proč ji Wulfhart pronásleduje, ani své zvláštní zážitky z cesty. Hedvika je chytrá. Okamžitě by poznala, kdyby něco zamlčela.

Markraběnka pozorně naslouchala, občas položila nějakou otázku, ale ani pohledem neprozradila, co si myslí. Nakonec řekla: „A teď půjdeme za Dietrichem.“

Z dětské komnaty byl až na chodbu slyšet křik, do něhož se mísila jen mírná napomenutí vyslovená ženským hlasem.

„Já jsem prvorozený!“ křičel z plna hrdla sedmiletý či osmiletý kluk a mával dřevěným mečem, když vešly dovnitř. „Já budu vládnout v zemi! A tady toho slabocha zavřete někam k mnichům, stejně se k ničemu nehodí!“

„Ale mladý pane, nehodí se, abyste něco takového říkal,“ namítla váhavě chůva.

„Pche!“ Chlapec si nevšiml, že vešla matka, a opovržlivě kopl do postele, na které leželo bledé dítě se zavázanými předloktími.

Hedvika ho chytila za paži. „Albrechte, nech svého bratra prosím na pokoji! Okamžitě! Taková slova už nikdy nechci slyšet!“ Vzala chlapci dřevěný meč a podala ho chůvě. „Ať s ním páter Gregorius promluví o ušlechtilosti vůči slabým a nemocným.“

Podmračený chlapec se bez odporu nechal vzápětí vyvést z komnaty.

„On je opravdu dědic. Ale rytířské chování se ještě musí naučit,“ povzdychla Hedvika. Vedla Martu k posteli, kde leželo dítě. „Tohle je můj druhorozený. Právě mu bylo pět let.“

Marta se pozorně zadívala na dítě s propadlými tvářičkami, které sípavě dýchalo.

„To je Marta, miláčku,“ vysvětlovala chlapci něžně Hedvika. „Má za sebou dlouhou cestu, na které prožila spoustu dobrodružství.“

Marta zahlédla záblesk zvědavosti v bledém, na pohled chytrém dětském obličejíku.

„Jako rytíř? Ale žena přece nemůže žádné dobrodružství vydržet.“ Hlásek nemocného zněl slabě a unaveně.

Hedvika se na chlapce povzbudivě podívala. „Ne úplně jako rytíř, ale přesto vzrušující. Později ti o tom bude vyprávět, když budeš chtít. Ale teď buď hodný a odpověz jí na všechno, co se tě bude ptát. Možná dokáže vyléčit tvou nemoc.“

Dietrich vykulil oči. „Ty jsi víla?“

Ale vzápětí se zatvářil odevzdaně. „Ne, nejsi. Víla by si neoblékla selské šaty, ale měla by na sobě bílou řízu.“

Marta se usmála a posadila se na kraj postele. „Máte rád příběhy o vílách, které dovedou splnit každé přání?“

Dietrich přikývl a zmocnil se ho dusivý kašel.

„A co byste si od víly přál vy?“

„Chtěl bych být silný rytíř.“

„A bojíte se, že z toho nic nebude, protože jste často nemocný?“

Dietrich se odvrátil a mlčky přikývl. „Říkají to všichni,“ vypravil ze sebe po chvíli.

Marta položila dlaň na rozpálené čelíčko a sáhla na paži, aby nahmatala puls. S odporem se podívala na obvazy.

„Medikus vám pouštěl žilou?“

Dietrich přisvědčil.

„Dělá to často?“

Zase kývnutí.

„A bolí to a cítíte se pak ještě slabší?“

Opětovné přikyvování.

Ten hlupák medikus dítě tím pouštěním žilou nakonec pohřbí, pomyslela si rozzlobeně Marta. Serafina by chlapce za pár dní postavila na nohy. Ale netrpí jen kašlem. Něco mu stravuje duši. A není těžké uhodnout, co to je. Proč to jeho chytrá matka nevidí?

Vzala chlapce za ruku, aby si získala jeho soustředěnou pozornost. „Možná by vaše paní matka měla promluvit s medikusem, aby vám na čas přestal pouštět žilou. Mám lepší prostředek, který by vás mohl uzdravit.“

Chlapec se na ni pochybovačně podíval. „Už žádné pouštění žilou? Ale jak chceš nemoc zahnat?“

„Bylinkami.“

„Pche! Králičí krmení. To je tak leda pro sedláky. Ti se ale nepočítají.“

Dávají vám obilí, maso, ovčí vlnu a skoro všechno, co potřebujete, pomyslela si Marta. Ale místo toho vysvětlovala: „Když Bůh dal, aby byliny na jeho krásné zemi rostly, určitě tím něco sledoval. A myslím, že několik bylin stvořil jen proto, aby mladí pánové jako vy se uzdravili a byli z nich silní rytíři.“

Chlapec na ni hleděl pořád ještě s nedůvěrou.

„Znáte Draga, koně rytíře Christiana?“

Chlapci se rozzářily oči. „To je nejrychlejší a nejkrásnější kůň v celém markrabství. Hodně rytířů ho chtělo, ale on snese na hřbetě jenom Christiana. Dokonce ani mého otce ne, a to je markrabě a velký hrdina! Na takovém koni bych jednou rád jezdil!“

„Drago byl na dlouhé cestě sem zraněný, ale já ho vyléčila. Bylinkami. Až vám bude lépe, můžeme se na tu jizvu podívat. A stejně vyléčím i vás.“

Teď bylo zřejmé, že na chlapce učinila dojem.

Marta mu položila ruku na hrudník a pocítila ve špičkách prstů nepříjemný pocit, jaký měla vždycky, když se dotkla nějakých částí těla, kde něco nebylo v pořádku. Nechala teplé dlaně spočívat na Dietrichově hubeném tělíčku, až se chlapcův dech zklidnil.

„Připravím mast a namažu vám hruď, k tomu dostanete ještě lektvar a polévku z vratiče. Nebude to tak dobré jako medový perník, ale brzy vám bude lépe.“ Naklonila se k Dietrichovi a spiklenecky mu zašeptala: „Co myslíte, když promluvím s kuchařem, aby do vašich léků přidal trochu medu, budete je statečně polykat?“

Dietrich se zamyslel, potom přikývl.

„Dobře, domluveno. A nezapomeňte: Pravý rytíř drží slovo!“

Dietrich zase odvrátil pohled a nešťastně namítl: „Ale já rytíř nejsem a nikdy nebudu.“

„Říká vám bratr často takové věci jako prve?“

Chlapec přikývl. „On je prvorozený a bude vládcem Marky. Ze mě nebude nikdy ani pořádný rytíř. Všichni si to myslí. Proto budu muset brzy odejít do kláštera. Ale já tam nechci. A otec… se za mě stydí.“

„Kdo vám to řekl? Albrecht?“

Dietrich opět přikývl.

„A vy si myslíte, že o tom nemůžete mluvit ani se svou matkou?“

„Šlechtic přece nemůže prosit o pomoc ženskou!“

Marta pečlivě skryla úsměv. „Myslím, že když je někomu pět let, tak ještě může. A víte, co si ještě myslím?“

Drobná tvářička se k ní opět otočila s výrazem nepokryté zvědavosti.

„Vy máte vlohy na to, aby z vás byl udatný rytíř.“

„Jak to víš?“

„Zkrátka to vím. Budete otci dělat čest. Ale nejprve se musíme postarat, abyste zase nabyl síly. Teď o tom promluvím s vaší matkou a s kuchařem, potom se vrátím. Domluveno?“ usmála se.

„Domluveno.“

Hedvika všechno pozorně sledovala, opřená o dveře, s rukama zkříženýma na prsou.

„Co s ním chceš dělat?“ zeptala se, když předtím ještě zašla k Dietrichově posteli a pohladila dítě po vlasech.

„Často jím cloumá křeč?“ zeptala se Marta.

Hedvika mlčky přikývla. Únavu v očích, které si mohl všimnout jen soustředěný pozorovatel, teď vystřídala nepokrytá starost.

„Kdy se to děje? Když má horečku? Nebo jen tak, náhle?“

„V horečce. Dokonce už se říká, že je posedlý. Ale nechci tomu uvěřit.“

Marta pocítila ulehčení a zároveň nechápala medikusovu neschopnost. „Ty křeče jsou nebezpečné, zvlášť když trvají delší dobu,“ vysvětlila a odhrnula si vlasy z čela. „Ale vyvolává je horečka, žádní démoni. Dávejte mu víno z všedobru, galgán v malinové šťávě proti horečce a vratič proti kašli. Ukážu lidem v kuchyni, jak mají byliny připravovat.“

„Jsi si tím opravdu jistá, dítě? Jestli to pomůže, tak tě k nám seslalo samo nebe,“ vydechla s úlevou Hedvika.

Její nejtajnější a největší starostí bylo, aby ji Bůh nechtěl synovou nemocí potrestat za to, že poslechla i další babiččinu radu a Otu neodmítala ani ve dnech, kdy církev zakazuje tělesné obcování. Říká se, že děti zplozené ve středu, v pátek a v neděli jsou proto nezdravé a posedlé. Eilika však tvrdila, že je to výmysl kněží, jimž se protiví každá tělesná rozkoš.

„Musíme udělat všechno, abychom upevnily jeho síly,“ pokračovala Marta. „Už žádné pouštění žilou, zato čerstvý vzduch a hodně sluníčka hned, jakmile horečka klesne. Možná by se našel mezi starými rytíři věrný přítel, který by se ho ujal. Nebo nějaký šikovný panoš?“

Zuzana odvedla Martu do kuchyně, aby dívka mohla připravit léky pro Dietricha. K jejímu úžasu nebyla tato kuchyně jako obvykle v dřevěné budově stojící kvůli možnému nebezpečí požáru trochu stranou ostatních staveb, nýbrž v klenutém, kamenném sklepení hradu. V místnosti plné kouře a horka desítky zpocených lidí pracovaly, krájely zeleninu, škubaly drůbež, kuchaly ryby a otáčely rožni s masem nad ohněm.

Zuzana ji zavedla k hlavnímu kuchaři, drobnému muži, jehož štíhlá postava se vůbec nehodila k jeho povolání. Právě svařoval v octě různá koření na omáčku. Přitom si udržoval přehled o dění v celé kuchyni a vykřikoval povely do všech koutů.

„Co chcete?“ vyjel na dívky a dál míchal zelenou omáčku.

Zuzana se odvolala na Hedvičin rozkaz.

Kuchař zakoulel očima. „Musí to být zrovna teď, kdy musím připravit hostinu pro dvě stě lidí?“

Marta chtěla odpovědět, ale mávl rukou. „Jen to připrav, děvče. Když se tomu malému uleví, budu jen rád. Byla by škoda, kdyby se ten klučina už nevzpamatoval. Hej, ty tam!“ otočil se a mávl na jednoho pomocníka. „Dáš těm dvěma všechno, co budou potřebovat, slyšíš?“

Mistr kuchař zamrkal na Martu, zase se zamračil a věnoval se své zelené omáčce.

Marta požádala o kuřecí vývar pro Dietricha, vysvětlila Zuzaně všechny přísady, které do něj přidala, a ukázala jí, jak lektvar připravit. Když byl první hotov, procedila přes pláténko tymián, vmíchala do něj med a plný pohár podala děvečce. „Tohle teď odnes Dietrichovi. Ať to vypije, dokud je to teplé. Dodělám zbytek a přijdu za vámi.“

Zuzana si vzala košíček, vložila do něj všechno, co dosud připravily, a odešla do horní komnaty. V druhé ruce opatrně nesla plný pohár.

Když Marta konečně naplnila do malého kelímku mast zmírňující kašel, zdvořile se rozloučila s mistrem kuchařem a vydala se zpátky do Dietrichovy komnaty.

Na schodech potkala vznešeně vyhlížejícího staršího pána v bohatě vyšívaném kabátci. Ustoupila, aby ho nechala projít, a sklopila oči. Ale cizí muž ji chytil za paži a pevně stiskl.

„Podívejme, nová tvářička,“ vypravil ze sebe ztěžklým jazykem a zapotácel se. Dech mu páchl vínem.

Marta s pohledem stále ještě sklopeným chtěla couvnout, ale muž ji naopak přitáhl blíž k sobě.

„Ty jsi roztomilé dítě, jestlipak to víš?“ zeptal se s drzým úsměvem, popleskal ji po tváři a otáčel jí hlavu napravo a nalevo, aby si ji prohlédl ze všech stran.

„Pojď se mnou,“ přikázal ochraptěle a táhl ji za sebou, aniž dbal na její odpor.

Na konci schodiště ji strčil do úzké chodby a surově ji líbal. Marta se pokoušela vymanit, zmocňoval se jí strach a hnus.

„Drž klidně, ty huso!“ osopil se na ni šlechtic. „Nebo tě dám potrestat. Jsi povinna mě poslouchat.“

Plnou vahou přitiskl vzpouzející se dívku ke zdi a rukou jí přejížděl přes prsa a stehna.

Marta zděšeně zaúpěla. Pokoušela se otočit hlavu a křičet.

„Co se tu děje?“

Marta s úlevou i studem poznala Christiana, jenž tentokrát na rozdíl od svého obvyklého chování jen stěží potlačoval vztek.

Ale i muž teď vypadal rozzuřeně.

„Co je vám do toho, Christiane? Ona mě musí poslechnout. A když tu malou děvku budu chtít mít dneska v noci v posteli, tak musí přijít!“

Christian k nim přistoupil o krok blíž. „To není děvka, ale markraběnčin host a je pod mou ochranou. A takovou poslušností vám vázaná není, purkrabí Hermanne!“

Christian rychle přitáhl Martu k sobě a postavil se před ni.

„Markraběnka žádá, aby k ní děvče okamžitě přišlo,“ pokračoval chladně a dal Martě znamení, aby rychle zmizela.

To ji nemusel dvakrát naznačovat. Běžela ke schodišti a ještě zaslechla, jak purkrabí vztekle vyhrožuje: „Toho ještě budete litovat, Christiane!“

Hostina v hale

Marta s roztřesenými koleny vešla do komory. Uklidnila se, až když pečlivě mazala Dietrichovu hruď, krk a záda mastí pronikavě vonící tymiánem a dalším kořením proti plicním onemocněním. Netrvalo dlouho a chlapec dýchal pravidelně, po chvíli usnul.

Zuzana ji s úlevou chytila za rukáv a vedla k jednomu ze stolů na konci tabule, kde právě začínala hostina. Dívky a ženy tam sestrkovaly hlavy dohromady a zrovna propukly v smích.

„To je Marta. Pošoupněte se trochu, ať si má kam sednout!“ zvolala Zuzana a namačkala se na lavici mezi ostatní. „Představte si, že celé týdny putovala Temným lesem a musela bojovat proti celé tlupě loupežníků!“

Ostatní na ni pohlédly, některé užasle, jiné pochybovačně, což Zuzaně poskytlo příležitost vykládat svou vyšperkovanou podobu příběhu o cestě.

U jejich stolu se ještě nepodávalo jídlo. Marta se tedy rozhlížela po rozlehlé hale osvícené pochodněmi a svíčkami.

V čele tabule seděl Christian jako host vedle Oty, Hedviky, duchovního a několika bohatě oděných mužů. Pážata pro ně šikovně ukrajovala maso z pečených selat, špízů a drůbeže.

Lukas připravoval pokrm pro Christiana a dbal, aby ho nikdo neodstrkoval, přitom však stačil občas pohlédnout k Martě a nenápadným pohybem a pohledem jí pochválit nové šaty, když konečně jeho pohled zachytila. Rosalinda ho bouřlivě uvítala a hned dala najevo, že na něj bude dneska večer čekat. Už se těšil, až hostina skončí. Ale přinejmenším stejně ho zaměstnávala myšlenka, jak asi Oto a Hedvika odmění Martu.

Ke stolu, kde seděly dívky, konečně sluha přinesl velkou mísu jáhlové kaše, podnosy se solenými rybami, chlebem a máslem. Marta jedla, ale stále bloudila očima kolem sebe. Všechno jí připadalo jako ve snu, velká hala, nové šaty, spousta lidí. Ještě dopoledne by ji ta nádhera oslnila. Ale leccos z toho, co tu prožila, v ní podnítilo úvahy, zda jsou smrtící intriky a nepřátelství cenou za to, že tu člověk smí žít.

Proč chtěl někdo zabít Hedviku? Musí se teď Christian obávat pomsty purkrabího?

Byla ráda, že ji vysvobodil z té strašné situace. Ale za žádnou cenu nechce být vinna tím, že teď bude ohrožen.

U dalšího stolu vpředu viděla Marta Raimunda, rytíře, jenž Christiana tak srdečně uvítal. Mával pravou rukou, ve které držel kuřecí stehno, a levou paží objímal kolem ramen mladou ženu, která seděla vedle něj a se šelmovským úsměvem mu něco šeptala. Celá společnost u stolu, rytíři a s nimi několik žen, se nahlas zasmála spolu s ní a pozvedla pohár. Připíjeli Christianovi, jenž sotva znatelně pozvedl pohár a odpověděl na pozdrav.

Avšak u tabule, kde sedělo nejvyšší panstvo, panovalo skryté napětí, které Martě neušlo. Viděla, jak Oto podmračeně zkoumá každou tvář a ochutnavač musí upíjet víno před Hedvikou. Hedvika skoro nejedla a zjevně měla potíže spolknout i těch několik soust.

Naproti Raimundovu stolu uviděla Marta statného muže se stříbřitě plavými vlasy, s nímž se Christian hádal hned při příjezdu.

„Kdo je to?“ zeptala se opatrně Zuzany a ukázala nenápadně jeho směrem.

„Ten statný chlap? To je Randolf. Na toho si dej pozor, zvlášť když jsi tady s Christianem,“ sykla Zuzana.

„Proč?“

„Je to nejmocnější a nejvlivnější vazal markraběte, je nebezpečný a krutý. Randolf a Christian se k smrti nenávidějí. Každý tady čeká na den, kdy bude mít Christian příležitost vyzvat ho na souboj na život a na smrt.“

„Ale proč?“ zeptala se vyděšeně Marta.

„Randolf pochází ze staré bohaté rodiny. On a jeho přátelé pohrdají rytíři nižšího rodu a chovají k nim nenávist. O Christianově původu nikdo nic neví. Jednoho dne se tady vynořil a začal své vzdělání jako panoš. Proslýchá se, že je Otův levoboček. Ale podle mého názoru je to spíš nemanželský syn Otova otce Konrada. Protože ten poručil, aby byl Christian přijat jako panoš. Tím potupnější pro Randolfa bylo, že ho Christian porazil při turnaji. To se předtím ještě nikomu nepodařilo! Nejdřív si všichni mysleli, že Christian prostě jenom měl štěstí v boji. Ale při příštím turnaji nad Randolfem zase zvítězil. O něco později se Randolf začal ucházet o Luitgardu, dívku, kterou Christian miloval.“

Zuzana rychle sáhla po posledním kousku ryby, teprve pak pokračovala: „Její otec jí však přikázal provdat se za Randolfa. Protože Randolf je mocný muž. Navíc Christian neměl žádné léno a sotva dal dohromady peníze na svou výzbroj a panoše. Navíc je jenom ministeriál.“

„Ministeriál?“ opakovala Marta bezradně.

„No není svobodný šlechtic, ale jenom nesvobodný služebník,“ vysvětlovala netrpělivě Zuzana. „Takový se nikdy nesmí oženit se svobodnou šlechtičnou, stejně jako si rytíř nesmí vzít děvečku. A tak Luitgarda poslechla.“

„I když nedobrovolně,“ dodala s plnou pusou mladá žena sedící vedle Zuzany. „Otec jí pohrozil, že ji pošle do kláštera, když se nepodřídí jeho vůli. Vždyť které děvče si může samo vybrat ženicha?“

Marta se zachvěla při představě, že by ji položili do manželského lože k tomu ohromnému muži s krutými rysy v tváři. Randolf, jako kdyby vycítil její myšlenky, se pomalu otočil jejím směrem. Zabodl se pohledem do jejích očí a zle se ušklíbl.

Marta polekaně zadržela dech a sklopila hlavu stejně jako dívky vedle ní, které výjev sledovaly.

„Vůbec se tam nedívej,“ šeptala Zuzana. „Před ním tě nikdo nemůže ochránit. Ani nebojácný Christian, protože nemůže být pořád při ruce.“

Marta si vroucně přála být daleko odtud.

„Ještě se sem dívá?“ zeptala se tiše a skoro nepohybovala rty.

„Už se můžeš nadechnout, zase se baví s kamarády,“ uklidnila ji Zuzana.

„A Luitgarda? Proč nesedí vedle něj?“ vyptávala se Marta.

„Neměla u něj dobrý život. Často ji bil a zavíral. Někdy bylo slyšet, jak křičí bolestí přes půl hradu,“ vykládala mladá žena vedle Zuzany. „Christian byl skoro šílený bolestí a vzteky a chtěl Randolfa vyzvat na souboj. Ale markrabě ten souboj zakázal pod přísným trestem. Oto přesně věděl, že z turnaje by odešel živý jenom jeden. Jeho rytíři mají bojovat proti nepřátelům, a ne se pobíjet navzájem, prohlásil. Koneckonců je Randolfovo svaté právo svou manželku vychovávat a trestat. Proti tomu nelze nic namítat.“

Zuzana si otřela svůj nůž o krajíc chleba a opět převzala slovo. „Několik týdnů po svatbě našli Luitgardu pod palisádami s roztříštěnou hlavou. Prý to bylo neštěstí, ale všichni víme, že se vrhla dolů sama. Christian prý pro ni stále ještě truchlí.“

Martu zamrazilo. Vzít si život je ten nejhorší hřích a po něm následuje věčné zatracení. Život s Randolfem musel být pro Luitgardu horší než peklo.

To vysvětluje Christianovu melancholii, pomyslela si soucitně a zamyšleně pojídala kaši.

Náhle opět pocítila, jak se jí zježily chloupky na zátylku. Zmocnilo se jí tušení, že ji někdo číhavě pozoruje. Ale tentokrát nedokázala určit kdo a odkud.

Poté, co markrabě s Hedvikou vstali od velké tabule, hala se záhy vyprázdnila a zůstalo jen několik pijanů u rytířského stolu.

Martu zachvátila únava. Odešla se služebnými, které jí ukázaly, kde přespí.

„Ještě mám nějakou práci, ale jestli chceš, můžeš tady trochu uklidit a pak si už lehnout,“ usmála se na ni nová kamarádka.

Marta si vyslechla, co je potřeba udělat, a rozhodla se, že ještě na chvilku vyjde na nádvoří, aby se nadýchala čerstvého vzduchu. Po tolika nocích strávených pod širým nebem jí vzduch v zakouřeném hradě připadal těžký a dusivý. Od stájí sem doléhalo řehtání a do něj se mísily tiché hlasy. Po nádvoří se loudalo několik ozbrojenců, a tak se Marta raději vrátila.

Na schodech ji náhle zaplavil silný pocit nebezpečí. Zachvěla se a o krok ustoupila. Ruka s nožem projela vzduchem, bylo slyšet, jak kov narazil na stěnu, ale ruka se zvedla k nové ráně. Teď ostří projelo jejím rukávem.

Marta se sklonila a s křikem utíkala na nádvoří.

„Co je to tady za povyk takhle pozdě večer?“ zavolal na ni přísně strážný a blížil se s mečem v ruce.

„Někdo mě chtěl zabít!“ vypravila ze sebe udýchaně Marta.

Seběhlo se několik mužů. Mezi nimi i Christian, jenž překvapeně zjistil, kdo je původcem zmatku, a pak si všiml dlouhého řezu, který na Martiných šatech zanechal útočníkův nůž.

„Postarám se o to,“ slíbil strážnému a odvedl dívku stranou.

Ustaraně poslouchal, co mu vyprávěla. „Ty sis dneska zřejmě udělala dost mocných nepřátel,“ poznamenal nakonec a zavolal na stájového pacholka, který je zrovna míjel: „Přiveď sem Raimunda a Gera! Řekni jim, že Christian potřebuje jejich pomoc. A pospěš si!“

Chlapec se rozběhl. O chvilku později se objevil Raimund a s ním dva mladí rytíři, které Marta ještě neznala, a podle toho, jak vypadali, museli být bratři nebo bratranci.

Christian jim krátce vypověděl, co se přihodilo.

„Držte stráž před komorou. Já se zatím pokusím ještě se domoct vstupu k markraběti. A ty,“ obrátil se k Martě, „zkus usnout. Mí přátelé tě budou chránit.“

Christian spěchal nahoru ke komnatám Oty a Hedviky.

„Ohlas, že Christian přinesl naléhavé novinky,“ nakázal komorníkovi přede dveřmi. „Zeptej se, zda by mě ještě dnes mohli přijmout.“

Ani nečekal, že bude tak rychle pozván dál.

Oto a Hedvika si ještě nešli lehnout. Hedvika byla bledá a vážná. A markraběte, z něhož vždycky, i po propitých nocích a na polních taženích, vyzařovala síla, Christian ještě neviděl tak vyčerpaného.

Oto se netrpělivě naklonil. „Zjistil jste něco? Tak mluvte!“

Christian se uklonil a vyprávěl o útoku na Martu. Oto se ještě víc zachmuřil. „Chci tady to děvče!“ rozkázal nevrle. „Když mívá vize, uvidí v nich i vraha.“

„Neví nic, mluvila jsem s ní dost dlouho,“ namítla Hedvika. „A když si ji tady necháme, bude ve velkém nebezpečí.“

„Co znamená život selské holky ve srovnání s životem mé choti?“ vykřikl Oto.

I Hedvika nyní zvýšila hlas. „Je to sirotek a zaslouží si naši ochranu. Najít traviče je spíš úkol hradní stráže.“ Vlídně pak pokračovala: „Jsme jí zavázáni díkem ještě z jiných důvodů. Vyzná se v léčitelství a stará se o Dietricha. Ráda bych si ji tady ponechala, ale zatím bude lepší, když se s Christianem vrátí do jeho vesnice. Tam snad bude v bezpečí.“

„Co je to zase za nesmysl, ženo?“ vykřikl Oto. „Vydávám velké peníze za nejdražší lékaře a ranhojiče, a ty si myslíš, že to dítě ví víc než učení mužové?“

„Zřejmě vyrostla u velmi dobré moudré stařeny. Ostatně toho taky věděla víc než váš učený astrolog, drahý manželi. Ten seděl vedle nás, když mi sluha podal otrávené víno, a ničeho si nevšiml. Neměl by něco podobného vyčíst z hvězd? Najděte traviče, pak si ji můžeme vzít sem na hrad a bude nám dobře sloužit.“

Oto návrh přeslechl. „Přemýšlel jsem, kdo by ti mohl usilovat o život. Kdo vládne, má vždycky nepřátele. Ale proč ne já, proč zrovna ty?“ S výrazem téměř zoufalým ji chytil za ruku.

Hedvika zamyšleně odpověděla: „Lev má pifku na tebe, ne na mě. Ale má ještě mnoho mocnějších nepřátel, než jsme my. Musí to tedy být někdo z našeho nejbližšího okolí. Je tu dost lidí, kteří si myslí, že bych se měla víc starat o kolovrat než o politiku.“

Christian měl pocit, že na něj zapomněli, postoupil tedy o krok dopředu a poklekl před Hedvikou. „Paní, dovolte, abych vám sloužil. Mí přátelé jsou vám věrně oddaní stejně jako já. Obětovali bychom život, abychom zachránili váš.“

Hedvika se neznatelně usmála a Christian si nedovedl vyložit, zda pobaveně, či dojatě.

„Máte tak naspěch se smrtí, příteli? Ale vím, že vy a vaši přátelé patříte k nejodvážnějším mladým rytířům. Děkuji vám za tu nabídku.“

Oto dospěl k rozhodnutí. „Christiane, okamžitě se vydáte na cestu a v tichosti odvezete tu dívku do bezpečí, jak vám navrhla moje manželka. Zítra ode mě převezmete několik důvěrných úkolů. Potom pojedete za svými rolníky, aby mýcení lesa rychle pokračovalo. Na to nesmíme ani pro jiné starosti zapomínat. Vaši přátelé převezmou ochranu mé choti. Vás tady uvidím při příštím měsíčním novu v plné zbroji, připraveného na polní tažení. Do té doby máte volno a věnujte se svému lénu. Ale ani mi nechoďte na oči, pokud u té dívky nebudete dál zkoumat, jestli ji ještě něco nenapadlo. Udělejte všechno pro to, abyste to vypátral!“ Netrpělivým pohybem Christiana propustil. Rytíř vstal, poklonil se a odešel.

Když byl Christian za dveřmi, Oto přistoupil k Hedvice a přitiskl ji k sobě tak silně, až to bolelo. „Nepřežil bych to, kdybych tě ztratil,“ vypravil ze sebe.

Překvapena a hluboce dojatá mu položila tvář na rameno. Ještě nikdy od něj taková slova neslyšela. Nakonec zvedla hlavu. „Možná, že to nebylo namířeno jenom proti mně. Možná tak někdo chtěl zasáhnout tebe.“

Oto ji mlčky objímal. Pak ji odnesl na postel a pokrýval její obličej polibky.

Oto byl vždycky netrpělivý milenec, jenž hledal uspokojení v prudké, krátké vášni. Ale té noci svou ženu znovu a znovu objímal a laskal, jako kdyby ji držel v náručí naposledy. A Hedvika po chvíli pochopila, že přesně z toho má strach.

Stará kmotra

„Všude klid?“ zeptal se Christian šeptem Raimunda, jenž držel stráž před dveřmi komory, kde spala Marta a služky.

„Všude klid,“ přikývl Raimund.

Položil příteli ruku na rameno a pohlédl mu do očí. „Co budeš dělat?“

„Teď hned ji odvezu do bezpečí. Pozítří ráno vyrazím a vrátím se při příštím měsíčním novu. Do té doby měj oči otevřené.“

Ještě víc ztišil hlas: „A nenápadně, ale důkladně dávejte pozor na Hedviku!“

Raimund s hlasitým syknutím vtáhl vzduch. „Chápu. Takže na těch klevetách je něco pravdy.“

Christian okamžik naslouchal, potom opatrně pootevřel dveře a tiše zavolal na Martu v naději, že je ještě vzhůru. Předpokládal správně. Dívka se okamžitě posadila. Zašeptal: „Pojď, vyjíždíme.“

Marta si přetáhla přes hlavu šaty a sáhla po svém košíku. Christian požádal Raimunda, aby obstaral plášť a vysoké boty, jaké nosí pážata. Přítel odešel a za chvíli se vrátil s požadovanými věcmi.

„Obleč si to a přehoď si kapuci přes hlavu,“ vyzval Christian Martu. Pochopila a svinula si dlouhé vlasy pod čapku, kterou Raimund také přinesl. Potom vklouzla do holínek, které jí byly příliš velké.

Při odchodu se ohlédla na kudrnatou dívku a s nesmělým úsměvem jí poděkovala.

„Lukas ať tady po dobu mé nepřítomnosti nelenoší. Sveď s ním pár cvičných soubojů, ať se chlapec trochu zapotí,“ zašeptal Christian kamarádovi.

„Bude mi potěšením,“ zasmál se Raimund.

Marta po Christianově boku přecházela přes ztemnělé nádvoří. U brány rytíř tiše promluvil se strážným, který je propustil ven malou postranní brankou.

Tiše vedl Christian dívku spletí uliček a často se zastavovali, aby je neviděli ani tuláci, ani noční hlídky. Marta běžela bosa, veliké boty si zula a nesla je v ruce. Teď pochopila, proč rytíř tentokrát nevzal koně. Prozradil by je klapáním kopyt.

Kličkovali městem, až nakonec došli do odlehlé, chudinské uličky kousek od hradního vrchu. Christian se zastavil u malé chýše a čtyřikrát krátce po sobě zaklepal na dveře.

Netrvalo dlouho a otevřely se. Velmi stará žena se zbytky slámy v bílých vlasech stála na prahu a držela blikající lucerničku. Zřejmě už spala. Zběžně pohlédla na návštěvníky a vpustila je dovnitř.

„Posaď se, synu,“ promluvila po chvíli a rozdmýchávala oheň v kamnech.

S nepokrytou zvědavostí si prohlížela Martu. „Máš nějaké potíže, děvenko?“

Slova se ujal Christian. „Josefo, mohla by u tebe Marta nějaký čas zůstat?“

Stařena přikývla.

„Dobře. Tady jsi v bezpečí,“ obrátil se rytíř k Martě. Tmavé oči se na ni soucitně upíraly. „Ale teď musíš sebrat všechny síly. Musíme zjistit, kdo za těmi útoky vězí.“

Otočil se ke stařeně. „Josefo, potřebujeme tvou pomoc. Dokážeš ji přimět, aby si vzpomněla i na věci, které zaznamenala, aniž si je uvědomila?“

Stručně vyprávěl události dne. Žena mlčky poslouchala, potom se spolu s Christianem vyptávala dívky na každou podrobnost, které si všimla, když vytušila jed v Hedvičině poháru.

Marta zavřela unavené oči a znovu si scénu vyvolávala v paměti. Vedle markraběte stál ten hubený muž se lstivým pohledem, v pozadí stráže, po levici písař u pultu. Ale bylo tam ještě něco. Pomalu se jí vzpomínka zaostřovala…

Soustředila myšlenky na nejasnou postavu v šerém koutě. Holohlavec v černém hábitu… Seděl tam bez pohnutí a nespouštěl oči z Hedviky, ale z jeho postoje vyzařovalo velké napětí.

Christian a Josefa si okamžitě Martin výraz tváře správně vyložili.

„Tak už to pověz,“ povzbuzovala ji stařena.

„Holohlavý muž s podivným, kozím vousem… zíral na Hedviku… jako by byl na číhané, připravený vyskočit, když se napije. Ale neudělal to.“

„Aloisius. Ten astrolog,“ polohlasem upřesnil Christian. „Podvodník nebezpečného druhu,“ pokračoval tvrdě. „Nevím, proč mu Oto tak důvěřuje. Nenávidí Hedviku, protože ho prohlédla.“

Josefa se zamyšleně škrábala na spánku. „Třeba je tím travičem on. Ale možná jen o tom útoku věděl a chtěl Hedviku zachránit sám, aby si získal lepší pozici. A Marta ho předešla.“

Christian hlasitě uhodil pěstí do dřevěného stolu. „Je možné, že si celou tu věc sám vymyslel, aby mohl v posledním okamžiku vystoupit jako zachránce. Oto by ho bohatě odměnil, Hedvika by mu musela být vděčná. Kromě toho by to napravilo jeho už pochroumanou pověst jasnovidce a astrologa.“

Josefa s hlubokým povzdechem vstala a přinesla trochu vody z vědra vedle kamen. „Jenže nic z toho nemůžeme dokázat,“ poznamenala.

„A ani to nevysvětluje, kdo napadl Martu nožem,“ dodal Christian. „Musím zpátky. Třeba Raimund něco zjistil. Jakmile to bude možné, přijedu pro tebe,“ usmál se vlídně na Martu, vyšel z chýše a tiše za sebou zavřel dveře.

Stařena jí připravilo místo na spaní. V malé, temné chýši bylo mnohem tepleji než v ohromných hradních sálech. Marta se domnívala, že po takovém vzrušení nebude moct usnout, ale za několik okamžiků se jí oči zavřely.

Christian zmizel v tmavé noci stejně tiše, jako přišel.

Na smluvené znamení ho stráž opět vpustila do hradu. U stájí na něj čekal Raimund.

„Tady ještě nikdo nedokázal nic vypátrat,“ šeptal Christianův přítel, jenž byl s Otovým svolením o zmařeném pokusu otravy zpraven a měl pomáhat při hledání viníka. „Přestože si markrabě osobně vzal na paškál sluhu i mistra kuchaře.“

Christian mu pověděl o Martině a Josefině podezření.

„Ale nikdo v kuchyni si ničeho podezřelého nevšiml. Nějak se ten travič musel dostat k poháru, nebo měl pomocníka,“ podotkl Raimund. „Dokud mu Oto důvěřuje, nemůžeme dělat nic jiného než ho pečlivě sledovat.“

„Ale ano. Pojď se mnou.“

Christian rychle kráčel napřed a mířil ke klenutému sklepení, kde alchymista a hvězdopravec prováděl své experimenty a jemuž se ostatní obyvatelé hradního okrsku pokud možno zdaleka vyhýbali nejen protože se báli zlého kouzla, ale i kvůli odpornému zápachu, který se odtamtud šířil. Dnes byl měsíc v novu. To znamená, že této noci bude Aloisius určitě zase připravovat své tajemné lektvary.

Christian krátce poslouchal za dveřmi. Skutečně zevnitř slyšel mumlání, potom jako kdyby se rozbila skleněná nádobka a následovalo pusté zaklení. Naznačil Raimundovi, aby počkal venku, prudce otevřel dveře a vešel.

Muž v černém hábitu, jehož ve štiplavém kouři skoro nebylo vidět, polekaně vzhlédl.

„Co vás to napadá? Vaše přítomnost zkazí mé drahocenné elixíry!“ obořil se na něj Aloisius, jenž se rychle vzpamatoval z leknutí.

„Já vám toho zkazím ještě víc,“ odsekl Christian, přitiskl holohlavce ke stěně a podržel mu pod krkem dýku.

„Znám vaše temné tajemství,“ zašeptal ostře a výhrůžně se zadíval astrologovi do očí. „A vím, jaký hnusný čin jste plánoval.“

Z mužova obličeje se vytratil poslední zbytek barvy. Několikrát otevřel ústa, ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Buďte si vědom toho, že od této chvíle je každý váš krok sledován,“ pokračoval Christian a přitlačil dýku ještě trochu pevněji na alchymistovo hrdlo. „Tak se neodvažujte provést nějakou hloupost!“

Muž v černém se třásl a jen mlčky přikývl. Christian se vytratil stejně rychle, jak nečekaně se ve sklepení objevil.

„Bylo to chytré? Teď sis udělal dalšího nepřítele, a navíc je varován,“ zapochyboval Raimund, když se vraceli na nádvoří.

„Ale teď zatím nebude plánovat žádný další útok na Hedviku. Přiber ostatní k pátrání a jeho nespouštějte z očí, dokud budu pryč. Možná zneklidní a dopustí se nějaké chyby, která ho prozradí.“

„Chápu.“ Raimund přikývl a odcházel spát na své vyhrazené místo. Christian se usadil tak, aby mohl astrologa sledovat, až vyjde z laboratoře.

Když se Marta probudila, pronikalo sluneční světlo otevřenými dveřmi na zadní stěně chatrče vedoucími do malé zahrádky. Dívce chvilku trvalo, než se rozpomněla, co všechno se událo a jak se sem dostala. Vstala a vyšla do zahrady.

Stařena už tam pracovala a ořezávala bujně rostoucí byliny. Marta si s údivem uvědomila, že zahrada je založená skoro stejně jako u Finy a rostou tady stejné léčivé byliny.

Stařena jen krátce pozvedla oči. „Pojďme dovnitř, jistě máš hlad.“

S povzdechem se namáhavě zvedla, podala Martě košík, ve kterém byly pečlivě vedle sebe naskládané sklizené listy a květy, a vydala se s ní do chýše. Tam z hliněného hrnce vyňala chleba „Pivo si nalij tamhle,“ ukázala, odlomila z chleba velký kus a podala ho dívce. „Včera jsem měla dobré obchody a byla jsem bohatě odměněna.“ Ukázala na pečené kuře a usmála se, až se jí ve vrásčitém obličeji prohloubily husté vrásečky kolem očí.

Marta se nedala prosit a s chutí jedla.

„Lidi mi říkají stará kmotra nebo vskrytu taky stará čarodějnice. Tak ty taky máš tohle nadání. Ale ještě ne dlouho, viď? Musíš se ještě učit s tím břemenem zacházet, co?“

Dívce leknutím málem zaskočilo. Dosud se jí Josefa jevila jako stará kořenářka, jaké žijí skoro v každé vesnici. Prozradila jí to bylinářská zahrádka, svazky uschlých rostlin přivázané na stropních rámech a mnoho hliněných džbánků na polici u stěny.

Ale je v té bělovlasé ženě skryto ještě víc?

Má pohled, který v člověku vzbuzuje dojem, že mu vidí až do útrob, pomyslela si Marta a netušila, že lidé v její přítomnosti mají stejný pocit.

Nebála se Josefy. Ale možná je příliš důvěřivá? A co měly znamenat ty řeči o nadání?

Josefa jako kdyby jí četla myšlenky.

„Jsem léčitelka jako ty,“ přiznala se a položila Martě dlaň na ruku. „Ale nejen to. Protože vidíme víc než ostatní a někdy naše tušení zabíhá do budoucnosti, většina lidí má z žen jako my strach, třebaže občas vyhledává jejich radu.“

Josefa se jí ještě jednou zadívala do očí a pak upila ze svého dřevěného pohárku.

Marta náhle nedokázala potlačit své obavy. „Já tomu všemu vůbec nerozumím! Jsem bezvýznamná holka z malé vesnice daleko odtud a nechci nic jiného než léčit lidi. A místo toho teď mám v hlavě takové věci a pohybuju se mezi spiklenci a vrahy.“

Josefa jí přistrčila ještě kousek chleba. „Jez, milé dítě.“ Povzdychla si a trpělivě mluvila dál. „Na to, že jsi byla na hradě jenom jeden den, sis stačila pověsit na krk dost potíží. Jak říkám, teprve se musíš naučit se svým nadáním zacházet. Je jenom málo takových, kdo je mají od narození. Většina se s ním musí vyrovnat náhle a později. Proto jsem mluvila o břemenu.“

„Já ho ale nechci mít!“ namítla vzdorovitě Marta.

„To není v tvých rukou. Bylo ti dáno Bohem a nesmíš je odmítnout. Máš povinnost užívat je ku prospěchu svých bližních. Jestli chceš, naučím tě, jak se to dělá.“

„To všechno by se nemuselo stát, kdybych neutekla ze své vesnice.“

„Tak bys teď byla mrtvá. Když Bůh vedl tvé kroky sem, měl pro to důvod. Možná bylo tvým úkolem zachránit Hedviku. Ale možná je ti určeno ještě víc.“

Josefa ztišila hlas a ustaraně pokývala hlavou. „Včera sis udělala nepřátele. Nejen proto, že jsi zachránila Hedviku. Postavila ses taky proti medikusovi. Odvolalas jeho nařízení a určila úplně jinou léčbu. Co se s ním stane, když bude tvůj postup úspěšný?“

Marta překvapeně vzhlédla.

„Nu vidíš, tak už tomu rozumíš,“ pokračovala uvážlivě Josefa. „Učení pánové si berou velké peníze za své umění, a na nás se dívají pohrdavě. Ale my jsme většinou úspěšnější. Možná že doktoři někde jinde jsou chytřejší. O židovských učencích se vyprávějí hotové zázraky. Ale tady máme jen pár ubohých packalů, kteří nedělají nic jiného, než pouštějí pacientům žilou a dávají jim roztlučené železo. Věř mi, že přivedli pod zem víc lidí než všichni vrazi, kteří v našem městě skončili na šibenici.“

Stařena vstala a ze svých zásob vzala dva kořeny a svazek sušených květů.

„Víš, co se stane, když nějaká žena pozře všechny tři tyhle byliny najednou? Nebo tohle?“

Marta přikývla. Když někdo dá tyhle tři byliny ženě v prvních týdnech těhotenství, vypudí plod z těla; druhé dvě byliny způsobí, že vůbec neotěhotní.

„Tak to ti tvá učitelka jistě také pověděla, že tohle tajemství musíš střežit víc než všechno ostatní na světě. Protože toho se muži opravdu bojí: že my ženy bychom mohly mít moc nad jejich nenarozenými syny!“ Josefa se k ní naklonila. „I já vidím leccos dopředu,“ pokračovala naléhavě. „Jednou už muži nebudou chtít strpět, aby se moudré stařeny pletly do jejich výnosného obchodu, doktoři ani ranhojiči. Vidím plápolat hranice. Zničí nás. Pak vymře prastaré vědění, které přechováváme. Dokonce i když některá biřicům unikne, neodváží se předávat je dál.“

Josefa se zhluboka nadechla a napřímila se. „Ještě to nedošlo tak daleko. Ještě musí předložit důkazy a může se stát, že obvinění dopadne zpátky na žalobce. Když budeme mít štěstí, tak zkázu už nezažijeme. Ale musíme být opatrné.“

Stařena uklidila zbytky kuřete a požádala Martu, aby jí pomohla s prací. Brzy se místnost zaplnila různými vůněmi. Společně vařily lektvary, plnily odvary do džbánků, drtily sušené byliny a vmíchávaly je do sádla, vyráběly masti a zjistily, že pracují podle skoro stejných receptů.

„Měla jsi dobrou učitelku,“ pochvalovala si Josefa.

Marta jí vyprávěla o Fině. Dělalo jí to dobře a Josefa byla pozorná posluchačka. Dokonce se ukázalo, že Marta je v jedné oblasti lepší než stařena, která nebyla tak šikovná v napravování kostí, protože v takových případech chodili ve městě k ranhojičům. Prozradila však Martě dosud neznámý prostředek na ošetřování zubů. Byla to směs z vína a popela nařezané vinné révy. Josefa měla ve srovnání s jinými lidmi jejího věku nápadně hodně zubů.

Po chvíli zaslechly, jak někdo venku Josefu volá.

„Schovej se v zahrádce,“ nakázala stařena a postrčila Martu ven. Pak vpustila dovnitř ženu, jež pronikavým hlasem prosila o pomoc, protože se při vaření opařila. Marta slyšela přes přivřené dveře, jak Josefa ženu uklidňuje, přikládá jí chladivé obklady a nařizuje, aby přišla zase druhý den.

„Ta ubožačka je u plotny opravdu smolařka. Buď spálí sebe, nebo jídlo, nebo obojí,“ usmála se léčitelka, když žena odešla a opět se věnovaly přípravě bylinných odvarů. „Přitom je to velmi zručná tkadlena. Rodina by na tom byla lépe, kdyby ji manžel nechal celý den tkát a najal na vaření nějakou služebnou. Ale o tom nechce ten hlupák ani slyšet.“

Josefa se na Martu chvilku zadívala, pak ji vyzvala: „No tak se už zeptej!“

Marta překvapeně vzhlédla.

„Klidně se ptej. Zeptej se na to, co tě celou dobu v duchu zaměstnává!“

Marta se rozhodla, že nabídku přijme, protože na tuhle otázku si žádnou odpověď neuměla představit. „Odkud znáš Christiana?“

Stařena se usmála. „To je zvláštní známost, viď? Mladý, smělý rytíř ze zámeckého vrchu a stará čarodějnice z posledního kouta města.“

Významně se odmlčela.

„Vychovala jsem ho.“

Marta na ni užasle upřela oči. „Ty jsi jeho matka?“

„Ne. Ta zemřela, když byl Christian ještě malý. Ale dobře jsem ji znala, byla pro mě jako dcera. Žila tady vedle. Já jsem chlapci pomohla na svět. Ani nevíš, jak roztomilý křikloun ten tvůj rytíř jako dítě byl.“

„A co jeho otec? Jak se může dítě z této uličky stát rytířem? Nebo je pravda, co si lidé šuškají, že je to nemanželský syn starého markraběte?“

Josefa se zasmála. „Vidím, že stačil jediný den nahoře na hradě, abys už znala lecjaké klevely. Ne, Christian není levoboček ani Konrada, ani Oty. Jeho otec byl potulný pěvec.“

„Potulný pěvec?“ Nic by Martu nepřekvapilo víc. Tihle lidé byli považovaní za neurozené a bylo nemyslitelné, aby se někdo z nich stal rytířem.

„Ano, dokonce velmi dobrý. A kromě toho nejlepší vyzvědač, jakého kdy markrabě Konrad měl. No nekoukej tak překvapeně! Zdaleka nebyl jediný, který tohle při svém řemesle provozoval. Potulní pěvci prochodí kus světa, nejsou podezřelí a táhnou od hradu k hradu. Christianův otec byl často na cestách a zjistil lecjaké tajnosti, které donesl markraběti. Ale při jedné tajné misi byl prozrazen a zaživa vpleten do kola.“

Marta se zachvěla. Většinou byli katovi pacholci tak milosrdní, že odsouzence uškrtili dřív, než mu polámali všechny kosti a rozdrcené údy protáhly loukotěmi kola. Christianův otec musel zakusit nepředstavitelná muka, než ho smrt vysvobodila.

„Copak mu nikdo nemohl pomoct?“

„Ne. Svého pána neprozradil. Když se o tom Konrad dozvěděl, bylo příliš pozdě. Chtěl aspoň unést mrtvé tělo, aby ho dal pohřbít do svěcené země, ale ani to už nebylo možné. Tělo spálili a popel rozptýlili do všech světových stran. Christianově matce to zlomilo srdce. Zemřela zanedlouho po něm. Markrabě Konrad se postaral o to, aby se chlapec dostal na hrad, stal se panošem a nakonec se mu dostalo vzdělání rytíře. Slíbil jeho otci, že se o chlapce postará, pokud by se s ním něco stalo. Proto také Christian udržuje svůj původ v tajnosti. Kdyby se lidé dozvěděli, že jeho matka byla chudé děvče a otec dokonce potulný zpěvák, měl by ještě těžší život. Už tak žije dost nebezpečně.“

Josefa se zachmuřila. „Je to čestný muž, nadaný jezdec a odvážný bojovník. Ale nic z toho by pak neplatilo.“

„Proto mu Oto zakázal souboj s Randolfem?“ vyzvídala Marta. Vzpomínka na stříbřitě plavého obra v ní opět vzbudila hrůzu.

Stařena se trpce usmála. „Randolf? Proti Randolfovi je Christian bezmocný. Nedovedu si představit žádný odporný čin, který by mu Oto neodpustil. A žádné bezpráví, jehož by se Randolf nedopustil, prostě jen proto, že může. Markrabě ho potřebuje, protože nikdo jiný mu nedokáže postavit tolik jezdců pro jeho polní tažení. Christian nad ním mohl zvítězit na turnaji, ale nesmí ho vyzvat na souboj, pokud nechce skončit v žaláři. Bezmocnost, že nemůže proti muži, jenž tak často porušuje pravidla cti rytířského stavu, nic podniknout, je pro něj skoro ještě horší než smutek po Luitgardě.“

Stařena si přejela dlaněmi přes obličej a na okamžik se ponořila do vzpomínek.

„Christianovi rodiče se velmi milovali. On je odvážný jako jeho otec, jen uzavřenější a někdy téměř zasmušilý. Po matčině smrti jsem si ho vzala k sobě a vychovávala ho, dokud starý markrabě nedal po chlapci pátrat a nevzal si ho k sobě na hrad. Když Christian může, navštíví mě a stará se o mě. Dokonce mě už chtěl přestěhovat do lepšího domu. Ale já odtud nechci pryč. Mám tady svou bylinkovou zahrádku a své zákazníky. Jsem už stará na nějaké velké změny.“

Hubený, asi šestiletý chlapec náhle rozrazil dveře a vrhl se k Josefě, na Martu se jen zběžně, zvědavě podíval.

„Bůh tě pozdravuj, kmotro,“ pozdravil zdvořile a pak spustil: „Mám pro tebe zprávu. Dostanu něco sladkého jako odměnu za poselství?“

Josefa se zasmála a pohladila ho po hlavě. „Vsadila bych se, že odměnu za poselství už máš v kapse.“

Chlapec se beze stopy rozpaků zasmál.

Stařena přehnaně zavzdychala a sáhla do hrnečku, na který chlapec upřel zrak. „Tak jo, ale nejdřív tu zprávu!“

Chlapec se opět podíval na Martu, zatahal Josefu za šaty, aby se k němu naklonila, a něco jí šeptal do ucha. Josefa přikývla a pak pomazala skývu chleba medem.

Kluk zářil, vzal si chleba a odběhl. Josefa se obrátila k Martě. „Zpráva od Christiana. Máš být zítra ráno připravená. Vracíte se do vesnice. Lukas pro tebe přijede na tržiště. Půjdeme tam spolu, pak se ti nemůže nic stát.“

Martě se ulevilo.

Přijede pro ni, jakmile bude moci, tak to Christian řekl, ale mohlo to trvat i mnohem déle. Cítila se u Josefy dobře a překvapivě jako doma. Ale bála se, že bude opět předvolaná na hrad. Všechno, co se tam odehrálo, jí nahánělo strach. Třebaže měla špatné svědomí, že nechala Dietricha na holičkách, ale chlapci se dařilo lépe a Zuzana věděla, co má dělat.

Marta se chtěla vrátit do vesnice. Stýskalo se jí po Johaně a Marii, dělala si starosti o Bertu, protože to vypadalo, že její těhotenství nebude snadné, o Karla, jehož zlomená noha po námaze posledních dnů opět otekla, a o Gretu, jejíž opatrné pohyby jí prozradily, že bolestivé loupání v nohou a rukou se zase zhoršilo.

Druhý den ráno se Josefa a Marta vypravily na tržiště. Kmotra Martě vykopala několik rostlin a zabalila jejich kořeny do vlhkého plátna.

„Jako základ pro tvou bylinnou zahrádku,“ poznamenala, když Martě podávala uzlík. Děvče ji vděčně objalo.

Na trhu panoval takový ruch a zmatek, že Marta málem zapomněla rozhlížet se po Lukasovi.

Josefa ji vedla kolem stánku, ve kterém tlustá žena nabízela živá kuřata a holoubata. Marta sebou cukla, když vedle ní hlasitě křičel velký kohout, kterého selka chytila za nohy a zvedla hlavou dolů, když ženě s velkým voletem vychvalovala své zboží.

O pár kroků dál byly masné krámy, ve kterých řezníci podle přání kupujících porcovali poloviny vepřů. Vyhnula se louži krve, která se před stánky vytvořila a kolem níž se sbíhaly krysy.

Zezadu do ní hrubě strčil muž silně páchnoucí potem a málem upadla. Josefa ji chytila za paži a zabránila, aby nespadla mezi odpadky na špinavou zem. Stařena se obrátila a nehledě na mužovu urostlou postavu se do něj pustila: „Kam koukáš, ty trdlo?“

Muž se prudce otočil, strnul, když uviděl Josefu, pokřižoval se a spěchal pryč. Pomalu šly dál. U stánku s chlebem pozdravila Josefa rudovlasou ženu v zástěře zaprášené moukou. „Bůh tě pozdrav, Mechthildo. Přinesla jsem ti lektvar proti kašli.“ Z kapsy v záhybech šatů vytáhla džbáneček. Pekařka ji vyzvala, aby si jako odměnu vybrala něco z jejího nabízeného zboží.

Josefa strčila do Marty, která toužebně upírala oči na voňavé pečivo přímo před nosem. „No tak si to vezmi!“

Marta na ni ještě tázavě vzhlédla a pak si vzala kousek medového koláče. Pekařka ještě zabalila Josefě do košíku dva chleby. Marta stařeně nabídla polovinu koláče, ale když s díky odmítla, dívka s požitkem snědla celý a olizovala si zbytky medu z prstů.

Kmotra už objevila Lukase, který se s těžkým nákladem prodíral mezi lidmi. Kývla na Martu a zamířili k panošovi.

Než k němu došli, znovu se obrátila na Martu. „Měj se dobře, děvenko! A přijď zase, až budeš připravená. Nikdy nezapomeň na to, že ses připletla do záležitostí velkých pánů. To je nebezpečné. Tak na sebe dávej pozor!“

Krátce Martu objala a nato zmizela mezi lidmi.

Marta ve stísněné náladě zamířila k Lukasovi, jenž jí očima naznačil, aby se nenápadně držela po jeho boku, a po chvilce opustili trh. Panoš ji vedl do dvora malého, ale dobře navštěvovaného hostince. Vešli do stáje, kde stál Lukasův hnědák a Christianův nákladní kůň, kteří je radostným zaržáním přivítali. Lukas naložil pytle a krabice na nákladního koně a vzal Martu k sobě na hnědáka. Schválně zvolna projížděli ulicemi města. Ale Marta cítila, jak je mladík napjatý. Ještě ho tak ustaraného nezažila.

„Zatím nevidím nikoho, kdo by nás pronásledoval. Ale pozorně se dívej, jestli si něčeho nebo někoho nevšimneš,“ pošeptal jí.

Nenápadně se rozhlížela. Ale z lidí, kteří kolem zaměstnaně pobíhali, se o ně zjevně nikdo nezajímal, leda žebrák, jemuž Lukas hodil minci.

Bez obtíží vyjeli z města. Když byli z dohledu, panoš náhle změnil směr a nasadil koni ostruhy.

O chvilku později zastavili na rozcestí. Ještě než se Marta stačila na něco zeptat, uslyšela dusot koní. Na okamžik se vylekala, ale to už se v zátočině vynořili Christian a Raimund.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě Christian. Přikývla. Christian a Raimund sesedli z koní, Marta a Lukas je následovali. Rytíř se tiše domlouval s přítelem, pak se na rozloučenou objali. Poté trojice vyrazila k Temnému lesu.

Napospas

Když Christian, Lukas a Marta dojeli k budovaným základům vesnice, panoval tam čilý pracovní ruch. Nad mýtinou se vznášel pach kouře a bylo vidět, že se něco změnilo. Na mnoha místech byly keře vypáleny, aby osadníci mohli co nejdříve zasít. Dohodli se, že tři dny budou pracovat sekerou a s pomocí ohně, aby připravili první osevní plochy. Tak by mohli ještě letos v létě, byť pozdě a v malém množství, sklidit oves a ječmen. Až budou v zemi první obilná zrna, hrášky a fazole, společně se pustí do mýcení hustě porostlých ploch, aby do podzimní setby měli už připravená větší pole. Pokud počasí dovolí, teprve potom chtějí začít se stavbou domů.

Nedaleko potoka už stála prozatímní ubytovna z rohoží zpevněných bahnem.

Děti běžely jezdcům vstříc. I muži a ženy na chvilku odložili nářadí, aby příchozí pozdravili a podívali se, co s sebou přivezli.

Za hlasitého jásotu osadníků Lukas vybaloval: blok železa pro Jonase, dva pytle hrachu, které okamžitě vzala do úschovy Griseldis, několik seker, silná lana a tři selata, která cestou pořádně vyváděla. „Dvě jsou na chov, třetí bude naše vánoční pečeně,“ oznámil Christian a sklidil nadšené výkřiky.

Oto byl štědřejší, než rytíř očekával, a usnadnil těžce zkoušeným kolonistům nové začátky. Christian si byl jistý, že přitom nemalou roli hrála Martina záchrana Hedviky.

Brzy se opět rozléhaly krajem údery seker. Mezi nimi jasně řinčely rány kladivem, kterým Jonas zpracovával železo.

Marta požádala Hildebranda, aby jí vykázal místo pro bylinnou zahrádku, a pečlivě tam zasadila všechno, co jí Josefa dala. Šla pro vodu, aby rostlinky zalila, a cestou pozorovala pilné hemžení kolem dokola.

I Christian, Lukas a otec Bartoloměj se chopili seker a pomáhali při porážení stromů. Ženy a větší děti zbavovaly kmeny větví a rolovaly je na stranu. Dlouhé kmeny byly ukládány zvlášť, měly posloužit ke stavbě kostela. Guntram vedl skupinu, která dřevěnými lopatami odhalovala silné kořeny tak hluboko, jak jen bylo možné, a potom je s pomocí pák a lan vytahovala ze země. Získané kořeny poslouží jako palivové dřevo.

Karel seděl na pařezu, nohu v dlaze měl nataženou před sebou a obsluhoval měch v Jonasově kovárně pod širým nebem. Menší děti sbíraly zbytky větví a Marie hnala selata na pastvu do lesa. Berta a Emma vařily pro všechny. Berta těžko snášela těhotenství a každá zkušená žena teď také poznala, že i Emma čeká dítě.

Všude se vznášela vůně čerstvého dřeva.

Po večeři se vyčerpaní osadníci usadili kolem ohně a vychutnávali si chvíle odpočinku.

Do ticha najednou promluvila Griseldis: „Měli bychom Martu provdat za Wiprechta. Potřebuje muže, který ji bude živit a dohlížet na ni. A on zase potřebuje ženu, která mu povede domácnost a bude se starat o děvčata.“

Marta měla pocit, že do ní uhodil blesk.

Wiprecht byl skoro třikrát tak starý jako ona, vlasy měl řídké a šedivé, v puse skoro žádné zuby. Po manželčině smrti skoro nevnímal, co se kolem něj děje, byl vůči všemu naprosto lhostejný.

„To bychom měli,“ přisvědčil Kaspar. „Ale nemá žádné věno. Vzal by sis ji i přesto za ženu, Wiprechte?“

Oslovený pasivně přikývl a vyslal k Martě rozpačitý pohled. Nevypadal překvapeně.

Marty se zmocnilo zděšení. Je snad celá ta věc už dohodnutá? Je to cena, kterou musí zaplatit za to, že ji zachránili před Wulfhartem?

Karel prudce vyskočil. „To snad nemyslíte vážně!“ vykřikl a kulhal k Martě. „Mám jí snad začít říkat matko?“ křičel rozčileně.

„Tebe se nikdo neptal!“ ostře ho napomenul Hildebrand. „Tak si zase sedni. Samozřejmě ji budeš oslovovat matko, když si ji tvůj otec vezme za manželku.“

Mladík vztekle vykřikl a těžce se usadil. Cožpak mi nikdo nepomůže? pomyslela si zoufale Marta a rozhlédla se. Emma vypadala překvapeně a zaraženě.

„Měli bychom ji provdat za někoho mladšího, aby měla hodně dětí,“ navrhla Greta.

„Ty ji chceš pro syna, co?“ odsekla jedovatě Griseldis.

„A proč ne?“ odsekla vdova. „Wiprecht ještě nemá žádnou domácnost. A až ji bude mít, může práci převzít Johana. Už není malé dítě, brzy jí bude sedm.“

„Já ji chci pro sebe!“ ozval se Martin hlasitě. „Můžu jí nabídnout víc než ten staroch.“

„Ale žádnou půdu,“ zasyčela Griseldis.

„Ať rozhodne pán vesnice!“ prohlásil Hildebrand.

Christian a Lukas byli dohlédnout na koně a právě přicházeli k ohni přivoláni hlučnou hádkou.

„Co se děje?“ zeptal se rytíř.

Hildebrand mu vysvětlil situaci.

„To přece nemůžete dovolit!“ zvolal zděšeně Lukas.

Christian na něj přísně pohledl. „A proč si myslíš, že ne?“

Lukas marně shledával slova. Stáří ženicha, to, že se ti dva k sobě vůbec nehodí, nic z toho tady neplatilo. Ze střízlivého hlediska byl Wiprecht pro Martu dokonce dobrá partie. Ale Lukas nedokázal soudit střízlivě.

Zhluboka se nadechl. Věděl, že se zachová velmi nepatřičně, když teď vysloví, co vyslovit musí, jeho pán ho možná navždycky pošle pryč.

„Protože… protože vy byste měl moc dobře vědět, jaké neštěstí se může přihodit, když se děvče provdá za nesprávného muže.“

Navzdory tmě viděl, jak Christian přimhouřil oči. „Bude lepší, když se teď postaráš o koně,“ vyzval tichým hlasem panoše, který okamžitě poslechl.

Christian se obrátil k Martě. Všechno v něm se protivilo pomyšlení dát tohle děvče za ženu starému, nemotornému vdovci. Na to ji má moc rád, přiznával si s nelibostí. Ale nemá na ni žádné právo, protože je nemyslitelné, aby se s ní oženil sám.

Když se poprvé setkali, slíbil jí, že ji bude ochraňovat. Její vyděšený pohled mu prozradil dost. Ale přesto: Možná dává přednost bezpečí, které jí manželství poskytne, před nejistotou? Těžko se odhodlával k otázce, kterou však musel položit. „Chceš se za něj provdat?“

Martě svitla naděje. Aby neurazila Wiprechta ani ostatní, kteří o ni projevují zájem, po pravdě odpověděla: „Já se ještě vůbec nechci vdávat.“

„Pak nevidím důvod ke spěchu,“ rozhodl Christian, aniž na sobě dal znát svůj vnitřní boj. „Beztak bude markraběnka záhy potřebovat její služby.“

Až budou postavené domy, mohl by ji přijmout do své domácnosti. Pak by o ni bylo postaráno. Spala by s Gretou v jedné komoře, aby se nerozšířily žádné klepy. Ale neušlo mu, že na Gretu začíná doléhat její věk. Poskytl by tak další příležitost jejímu synovi? To tedy opravdu nemá v úmyslu.

Marta si oddychla. Nebezpečí bylo zažehnáno. Aspoň prozatím. Zato se opět rýsovalo nebezpečí pobytu v Míšni. Ale v tuto chvíli se jí nejevilo tak strašné jako představa, že by po ní Wiprecht vyžadoval plnění manželské povinnosti.

Vstala a zamířila na kraj lesa. Musí teď být chvíli sama.

Ale rychle si všimla, že ji Martin následuje.

„Oni to udělají. Ti kuplíři tě opravdu zaprodají tomu dědkovi, když proti tomu něco neuděláme!“ zvolal Gretin syn nechápavě a zároveň vztekle a chytil Martu za ruku.

Dívka mlčela. Co také na to měla říct. Situace je i tak dost zamotaná a těžká.

„Griseldis si nedá pokoj,“ promluvila po chvíli sklíčeně.

Martin k ní přikročil a přitiskl ji k sobě. „Tak pojď ke mně,“ zašeptal zadýchaně. „Když si tě vezmu tady a teď hned, musí tě dát mně!“

Začal ji prudce líbat, rukama jí přejížděl po prsou. Marta si vybavila odporné setkání s míšeňským purkmistrem a začala se bránit.

To Martina rozzuřilo. „Jen se tak nedělej!“ vykřikl. „Chceš si svoje panenství uchovat pro toho starýho kozla?“

Přitiskl ji k zemi, padl na ni a vyhrnoval jí sukni nad kolena. Marta se ze všech sil bránila, ale proti silnému, o hlavu vyššímu mladíkovi neměla naději.

Najednou Martin uprostřed pohybu strnul. Lukas, který se tu znenadání vynořil, mu podržel dýku pod krkem.

„Nech ji na pokoji, nebo toho budeš trpce litovat!“ zvolal panoš. Na Christianovo znamení šel za Martou hned, jakmile se Martin zvedl od ohně a zamířil za dívkou.

Martin polekaně zvedl oči, pustil dívku a pomalu vstával. „Já pro ni chci jen to nejlepší!“ zavolal z bezpečné vzdálenosti.

„Naše názory na to, co je pro ni nejlepší, se rozcházejí!“ odpověděl rozčileně Lukas a pomáhal Martě vstát.

Chytil ji za ruku: „Všechno v pořádku?“

Mlčky přikývla. „Děkuju,“ zašeptala a rozplakala se.

Když z měsíce zůstal už jen úzký srpek, Christian a Lukas se opět vypravili do Míšně. Tentokrát je provázel Bartoloměj, protože chtěl navštívit klášter, který se stavěl na polovině cesty do Míšně.

Vraťte se zdrávi a brzy, pomyslela si Marta, která věděla, že Christian a Lukas potáhnou s Otou do boje.

Trrr! Zvuk trhané sukně, která se zachytila o trčící větev ji probral z denního snění.

Marta si s povzdechem prohlédla škodu. Nepotrvá dlouho a nebude už tyhle šaty moct záplatovat.

Rozhodla se, že se nepustí do zašívání hned. Brzy se setmí a do té doby chce ještě v lese hledat byliny, které by mohla vykopat a přesadit do své bylinné zahrádky. Proto se rychle převlékla do nových šatů, které jí darovala Hedvika.

Marta sotva vešla do lesa, když se v ní ozval poplašný pocit. Tušení ji neklamalo. Čtyři ozbrojení jezdci se hnali přímo na místo, kde se budovala nová vesnice. V jejich čele byl statný muž s platinově světlými vlasy.

Marta na okamžik strnula a rychle se skryla za silný dub. Opatrně vykukovala zpoza kmene. Mohutný rytíř zastavil před Hildebrandem a oslovil ho. Stařešina se rozechvěle uklonil a rukou ukázal směr, kterým prve Marta zamířila do lesa. „Ale ne,“ zašeptala. „Proč to děláš? Proč nestojíš při mně?“ Jezdci obrátili koně a hnali se přímo k ní. Dívka se přitiskla ke kmeni a sklopila oči, jako kdyby se tak mohla stát neviditelnou. Cítila nápor vzduchu, jak kolem ní procválali silní koně, a stála bez hnutí, třebaže jí srdce tlouklo tak hlasitě, až to bylo slyšet do vesnice.

Jezdci zastavili. „Nemůže být daleko,“ uslyšela hlas, který okamžitě poznala.

Zaržál kůň a dusot kopyt se přiblížil. Ani nemusela zvednout hlavu a věděla, že je odhalena.

„No to je ale překvapení,“ posmíval se známý hlas.

Marta se rozběhla, ale Randolf se zachechtal, pustil se za ní a v příštím okamžiku ji chytil a přehodil přes sedlo. Tvrdě ji přitiskl. „Stačí jeden výkřik a podříznu ti hrdlo.“

Jeli kousek k mýtině, tam rytíř zastavil a hodil ji na zem. Čtyři muži sesedli z koní, jeden zvířata uvázal, ostatní se blížili k Martě. V panické hrůze se pokusila odplížit stranou. Randolf dal jednomu z kumpánů znamení, ten Martu chytil, vytáhl na nohy a zkroutil jí paže za zády. Randolf vytáhl dýku a přikročil k ní.

Marta zavřela oči a tiše se modlila: Pane na nebi, odpusť mi mé hříchy a milostivě mě přijmi k sobě! Pak vzhlédla a podívala se přímo do zářivě modrých očí svého protějšku.

Muž jí přejel špičkou nože po hrdle a pak prudkým pohybem rozřízl šaty a košili od krku po pás.

„Ne, my tě nezabijeme, krasavice. To by bylo moc jednoduché,“ promluvil tlumeně a s požitkem se popásal pohledem na její vyděšené tváři.

„A taky by to mohlo být nápadné, kdyby se po tobě ptal někdo ze zámeckého vrchu. Ale chceme tě varovat: Jestli se tam ještě jednou budeš plést do záležitostí jiných lidí, stane se ti něco horšího, než že ti pár statných chlapců věnuje zájem.“

Přejel jí pohledem po odhalených prsou vykukujících z rozříznutých šatů a rozkázal: „Na zem s tou selskou děvkou!“

Rytíř, který dosud pevně držel zoufale se vzpouzející Martu ji kopl do podkolení a ve stejném okamžiku ji pustil. Tvrdě dopadla na zem. Někdo jí zvedl ruce nad hlavu a přivázal ji ke stromu.

Randolf si ji chladně prohlížel. Pak rozepnul opasek s mečem, zvedl kabátec a rozepnul si kalhoty.

Marta zděšeně sledovala, jak uvolnil ohromný úd a obrací se k ní. Padl před ni na kolena a jedním pohybem jí šaty roztrhl úplně. Marta se chtěla bránit, ale Randolf jí pevně přitiskl nohy k zemi a chlípně na ni upřel zrak. Martu zaplavila smrtelná hrůza a překryla i strašný stud nad tím, že je nahá vystavena mužským pohledům. Zneuctí ji. Mohl by ji zabít. Nic ho nedokáže zadržet.

Rozechvělým hlasem podnikla poslední pokus: „Pane, prosím, slitování!“

Místo odpovědi jí Randolf sáhl mezi nohy a vrazil jí prsty hluboko do těla.

Marta bolestí pronikavě zařvala.

Pak se na ni Randolf vrhl a brutálně do ní vnikl. Cítila se jako naražená na kůl a měla pocit, že ji roztrhne, křičela a naříkala, on nekonečně dlouho tvrdě přirážel. Když se konečně se zasténáním odvalil, dívka vzlykala a třásla se bolestí a hrůzou.

Randolf po ní lhostejně sjel pohledem a zapínal si kalhoty.

„Teď můžete vy.“ Kývl na kumpány, kteří celou dobu přihlíželi a hlasitě ho povzbuzovali.

Tlusťoch s rudým, zpoceným obličejem vykročil jako první.

„Pusťte mě, já už jsem na tu malou hodně nadrženej!“

Muži se zasmáli a tlusťoch jí hnětl prsa, nacpal jí jazyk do pusy. Myslela si, že se odporem pozvrací, ale ležel na ní a nemohla se ani nadechnout.

Protože Marta umdlévala a byla stále apatičtější, další chlap ji tvrdě udeřil pěstí do obličeje, aby neztratila vědomí.

Když se na ní trýznitelé vystřídali a konečně ji nechali na pokoji, nemohla se ani pohnout.

„Můžeš být poctěna, že ti věnovali pozornost urození páni. A nezapomeň: podruhé z toho tak lacino nevyvázneš!“

Randolf nožem přeťal provaz, kterým byla Marta přivázaná ke stromu.

„A abych nezapomněl: Klidně svému rytíři o naší návštěvě pověz. Těšilo by mě, kdybych ho mohl v souboji zabít, pokud ho markrabě předtím nedá přikovat do želez.“

Pak s hurónským smíchem všichni čtyři odjeli.

V lese se pohybovala světla. Marta slyšela z dálky hlasy volající její jméno, ale nedokázala se přemoct a ozvat.

Nakonec ji našli Jonas a Emma.

Schoulená, s opuchlým, do krve rozbitým obličejem, rukou křečovitě svírající roztrhané šaty na hrudi ležela dívka pod stromem, kam na ni dopadlo mihotavé světlo Jonasovy lampičky.

On i Emma na první pohled pochopili, co se stalo.

Emma k ní přiběhla a opatrně ji objala. Marta mlčela, ale Emma ji hladila po vlasech a těšila, až Marta začala vzlykat.

„Plač, holčičko, plač.“

Jonas si odkašlal. „Hledali jsme tě, když se zešeřilo a ty ses ještě nevrátila. Když Hildebrand prozradil, že tě hledali čtyři rytíři, začali jsme se o tebe bát. Každý si vzal nějaké světlo a prohlížel kus lesa.“

„Už jsi ty muže někdy viděla? Co s tebou mají společného?“ zeptala se Emma.

Marta na ni upřela strnulé oči. „Nikdo se o tom nesmí dozvědět. Ani slovo. A v žádném případě ne Christian.“

„Myslíš to vážně?“ podivila se Emma.

„Ano!“

„Nemůžeme mu zamlčet, že do vesnice přijeli rytíři a hledali tě,“ namítl Jonas.

„Teď bude stejně ještě dlouho pryč.“

„Hm. Myslíš, že se teď můžeme vrátit do vesnice??“

Marta si mechem otřela krev ze stehen, rukávem si přejela obličej a přikývla.

Emma jí pomohla vstát a podpírala ji. Dívku bolelo celé tělo.

Jonas Martu zavinul do svého pláště, opatrně ji vzal do náruče a zakřičel: „Našli jsme ji!“

Bylo slyšet výkřiky úlevy.

Když přišli mezi ostatní, lidé užasle zírali na Martin opuchlý obličej.

„Postarám se o ni,“ prohlásila Emma a postrčila Jonase s Martou v náručí do jejich příbytku. Mladík ji položil na zem, Emma namočila kus plátna do chladné vody, vyždímala ho a opatrně položila Martě na oteklý obličej.

Griseldis šla za nimi. Pohled na Martiny roztrhané šaty visící zpod přehozu, který se posunul na stranu, potvrdil její podezření.

„Vždycky jsem tušila, že to s ní takhle dopadne,“ poznamenala zlobně stařešinova manželka.

„Nech ji na pokoji! Myslíš, že to chtěla?“ drsně ji okřikla Emma.

„Tak jestli byla znásilněná, proč to neřekne a nepodá žalobu, tak jak to předpisuje zákon: v roztrhaných šatech, rozcuchaná, se sepjatýma rukama a uplakanýma očima?“

„Protože pro ty, kdo jí to udělali, by byla hračka sehnat si falešné svědky, kteří by potvrdili, že dotyční by nebyli něčeho takového schopni. Protože proti slovu pánů naše slovo nic neplatí. A protože bychom všichni společně museli okamžitě vyrazit na cestu, abychom našli nějakého soudce,“ odpověděla rázně Emma. „Chceš, abychom táhli několik dní lesem a nechali tady všechno ležet jenom proto, abychom se stejně nedočkali práva?“

Griseldis tou představou najednou také nebyla nadšená.

„Neříkejte o tom Christianovi,“ naléhala znovu tiše Marta. „Kdyby se o tom dozvěděl, hrozilo by mu velké nebezpečí, a nám všem s ním.“

Pronikavě pohlédla na Griseldis. „Obrovské nebezpečí. Především se nikdy nesmí dozvědět, kdo byli ti čtyři muži! Mohlo by to znamenat jeho konec a zánik nás všech. Ostatním povězte, že jsem prchala před divočákem a zabloudila.“

Griseldis dlouho přemýšlela, potom váhavě přikývla a pomalu vyšla ven.

„Chci se umýt,“ zašeptala Marta. Jonas přinesl kbelík vody z potoka a odešel. Dívka si svlékla roztrhané šaty a zuřivě si znovu a znovu drhla tělo.

Potom oblékla staré šaty, které jí Emma přinesla. Přítelkyně jí rovněž podala pohár s vodou. „Napij se!“ vybídla ji.

Studená voda udělala Martě dobře.

Emma ji znovu objala a hladila po vlasech. „To je úděl, kterému nikdy nemůžeme uniknout. Oni jsou páni a my musíme poslouchat a pykat za Evin hřích. Jenom někdy nemůžu uvěřit, že se Bůh na něco takového dívá.“

Marta mlčela.

„Všichni si myslí, že já jsem unikla.“ Emma se trpce usmála. „Opravdu věříš, že mě Wulfhart přehlédl?“

Marta na ni překvapeně pohlédla.

„Ten by tě taky brzy dostal. Dal mě k sobě povolat a hrozil, že když mu nebudu po vůli, dá Jonase uvrhnout do žaláře. Bylo to strašné, bolelo to, hrozně jsem se styděla. A páter Johannes mi dával vinu za všechno, protože ženské jsou skrz naskrz zkažené už od Eviných časů. Tak se ani nepokoušej se z toho vyzpovídat.“ Emma vztekle hodila dřevěný pohár na zem a schoulila se vedle Marty.

„Někdy si myslím, že se tou vzpomínkou zadusím, když se na mě Jonas podívá. Nikdy se mě na to nezeptal. Ale myslíš, že by dobrovolně opustil vesnici, kdyby něco takového netušil? Teď můžu jen doufat, že se moje dítě narodí až po Vánocích. Teprve potom si budu jistá, že je opravdu Jonasovo.“

Marty se pozvolna zmocňovala obrovská, němá zuřivost.

Tak daleko táhli do nezalidněného kraje, vzali na sebe tolik útrap a nebezpečí, aby unikli hladu a násilí, a natrefili opět na hlad a násilí.

Je tohle konec nadějí na nový, šťastný svět?

Nejistý svazek

Christian napjatě sledoval oddíl těžkooděnců, který se formoval, aby provázel Otu do Magdeburgu. Museli počítat s tím, že cestou potkají lidi Jindřicha Lva. Ale to pomyšlení mu starosti nedělalo.

Špatné zprávy do Míšně dorazily po obsazení Brém. Jindřich svým vojákům dovolil den a noc město drancovat a vyhlásil klatbu nad všemi brémskými obyvateli, kteří z města uprchli do bažin. Teprve když zasáhl brémský arcibiskup, dovolil jim návrat, ovšem po zaplacení nesmírně vysokých peněžních pokut. Potom Lev dobyl Oldenburg. Christian z Oldenburgu, nedávno ještě oslavovaný hrdina a vojensky nejúspěšnější spojenec markraběte Oty, zaplatil porážku životem.

Míra byla završena, když se ukázalo, že Jindřich ani nedodržuje podmínky příměří. Kolínský arcibiskup a dlouholetý říšský kancléř Rainald z Dasselu vše zařídil z Itálie a jeho jménem nyní vysoce postavení vyslanci kolínské katedrály pozvali do Magdeburgu Jindřichovy protivníky, aby tam uzavřeli obranný vzdorosvazek.

Ale kdyby plány Oty a jeho spolubojovníků ztroskotaly, co by se stalo s kolonisty? Musel je nechat bez ochrany a jenom se modlit, aby jejich vesnice byla natolik odlehlá, že ji nepřepadnou žádné nepřátelské tlupy.

Jeho myšlenky častěji, než je dobré, zalétaly k lidem, kteří mu svěřili své životy.

Jonas a Guntram by své lidi bránili i holými pěstmi. Ale jakou šanci by měli proti oddílu ozbrojených rytířů?

Greta a Griseldis neúprosně střežily a shromažďovaly zásoby, které dal les a potok, aby všichni přežili zimu. Jak daleko by zašli, aby uhájili osivo a zásoby před útočníky?

A Marta. Srdce se mu sevřelo, když na ni pomyslel. Proč ho zaplavuje nejasný pocit, že jí hrozí nebezpečí?

Drago vycítil pánův neklid, ržál a neklidně podupával. Christian přitáhl uzdu a domlouval oři.

„Kde vlastně je Randolf a jeho věrný houfec?“ zeptal se Raimunda, jenž se k němu přidružil, když Christian uklidnil svého bělouše.

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny rytíř. „Vyrazili už včera ráno. Prý s nějakým zvláštním úkolem. Přidají se k nám až cestou.“

Christian ještě uvažoval, co to může znamenat, když k nim přiběhla přítelova mladá manželka Alžběta.

„Počkejte!“ volala udýchaně.

Raimund se k ní starostlivě a láskyplně sklonil. „Copak je, srdce moje?“

Alžběta statečně potlačovala slzy. „Slib mi, že na sebe dáš pozor!“

Za nimi se ozval mužský smích a výkřiky: „No tohle! Co je to za chování? Neslýchané!“

Raimund se usmál. „Samozřejmě. A teď už jdi, ať nebudíš ještě větší pozornost.“

Alžběta otvírala ústa, aby ještě něco řekla, ale potom sklopila hlavu a pomalu ustoupila, aniž manžela spustila z očí.

Pak obrátila zrak na Christiana. „Přiveď mi ho domů zdravého a v pořádku, slyšíš?“

Vážně na ni pohlédl. „Budu mu vždycky v boji stát po boku. To dobře víš.“

O chvilku později se průvod dal do pohybu. Drago byl k neudržení. Hřebec nechtěl strpět nikoho před sebou a prodíral se do čela. Christian ho jen stěží držel zpátky a zamířil k Hedvice. Raimund ho těsně sledoval, jak se předchozího večera domluvili.

Jakmile Christian a Lukas včerejšího dne dojeli do Míšně, Oto si rytíře povolal k sobě.

„Spoléhám se, že jste zdědil něco z nadání svého otce, a nemám na mysli zpěv,“ polohlasem promluvil markrabě poté, co všechny ostatní přítomné vykázal z místnosti. „V arcibiskupově sídle mějte oči i uši otevřené. Do Magdeburgu přijede mnoho významných mužů, a přinejmenším stejný počet špiclů.“

Markrabě nechtěl ani slyšet o opatrně vysloveném podezření na astrologa. Ale souhlasil, aby Christian a jeho přátelé po cestě převzali osobní ochranu Hedviky.

Později si Christian, Raimund a bratři Richard a Gero dali přinést velký džbán piva a usadili se do odlehlého kouta. Čtyři mladíci se spřátelili při tvrdém výcviku se zbraní v dobách, kdy sloužili u míšeňského dvora jako panošové. Od té doby byli považovaní za nejsmělejší čtyřlístek v Otově družině.

Svým původem se velmi lišili. Raimund zdědil otcovy statky, které mu díky chovu ovcí a malému, leč úspěšnému hřebčínu zajišťovaly slušné bohatství. Richard a Gero jako nemanželští synové jednoho rytíře byli odkázaní na to, aby si v Otových službách udělali jméno a vydělali na výzbroj. Christian byl zcela bez prostředků, než mu markrabě propůjčil vznikající vesnici jako léno. Ale jejich šikovné zacházení s koňmi a důsledné uplatňování rytířských ctností z nich učinily přátele, a otevřené soky namyšlených synů z mocných rytířských rodů, kteří si, podobně jako Randolf, bez ohledu na rytířský kodex cti brali všechno, co chtěli.

Na rozdíl od Raimunda, jenž měl oči jen pro svou mladou manželku, a Christiana, který stále ještě truchlil po Luitgardě, bratři Richard a Gero si nenechali ujít žádné milostné dobrodružství, třebaže jména svých nespočetných úspěchů pečlivě tajili.

Každý z nich by bezpodmínečně svěřil svůj život ostatním. Při Christianově posledním pobytu v Míšni se události překotně valily, ale teď byl konečně čas na důkladný rozhovor. Dohodli se, že se na cestě rozdělí. Jedni se od Hedviky ani nehnou, druzí dají pozor na astrologa, jenž se svým pomocníkem a roztodivnými přístroji rovněž provází výpravu. Po dobu, kterou Christian strávil ve své vsi, se přátelé očividně lepili astrologovi na paty. Ale žádný náznak, kdo mohl Martu v hradě napadnout, neobjevili.

„Začíná být neklidný,“ oznámil Raimund. Toho si s uspokojením všiml i Christian, když se krátce po příjezdu s černě oděným holohlavcem setkal a alchymista polekaně spěchal dál.

„Ostatně tvoje vesnice bude mít brzy společnost,“ vyprávěl Raimund. „Konrad a Bertold jsou s kolonisty na cestě k místům v blízkém sousedství.“

Christian se sotva znatelně ušklíbl. I tyhle dva znal ze společných časů panošské služby, ale na rozdíl od něj velmi usilovali o to, aby byli přijati do Randolfovy družiny. K tomu patřilo jejich nepřátelství vůči němu. Vyhlídky na dobré sousedství tedy nemají velkou naději. Ale to bylo jeho přátelům stejně jasné jako jemu.

„Ještě tak pozdě? To už letos nestačí nic vypěstovat a sklidit úrodu,“ podivil se.

„Slyšel jsem, že nejprve přivedou jenom muže, kteří vymýtí les, postaví domy a zasejí trochu ozim. Rodiny za nimi přijedou až příští rok.“

„To zní prozíravě,“ poznamenal Christian, natáhl před sebe dlouhé nohy a opřel se v židli. „Ale věřte mi: Jestli mě na dlouhé cestě z Frank sem něco překvapilo, pak to bylo poznání, že bez žen bychom tak rychle nepostupovali. Právě ony neustále naléhaly a nabádaly ke spěchu, abychom ještě stačili zasít. Bojovaly o své děti jako vlčice a jsou takové pořád.“

Čím víc se blížili k Magdeburgu, tím horší byly stopy bojů, které tu zuřily: vypálená pole, lidé, kteří se při pohledu na jezdce dávali na panický útěk nebo odevzdaně dřepěli mezi zuhelnatělými zbytky svých domů a v zoufalém, prosebném gestu natahovali prázdné ruce.

Dojeli do vsi, nad níž se vznášel odporný puch rozkladu a z níž nezbylo o mnoho víc než několik ohořelých trámů a hromada děsivě znetvořených mrtvol, které nikdo nepohřbil: muži s rozpáranými těly, polonahé ženy každého věku s rozhozenýma nohama a rukama, děti nabodnuté na kůly.

Muži se s hrůzou pokřižovali. Oto rozkázal, aby výprava zastavila, a několik vojáků muselo těla pohřbít na hřbitově, teprve potom pokračovali v cestě.

Bůh nás ochraňuj před válkou, pomyslel si Christian, klusající na svém oři po boku pobledlé markraběnky. Rytíři táhnou do boje, aby sklidili slávu a získali kořist, ale obyčejné lidi válka zasáhne nejhůř.

Otův bratr Dedo z Groitzsche dorazil se svou družinou do Magdeburgu již před nimi, a když se průvod přiblížil k arcibiskupově sídlu, hlasitě ho vítal. V nádherně zařízené hale přijal Hedviku a Otu arcibiskup Wichmann, poté Hedvika uctivě pozdravila otce a svého nejstaršího bratra Otu z Braniborska.

„Je to pro nás velký den,“ zaburácel Albrecht Medvěd hlasem tak silným, že by to cizí člověk od téměř sedmdesátiletého muže nečekal.

Patří k nejmocnějším mužům říše, ale po desetiletí trvající rozbroje s Jindřichem Lvem z něj učinily zatrpklého člověka, pomyslela si Hedvika. Ale nyní otec jako by ze sebe znovu setřásl břemeno let. Dneska se přiblížil svému velkému snu tak jako dosud ještě nikdy. Téměř všechna významná knížata, důležití biskupové a arcibiskupové říše se tu shromáždili, aby uzavřeli spojenecký svazek. Kdyby byl jeden z nich napaden, ostatní se mu postaví po bok. Proti takové síle se Jindřich nedokáže dlouho prosazovat.

„Prosím, urozená dámo!“ Páže položilo Hedvice vyšívaný polštář na kamennou lavičku v okenním výklenku. Ale Hedvika raději zůstala stát, aby mohla pozorovat, jak si členové aliance skládají věrnostní přísahu.

Byla jedinou ženou v sále. Dceru Albrechta Medvěda by nikdo nevyzval, aby opustila sál. Pro ostatní dámy urozeného stavu, které přicestovaly jako doprovod, bylo v jiné komnatě připraveno vystoupení potulných pěvců. Budou si povídat o nedávných svatbách a těhotenstvích, překonávat se v chvalozpěvech na své syny.

Hedvika se velmi ráda vyhnula únavnému žvanění, a za žádnou cenu nechtěla přijít o to, co se zde v těchto chvílích odehrávalo.

Oto byl obřadem plně zaujatý. Ona však může důkladně sledovat každou podrobnost, aniž bude nápadná. Jako jeho důvěrnice a špionka. Spoléhal na to, že jemnými smysly zachytí leccos, co ostatním zůstane skryto.

Soustředěně si prohlížela společnost kolem arcibiskupa Wichmanna: kolínské vyslance, otce a své bratry, zemského hraběte Ludvíka z Duryňska a jeho syna, falckraběte Adalberta ze Saska, a řadu dalších šlechticů a duchovních z Porýní a Polabí.

Téměř neslyšně k ní přistoupil Christian.

„Kdo je to, ten vpravo od hraběte Arnsberga?“ otázal se šeptem.

„Hartwig, arcibiskup brémský,“ odpověděla Hedvika rovněž potichu.

„Ten váhavec? Tak se přece jen rozhodl, že přestoupí do našeho tábora?“

„Možná se mu rabování v Brémách vrazilo na žaludek, nebo na jeho křesťanské svědomí. Ale nespoléhala bych, že mu to vydrží,“ dodala opovržlivě.

Můžeme leccos získat, ale hodně ztratit, pokud svazek nepřetrvá, pomyslela si starostlivě. Stále ještě byla přesvědčená o tom, co na jaře pověděla manželovi: Jestli císař v Itálii ztroskotá, dopadne na nás jeho hněv jako trest božího soudu.

Aliance byla z císařova pohledu revolta proti jeho nejmocnějšímu družiníkovi. Neboť Štauf na Lva takto pohlížel už dávno. Ještě mohou hledat bezpečí za širokými zády Rainalda z Dasselu. Ale jak dlouho? Na jejího otce či arcibiskupy si císař sotva troufne. Ale menší knížata zasáhne jeho vztek naplno.

Řinčení zbraněmi a okázalé spiklenectví, pomyslela si Hedvika rozzlobeně při pohledu na bojovně naladěnou skupinu uprostřed haly. Ale kdo svou moc nebude hájit zuby nehty, na toho se rivalové vrhnou jako hladoví vlci. A boje se účastní nejen muži, ale i ženy, jen zkrátka místo meče používají jed a intriky.

Nedobrý pocit jí sevřel žaludek. Byla ráda, že vedle sebe má aspoň Christiana, jenž jí pevně a odhodlaně stojí po boku a právě jí věnoval uklidňující úsměv.

Okamžitě po ukončení ceremoniálu Christian odešel z haly. Počítal s tím, že ve stájích by to záhy mohlo být zajímavé.

Jeho přátelé se rozptýlili po celém okolním prostranství. Raimund měl nenápadně sledovat dění na dvoře, Richard a Gero hlídali u pastvin, kam byli umístěni koně vyslanců. Christian číhal ve stáji, kam odvedli koně muži Otova oddílu.

Hluk doléhající z haly svědčil o pokračování hostiny. Stráže, kterým panstvo poslalo pivo a jídlo, se líně opíraly o bránu, dvůr byl prázdný, jen občas po něm přebíhali sluhové s plnými mísami nebo těžkými džbány.

Christian nemusel čekat dlouho. Okamžitě poznal nahrbenou postavu, jež vešla do stáje a dala si připravit koně: astrologův pomocník.

Počkal, až se chlapec vyhoupl na koně a vyrazil k bráně, potom si vzal svého bělouše, kterého předvídavě předem osedlal.

„Cesta na sever!“ zavolal na něj Raimund. Christian pozvedl paži na znamení, že porozuměl, a pobídl koně.

Udržoval si tak velký odstup, že jezdec před ním neměl o pronásledovateli zřejmě ani tušení.

Po několika mílích se blížili k pahorku, na němž plály čtyři ohně. Tady tábořily oddíly braunschweigského protivníka, jak se Christian dozvěděl ze zvěstí kolujících v biskupském paláci.

Astrologův pomocník, jehož Christian v temnotě jen stěží rozeznával, zastavil koně. Po menším zdráhání sesedl, odvedl koně stranou cesty, uvázal ho u stromu a zmizel.

Christian popohnal Draga k ostrému cvalu. Nedaleko chlapcovy kobyly rovněž zastavil, seskočil a potichu se vydal na obhlídku. Předpokládal správně. Kousek od kraje cesty uviděl mladíka, který přidřepl za keř a vyhrnul si plášť.

„Raději teď, než aby sis nadělal do kalhot, až nás budeš zrazovat nepříteli, co?“ klidně promluvil Christian a tasil meč.

Mladík se vyděšeně otočil. Když ve světle měsíce poznal, kdo před ním stojí, ze strachu se schoulil.

„Milost, pane, prosím! Já za nic nemůžu.“

„Mlč, kryso! Ještě budeš mít dost příležitostí, abys promluvil,“ napomenul ho přísně Christian. Nechtěl, aby ho i se zajatcem objevily nepřátelské hlídky. Svázal pomocníkovi ruce za záda a vyzval ho, aby se posadil k němu do sedla. Cizího koně vzal za uzdu a vracel se do Magdeburgu.

Zajatec nejprve mlčel a pravděpodobně přemýšlel, jaký trest ho čeká. Po chvilce začal bědovat.

„Pane, prosím vás, mějte slitování, jsem nevinen! Můj mistr mě omámil svými kouzly. Je to velký mág! Strašlivě se vám pomstí, nebo vás bohatě odmění, když nás neprozradíte.“

Znechucený Christian zastavil koně. Shodil mladíka ze sedla, seskočil a přitiskl ho zády ke stromu. K hrdlu mu nasadil hrot dýky.

„Jediný člověk, který tě teď může zachránit nebo zatratit, jsem já!“ vyjel zprudka na roztřeseného mládence. „Chceš-li něco udělat pro svůj krk, tak mi pověz něco o plánech svého zákeřného mistra dřív, než tě předám markraběti.“

Christian měl špatný pocit, že ohrožuje dýkou takového vyděšeného chudáka. Jak hluboko Aloisius klesl, když svůj osud svěřil do rukou mladého ťulpase? Ale musí hru dohrát do konce. Ještě trochu přitlačil a okamžitě se dostavil žádoucí účinek.

Chlapec se sotva odvážil dýchat, ale slova se z něj valila jak vodopád.

V podstatě potvrdil Christianovo podezření. Aloisius připravil pokus o otrávení Hedviky, aby v posledním okamžiku zakročil a byl odměněn jako zachránce, přiznával mladík přerývaně. „Ale pak mu to ta cizí dívka překazila.“ Po Christianově pohrůžce dostal Aloisius strach o své místo a postavení v Míšni a chtěl se pomocí tajné zprávy o setkání v Magdeburgu vetřít do přízně mocného saského vévody.

„Kde je ten dopis?“

Chlapec strachy zakňučel. „V mé… v mojí košili…“

Christian levou rukou zvedl pergamen k očím a pravou ještě stále svíral pomocníka.

„A co to děvče? To tys ji přepadl v noci po pokusu o vraždu Hedviky? Měl jsi ji zabít?“

„Ne! Ne!“ kvílel mladík. „Opravdu ne, pane.“

„Tak kdo to byl?“ zařval rytíř na zoufalce.

„Nevím. Ale toho dne přišli dva cizí muži a hledali ji.“

„Jak vypadali?“

„Takoví hromotluci. Jeden měl na obličeji jizvu. Ale jestli to byli oni, opravdu nevím. Druhý den zase zmizeli.“

Christian skryl znepokojení. Poručil mladíkovi, aby odpřisáhl, že všechno přesně tak vypoví i markraběti, a štouchl ho do zad. „Na koně s tebou!“

Svižným klusem pokračovali v cestě. U magdeburské městské brány je stráž díky heslu vpustila i navzdory pozdní noční hodině.

Raimund na ně čekal na dvoře.

„Chceš dát vzbudit markraběte?“ zeptal se, když mu Christian stručně vylíčil události.

„Ne,“ zavrtěl hlavou přítel. „Tuhle krysu mu naservírujeme k snídani.“

„Meče! Taste meče!“

Nikoho v Otově doprovodu poplach v předvoji nepřekvapil. Byli už druhý týden na cestě zpátky do Míšně a dávno počítali s přepadením.

Ozbrojenci reagovali okamžitě. Christian, Raimund, Richard a Gero s tasenými meči obklopili Hedviku, připraveni bránit ji před útočníky. Ženy z jejího doprovodu se s vřískáním buď rozběhly do okolí, nebo se schovávaly ve vozech, markraběnka však klidně a hrdě setrvala v sedle.

Okolnost, že se jim protivníci nepostavili v bitvě, nýbrž si na ně počíhali jako lapkové, svědčila o bezohlednosti, s jakou byla nevyhlášená válka vedena.

„Nectná pakáž!“ ulevil si vztekle Raimund a srazil k zemi jednoho z útočníků.

Skupinka jezdců si probojovala cestu mezi obránci a hnala se přímo na ně. Christiana náhle vzali mezi sebe dva chlapi na koních a měl dost práce, aby si je rychlými výpady meče udržel od těla. Meč jednoho z útočníků ho škrábl do ruky, ale najednou zazněl povel a útočníci se okamžitě stáhli.

Otovi lidé spokojeně vrátili meče do pochev.

Christian se pohledem ujistil, že Hedvice se nic nestalo, a zavolal na Raimunda: „Proč tak najednou ustoupili?“

Ale přítel jen zachroptěl. Christian na něj pohlédl a vyděsil se, když uviděl jak rytíř silně krvácí z hluboké rány na noze.

Seskočil z koně, utrhl si rukáv košile a pokusil se ucpat jím ránu.

„Dojdu pro ranhojiče.“

Ale než odešel, obrátil se k Hedvice. „Paní, opravdu nejste zraněna?“

„Nejsem. Díky vám a vašim přátelům. Ale vy krvácíte!“ sáhla po Christianově ruce, z níž kapala krev.

„To je jenom škrábnutí. Raimunda zasáhli víc. Když dovolíte, půjdu pro lékaře.“

„Počkejte chvilku.“ Hedvika mu opatrně ovázala ruku svým šátkem a Christian se netrpělivě rozhlížel po felčarovi. Zahlédl, jak markrabě poklepává na rameno Randolfovi, jenž se svou družinou bojoval po Otově boku, a nyní něco poznamenal, a oba muži se hlasitě rozesmáli. Potom Otův pátravý pohled hledal Hedviku. Randolf se naklonil, něco mu pošeptal. Vládci ztvrdly rysy v tváři a zuřivě pohlédl jejich směrem.

Christian vymanil ruku z Hedvičiny a vydal se hledat ranhojiče.

Razil si cestu mezi hlučnými rytíři a jejich pacholky a uviděl, že vůz, ve kterém vezli Aloisia spoutaného řetězy, aby nad ním v Míšni mohl Oto vynést rozsudek, je prázdný. Vedle vozu ležel jeden ze strážců s proříznutým hrdlem, druhý zmizel, a spolu s ním i hvězdopravec.

Po dvou dnech se Raimunda zmocnila horečka a zraněná noha mu ošklivě otekla. Kéž by tu byla Marta, často si vroucně přál Christian.

„Musí pryč, nebo umřete,“ prohlásil ranhojič po krátké prohlídce, když si večer zřídili tábořiště na přenocování.

Christian klečící vedle přítele se zachvěl. Neznal moc případů, kdy by někdo přežil amputaci nohy. A i kdyby: Muž s jednou rukou ještě dokáže bojovat mečem a naučit panoše rytířskému řemeslu. Ale bez levé nohy nemůže vsednout na koně. Zbývá mu jen živoření neužitečného mrzáka.

Ranhojič si lhostejně otřel ruce do zakrváceného pláště. „Odvedu čistou práci. Uvidíte, jak rychle to půjde. Jen si dojdu pro nástroje,“ prohlásil a odcházel.

Raimund se roztřásl. Na okamžik se v horečnatých očích objevil jasný pohled.

„Nedovol to! Zapřísahám tě při našem přátelství,“ chraptil s očima upřenýma na Christiana a tiskl mu pevně ruku, takže přítel jen stěží potlačoval výkřik.

Gero a Richard mu chtěli domlouvat, ale Raimund bratry pohybem umlčel.

„A co Alžběta? Slíbil jsem jí, že tě přivedu domů živého a zdravého,“ připomněl stísněně Christian.

„Nechci, aby trávila život s mrzákem. Vždyť bych ji ani nedokázal uživit. Postarej se o ni. To je všechno, o co tě ještě prosím, a o to, abys mi držel toho řezníka od těla!“

„Jsi si tím rozhodnutím jistý?“ zeptal se tiše Christian.

„Ano.“

Christian přemýšlel. Nebyli moc daleko od jeho vesnice. S Raimundem na nosítkách upevněných mezi koňmi by vzdálenost mohli překonat možná za tři dny jízdy. Ale pro přítele to budou pekelná muka. Navíc nikdo neví, jestli mu vůbec ještě tři dny zbývají, když bude horečka stoupat a v noze se šířit otrava. Ale poté, co několikrát viděl Martino léčitelské umění, byla jeho důvěra v dívčiny schopnosti téměř bezmezná. Dokáže však zachránit i Raimunda, pokud ho dopraví do vsi živého? A co když ani ona nebude znát jinou radu než nohu uříznout?

Něco takového by přece neudělala?

Na okamžik před ním vyvstal obraz, jak se Marta v zakrvácené zástěře a s pilkou na kosti sklání nad jeho přítelem. Zavrtěl hlavou a zaplašil takové fantazírování. Je to kořenářka, a ne ranhojička. Ovšem dobře si pamatoval, s jakou rozhodností a silou napravila Karlovu zlomenou nohu. To děvče je houževnatější, než na první pohled vypadá.

„Jsi pevně rozhodnutý?“ zeptal se ještě jednou.

Raimund přikývl.

„Dobře. Jestli jsi ochoten pro nepatrný paprsek naděje podstoupit krutou bolest, tak poslouchej, co mě napadlo.“

Zraněný s plánem souhlasil a Christian se vypravil za Otou, aby od něj získal dovolení spolu s Lukasem a Raimundem opustit oddíl. Gero a Richard teď měli zůstat u přítele a zahnat felčara, až se objeví s pilkami a škrtidly na podvázání cév.

Svatba

Když Marta poprvé dostala měsíční krvácení, rozhodla se. Dost dlouho o tom uvažovala.

Počkala si, až bude Griseldis na chvíli sama, sebrala veškerou svou odvahu a vydala se za ní. „Jestli by mě Wiprecht ještě chtěl, souhlasila bych se svatbou.“

Griseldis na ni překvapeně pohlédla. Pak se jí na tváři objevila nepokrytá škodolibost.

„Podívejme se. Tak teď je ti dost dobrý, co? Snad nakonec v sobě nenosíš bastarda?“

Marta s přemáháním polkla vztek. „Ne. Ale pochopila jsem, že mladé děvče potřebuje muže a ochránce,“ odpověděla tak klidně, jak jen dokázala.

Její slova Griseldis zjevně uspokojila. Ale rozhodně nehodlala Martě nic usnadnit.

„O tom musejí rozhodnout Hildebrand a Wiprecht,“ prohlásila podmračeně. „Budeš muset přiznat, že už nejsi čistá. A já chci vidět tvoje zakrvácené hadříky, abych mohla s klidným svědomím potvrdit, že Wiprechtovi nepoložíš do hnízda kukaččí vejce.“

„Pokud mě nebude chtít, můžu jít k mužům do vedlejší vesnice,“ odsekla Marta prudčeji, než zamýšlela. „Ti jistě nebudou tak vybíraví.“

Před několika dny Martin, Kuno a Bertram potkali při jedné vyjížďce do okolí další skupinu kolonistů, sestávající však pouze z mužů. Protože však jejich vůdce trval na tom, aby jeho lidé nenavazovali žádné styky s osadníky z Christiansdorfu, o žádné další kontakty s nově příchozími se nepokoušeli. Jen páter Bartoloměj se nenechal odradit a vypravil se za novými sousedy, aby se postaral o jejich duševní spasení.

Griseldis pohrdavě odfrkla. „Nakonec to dojde tak daleko, že tě jim přenecháme!“

Teď Marta věděla, že věc je rozhodnutá. Stařešinově manželce by nepochybně nevadilo, kdyby osada zneuctěné děvče vypudila. Ale přece jen se nechtěla a nemohla vzdát jediné léčitelky ve vsi.

„Promluvím s Hildebrandem a Wiprechtem.“ Griseldis vtiskla Martě do ruky lžíci, aby místo ní míchala kaši v kotlíku, a s důležitým výrazem odspěchala.

Novinka o nadcházející svatbě kolovala po vesnici a Marta se ukryla v lese, aby unikla blahopřáním ostatních a očekávaným zlostným výbuchům Karla a Martina.

Emma však její skrýš vypátrala.

„Proč to děláš?“ zašeptala a objala přítelkyni. „Budeš k smrti nešťastná.“

Toho rozhovoru se Marta obávala, proto Emmu nezasvětila do svého trápení, když celé noci o všem uvažovala.

„Žena se nevdává proto, aby byla šťastná,“ odsekla. „Láska, která pojí Jonase a tebe, je výjimka. Páter Johannes dokonce považoval za hřích, když se manželé tak velmi milují.“

Vytrhla se Emmě z náručí a o krok ustoupila. „Svět není zařízený tak, aby v něm smělo žít děvče bez ochrany otce nebo manžela, a už vůbec ne někdo jako já. Není jiné cesty.“

„Nemohla sis aspoň vybrat někoho z mladých?“ zvolala Emma. „Někoho, do koho by ses ještě mohla zamilovat? Podívej, jak je do tebe blázen Karel, o Martinovi už vůbec nemluvím.“

Marta si vzpomněla na Martinovy prudké polibky, jeho tvrdnoucí úd, a okamžitě se jí výjev spojil se vzpomínkou na surovost Randolfa a jeho kumpánů. Ještě pořád ji bolelo celé tělo po zraněních, která jí přivodili. Nedokázala se ovládnout a roztřásla se po celém těle.

„Nedokázala bych to vydržet,“ přiznala nakonec.

Emma pochopila. Opět ji k sobě přitiskla.

„Ale i Wiprecht bude vyžadovat naplnění svých práv,“ namítla tiše.

Ale ne tak často a tak prudce, pomyslela si Marta.

„Slíbila jsem Wilhelmě v posledních okamžicích jejího života, že se postarám o její dcery,“ vypravila ze sebe nakonec.

Poslední a hlavní důvod však zamlčela, protože jí to pomyšlení stahovalo hrdlo. Jako manželka jistě nebude muset cestovat do Míšně a setkat se tam s Randolfem. Christian se o tom přepadení nesmí dozvědět. Nikdy.

Protože nikdo přesně nevěděl, kdy se Christian vrátí, stanovili Hildebrand a páter Bartoloměj svatbu na den svaté Markéty, patronky polní úrody, od níž si slibovali pomoc.

Den kajícné hříšnice Magdaleny, jejíž svátek je o dva dny později, by se hodil víc, pomyslela si s trpkostí Marta.

Ale ulevilo se jí, že se svatba bude konat v Christianově nepřítomnosti. Představa, že by před něj a Lukase předstoupila jako nevěsta, že by ji Christian možná jako Emmu předával budoucímu manželovi, jí svírala srdce.

Griseldis nevynechala jedinou příležitost a neustále opakovala, jak je od Wiprechta velkorysé, že se s ní ožení, přestože už není nedotčená a nic do manželství nepřinese. Marta se kousala do rtů a mlčela.

Aby se nemusela vdávat ve svých otrhaných šatech, Berta, která každým dnem očekávala porod, jí spravila modré šaty od Hedviky. Místo, kde šaty proťal Randolfův nůž, sešila přírodní, nebarvenou nití, a tak vznikla jakási jednoduchá výšivka.

Marta se pokoušela potlačit myšlenky na to, co se přihodilo, když měla šaty naposledy na sobě.

Tentokrát to snesu, přesvědčovala se. Tentokrát jsem si to sama vybrala. A Wiprecht je jenom starý, není to zlý člověk, ale zoufalý vdovec, který pořád ještě truchlí po Wilhelmě a neví, co si počít s dvěma malými dcerkami.

V noci před svatbou měla ošklivý sen. Viděla sama sebe, jak zrývá holý kus země a vedle ní stojí Ludmillus a přihlíží. Náhle ji naplnil nevýslovně smutný pocit, že nikdy nepoznala lásku a nikdy nebude šťastná. Ve snu se rozplakala a pochopila, že si kopá vlastní hrob, který už byl loket hluboký. Potom začal Ludmillus hrát na loutnu něžnou, lichotivou melodii.

Ráno se probudila s pocitem útěchy, přestože se měla vdávat.

Marta, bledá a mlčenlivá, s věncem z lučních květů na kaštanově hnědých vlasech, seděla u dlouhé tabule, kterou osadníci postavili na louce u potoka.

Na první svatební hostinu v nové vesnici nachystaly Greta a Griseldis všechno, co bylo ze skromných zásob možné. Vesničané hodovali a drsně žertovali na účet novomanželů, jak to bývá zvykem.

Blížila se chvíle, kdy Wiprecht vstane a vyzve Martu, aby ho následovala. Ale zdálo se, že manžel nemá naspěch. Byl skoro stejně rozrušený jako nevěsta. Každou chvíli na ni kradmo pohlédl a roztřesenými pohyby si nalil další pohár.

Wiprecht si dopřál už spoustu piva, Marta naopak nepila skoro nic a pozřela jen pár soust jídla.

Jak moc se moje svatba liší od Emminy, pomyslela si trpce. Ale bylo to mé rozhodnutí.

Konečně Wiprecht vstal, lehce se zapotácel, vypravil ze sebe těžkým jazykem pár slov poděkování otci Bartoloměji a vytáhl Martu za ruku z lavice stlučené z hrubě otesaných kmenů. Když se rychle ohlédla, viděla, jak za nimi Karel nechápavě upírá oči.

Páter šel před nimi, aby manželské lože postříkal svěcenou vodou. Vyslovil požehnání a pak se spolu s ostatními svatebními hosty vrátil na oslavu.

Wiprecht si rozpačitě odkašlal.

„Svlékni si šaty a lehni si!“ přikázal po chvíli a rozepínal si kalhoty. Marta poslechla.

Strnule, jen ve spodní košili, ležela na slámě a pokoušela se potlačit vzpomínku na Randolfa. Otupující lektvar, který potají vypila, zřejmě neúčinkoval.

Manžel se nemotorně položil vedle ní a roztřesenou rukou jí hladil ňadra a nohy. Pak jí prsty vnikl do těla. S pronikavou bolestí ožila i děsivá vzpomínka na čtyři rytíře a Marta sebou prudce škubla. Pohlédla na Wiprechta tak nenávistně, že se od ní okamžitě odtáhl.

„Ty děvko! Neopovažuj se mě očarovat!“ vykřikl v prvním okamžiku vyděšeně a uhodil ji do obličeje.

Byl strachy bez sebe, chytil ji za rameno a třásl jí. „Nechci spát s čarodějnicí! Nechci ležet vedle čarodějnice! Teď okamžitě odříkej třikrát Otčenáš, tak dělej! Chci vidět, že to dokážeš.“

Martu rána překvapila. Krev jí kapala ze rtu na košili. Ten pohled ji vzpamatoval. Přejela si hřbetem ruky ústa a zaplavoval ji strach, nikoli z Wiprechtova vzteku nebo jeho vášně, ale z toho, že se bude zdráhat završit manželství. Pak by bylo všechno nadarmo.

„Třikrát Otčenáš!“ vyžadoval Wiprecht a natahoval proti ní pravou ruku se spojeným malíčkem a ukazováčkem jako znamení proti zlu.

Marta pomalu odříkávala tři Otčenáše a dbala na to, aby se nespletla a nepřeřekla. Když skončila, zdálo se, že to Wiprechta poněkud uklidnilo.

„Tak teď hezky klidně lež a zavři oči,“ poručil a přitiskl Martu do slámy. Kousala se do rtů a soustřeďovala všechnu sílu, aby se podřídila nevyhnutelnému.

Wiprecht se mlčky a v potu tváře snažil. Trvalo dlouho, než úd natolik ztvrdnul, aby do ní mohl proniknout.

A pak bylo zakrátko po všem. Se zasténáním se odvalil na stranu.

„Však to půjde,“ zamumlal jejím směrem, přitáhl si ovčí kůži k bradě a za chvilku hlasitě chrápal.

Druhý den ráno si mnozí Martu prohlíželi mnohoznačným pohledem. Levé oko měla po Wiprechtově ráně oteklé a obličej pravděpodobně hrál do modra a zelena.

„No, konečně se naučíš být poslušná,“ škodolibě a s nepokrytým zadostiučiněním poznamenala Griseldis.

Když ji uviděl Karel, se vzteklým křikem se vrhl na otce. „Ty ničemo! Cos jí to udělal? Ty zatracenej hajzle!“

Tři muži ho museli pevně držet, aby zabránili tomu, že se na otce vrhne a zbije ho. Zuřil a řval tak dlouho, až mu Hildebrand vrazil pořádnou facku.

„Ty budeš otci prokazovat patřičnou úctu, rozumíš!“ zakřičel na mladíka. „O trestu za tvoje dnešní chování si promluvíme později.“

Marta se držela stranou všeho. Nechtěla s nikým mluvit. Johaně a Marii, které se na ni ustrašeně dívaly, mlčky připravila snídani a zamířila k potoku, aby si ochladila napuchlou tvář.

Ani toho večera ani v následujících nocích se jí Wiprecht nedotkl. Přes den ji pozoroval se směsicí plachosti a lítosti, v noci ji nechával v klidu.

Hildebrand za trest ukládal Karlovi nejtěžší a neoblíbené práce. Mladík je zamračeně vykonával, přitom nespouštěl oči z otce, když se přiblížil k Martě víc než na deset kroků.

Ale v jednom se mýlila. Přestože teď byla vdaná, Martin ji obtěžoval pořád. Uplynuly teprve dva dny od svatby a opět na ni čekal v lese na místě, kam často chodívala sbírat lesní plody a léčivé kořínky.

Nejprve si ho nevšimla, ale pak měla náhle pocit, že ji někdo pozoruje. Otočila se a viděla, jak se opírá o strom s rukama zkříženýma na hrudi.

Schválně pomalu k ní přistoupil. „Tak co, ty věrně milující ženuško, jak se ti líbí manželský život?“ zeptal se drze.

„Do toho ti nic není. Nech mě na pokoji, mám tady práci.“

„Pořád ještě netýkavka, jako bys byla panna, a to už dávno nejsi!“

Martin k ní přiskočil a chytil ji za paži. „Jen se tak nedělej! Nikdo se to nedozví. Ukážu ti, co silnej, mladej chlap dovede.“

Strhl ji k sobě a pokusil se ji políbit. Marta ho kopla do kolene, takže na okamžik uvolnil sevření.

„To by byl hrozný hřích!“ křičela na něj.

„Pche, jakejpak hřích! Já se vyzpovídám a pomodlím třikrát Zdrávas Maria. Ale ty budeš zavržená, protože všechna vina a zlo už od časů Evy pochází od ženských. A teď konečně pojď…“

Ale než k sobě Martu stačil přitáhnout, napřáhla proti němu ruku s malým nožem na odřezávání kořínků.

„Nepřibližuj se ke mně!“

Martin se zasmál. „A když se přiblížím? Co pak? Co uděláš?“ Chtěl ji chytit za zápěstí a vykroutit jí nůž z ruky. Ustoupila o krok.

V příštím okamžiku něco dopadlo na Martinovu hlavu.

„Já ti ukážu, spratku nestydatej!“

Greta svírala v ruce klacek a zasypávala svého nejstaršího nadávkami.

„Cožpak jsem tě vychovala tak, abys mi dělal ostudu?“ křičela a stoupla si na špičky, aby mu mohla dát záhlavec. „Ještě jednou tě nachytám a vyženu tě z domu!“

Martin pokorně sklopil hlavu. „Ano, matko.“

„Omluv se jí.“

„Je mi líto…“

„A teď zmiz, darebáku. Je nejvyšší čas opatřit dobytek. Tam můžeš vynaložit přebytečnou sílu!“ Martin se sklopenou hlavou odcházel. Greta zvedla Martin košík. „Pojď, maličká, jdeme domů do vesnice.“

Nešťastný návrat

Christian s úlevou vydechl, když se v dohledu vynořila jeho vesnice. Ale vzápětí z toho směru uslyšel pronikavý ženský výkřik.

Hodil Lukasovi uzdu obou koní, mezi nimiž byla upevněna nosítka s Raimundem ležícím v bezvědomí a zavolal na něj, aby tu s nemocným počkal.

Pak na Dragovi vyrazil vpřed.

Vesničané úžasem otevřeli ústa, když viděli, jak se k nim žene jejich pán na cválajícím koni s taseným mečem.

Christianovi chvilku trvalo, než se zbavil děsivých představ, co všechno zlého se mohlo přihodit. Ve vesnici byl klid. Jen před společnou ubytovnou postával hlouček obyvatel, kteří teď poklekli a rozzáření radostí ho zdravili.

„Co to bylo za výkřik?“ zeptal se Christian stále ještě znepokojeně.

„To byla Berta,“ vysvětloval trochu rozpačitě Hildebrand. „Zrovna rodí.“

Rytíř si oddychl. Starosti, které si v uplynulých dnech dělal kvůli Raimundovu stále horšímu stavu, ho zbavily zbytků důvěry v budoucnost.

Zdálo se však, že tady je všechno v pořádku. Rozhlížel se a překvapeně zjistil, že vesničané začali na dvou lánech uprostřed jeho pozemku stavět první dům. Setba vzešla, na louce se pásla dvě telata a na pahorku byly složeny dlouhé klády připravené pro stavbu kostela.

Jonas sledoval jeho pohled a usmál se.

„Mysleli jsme si, že byste měl mít trochu pohodlí, až se vrátíte z polního tažení,“ poznamenal. „Práce nám šla dobře od ruky, tak jsme se rozhodli, že nejprve postavíme váš dům. Doufáme, že se vám líbí.“

Christiana to zaskočilo a dojalo.

„Děkuju vám z celého srdce.“

Přejel si dlaní po unaveném obličeji. Neoholený a s temnými kruhy pod očima vypadal mnohem starší. „To mi teď opravdu přijde vhod. Mám s sebou těžce raněného.“

Kovář se vylekal. „Snad ne vašeho panoše? Stalo se něco tomu mladému pánovi?“

„Ne, tomu se daří dobře. Ale jeden rytíř z Otovy družiny a můj dobrý přítel byl zraněn v boji a potřebuje Martinu pomoc. Lukas s ním čeká nedaleko odtud. Zajedu pro ně.“

Christian obrátil koně, ale v tom okamžiku se z domu ozval opět drásavý výkřik. Zastavil a svraštil čelo. „Jak se daří Bertě? Přežije to?“

„To ví jen Pánbůh. Je u ní Marta. Ženy povídaly, že už to za chvilku bude.“

Když se Christian s Lukasem a Raimundem vrátil do vesnice, opatrně muže v bezvědomí uložili před nový dům, který byl dvakrát tak velký než obvyklé selské stavení.

Lukas vypustil koně na pastvu a zůstal u smrtelně nemocného. Christian se vracel ke společnému příbytku, před kterým pořád ještě stál Guntram s několika ženami, a položil budoucímu otci ruku na paži. „Tak jak je?“

Guntram byl bledý a jen bezmocně pokrčil rameny. Zevnitř se znovu ozval srdceryvný výkřik, potom tiché sténání. Griseldis vběhla dovnitř a po chvilce se rozzářená vrátila. „Je to kluk!“

Čekající zajásali. „Díky Bohu! Pán žehná našemu novému domovu,“ radoval se někdo.

„A co Berta?“ zeptal se starostlivě Guntram.

Griseldis na něj povzbudivě kývla. „Vede se jí dobře. Jen chvilku počkej, brzy se za ní můžeš podívat.“

Guntram si zakryl obličej dlaněmi, aby skryl úlevné slzy. Ženy mu gratulovaly k narození zdravého syna, muži, kteří se sem sbíhali, poklepávali novopečenému otci na rameno.

Vyšla Marta a v náručí nesla maličký, řvoucí, do šátku zabalený uzlík. „První dítě v Christiansdorfu, zdravé a čilé. Myslela jsem, že se na něj budete chtít všichni podívat!“ zvolala ve dveřích unaveně a zároveň radostně.

Potom spatřila Christiana. Na okamžik si pomyslela, že se jí zastaví srdce. Ale rychle se vzpamatovala a s novorozenětem k němu zamířila.

„Pane, dáte mu své požehnání?“

Christian jen stěží odvrátil zrak od bledých, ale přece jen ještě jasně viditelných stop po ranách na jejím obličeji. To se vysvětlí později.

„Samozřejmě. Ať Greta otevře sud piva.“ Dal Guntramovi minci, kterou v Magdeburgu vyhrál v kostkách. „Tady máš křestní dar pro syna.“

„Děkuju, pane! Smíme ho pojmenovat po vás? Vždyť je první, kdo se ve vaší vsi narodil.“

Christian rád souhlasil.

Pak zavolal na Martu, která se chtěla s novorozencem vrátit k Bertě. „Můžeš už nechat Bertu samotnou? Nutně tě potřebuju. Přivezl jsem jednoho smrtelně raněného.“

Polekala se a na tváři jí vyčetl stejnou otázku, jakou mu položil Jonas.

„Je to Raimund.“

„Přijdu hned, pane. O Bertu se už mohou postarat ostatní ženy.“

Dívka s kojencem vešla do příbytku a Christian spěchal ke svému domu, aby se podíval, jak to vypadá s Raimundem.

Po cestě ho oslovil Wiprecht. „Také já prosím o vaše požehnání, pane.“

„Máš ho mít. A pročpak?“

„Oženil se,“ vpadla do hovoru Griseldis.

„Blahopřeju,“ usmál se překvapeně Christian. „A která je ta šťastná?“

„Marta.“

Christian se prudce zastavil a užasle na něj pohlédl. Pane, dej, ať to není pravda, byla jediná myšlenka, která mu vířila hlavou. Avšak Wiprechtův rozpačitý a zároveň hrdý výraz svědčil o tom, že to není žert.

Christianovo nitro sevřela ledová ruka. Jen stěží potlačil stoupající vztek. „Cožpak jsem nerozhodl, že na svatbu je ještě dost času?“ zvolal tak nazlobeně, až se Wiprecht přikrčil. V takové náladě vesničané svého pána ještě nezažili.

„To ano, pane. Ale ona si to pak rozmyslela a nakonec se už nemohla dočkat,“ odpověděla místo Wiprechta Griseldis. „Taková mladá holka potřebuje muže, který na ni dohlédne a naučí ji slušně se chovat.“

Aha, pomyslel si vztekle Christian. O to ti šlo. Nedalas pokoj, dokud konečně nebyla pod stálou kontrolou. Připadala ti zvláštní, tobě i ostatním.

Měl jsem to tušit, vyčítal si. Svět nestrpí mladou ženu, která má vlastní myšlenky, a ještě navíc je vyslovuje, místo aby mlčela, jak se požaduje. Ani pro Hedviku není takové počínání bezpečné, a pro chudého sirotka nízkého rodu už vůbec ne.

Hrubě chytil Wiprechta za paži. „Budeš se k ní chovat slušně, je to jasné? Nemysli, že jsem si nevšiml modřin na jejím obličeji. Jestli jí ode dneška zkřivíš jediný vlas, budeš si přát, aby ses nikdy nenarodil!“

Wiprecht se na něj zmateně a bázlivě zadíval, ale Christian už běžel k ležícímu Raimundovi.

Mlčky vedle něj poklekl, odhrnul příteli rozpálenému horečkou propocené vlasy z čela a přemítal, zda v jednom dni má ztratit dva lidi, kteří pro něj znamenají víc než všichni ostatní na světě.

Marta si v potoce omyla ledovou vodou obličej a paže a rychlým krokem zamířila k Christianovu domu, před nímž rytíř a jeho panoš seděli u postavy schoulené na zemi.

Přistoupila k nim a zděsila se nad Raimundovým zjevem. Mladý rytíř byl k nepoznání. Tvář měl propadlou a rozpálenou horečkou.

Než se stačila na něco zeptat, Christian beze slova odhodil přikrývku a odhalil oteklou nohu s ránou, kterou lemovaly černé okraje. Zoufale pohlédl na Martu, aby z jejího výrazu vyčetl, jaké naděje přítel má.

Marta se jen stěží ovládla. Teď by si nejvíc ze všeho přála mít vedle sebe Finu nebo Josefu!

Zhluboka se nadechla, chtěla promluvit, ale zajíkla se.

„Ať zůstane tady venku, dokud je světlo,“ vypravila ze sebe konečně a vyslechla, co se přihodilo.

„Když nechce, tak mu nohu nevezmu,“ promluvila zamyšleně.

Rytíř překvapeně vzhlédl. „Už jsi někdy něco takového dělala?“

„Ještě ne, pane. Ale dvakrát jsem uřízla prst a jednou sledovala, jak se odebírala ruka,“ odpověděla. „Odvážila bych se toho, kdyby to byla jediná možnost jak ho zachránit. Nevím, jestli se mi to jiným způsobem opravdu podaří. Budu potřebovat pomoc.“

„Uděláme všechno, co bude v našich silách,“ slíbil okamžitě Christian.

Váhavě k nim přistoupila Greta. „Nechcete ho přenést do domu? Máte tam i oheň, pane. Otec Bartoloměj už ohniště požehnal.“

„Potřebuju co nejvíc světla,“ namítla Marta. „Ale můžeš připravit horkou vodu.“

Greta přikývla a zmizela v domě.

Marta položila dlaň na rozpálené čelo zraněného a nahmatala puls. Srdce mu rychle bušilo. Potom se naklonila k ráně a očichala ji, opatrně přejížděla prsty po místech, kde ze strupů vystupoval hnis.

Zhluboka se nadechla a podívala se na Christiana. Zoufalství a sklíčenost, které ji při pohledu na něj zaplavovaly, teď potlačila. Nyní potřebuje všechny své síly pro nemocného.

„Musím snížit horečku, ránu vyříznout, vyčistit a možná vypálit. Někdo ho musí držet.“

Pozvedla oči a tiše dodala: „Pro všechny případy… kdyby přišel k sobě… měl byste povolat otce Bartoloměje.“

Lukas vstal. „Co potřebuješ nejdřív? Vodu, nebo pátera?“

„Vodu. Hodně čisté vody z potoka.“

Lukas šel vyhledat kbelík a Marta vyzvala Christiana: „Vezměte ho za ruku, pane! I když je v bezvědomí, držte ho a mluvte na něj.“ Zaváhala. „Mám pocit, že jeho duše chce uniknout. Musí ji tady udržet.“

Když se začalo šeřit, Marta se vyčerpaně narovnala a protáhla bolavá záda.

Stále znovu přikládala nemocnému mokré šátky na čelo, paže a zdravou nohu. Horkými obklady připravenými ze sporýše otevřela hnisavé boláky, rány vyčistila, přitom stále znovu smáčela nemocnému rty kapkami vody.

Přišel otec Bartoloměj. Přinesl si potřeby k udělení posledního pomazání a starostlivě prohlédl nohu.

Marta k němu vzhlédla. „Co by ještě udělali mniši léčitelé ve vašem klášteře?“ zeptala se a odhrnula si z čela zpocené vlasy. Vyklouzly zpod šátku, který musela jako vdaná žena nosit.

„Samozřejmě se modlili.“

Mnich poklekl vedle ní a krátce raněného vyšetřil.

„Je nutno snížit horečku a vyčistit ránu. To jsi už udělala. Všechno ostatní záleží na Bohu. Ale…“

Bartoloměj se zamračeně poškrábal na skráni a ukázal na černý okraj rány. „Tohle budeš muset odříznout a vypálit. Jinak nepřežije.“

Marta ustaraně přikývla. „Bojím se, že už vůbec nepřijde k sobě. Musí pít. Ale v tomhle stavu do něj nemůžu vpravit vodu.“

Vstala a obrátila se k Christianovi a Lukasovi. „Odneseme ho do domu?“

Rytíř a panoš raněného opatrně zvedli a uvnitř ho uložili na kožešinu blízko ohniště.

„Něco jsem vám uvařila,“ ozvala se Greta, která celou dobu v domě hospodařila. Dům zaplnila lákavá vůně polévky okořeněné cibulí a majoránkou. Na nic se neptala, naplnila misky a postavila je na stůl stlučený ze syrového, hrubě opracovaného dřeva.

„Můžeme ho tady nechat jen tak ležet?“ zeptal se Christian Marty. „Chvilku ano,“ přikývla. Náhle i ona pocítila sžíravý hlad. A pro nadcházející operaci bude potřebovat hodně sil.

Bartoloměj se pomodlil za Raimundovo uzdravení. Pak všichni spěšně jedli polévku a chleba, který Greta přinesla.

Christian se rozhlédl a zřejmě poprvé si všiml blízkého okolí.

„Dali jste si opravdu práci s mým domem,“ obrátil se na Gretu. „Překvapení se vám povedlo.“

Zářila. „Že ano? Guntram vám dokonce postavil postel. Koneckonců se nesluší, abyste dál spal na zemi u ohně jako my. A než si přivedete nevěstu, vyřeže vám hezký vzor na pelesti. Už naštípal i dřevo na šindele, ale to ještě musí vyschnout. Tak jsme zatím použili drny.“

Stařena se nadechla a tiše pokračovala. „Potom jsme taky měli strach, že byste se třeba nevrátil. Mohlo se vám stát něco podobného co vašemu nebohému příteli. Nebo ještě něco horšího. Tak jsme si řekli, že když vám postavíme dům, tak se prostě musíte vrátit.“

Raději však zamlčela, že Hildebrand návrh na postavení domu okamžitě přijal i proto, aby uklidnil svědomí. Měl totiž rytíře požádat o svolení k Martinu sňatku, třebaže nebyla poddaná. Měla tušení, že kvůli téhle svatbě bude ještě dost mrzutostí, a to nejen proto, že by dívku raději viděla jako svou snachu, přestože se pořád ještě na svého syna za jeho chování zlobila.

Rovněž Martiny myšlenky kroužily kolem jejího nešťastného sňatku. Zpod sklopených víček nenápadně pohlédla na Christiana. Kolik se toho už dozvěděl? Ví o svatbě? A o Randolfově přepadení?

Spolkla poslední sousto a vstala.

„Otče, pomůžete mi s vypalováním?“ zeptala se Bartoloměje a mnich přikývl.

„Hned se vrátím. Musím jen do kovárny a rychle se podívám na Bertu.“

Požádala Jonase, aby jí co nejlépe nabrousil její nožík a vypálil čepel v ohni.

Berta i dítě byly v pořádku. Klidně podřimovaly, ani náznak po zvýšené teplotě nebo náhlém krvácení.

„Kdyby něco nebylo v pořádku, tak pro mě hned přijdeš,“ požádala Johanu. Dívka s vážnou tváří přikývla.

„Co je s tím cizím rytířem, maminko Marto?“ zeptala se malá Marie. „Uzdravíš ho?“

Pohladila děvčátko po vlasech. „Nevím. Je těžce nemocný. Pověz otci, že budu dlouho pryč, čeká mě velká práce. A vy se dobře vyspěte. Ty i Johana.“

„A Karel,“ dodalo důležitě děvčátko.

„A Karel,“ přikývla Marta.

Bartoloměj, jak si s úlevou všimla, si už ohrnul rukávy kutny. Poklekla vedle raněného a krátce se domluvili. „Já budu řezat, vy vypalovat.“

Bartoloměj přikývl. „Mniši obvykle do masa neřežou a vyhýbají se krvi. Ale my musíme jeho tělo posílit proti útokům zla. Často jsem musel dělat podobné věci, než jsem se rozhodl odejít do kláštera.“

Při jaké asi příležitosti, pomyslela si Marta. Páter Johannes by nikdy nic takového neučinil. Spatřoval svou svatou povinnost v tom, že lidem naháněl hrůzu před věčným zatracením. Nikdy a za žádných okolností by Fině nepomohl někoho léčit. Na moudrou stařenu vždycky hleděl s krajní nedůvěrou.

Požádali Christiana a Lukase, aby přistoupili blíž. „Sedněte si k němu a pevně ho držte. Mohlo by se stát, že se bolestí probere z mrákot,“ vysvětlovala Marta.

Bartoloměj obětoval jednu z cenných voskovic, aby Greta mohla dobře svítit.

Martin nůž byl ještě teplý z kovářské výhně a pevně ho držela v ruce. Spolu s Bartolomějem se pomodlila, zatajila dech a hlubokými, jistými řezy odstranila hnijící maso. Páter na krvácející jizvu přitiskl rozžhavený nůž. Ozvalo se zasyčení a místnost naplnil pach spáleného masa. Raněný zasténal, oční víčka se mu zachvěla, ale neprobral se.

To v Martě vyvolalo velkou starost. Opatrně přiložila na ránu připravené obklady z lněných semen a narovnala se.

„Děkuji vám,“ obrátila se k otci Bartoloměji, jenž se také tvářil ustaraně. „Teď už můžeme jenom čekat a modlit se, aby v noci teplota poklesla. Budu u něj bdít.“

„Nebude tě tvůj manžel očekávat doma?“ zeptal se Christian.

Lukas prudce vzhlédl a s pootevřenou pusou přelétl očima od rytíře k Martě.

Tak už to tedy ví, pomyslela si Marta a sklopila hlavu, aby nebylo vidět, že jí z očí vytryskly slzy.

„Vzkázala jsem mu, že tu musím zůstat u nemocného, pane,“ odpověděla, vzala kbelík a vyběhla ven.

Z domu uslyšela Lukasův rozčilený hlas a potom se za ní ozvaly spěšné kroky. Ani se neotočila.

Kousek před potokem ji Lukas dostihl, chytil ji za rameno a obrátil k sobě.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se nechápavě.

Jaký byl blázen, beznadějný snílek! Celé týdny si představoval, jak Oto a Hedvika dívku bohatě odmění, aby si ji jednou mohl přivést domů jako svou ženu, a přitom ona je už dávno manželkou toho neohrabaného dědka!

Při pomyšlení, jak Wiprecht drsnýma, dnou pokroucenýma rukama rozechvělýma žádostivostí uspokojuje svou chlípnost na dívčím těle, se mu dělalo špatně.

„Děvče potřebuje ochranu, mladý pane. A když nemá otce ani bratra, tak tím spíš,“ zašeptala Marta se sklopenou hlavou.

„Ale Christian a já tě přece ochraňujeme!“ zvolal panoš.

Když jste celé měsíce pryč? Co vy o tom víte, chtělo se jí zakřičet. Ale takové chování jí nepřísluší. Kousla se do rtů a mrkala, aby zadržela slzy. Bylo jich však příliš mnoho.

„Promiňte, mladý pane, musím pro vodu,“ vypravila ze sebe a rozběhla se k potoku.

Christian odmítl jít spát, protože se chtěl v bdění u přítele střídat s Martou. Stále svlažovaly Raimundovy horečkou rozpraskané rty vodou, zchlazovali zarudlá oční víčka a rozpálené čelo.

Pozdě v noci horečka klesla a tělo bylo studené jak led. Marta ho přikryla dekami, ohřála kámen a položila ho Raimundovi k nohám. Pak na chvilku usnula úplně vyčerpaná péčí o raněného a unavená po Bertině porodu minulou noc.

S bolestným zasténáním se probudila z ošklivého snu a zmateně se rozhlížela.

Christian ji chytil za ruku a soucitně na ni pohlédl. Jemně jí hladil zápěstí a šeptal útěšná slova. „To se ti jenom něco zlého zdálo.“

Jemný dotek ji naplnil zvláštním vzrušením. Ale rychle se vzpamatovala a polekaně stáhla ruku.

Christian se obrátil ke kádi s vodou, aby zakryl dojetí. Když jí podával pohár vody, už se opět ovládal. „Dobře, že ses probudila. Mám dojem, že mu zase stoupá horečka.“

Opět měnili studené obklady a svlažovali raněnému tvář.

Za úsvitu konečně začal nemocný pravidelněji dýchat, třebaže puls měl ještě slabý a nepravidelný. Rána vypadala dobře, nezdálo se, že by hrozilo zanícení. Avšak nic také nenasvědčovalo tomu, že se Raimund probere k vědomí. Navzdory blízkosti plápolajícího ohně a hřejivých dek navršených na těle bylo jeho tělo nebezpečně chladné a bledé.

Marta zamyšleně hleděla na nemocného, který neměl už skoro nic společného s veselým, kudrnatým rytířem, jenž na hostině v Otově hale objímal svou mladou manželku.

„On a jeho choť, jaký mají k sobě vztah?“ zeptala se Christiana a kousala si spodní ret. Nechápavě se na ni podíval.

„Myslím jestli pro něj hodně znamená? A on pro ni? Přijela by kvůli němu sem?“ Rozmáchlým pohybem ukázala na odlehlou samotu, která nemůže poskytnout nic z toho, na co je mladá šlechtična nepochybně zvyklá.

Christian pochopil.

„Ano. Velmi se milují.“

„Pak ji sem přivezte. Možná dokáže udržet jeho duši. Já jsem udělala, co jsem mohla.“

Christian vzbudil Lukase. „Jeď co nejrychleji do města a přivez sem Alžbětu.“

Panoš si vzal od Grety trochu jídla na cestu a okamžitě vyrazil.

„Mluvte s ním,“ požádala Marta Christiana a ukázala na přítele. „Povězte mu, že jeho drahá je na cestě sem. Tak ať se neodvažuje odtud uniknout.“

Cítila se mizerně a vyšla ven. Na okamžik se zastavila, aby se zhluboka nadechla čerstvého, ranního vzduchu.

Christian k ní přistoupil. „Myslíš si, že by ho láska mohla vrátit zpátky do života?“

„Ano.“

Chrtistian strnul. Pokusil se potlačit hořkost, a nakonec se zeptal: „A ty chceš žít bez lásky?“

Odpověděla rychle. Příliš rychle. „Děvčátka potřebovala matku. A Wiprecht je dobrý muž.“

„Aha. Vážně? A co je tohle?“ Mluvil tvrdě, ale prsty, jimiž se dotkl modřiny pod jejím levým okem, byly něžné.

„Upadla jsem,“ zamumlala Marta a tvrdošíjně upírala oči k zemi. Proboha, vždyť už mluvím jako Irmhilda, pomyslela si sklíčeně.

„Opravdu?“

Christianova péče v ní na okamžik vyvolala přání se mu svěřit. Ale to se nesmí stát.

„To je dobré, pane,“ zašeptala tak pevným hlasem, jaký ze sebe dokázala vypravit, a hleděla mu přes rameno.

Christian váhal. Smí na ni ještě dál naléhat? Otec Bartoloměj by nikdy nepřijal manželský slib, kdyby jeden z budoucích manželů se sňatkem nesouhlasil.

„Tak tedy blahopřeji,“ odpověděl a odcházel do domu.

Za soumraku se vrátil Lukas s Alžbětou a Amálií, starší vdovou, která ji provázela.

Mladá žena okamžitě běžela k Christianovi. „Kde je? Jak je mu?“

Přítel ji vedl do domu. „Žije. To je jediné, co ti můžu říct. Teď potřebuje tebe.“

Podal jí pohár vody a představil Martu.

„Lehněte si k němu, zahřívejte ho a říkejte mu, že jste tady,“ poradila mladá léčitelka.

Lukas a Christian opatrně zvedli Raimunda na postel, kterou postavil Guntram.

Alžběta se slzami v očích šla za nimi.

„Miláčku,“ zašeptala. „Cožpak jsi mi neslíbil, že na sebe dáš pozor?“

Opatrně pohladila Raimunda po tváři.

Marta se obrátila k Christianovi. „Raději je necháme o samotě, pane. Kdyby se něco dělo, pošlete pro mě,“ oslovila Alžbětu. „Greta se o vás bude starat a zavolá mě, kdybyste vy nebo váš choť něco potřebovali.“

Pomalu, smrtelně unavená a s poraněnou duší, odcházela do příbytku, kde na ni čekal Wiprecht.

Christian se za ní díval a pokoušel se nemyslet na to, co ho trápilo.

Ještě je třeba něco zařídit.

Lukas hned po příjezdu z Míšně naznačil, že přivezl důležité novinky.

Teď napájel a krmil koně.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Christian a položil mu ruku na rameno. „Musel ses hnát jako sám rohatý!“

„Jako sám rohatý s dvěma dámami na poslušných klisnách v závěsu,“ zašklebil se panoš. „Musím přiznat, že jsem ještě neviděl žádnou ženu sbalit se na cestu tak rychle, jako to dokázala Alžběta.“

„Přesto jsi stačil promluvit s Gerem a Richardem?“

„Ano. Oba se poohlédli po těch dvou statných pacholcích, kteří se vyptávali na Martu,“ vyprávěl Lukas. „Dva cizí chlapi, na které se popis celkem hodí, se chtěli dát najmout do služby u kapitána stráže. A ten je poslal na strážnici do Mochau. Jestli tam ještě jsou se neví.“

„Rozhodně se nám zatím nepletou do cesty. Ale bude lepší, když budeme mít oči otevřené.“

„Hedvika a Oto dostali špatné zprávy,“ pokračoval Lukas. „Moc špatné. Císař u Říma dopadl zle. Obrovská epidemie zničila skoro celé vojsko. Bahenní zimnice zabila na dva tisíce mužů, mezi nimi i Rainalda z Dasselu.“

Christian na okamžik strnul.

„Jak na to císař reagoval?“ zeptal se nakonec.

Lukas ztišil hlas. „Překvapilo ho to a rozzuřilo. Prý se vztekal, že kdyby nebylo povstání knížat, provázel by ho i prapor vévody Jindřicha a byl by ušetřen takové porážky. Jediné dobré na tom je, že bude mít pár měsíců co dělat, než se stáhne z Itálie a dorazí sem. Snad z něj do té doby vztek vyprchá.“

„Co říká Oto?“

„Mlčí. Ale Gero povídal, že Hedvika zbledla jako stěna, když posel donesl zprávu o Rainaldově smrti. Zvlášť když se proslýchalo, že kolínští biskupové bez Rainalda už nebudou povstání podporovat.“

Christian panošovi poděkoval za novinky. Ale mladík se ještě neměl k odchodu. „Co myslíte? Budeme mít potíže s císařem?“

„Ty už máme. Friedrich se dosud pokoušel sehrát roli prostředníka mezi znepřátelenými tábory, přestože úspěch byl vždycky jen přechodný. Ale jestli bude jeho smůla v Itálii pokračovat, pak Bůh budiž s námi!“

Lukas obstaral koně a vydal se hledat Martu. Vztek kvůli jejímu sňatku ho zdaleka nepřešel, měl však špatné svědomí pro své strohé chování. Veskrze nerytířské. Kromě toho jí něco přivezl. Ovšem ani si nepomyslel, že jí to bude dávat jako svatební dar.

Neuniklo mu, jak je smutná. Jako kdyby jí kus odumřel. Co jí jenom přimělo k tomu, aby s tou svatbou souhlasila, dohadoval se. Rozhodl se, že se později poptá mezi zdejšími mládenci.

Martu záhy objevil u potoka, kde už zase nabírala vodu.

„Podívej, něco jsem ti přivezl,“ oslovil ji a podával jí drobné, zmítající se zvířátko.

„Kotě!“ Dojatě přitiskla šedě žíhaného kocourka k tváři. Okamžitě začal příst.

„Má tě rád,“ zaradoval se Lukas.

„Děkuju, mladý pane,“ pokusila se Marta o úsměv.

Lukas chtěl něco odpovědět. Ale nakonec se beze slova otočil a odcházel.

Důvěrné rozhovory

Příštího dne odpoledne Raimund poprvé otevřel oči. Nemohl mluvit, protože měl příliš vyschlé hrdo a ústa, jen lehce sténal a pohnul se pod dekami. Alžběta se úlevou rozplakala a hladila ho po tváři.

Stará Greta zavolala Martu a při té příležitosti roznesla po celé vsi dobrou zprávu, což vyvolalo úlevu a radost. Co by se stalo, kdyby ten cizí rytíř u nich zemřel? Možná by pak jeho mocný lenní pán potrestal nejen Martu, ale i všechny ve vsi.

V Martině péči se nemocný rychle uzdravoval. Byl strašně vyhublý, ale už neměl horečku. Trpělivě zvyšovala příděly vody, které mu střídavě s Alžbětou vpravovala do úst. A brzy mohla Gretu požádat, aby uvařila posilující polévku a ovesnou kaši pro nemocného.

Po několika dnech už Raimund nevydržel v posteli a pokoušel se o první nejisté kroky. Marta ho nechala, ale spolu s Alžbětou dbaly na to, aby se příliš nenamáhal. Rána na levé noze byla hluboká a bolela, ale dobře se hojila. Jestli bude chodit jako dřív záleželo také na tom, jestli bude správně posilovat šlachy a svaly.

Po třech týdnech byl Raimund už natolik uzdravený, že mu Christian nabídl, že zajede do Míšně a přiveze povoz s kočím, aby ho a obě ženy odvezl do města. Ale Raimund odmítl.

„Do Míšně se vrátím jedině na koni, jinak ne!“ prohlásil rozhodně. „Ty to tady ještě pár dní vydržíš, viď, srdce moje?“ zeptal se Alžběty, která se k němu přitiskla.

„Chci, aby ses uzdravil. To je ze všeho nejdůležitější.“

Jen vdova Amálie, která provázela Alžbětu, aby střežila její pověst, nakrčila nos. Christianovi to neušlo, ale bylo mu to jedno.

Přítelova mladá manželka se zatím ujala oblečení obou rytířů, drobnými stehy je opravila a začala vyšívat oltářní ubrus pro kostel v Christiansdorfu. Christian a Lukas s Raimundem cvičně bojovali, aby zase zesílil. Kdykoli večer proti sobě nastoupili, pokaždé se sbíhali diváci. Christianova rychlost a šikovnost v souboji s mečem předčila všechno, co vesničané dosud v tomto ohledu viděli. A Lukas se projevil jako učenlivý žák.

Náhle bylo nutno zvládnout velmi mnoho práce. Musel se vymýtit další kus lesa a zúrodnit půda, nadešel čas prvních žní a musela se připravit podzimní setba.

Muži a ženy byli večer unaveni k smrti, přesto už nemohli odkládat stavbu domů, protože špatné počasí na sebe nenechá dlouho čekat.

Slavnostně pod Christianovým dohledem vylosovali, která rodina dostane který vyměřený pozemek, a začali si na něm vybírat místo pro domky.

Guntram, šikovný při práci se dřevem, a dva chlapci byli vyčleněni na stavby. Vykopali pro každou chatrč jámu asi jeden loket hlubokou, do rohů navalili kameny z polí a ze silných klád postavili čtvercové obvody. Prostory mezi kulatinami vyplnili rohožemi a spáry ucpali jílem, který objevili nedaleko potoka. V chatrčích bude možné v zimě umístit i dobytek.

Jednoho odpoledne přijela do vsi nečekaná návštěva. Cizí rolník se zjizvenou tváří se ptal po moudré ženě. Ukázalo se, že je to stařešina ze sousední vesnice, jež se dosud důsledně vyhýbal jakýmkoli stykům s obyvateli Christiansdorfu.

Dal se odvést k Martě a zmateně jí vysvětloval svízelnou situaci. Jeho bratr si při práci na poli zranil nohu a rána se nehojí, naopak vypadá čím dál hůř. Zraněný šílí bolestí a zuří a už si chtěl nohu useknout sekyrou.

„Mezi námi není nikdo, kdo by se vyznal v léčení. Ale slyšeli jsme o tobě. Pomoz mu a nebudeš litovat,“ uzavřel muž, jenž se představil jako Wilhelm.

Marta se vskrytu podivila, kde o ní mohli lidé z vedlejší vesnice slyšet. Ale důležitější teď byl nemocný muž. „Co jste s ním už dělali?“ zeptala se.

Stařešina pokrčil rameny. „Přetáhli jsme ho klackem, aby tak nevyváděl, a přivázali k trámu. Pořád tam ještě leží a řve.“

Aspoň se neudusil vlastními zvratky, když přišel k sobě, pomyslela si s úlevou Marta.

„Musím se zeptat svého pána.“

S cizincem zamířila k Christianovu domu. Rytíř muže vyslechl a pozorně si ho prohlédl.

„Jsme připraveni navázat dobré sousedské vztahy. Ale nezakázal vám váš pán s námi vůbec mluvit?“

Po Wilhelmově tváři přelétl prohnaný úšklebek. „Nemáme vám s ničím pomáhat. Ale nebylo řečeno nic o tom, že se v případě nutnosti na vás nemůžeme obrátit. Ostatně teď tady stejně není, tak ho ani nemůžeme žádat o souhlas. Jistě by nebyl spokojený s tím, že ztratíme silného muže jen proto, že jsme nic nepodnikli pro jeho záchranu.“

Christian pohlédl na Martu. „Jsi ochotna jim pomoci?“

„Když to dovolíte, pane.“

„Ručíš mi za to, že se vrátí v pořádku?“ zeptal se rolníka.

„Ale jo, pane,“ ujišťoval muž spěšně.

Christian se rozhodl. „Přijede, ale já ji doprovodím.“

S tím Wilhelm nepočítal. Bylo na něm znát, jak se v něm mísí úleva ze slíbené pomoci se strachem. Bertold by se mohl dozvědět, že Christian osobně navštívil vesnici. Ale těžko může rytířův návrh odmítnout, když ho žádá o pomoc.

Vyjeli okamžitě. Christian posadil Martu před sebe na Draga a kůň ji uvítal radostným zařehtáním. Zanedlouho dojeli do sousední vsi.

Raněný pořád ještě ležel na zemi pevně připoutaný k trámu a nevydal ze sebe ani tón.

Vesničané se s úctou blížili k příchozím, klaněli se Christianovi, významně do sebe strkali a šeptali si.

Jsou tu opravdu jenom muži, přesně tak, jak povídali Kuno a Bertram, podivila se v duchu Marta. Nevšímala si pohledů, jaké na ni vrhali, a zamířila přímo k nemocnému. Nebyl v bezvědomí, ale zasténal a otočil k ní hlavu.

Znechuceně zahodila kravinec, který někdo na ránu položil.

Noha byla rudá a horká, a tak ani nemusela přikládat horké obklady. Rána byla zhnisaná a brzy by se hnis vyvalil, kdyby se Wilhelmův bratr mohl pohybovat. Nařízla ji nožíkem, důkladně hnis vymačkala a odstranila velkou dřevěnou třísku, která zánět způsobila. Byla ráda, že pacient je přivázaný, protože při ošetřování řval, jako by ho na nože brali.

Koutkem oka viděla, jak se k ní blíží několik podmračených mužů. Christian stojící vedle ní jen nápadně položil dlaň na jílec meče a skupina se okamžitě rozptýlila.

Teď Marta pochopila, proč jel rytíř s ní. Pečlivě ránu vymyla, přiložila na ni hojivé byliny, zavázala a stařešinovi obce vysvětlila, jak o bratra dál pečovat.

Pak se s Christianem vrátili do vesnice.

O několik dní později osídlenci poprvé sklízeli úrodu. Trochu ječmene a ovsa. Ženy se tvářily velmi zamyšleně, když uvažovaly, zda se zásobou vystačí přes celou zimu.

„Nebude to stačit,“ bědovala Griseldis, ale Greta ji rychle přerušila.

„Tak pošli svého Bertrama, ať chytá ryby a sbírá žaludy! Kuno půjde s ním, beztak mají ti dva v hlavě jenom samé uličnictví.“

Přestože úroda byla nevelká, přece jen to byla první sklizeň v nové vesnici. Christian dal přivézt sud piva, aby to mohli oslavit.

Druhý den chtěli Raimund, Alžběta a vdova Amálie odjet do Míšně.

„Pojď, na chvilku si vyjedeme na koni,“ navrhl Raimund Christianovi poslední večer, který trávil ve vsi.

Osedlali koně a cvalem uháněli soumrakem. Na malé mýtině Christian zastavil. Sesedli a zapálili malý ohýnek.

„Vůbec jsem si nepomyslel, že ještě někdy vsednu na koně,“ promluvil po chvíli Raimund.

„A já si zase nedovedl představit, že spolu ještě někdy budeme takhle sedět a povídat si,“ usmál se Christian. Na okamžik zavřel oči. „Byl to jeden z nejhorších okamžiků v mém životě, když jsi mě zapřísahal, abych k tobě nepouštěl toho felčara. V té chvíli nad tebou všichni udělali kříž.“

„Všichni kromě Marty. A teď jsme se dostali k věci.“

Christian přestal prohrabávat oheň a zvedl oči k příteli.

„Jak to myslíš?“

„Ale jdi. Jsem tvůj kamarád a znám tě dlouhé roky. Co je mezi tebou a tou maličkou?“

„Stará se o mé lidi a je výborná léčitelka.“

Raimund se na druha pronikavě zadíval. „Pozoroval jsem tě, když jsem ležel v tvé posteli a ona mě ošetřovala. V její přítomnosti máš výraz, který mi velmi připomíná, jak ses tvářil, když jsi ztratil Luitgardu.“

„Tak to se musím snažit, abych výraz změnil.“

Raimund položil příteli ruku na rameno. „Nepředstírej nic mně ani sobě. Něco pro tebe znamená. Přiznávám, že je to neobyčejná dívka. A navíc hezká.“

„Není to dívka, nýbrž vdaná žena.“

„Je to žena jednoho z tvých rolníků.“

Raimund se odmlčel a po chvíli opatrně pokračoval: „Je dost lenních pánů, kterým by to ani za mák nevadilo.“

Christian mlčel, a tak Raimund pokračoval: „Ale samozřejmě by ti tvůj smysl pro čest nedovolil, aby sis ji prostě vzal.“

„Přesně tak!“ vyjel na rytíře Christian. „Ti lidé odešli ze svých domovů, aby unikli hradnímu pánovi, jenž si bezohledně bral všechno, co chtěl, ať to bylo obilí nebo žena. Mám tady teď zavádět stejné poměry? Hledají spravedlnost a mír. Proto jsme táhli až sem.“

Raimund si povzdychl. „Máš na jednu stranu pravdu, na druhou ne. Samozřejmě jsi úplně jiný než Wulfhart. Ale je tu otázka: Co když po tobě taky touží?“

„To není podstatné,“ namítl Christian prudce. „Když se my rytíři nebudeme držet pravidel svého stavu, když si prostě budeme brát, co se nám zachce, jen proto, že si to můžeme dovolit díky svému stavu a zbraním, kdo potom bude držet svět na uzdě? Kdo bude nás držet na uzdě? Pak povládne jen svévole a násilí.“

Vstal a zašlapal zbytek ohniště. „Vraťme se, než se úplně setmí. Zítra budeš mít těžký den.“

Než vsedli na koně, Raimund přítele ještě zadržel.

„Ona je k smrti nešťastná. Když jsem ji poprvé viděl na hradním vrchu, měla v očích jas… Z toho už nezbývá nic.“

„Já vím,“ přikývl Christian. „A srdce mi usedá, když se na ni podívám. Ale před Bohem a lidmi je teď navždy manželkou někoho jiného.“ Než pobídl koně, otočil se ještě k Raimundovi. „Přesto ti děkuji!“

V den svatého Martina se konečně i Marta, Wiprecht, obě dívky a Karel mohli nastěhovat do svého příbytku. S těžkým srdcem Marta stěhovala jejich skromný majetek z prvního domu, kde několik měsíců žili všichni pohromadě.

Teď se cítila ještě víc polapená ve svém manželství.

Hubla a většinu času chodila jako tělo bez duše. Vypudila z hlavy všechny tajné touhy a plně se věnovala práci. Útěchou jí byla jen láska, kterou k ní chovaly Johana a Marie.

Karel se snažil jí život usnadnit. S otcem téměř nepromluvil.

Den po svatém Martinu, ještě právě včas, než vesnici zasype sníh a odřízne ji v samotě, vyrazili Christian a Lukas do Míšně. Posel jim doručil zprávu od markraběte, v níž je Oto a Hedvika zvali, aby strávili svátky na hradním vrchu a přes zimu vycvičili z jejich syna Dietricha a synovce Konrada dobré jezdce.

Marta se za nimi mlčky dívala, studený vítr jí profukoval šaty a snášely se na ni drobné sněhové vločky. Počasí jí nevadilo. Jediný chlad, který cítila, vycházel z jejího nitra.

Přišla za ní Johana a tiše se na ni zadívala. Pak vzala nevlastní matku za ruku a rozhodně ji vyzvala: „Pojď domů! Jinak budeš nemocná a umřeš!“

Marta lhostejně poslechla a nechala se odvést k místu, kde spávala. Marie ji zakryla dekami a drobnou ručičkou ji hladila po tváři. Johana zatím s námahou a vzdycháním táhla od stěny dřevěnou lavici z hrubě opracovaného dřeva, aby si na ni mohla stoupnout a dosáhla na pytlíčky s kořením visící ze stropního trámu. „Co je proti kašli? Tymián a šalvěj? Máme to tady?“

Děvčátko, aniž si to uvědomovalo, napodobilo Martin hlas a tón. „Udělám z toho odvar a brzy se zase uzdravíš.“

Marie a Johana netušily, že svými slabými pažemi v Martě znovu rozdmýchaly vůli k životu.

TŘETÍ DÍL

Odhalení

Květen 1168

Marta byla natolik soustředěná na práci v zeleninové zahradě, že si Johany všimla, až když udýchané děvče stálo těsně před ní. „Přijíždí návštěva! Podívej!“ volala jindy klidná Johana a vzrušeně ukazovala k lesu, který tvořil západní hranici vesnice.

Marta vstala a zaclonila si rukou oči před sluncem, aby rozeznala, kdo se k nim blíží.

Malé děti už běžely formanskému vozu naproti a s pokřikem ho provázely.

„Hans a Friedrich,“ uhodla Marta a usmála se na nevlastní dcerku. Oba obchodníci se solí vesnici už před několika týdny navštívili, aby využili Martino umění. Marie a Johana se do výmluvných bratrů doslova zamilovaly, a naopak.

Marta si otřela hlínu z rukou a šla formanům naproti.

„Vítejte! Pojďte dál, ať vám můžu nabídnout pivo a čerstvě upečený chleba.“

Se vzdycháním a sténáním sestupovali muži z vozu a požádali Karla, aby vypřáhl a postaral se o koně.

„Ty jsi opravdu poklad, děvče,“ usmíval se na ni zářivě Friedrich. „I když, teď už jsi počestná manželka. Ale myšlenky umíš číst pořád.“

„Že máte žízeň a hlad opravdu není těžké uhodnout,“ zasmála se Marta a málem sama sebe nepoznávala. Strhující dobrá nálada scestovalých bratrů se na ni pokaždé přenesla a cítila se zase bezstarostně.

„Tak budu hádat dál: Friedrichu, zase ti zatuhla záda? A Hanse trápí loupání v rukou?“

„Uhodla jsi, maličká,“ halasil Friedrich. Ale pak se zatvářil tajuplně. „Ale tentokrát máme ještě jeden důvod. Je tady rytíř Christian? Máme pro něj důležitou zprávu.“

„Mimořádně důležitou,“ přikývl Hans.

„Nemůže být daleko, chtěl se jen podívat za uhlířem,“ sdělila Marta. Odstrčila na stranu kočku, kterou jí daroval Lukas a z níž vyrostl řádný lovec myší. Sklonila se k Marii: „Utíkej a najdi pána. Pak mu vyřiď, že přijeli hosté a mají pro něj důležitou zprávu.“

„Ano,“ přikývlo děvčátko a rozběhlo se.

Marta přinesla hostům nápoj na uvítanou a navrhla jim, aby šli zatím pozdravit stařešinu vesnice. Všimla si, že Griseldis vyšla před dům, aby se podívala, kdo přijel, a nechtěla jí dát podnět k žárlivosti.

Friedrich dlouhými doušky vypil pivo. „Ach, to je blaho pro tělo i duši.“ Spiklenecky se naklonil k Martinu uchu. „Teď jsem vyzbrojen a můžu předstoupit před toho starého draka.“

Marta se musela proti své vůli zasmát. Vzala od bratrů dřevěné poháry, doprovodila je k Hildebrandovi a Griseldis a vrátila se ke své práci. Hans a Friedrich za ní přijdou, až si odbudou zdvořilostní návštěvu.

O chvilku později uviděla Christiana přicházejícího z lesa. Marie si vykračovala za ním, hrdá, jak rychle splnila úkol.

Rytíř dlouhými kroky směřoval k formanům. „Buďte vítáni! Zřejmě se vám v naší malé vesnici uprostřed Temného lesa líbí?“

„Tedy jestli se mě ptáte, tak je čím dál hezčí a bohatší,“ odpověděl Friedrich a ukázal na okolí. Teď stála podél potoka řada domků, za nimi se rozprostírala pole až ke kraji lesa. Střed vsi tvořil Christianův dům s vesnickou lípou přede dveřmi, na pahorku stál jednoduchý, dřevěný kostelík, k jehož vysvěcení krátce před Velikonocemi přijel dokonce biskup Gerung z Míšně.

„Od naší poslední návštěvy se to tu zase změnilo a vyšperkovalo. Máte pilné lidi, rytíři Christiane.“

„To ano. Copak vás tentokrát přivádí? Opět šikovnost naší Marty?“

„To také. Ale máme pro vás zprávu.“

„Když dovolíte, tak mezi šesti očima,“ dodal Hans.

Christian na sobě nedal znát překvapení. Pozval lidi do svého domu a přikázal Gretě, aby přinesla pivo a horkou polévku.

Formani jedli a Christian přemýšlel, jakou zprávu pro něj asi mají. Zřejmě to nebude špatná novinka, podle toho, co jim lze vyčíst z obličeje. Ale bylo by nezdvořilé teď na ně dotírat otázkami. Trpělivě tedy vyčkal, až oba dojedli svou misku polévky.

„Skvělá,“ pochválil Friedrich a pohladil si břicho. „Matičko Greto, ty jsi ve vaření umělkyně.“

„No když to říká takový jedlík jako ty, tak na to můžu být hrdá,“ usmála se stařena, vzala misky a odešla k potoku, aby je vymyla pískem.

Jakmile vyšla ze dveří, Christian pohlédl na Friedricha. „Tak co se děje?“

Obchodník se solí si pohladil pleš a spiklenecky pohled opětoval. „Vzpomínáte si na kámen, který jsme při minulé návštěvě našli u potoka a pak ho vzali s sebou?“

„Já ho našel, bratře,“ dobrácky upřesnil Hans.

Samozřejmě si na to Christian pamatoval. Ta příhoda všechny udivila a osadníky rozesmála. Když formanský vůz uvízl v zemi rozměklé deštěm a bylo třeba ho s pomocí několika mužů postrčit, Hans se sehnul a zvedl zpod kola černý kámen, který se na několika místech kovově leskl. Ukázal ho bratrovi a nakonec uložil do vozu. „Jestli chcete vybírat z polí kameny, tak zase přijeďte, budete vítáni, ale jestli vždycky naložíte jenom jeden, bude dost dlouho trvat, než budou pole čistá,“ žertoval tehdy Guntram.

„Nu hned jsme tušili, že ten kámen je nějak zvláštní, protože podobné jsme viděli v okolí dolů u Goslaru,“ pokračoval Friedrich. „Tak jsme ho ukázali tamějším lidem, aby si ho prohlédli. A ti pěkně žasli.“

Významně pohlédl Christianovi do očí.

„To není normální kámen, ale olověná ruda. A to s tak velkým obsahem stříbra, jaký se v dolech v okolí Goslaru vůbec nevyskytuje. A tady toho leží hromady. Zkrátka a dobře, vaše vesnice stojí na čistém stříbru.“

Hans a Friedrich se vydali za Martou, aby je zbavila bolestí, Christian zamyšleně zůstal sedět u stolu.

Jedno mu bylo okamžitě jasné: překvapivé sdělení formanů postaví veškerý život ve vsi na hlavu. Přestože dosud o tom vědí jen formani a on, nelze takovou věc dlouho utajit.

Friedrich mu vyprávěl, jak lidé z Goslaru, kteří kámen zkoumali, byli celí žhaví sbalit si nářadí a okamžitě se sem vypravit, protože doufali, že rychle zbohatnou. Několik zasvěcených v pohoří Harz bude mlčet, aby nepřivedlo na stopu nějaké soupeře, ale jakmile se jednou něco vysloví, věci se dají do pohybu.

Přijdou cizí lidé a budou prohrabávat půdu. Ale když najdou stříbro, bude to dobré i pro kolonisty, kteří tu dřou víc než kdykoli dřív ve svém beztak těžkém životě a mají jen to nejnutnější, aby vůbec přežili. Horníci potřebují jídlo a pivo, kůži a lana, kovářské práce, spoustu dřeva a dřevěného uhlí. Najdou-li tady opravdu dobré stříbro, budou za všechno platit poctivými mincemi.

Přistěhují se sem provazníci a koželuzi a mnoho jiných řemeslníků. Ale i dobrodruzi a zlodějská chátra. S klidem a odlehlostí vesnické samoty bude konec.

Ale jaké neslýchané možnosti se všem naskytnou! Vstal, aby vyšel ven, kde ženy na počest hostů připravovaly společné jídlo pro celou vesnici.

Rozhodnutí, zda se bude ve vesnici těžit stříbro, může učinit jen markrabě nebo císař. Musí se neprodleně vypravit za Otou a povědět mu o nálezu.

Z Wiprechtovy chalupy zazníval drásavý křik.

„Smím vstoupit?“ zvolal Christian do šera.

„Hned budu hotová, pane,“ odpověděla Marta. „Nenechte se oklamat tím trpícím tady. Křičí, až v žilách tuhne krev, ale určitě se už cítí lépe.“

Když Christianovy oči přivykly šeru, viděl, že Friedrich právě vstal a opatrně pohybuje rameny a protahuje záda.

„Opravdu! Ta maličká to zase dokázala!“ zvolal rozzářeně.

Marta mu podala hliněný džbánek. „Je v tom třezalkový červený olej s trochou jalovce. Příště si tím pomažte bolestivá místa, uleví se vám. A tohle je pro vás, když to loupání v kloubech bude moc zlé,“ vtiskla Hansovi do ruky kelímek s mastí.

Pak si podepřela ruce v bok. „Teď se podíváme ven, jestli je už jídlo hotové.“

Christian do sebe vstřebával ten výjev: Marta, jindy tak uzavřená a často sklíčená, se spokojeně usmívá, že se jí podařilo vykonat dobrou práci. Pocítil teplo u srdce. Když léčila a ošetřovala lidi, byla vždycky jako vyměněná, rozhodná a jistá si svou věcí. Ale uplynulo už hodně času od chvíle, kdy ji viděl se usmívat.

Formani v živém rozhovoru vycházeli ven, ale Martu a Wiprechta, jenž právě vešel do domku, Christian zastavil.

„Na slovíčko.“

S údivem na něj pohlédli. Stále ještě ho naplňovalo hořkostí vidět je vedle sebe.

„Zítra musím jet do Míšně. Markraběnka si přála, abych při nejbližší příležitosti přivezl s sebou Martu, aby opět prohlédla jejího mladšího syna.“

Obrátil se na Wiprechta. „Jak dlouho budeme pryč záleží na tom, zda bude markrabě na hradním vrchu nebo na cestách. Kdybychom museli jet za ním, mohlo by trvat i několik týdnů, než ti…,“ zarazil se, protože ze sebe nedokázal vypravit slova tvoji ženu, „Martu zase přivezu.“

Wiprecht horlivě přikyvoval. „Jak si přejete, pane.“

„Požádám Gretu, aby se postarala i o tvou domácnost.“

Oznámení vyvolalo na Wiprechtově tváři mazaný, selský úsměv.

Potom se Christian obrátil k Martě, která mlčky stála vedle. „Sbal si, co potřebuješ vzít s sebou, ano? Chci ráno vyrazit brzy.“

Martě vířilo hlavou tisíc věcí. Vzpomínka na první jízdu do Míšně, při které byla tak šťastná, na matoucí, cizí svět u dvora, na Hedviku a pohár s jedem, na noční útok nožem. A na Randolfa.

Bude se všechno opakovat?

Rytíř si všiml stínu strachu, který jí přelétl po obličeji.

Položil jí ruku na rameno, aby ji uklidnil, měl však pocit, že má pod dlaní rozžhavené uhlíky.

„Neboj se. Ten útok s jedem se objasnil. Astrolog uprchl a už se nikdy neodváží ukázat v Otově blízkosti. Teď také víme, kdo tě přepadl v noci na schodišti. Byli to ti dva Wulfhartovi pacholci, kteří tě pořád ještě hledali. Ale i ti jsou teď daleko. Nic se ti nestane.“

Martě bušilo srdce. Už se začínala smiřovat se svým údělem. A teď ji má další vír strhnout s sebou a zanést na místo, kde na sebe a Christiana jen přitahovala potíže a nebezpečí.

Na druhou stranu bude moci navštívit Josefu a je připravena naučit se od moudré stařeny všechna její tajemství a znalosti. Musí se naučit bránit s pomocí těchto schopností.

A na nějaký čas se zbaví Wiprechta.

Od svatební noci ji už nikdy neuhodil, ale choval se k ní se směsicí opatrnosti a nedůvěry. A před nějakou dobou pověsil pod střechu větev jeřabiny zahánějící kouzla a čáry a v noci využíval svých práv, přestože většinou nedokázal akt završit. Pravděpodobně ho poháněly štiplavé poznámky, které si vyslechl od vesničanů kvůli tomu, že jeho mladá žena ještě pořád nečeká dítě.

Marta jako kořenářka a porodní bába věděla dost, aby zabránila otěhotnění. Avšak Wiprechtovy hrubé pokusy o soulož pořád ještě těžko snášela. Koneckonců se jí ale nikdo neptá, jestli do Míšně chce, nebo ne. O tom již rozhodli jiní.

Zhluboka se tedy nadechla a jen poznamenala: „Jak si přejete, pane.“

Zdánlivě klidně rovnala do koše různé medicíny a přemýšlela, jak by se tentokrát vyhnula nepříjemnostem. Někdy se člověk musí udělat neviditelný, radila jí tehdy Zuzana. Šátek, který jí zakrývá vlasy a činí z ní nenápadnou postavičku, jistě pomůže.

Jak jen si to tenkrát představovala, když s rozpuštěnými vlasy jako panna vkročila do toho cizího, nebezpečného světa? Musela přitahovat pohledy a mrzutosti.

Bude si muset obléknout ty modré šaty, aby nerozzlobila Hedviku, ale nejprve obarví natmavo Emminu ozdobnou, světlou výšivku, aby nebyla nápadná. Selské ženy a rolnické dívky nenosí výšivky.

A při léčení Dietricha bude postupovat opatrně, aby se medicus zase neurazil.

Navzdory dobrým předsevzetím ji však v noci trýznil stále se opakující sen. Procházela v něm smečkou divokých zvířat, která si jí vůbec nevšímala. Ale přesně věděla, že když na sobě dá znát třeba jen nenápadný náznak strachu nebo udělá jediný nepromyšlený pohyb, krvežíznivá smečka se na ni okamžitě vrhne a rozsápe ji.

Zpátky k hradnímu vrchu

Téměř rok po své první cestě na Otův hrad Marta znovu cestovala s Christianem a Lukasem do Míšně. Opět svítilo slunce, avšak naplňovaly ji neklidné myšlenky a cítila, že i z Christiana vychází skryté napětí.

Blížili se k samotě, kde rytíř skoro před rokem koupil od selky teplý, čerstvý chleba.

Ale když dojeli na místo, Marta se vyděsila. Všechno bylo prázdné a zpustlé. Nikde ani človíčka, žádný pes ani slepice, pole neobdělaná, ležící ladem.

„Co se stalo, pane?“ zeptala se Christiana.

„Obyvatelé odešli ze své vesnice, když zjistili, že se zase urodilo málo a nestačí to na zimu. Odcházeli a brodili se hlubokým sněhem. Kdo došel do Míšně, pokusil se tam nějak uživit, nebo žije jako žebrák.“

Marta se zachvěla. I v Christiansdorfu byla zima krutá a příděly stále menší. Ale nikdo hlady neumřel, díky tomu, co ještě přivezl Christian, a také neúprosnosti Grety a Griseldis, které střežily a rozdělovaly zásoby. Přežili dokonce i kojenci, syn Guntrama a Berty a Emmina dceruška, které Marta pomohla na svět na svátek Hromnic.

Teď byla ráda, že se poblíž opuštěné osady neutábořili k odpočinku. Okolí jí náhle připadalo prokleté.

Zastavili teprve o dost velký kus dál. Lukas uvázal koně a rozbalil proviant, který jim Greta připravila. I Marta otevřela svůj raneček a objevila něco překvapivého. Udiveně rozbalila balíček, zarazila se a dojatě popotáhla. Teď pochopila, proč se Johana a Marie potají točily kolem jejího uzlíku, když si myslely, že je nevidí. Jako pozdrav na rozloučenou jí daly s sebou několik medových kuliček, které Marta udělala jako pamlsky pro děti.

Tentokrát do Míšně nepřijeli za slunečního svitu, nýbrž v ledovém mrholení.

Když míjeli popraviště, Marta se roztřásla při hrůzném pohledu, který se jí naskytl. Na lůžku s kovovými trny na sobě ležela dvě mrtvá těla proklátá kůlem. Byla napůl zetlelá, ptáci mrtvolám vyklovali oči. Ale zbytky oděvu ještě prozrazovaly, že tu v krutém posměchu milostného aktu byli usmrceni muž a žena. Ženiny prázdné oční důlky jako kdyby se na Martu dívaly. Náhle měla pocit, že slyší ozvěnu drásavého křiku mučených a jásot přihlížejících.

Christian pohlédl stejným směrem. „Nevěrnice a její milenec,“ podotkl.

Martě přeběhl mráz po zádech. Kdo svou ženu přistihl s cizím mužem, směl rozhodnout o jejím potrestání. Jak krutý musí být muž, aby si vymyslel takovou smrt a přihlížel jí?

Na hradním vrchu tentokrát nebylo tak rušno jako při Martině posledním pobytu. Dvůr vypadal téměř opuštěně.

Christian se zamračil. „Oto tu zřejmě není,“ zašeptal.

Otázal se hofmistra, který mu domněnku potvrdil. „Markrabě odjel k Albrechtu Medvědovi,“ oznámil.

„Jeho choť ho doprovází?“ zeptal se zdvořile Christian.

„Ne. Naleznete ji v její komnatě,“ odpověděl hofmistr, jenž působil stejně namyšleně, jak ho měla Marta v paměti.

Christian dal Lukasovi několik pokynů a přikázal Martě, aby ho následovala.

Spěchal po schodech nahoru, dal se ohlásit u Hedviky a poklekl před ní na koleno.

Markraběnka na sobě tentokrát měla červené šaty s tmavomodrým lemem a jemnou výšivkou na rukávech. Při pohledu na něj se zdálo, že pocítila úlevu. Rychle k nim přistoupila a vyzvala rytíře, aby vstal.

„Christiane, vás a Martu mi posílá samo nebe! Dietrich onemocněl a musela jsem poslat pro medikuse. Podíváš se na něj?“ obrátila se k Martě. „Christiane, prosím vás, doprovoďte ji, přijdu hned za vámi.“

Výjev, který Marta viděla v Dietrichově komoře, okamžitě potlačil všechna její dobrá předsevzetí.

Medikus v učeneckém hávu se skláněl nad smrtelně bledým chlapcem, za jehož ušima byly těsně vedle sebe nasazené pijavice. Lékař skoro ani nepozvedl oči, když vešli, ale pilně přikládal další pijavice k chlapcovým spánkům.

„Co to děláte, vždyť ho zabijete!“ vykřikla Marta zděšeně. Medikus pohrdavě odfoukl. „Zmiz, hloupá holko! Každý vzdělaný muž ví, že pijavice jsou nejjistější prostředek proti padoucnici, a samozřejmě krev z oběšence, a tu mi dodají ještě dneska.“

Kývl na sluhu. „Vyhoď ji! Tohle selské trdlo tady nemá co dělat!“

Marta se zoufale obrátila na Christiana. „Pane, on toho chlapce zabije!“

Rytíř dlouho nepřemýšlel, tasil meč a přiskočil k medikusovi. „Okamžitě toho chlapce necháte na pokoji a opustíte tuto místnost!“

Medikus chtěl něco namítat, ale Christian mu přitiskl hrot meče na hruď. „Chcete to hnát tak daleko?“

Učenec se rychle rozhlédl. Když pochopil, že od vyděšeného služebnictva nemůže očekávat žádnou pomoc, narovnal se. „Toho ještě budete litovat! Nemáte tušení, s kým jste se pustil do křížku!“ S pohledem naplněným nenávistí se vzdálil.

Marta se vrhla k Dietrichovi a chytila ho za ruku. „Rychle! Přineste rychle sůl!“ vykřikla na komorné, které se ještě ani nepohnuly.

„Neslyšely jste, co přikázala? Tak honem!“ zavolal na ně Christian. „Nebo chcete mít mladého pána na svědomí?“

Dvě ženy vyběhly z místnosti.

Marta nahmatala chlapci puls a zoufale zvedla oči.

„Odvahu, maličký,“ zašeptala a hladila chlapce po paži. Opatrně se pokusila odtrhnout pijavice, ale nebyly ještě tak nacucané, aby se daly odstranit.

Když služebné konečně přinesly sůl, Marta jí hojně posypala pijavice, až se zkroutily a konečně odpadly Dietrichovi od hlavy.

Přitiskla si chlapcovu hlavu na hruď a hladila ho po vlasech. „Vydrž!“

Nemocný zřejmě nic z toho nevnímal, byl bílý jako stěna a ledový. Marta mu začala masírovat střídavě paže a nohy, aby rozproudila krev.

„Co se tu děje?“ Hedvičin rázný hlas vytrhl služebnictvo ze strnulosti. „Zrovna se proti mně hnal rozzuřený medikus a stěžoval si, že byl násilím a zbraní vyhnán od výkonu své léčitelské práce.“

Christian postoupil o krok vpřed. „S dovolením, paní, vyhnal jsem ho já.“

Markraběnka na něj udiveně pohlédla.

Marta rychle ukázala na dva tucty pijavic ještě se svíjejících na podlaze. „Medikus chtěl vašemu synovi odsát všechnu krev z hlavy! Nevím, jestli po jeho práci nezůstane trvalé poškození.“

Hedvika zbledla a s odporem špičkou botky odsunula pijavici.

„Ukliďte to svinstvo pryč!“ obořila se na služebné, které okamžitě začaly polomrtvé tvory sbírat.

„Co pro něj můžeš udělat?“ zeptala se markraběnka starostlivě.

„Potřebuju něco pro jeho posílení, měla by se mu rozproudit krev. Prosím vás, povolejte Zuzanu. Ať přinese rozmarýnovou tinkturu. A pokud žádnou nemá, tak to nejsilnější víno, které má kuchař ve sklepě. A potřebuju několik dek a zahřátý kámen.“

Ustaraně vzhlédla k Hedvice.

„Doufám, že jsem přišla ještě včas.“

„Až se vrátí můj choť, dám toho šarlatána vyhnat z hradu!“ zvolala rozčileně Hedvika. Podívala se přísně na ženy. „Uděláte všechno, co vám přikáže, a přinesete všechno, co bude potřebovat, aby uzdravila mého syna. Rozuměly jste?“

Služebné horlivě přikyvovaly.

„A ty se o něj dobře postarej!“ nařídila Martě a obrátila se k Christianovi.

„Promiňte, rytíři, samými starostmi zapomínám na pravidla pohostinnosti. Ještě jsem vám ani nenabídla pohár na uvítanou, natož abych se zeptala, jaké naléhavé zprávy vás sem v takovém spěchu vedly. Prosím, pojďte se mnou.“

Christian znovu povzbudivě pohlédl na Martu a následoval markraběnku.

V hale Christian přijal z Hedvičiny ruky pohár vína.

„Co vás přivedlo do Míšně?“ zeptala se markraběnka, ale úsměv nedokázal úplně skrýt únavu a starosti.

„Přináším důležité a naléhavé zprávy pro markraběte. Kde bych teď mohl najít vašeho chotě?“

„Nevyplatí se za ním vyjíždět. Očekáváme, že se objeví už dneska.“

Hedvika ztišila hlas. „Víte, že se císař vrátil ze svého osudného tažení do Itálie a nařídil, aby se saští šlechtici dostavili na říšský sněm do Würzburgu? Tam nás nebude čekat nic dobrého. Friedrich i nadále neochvějně stojí na straně Lva a označuje nás za kazimíry. Už dvakrát účastníci bojů proti vévodovi Jindřichovi pozvání nepřijali. Nyní nám císař poslal třetí pozvánku, abychom se dvorského sněmu zúčastnili. Tentokrát musíme přijet, aby nad námi nevyhlásil světskou i církevní klatbu. Oto jel za mým otcem, aby s ním dojednal další postup. Kromě toho s sebou vzal Albrechta, aby se mu na otcově dvoře dostalo panošského vzdělání.“

Unaveně si přejela rukou oči. „Doufám, že přísná ruka otce a jeho rytířů z chlapce učiní lepšího muže, který se hlavně dovede ovládat. Ale ještě víc starostí mi dělá císař. Nestane-li se zázrak, bude výchova mého syna pro budoucnost Míšeňské marky nepodstatná, protože v ní stejně nebude smět vládnout. Císaři bychom teď nemohli ani zaplatit pokutu. Každý ví, že můj manžel všechny prostředky vložil do kolonizace a polních tažení.“

„Pak vám moje zpráva přijde dvojnásob vhod. Ale musí být důvěrná.“

Hedvika pokynula přítomným, aby ustoupili ke stěnám haly, a vyzvala Christiana, aby přikročil blíž.

Tiše jí vyprávěl o objevu formanů a Hedvice se rozzářila tvář. Pohnutě ho chytila za ruku. „Vás nám seslalo samo nebe! To jsou skvělé vyhlídky!“

„Markrabě Oto by se mohl stát jedním z nejbohatších knížat v říši.“

„Christiane, vy jste odpověď na mé modlitby. Jakmile se choť vrátí, postarám se, aby vás okamžitě přijal.“ Pustila jeho ruku a pokynula mu, aby vstal. „Chci se ještě jednu podívat za Dietrichem. Doprovodíte mě?“

Christian se uklonil a s podezíravými pohledy služebnictva v zádech ji následoval.

Díky Martině snaze byl Dietrich už při vědomí. Bledý chlapec se opíral o polštáře a přijímal dobroty, jimiž ho Zuzana krmila, a poslouchal příběhy, které mu Marta vyprávěla.

Když matka s Christianem vešli do komnaty, narovnal se a prohlásil: „Už je mi mnohem líp. Christiane, můžu si zítra s vámi vyjet na koni?“

Rytíř se s úlevou usmál. „Myslím, že se budeme muset zeptat, jestli nám to vaše paní matka a vaše léčitelka dovolí a jestli budete mít dost sil.“

Hedvika pohlédla na Martu, která se krátce zamyslela. „Uvidíme, jak se budete cítit zítra, jestli se už udržíte na nohou. Nejprve musíte s jistotou chodit, teprve potom se můžete odvážit sednout na koně.“

Dietrich se zatvářil zklamaně. Ale než stačil něco odpovědět, ozvaly se ze dvora hlasité signály.

Jedna z komorných běžela k oknu. „Markrabě a jeho družina se vrací!“ hlásila.

Hedvika zamířila ke dveřím. „Jsem ráda, že ti je zase lépe, Dietrichu.“

Odešla, aby markraběte přivítala u hradní brány pohárem vína, jak kázal obyčej.

Oto byl podmračený a neklidný

„Až tady všechno vyřídíte, dovolte, abychom pojedli ve vaší komnatě. Možná vám dokážu vyhladit vrásky na čele, drahý choti.“

„No to chvíli potrvá,“ odsekl Oto a sesedl z koně. Hedvika přikývla a poslala pro hlavního kuchaře, aby mu dala pokyny.

V podezření

Hedvika seděla v komnatě ponořená v myšlenkách. Na stole bylo prostřeno a přichystány Otovy oblíbené pokrmy. Náhle se dveře otevřely tak prudce, až sebou cukla.

„Ven!“ zařval markrabě na ženy, které vyděšeně prchly.

Několika skoky se přiblížil k Hedvice, chytil ji za ramena a třásl jí. „Děvko! Proradná ženská!“ Hedvika nechápavě otevřela ústa, ale Oto jí nedopřál čas, aby promluvila. „Mlč! Nebo tě dám před očima všech zbičovat na nádvoří.“

Strhl šňůru ze závěsů na posteli, rychle jí spoutal ruce a přivázal ji ke sloupkům postele.

„Dneska v noci můžeš přemýšlet, komu jsi povinována věrností!“ supěl vztekle. „A já si rozmyslím, jaký trest bude pro tebe nejvhodnější.“ Oto vyrazil z komnaty a práskl za sebou dveřmi.

Hedvika ještě slyšela, jak rozkazuje služebnictvu, aby nikdo nevkročil do ložnice, pokud se chce dožít zítřejšího rána.

Zůstala sama, ponechána zběsile přeskakujícím myšlenkám. Co se stalo? Kterému našeptávání Oto podlehl? A kdo bude s ní stažen do propasti?

Jedno bylo jasné: Čeká ji dlouhá a ošklivá noc. A pravděpodobně nejen ji.

Christian seděl s Raimundem, Gerem a Richardem u džbánu vína, když k nim přikročili dva muži hradní stráže. „Váš meč, Christiane!“ vyzval ho jeden. „Na rozkaz markraběte jste zatčen.“

Raimund tasil dýku, ale Christian ho chytil za paži. „Určitě to bude jen nedorozumění. Co je mi vytýkáno?“

„To se zavčas dozvíte.“

Christian bez dalšího slova vstal a odevzdal meč. Když stráže trvaly na tom, že mu musí spoutat ruce, přátelé vyskočili od stolu.

„Jen klid, všechno se vysvětlí,“ utěšoval je Christian, ale nebyl o svých slovech příliš přesvědčený.

Stráže ho surově šťouchly do zad, aby konečně šel. U dveří se ještě otočil a zavolal na Raimunda: „Nezapomeň na svou zraněnou nohu!“

„Co tím myslí?“ podivil se Gero.

Raimund sáhl po opasku s mečem. „Martu! Chce, abychom děvče odvedli do bezpečí.“

A už se hnal ke dveřím. „Jdu ji hledat. Zatím se pokuste zjistit, z čeho je obviněn a co bychom pro něj mohli udělat. A sežeňte Lukase. Nevěřím, že by pronásledovali i jeho panoše, ale jistota je jistota.“

Raimund našel Martu u Dietricha, jak správně předpokládal. „Pojď se mnou!“ přikázal a rychle ji vlekl za sebou.

Když doběhli do jednoho skrytého kouta, obrátil se k ní. „Právě zajali Christiana. Víš o tom něco?“

Marta zbledla leknutím. „To je moje vina.“

S pláčem vyprávěla o hádce s medikusem. „Nechtěla jsem mu ublížit. Dělám jenom samé mrzutosti. Co se s ním teď stane?“

„Ty si myslíš, že Hedvika věří medikusovi a myslí si, že Christian chtěl zabránit uzdravení jejího syna?“

„Ne, Hedvika ne,“ vzlykala Marta. „Ta nemůže dělat nic. Mezi ní a markrabětem došlo ke strašné hádce, mluví o tom služebnictvo v celém paláci. Vyčítá jí nevěru a zavřel ji v její komnatě.“

Raimund zasténal. „Jestli někdo dal dohromady takové obvinění proti Christianovi a Hedvice, tak nám buď Bůh milostiv. Někdo ho chce odklidit z cesty a Hedviku s ním. Ty jsi možná taky v nebezpečí. Pojď! Když Christiana zatýkali, bylo jeho výslovné přání, abychom tě dostali do bezpečí.“

Rychle ji dovedl do Alžbětiny komnaty a poslal svého panoše za Gerem, aby Martu hlídal. „Zatím se schovej tady. Vrátím se brzy a odvezu tě z hradního vrchu.“

Po naléhavém přemlouvání a hlavně s několika poctivými mincemi se Raimundovi podařilo přesvědčit stráže, aby ho na chvilku pustily za Christianem do žalářního sklepení. Zděsil se ještě víc, když přítele nenalezl ve vězení se stráží, ale v nejhlubší kobce spoutaného v řetězech.

„Máš velké potíže,“ oznámil mu.

Christian se suše zasmál a mávl kolem sebe rukou, jak jen mu řetězy dovolovaly. „Taky bych to tak nazval.“

„Poslyš, není čas na hloupé žerty. Víš, proč jsi byl zatčen?“

„Myslíš z čeho mě obviňují? Nemám nejmenší tušení. Je to proto, že jsem vyhodil toho medikuse?“

„To by bylo nevinné vysvětlení. Ale když tě zatýkali, Oto obviňoval Hedviku z manželské nevěry. To nevypadá na náhodu. Mohl by někdo tvrdit, že ses k ní nepatřičně přiblížil?“

„Proboha!“ vykřikl zoufale Christian a vzepnul se, až řetězy zařinčely. „Prve jsem s ní mluvil, před mnoha ostatními dvořany a služebnictvem v hale. Jenom nikdo nesměl slyšet, co jsem jí povídal.“ Vězeň se zhluboka nadechl. „Víš, co je s Hedvikou? A s Martou? Je v bezpečí?“

„Je u Alžběty. Hlídá ji Gero. A Hedvika, Oto ji zavřel v její komnatě. Nikdo neví, co má dál v úmyslu.“

Raimund pohlédl na Christiana s bolestným výrazem. „Uděláme všechno, abychom tě odtud dostali. A já odvezu Martu z hradního vrchu, než jí někdo stačí ublížit. To chceš?“

„Ano. Co nejrychleji ji doprovoď na bezpečné místo. Do chudinské čtvrti v podhradí, ona už bude vědět kam. To je nejdůležitější ze všeho.“

Alžběta přijala Martu ve své komoře a vypadala velmi ustaraně. „Muži se hrozně bojí o Christiana. Ještě nevědí, kdo si to na něj vymyslel.“

Předložila Martě pečené maso a víno, ale dívka se lahůdek ani nedotkla. Nemohla by teď pozřít jediné sousto.

Před očima jí vyvstával děsivý obraz, který nedokázala zaplašit: dvě mrtvoly probodnuté kůlem na popravišti teď měly tvář Christiana a Hedviky. Nedokázala zadržet pláč a hrůza jí lomcovala celým tělem.

Vešli Gero a Lukas a zírali na vzlykající Martu. Lukas jen stěží potlačil přání přitisknout ji k sobě a jemně utěšovat.

„Tak ty jsi ta slavná moudrá žena, která Raimundovi zachránila nohu a život,“ pokoušel se Gero uvolnit napjatou situaci. „Představoval jsem si tě úplně jinak, starší, a ne tak hezkou. A hlavně ne tak rozrušenou.“

Alžběta mu vpadla do řeči. „Gero, na to teď není čas! Dozvěděli jste se něco?“

V tu chvíli se vrátil Raimund. „Vypadá to špatně.“

Sdělil, co zjistil, a pak s Martou na koni odjel do podhradí, jak si přál Christian. Hedvika ji teď beztak nebude potřebovat.

„Christian tvrdil, že odtud už najdeš cestu sama.“

Marta přikývla, sklouzla z koně a poděkovala. Ale strach a starosti jí svíraly srdce.

„Dokážete ho zachránit, pane?“ zeptala se.

„Neboj,“ pokoušel se Raimund uklidnit ji i sebe. „Christian není poprvé po krk v mrzutostech a dosud vždycky se z nich dokázal dostat. Nenecháme ho na holičkách.“

Marta se stísněným srdcem hleděla za Raimundem, až zmizel mezi lidmi v uličce. Pak zamířila k Josefinu domku.

Když ji stařena uviděla, vůbec ji to nepřekvapilo. Pozorně se Martě zadívala do tváře a jen poznamenala: „Vidím, že teď jsi připravená.“

Už svítalo, když se markrabě Oto konečně vrátil k Hedvice. Aniž ji osvobodil z ponižující polohy, zastavil se dva kroky od ní a založil ruce. „No, tak co mi povíš?“

Hedvika bledá únavou a vztekem se napřímila v nepohodlné pozici, v níž byla nucena strávit noc.

„Oto z Wettinu! Co tě napadlo takhle se mnou zacházet a obvinit mě z něčeho takového? Ještě nikdy mě nikdo tak neurazil. Přitom ani nevím, co vlastně proti mně máš.“

„Aha,“ posměšně se ušklíbl Oto. „Tak ty jsi věrná a oddaná manželka? A jaká tajnůstkářská setkání si paktuješ s Christianem?“

Hedvika zalapala po dechu. „Tohle obvinění je tak nesmyslné, že musíš sám vidět, jak jenom někdo někde kuje pikle. Nikdy jsi neměl důvod ani podnět o mně pochybovat. Ani o Christianovi. Je jedním z tvých nejvěrnějších lidí. Zachránil mi život, a dneska ho zachránil tvému synovi!“

V Otově obličeji se na okamžik zableskla pochybnost a překvapení. Ale pak jí v novém návalu vzteku strčil před oči pergamen.

„V mé hale si s ním špitáš a děláš na něj oči před všemi dvořany. A pak ještě tohle, jak mi to chceš vysvětlit?“

Hedvika jen krátce pohlédla na list.

„Nebudu odpovídat, dokud mě nevysvobodíš z téhle nedůstojné polohy.“

Oto se zamyslel a nakonec ji odvázal.

Hedvika jen stěží ovládla chuť vrhnout se na něj a podrápat ho.

„Považuješ mě opravdu za tak hloupou, že si pořídím milence a ještě po sobě nechám dopis se smluvenou schůzkou jako písemný důkaz? Vždyť ani nevím, jestli Christian umí číst. Neumí to skoro žádný z tvých rytířů. A to, co mi šeptal před očima všech, byla velmi důvěrná, ale mimořádně slibná novinka, kterou jsme chtěli potěšit tebe.“

Oto mával pergamenem. „Byl nalezen mezi Christianovými věcmi.“

„Mohl to tam položit kdokoli. Christian tady má dost nepřátel, a já taky. Jenom jsem se až do dnešního dne mohla spolehnout, že mě můj manžel před nimi ochrání, netušila jsem, že jim dopřeje sluchu a mě jim vydá napospas.“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Velmi mě zraňuje, že takovým obviněním věříš. Jestli tě nenapadá nikdo, kdo tady umí psát a chce ublížit mně a Christianovi, tak si dej vylíčit hádku mezi ním a medikusem. Jen díky Christianovi mohla ta mladá léčitelka, která tehdy odhalila jed v mém poháru, zachránit život Dietrichovi.“

Oto měl náhle pocit, že se přes něj valí věci, o nichž nic neví. Jeho hrdost a prudkost hádky s Hedvikou mu zakazovaly okamžitě ustoupit. Ale cítil, že se musí krotit. Musí celou věc přezkoumat.

„Dám ti sem přinést jídlo. Ale z této místnosti nevyjdeš a s nikým nepromluvíš!“

„Dobře,“ přikývla Hedvika, přestože od ní manžel odpověď neočekával. „A ty celou záležitost beze zbytku objasníš a budeš přemýšlet o omluvě, drahý choti!“

Poslední dvě slova vyřkla s takovou nenávistí, že se Oto při pomyšlení, že se možná zmýlil, cítil ještě hůř než prve.

Zahanbený Oto celé spiknutí záhy odhalil. V myšlenkách proklínal Randolfa, jenž ho dlouhé měsíce stále znovu upozorňoval na to, kdy spolu Hedvika a Christian promluvili, a tak připravil půdu k tomu, aby uvěřil klevetám a obviněním, které se mu po příjezdu donesly.

Pomalu rozdmýchávaná žárlivost nakonec prudce vzplanula a zaslepila ho.

V hloubi duše se vždycky obával, že by se jeho krásná žena mohla zamilovat do nějakého mladšího muže. Přitom vždycky byla očividně nakloněná Christianovi a v mnohém ohledu se za něj přimlouvala. Avšak když všechno zvážil, přiznal, že dosud opravdu nikdy neměl důvod pochybovat o její věrnosti. Dokonce i kdyby byla tak chladnokrevná nebo lehkomyslná a podváděla ho, určitě by nezanechala písemný důkaz.

Na cestě za chůvou, od které si chtěl vyslechnout všechny podrobnosti o hádce s medikusem, potkal Raimunda, jenž před ním klesl na koleno, sklonil hlavu a požádal ho, aby vyslechl sluhu, který viděl, jak z komory přidělené Christianovi vyklouzla zahalená postava.

Oto zaskřípal zuby a vracel se k Hedvice. Přemýšlel, jak by si mohl manželku udobřit.

Dopustil se vůči ní bezpráví. Jeho čest mu kázala, aby vše uvedl do pořádku. Ale jak? Novými šaty nebo šperky by si mohl usmířit jiné ženy, nikoli však Hedviku. Hodila by mu dárky pod nohy.

Očekávala ho zahalená v přehozu lemovaném kožešinou. Nic nenasvědčovalo tomu, že by spala. Přesto vypadala svěže a odpočinutě.

Oto se tvářil zkroušeně.

Hleděla na něj nepřístupně a nepromluvila ani slovo. Tiše si povzdychl. Hedvika je hrdá. Nepočítal s tím, že mu věc usnadní.

Pomalu k ní přikročil a objal ji. Cítil jak se jí napjaly svaly.

„Drahá, odpusť mi, byl jsem k tobě nespravedlivý. Žárlivost mě zaslepila a rozzuřila,“ zašeptal.

Na okamžik se Hedvika jeho objetí podvolila, ale pak se mu vyvinula z náruče a o krok ustoupila.

„Víš, co je na tom pro mě nejhorší?“ zeptala se chladně. „Nikoli noc v poutech, ani to, že o mně klevetí všechno služebnictvo, nýbrž to, že mi už nedůvěřuješ. Vždycky jsem byla tvůj první a nejdůležitější spojenec. A zrovna teď, kdy máme před sebou účast na císařově dvorském sněmu, který můžeme úspěšně přestát, pouze pokud budeme postupovat chytře, všechno zahodíš a dopřeješ sluchu prvnímu hnusnému pomlouvači.“

Císařovo pozvání na sněm! Oto na ně pro všechnu zlost úplně zapomněl.

Aby znovu nemusel pocítit, jak ho Hedvika od sebe odstrkuje, potlačil touhu ji obejmout a jenom ji uchopil za ruce.

„Hedviko! Před tebou stojí muž, jehož láska zaslepila. I kdybys mi teď ještě nedokázala odpustit… udělej to pro Míšeňskou marku! Potřebuju tě mít po boku. Tebe a tvé moudré rady.“

Hedvika zaváhala. Nemohla a nechtěla mu to příliš usnadnit. Byla hluboce dotčená. Ale nesmí ho znovu dohnat k zuřivosti.

Zvlášť když Otovo obvinění bylo neopodstatněné, přestože hluboko v nitru skrývala myšlenku, o níž se manžel nikdy nesmí dozvědět. Ze všech mužů, které znala, ji nejvíc přitahoval Christian. Přesto, nebo možná právě proto –, že se Christian po Luitgardině sňatku s Randolfem vážně nedvořil žádné z mladých dam na hradním vrchu, ale ke všem se choval jen se zdrženlivou zdvořilostí, byl pohledný a odvážný rytíř podnětem k mnoha rozhovorům a tajným vzdechům žen a idolem, k němuž se upíraly roztoužené zraky panen. I Hedvika občas snila o tom, jaké by to asi bylo ležet v jeho náručí.

Naštěstí mezi nimi nikdy nedošlo k ničemu, co by překračovalo meze vztahu mezi lenní paní a jejím věrně oddaným rytířem. Vždycky věděla, že nikdy nesmí ztratit Otovu přízeň a ochranu, protože to by znamenalo její konec. Ale o jejích tajných snech nemůže vědět. Musí tedy teď využít jeho špatného svědomí a z celé hádky vyjít nejen nepoškozena, ale naopak posílena.

„Měl bys začít s napravováním křivdy, které ses dopustil,“ promluvila ostře. „Nezapomeň, že na tvůj rozkaz ještě trpí v kobce nevinný člověk.“

Oto si v duchu oddychl. „Okamžitě ho dám propustit, očistím ho od pomluvy a bohatě odškodním.“

Něco Otovi bránilo, aby vyslovil Christianovo jméno. Na odchodu navrhl: „Co myslíš? Měli bychom uspořádat oslavu, aby každý viděl, že jsi dáma mého srdce, a tak utnout všechny klepy.“

Hedvika potlačila povzdech. Na to opravdu neměla náladu. Ale bude to nejlepší způsob jak zacpat pusu všem pomluvačům, a především odkázat do patřičných mezí ty, kteří doufali, že upadne v nemilost.

Když souhlasila, Oto vskrytu zajásal. Když jí u příležitosti takové slavnosti daruje šaty a šperky, nemůže odmítnout. Možná jeho dary smíření urychlí.

Rychlá rozhodnutí

K úžasu všech Oto prostě nepřikázal, aby mu Christiana předvedli, nýbrž osobně k němu sestoupil do kobky. Poručil strážím, aby vězňovi sňali řetězy, zasunuli do držáku na zdi hořící pochodeň a zmizeli. U tohoto rozhovoru nepotřebuje mít svědky.

Pozorně se zadíval na Christiana, jenž před lenním pánem poklekl, když s úžasem poznal, kdo před ním stojí a mžourá v temném šeru.

Christian celou noc uvažoval, jakým intrikám vděčí za své zatčení, přemýšlel, jak se asi vede Martě a Hedvice, a kladl si otázku, zda ještě někdy uvidí denní světlo. Co jen může znamenat, že za ním přišel markrabě osobně?

Oto si odkašlal a pohybem ruky mu dovolil, aby vstal. Christian se napřímil, odhrnul si vlasy z čela a setřásl slámu z oblečení.

„Proti vám se vyskytlo těžké obvinění, bylo však vyvráceno. Jste svobodný. Jako odškodnění za bezpráví, jehož jste se stal obětí, vám dám za manželku hofmistrovu dceru.“

Christian byl překvapen a zděšen. Edelgarda byla jedna z nejkrásnějších mladých žen na hradním vrchu, ale nesnášel její hloupé žvanění. Také už zaslechl, že její pověst není zcela bez poskvrny.

„Děkuji vám za čestnou nabídku, pane,“ promluvil s výrazem, jako kdyby se právě napil octa místo vína. Pak mu unikla poznámka, za níž by se vzápětí nejraději kousl do jazyka. „Mám na vybranou mezi tady tím,“ ukázal na slámu a řetězy, „a jí?“

Vypadalo to, že Otu zaplaví další vlna vzteku, ale potom se hlasitě rozesmál.

„Ještě jsem nezažil, že by se někdo v takové situaci se mnou začal dohadovat!“ zvolal, když se uklidnil.

Přistoupil blíž k rytíři, položil mu ruku na rameno a vážně mu pohlédl do očí.

„Co máte proti Edelgardě? Je krásná, pochází z dobrého rodu a dostane slušný majetek jako věno. Víc si muž od ženy nemůže přát.“

Ale ano, pomyslel si zatrpkle Christian, a ty to moc dobře víš. Kdo se naučil ocenit chytré ženy jako Hedvika či Marta, nemůže se spokojit s děvčaty, která jen tlachají o mužích, těhotenstvích a vyšívání.

Ale výhrůžný tón zaznívající v Otově hlase mu potvrdil, co jednou v jeho přítomnosti předpokládala Alžběta, že se totiž Edelgarda těšila Otově „zvláštní přízni“ a on se jí teď chce zbavit.

„Proč by se měla provdat za nemovitého ministeriala a odstěhovat se se mnou do vesnice na samotě?“ namítl.

„O to se nemusíte starat,“ odsekl drsně Oto a zamířil ke dveřím. Tam se ještě jednou obrátil.

„To není nabídka ale rozkaz. Ještě tento měsíc se s ní oženíte. A teď se oholte a připravte na to, že půjdete požádat nevěstu o ruku!“

Christian jen stěží potlačoval zlost. Neměl zatím v úmyslu se ženit, a už vůbec ne vzít si tohle nesnesitelně hloupé děvče. Z jedné svízelné situace se dostal do druhé. A tentokrát zřejmě není úniku.

Oto naopak spokojeně stoupal nahoru. Zabil dvě mouchy jednou ranou.

Hedvika kypěla vzteky. „Jako odškodnění za tvou nedůvěru a noc strávenou ve vězení se má Christian oženit s husou, která nosí pod srdcem tvého bastarda?“ křičela na manžela.

Oto se zarazil. Doufal, že Hedvika se o jeho aféře nedozvěděla, ale zase jednou ji podcenil.

Ale jeho žena ještě neskončila. „Je mi jedno, co s ní uděláš, až se jí nasytíš. Ale nemusíš proto urážet jednoho ze svých nejvěrnějších družiníků tím, že mu pověsíš na krk svou odloženou milenku včetně parchanta!“

„Spolu s ní získá bohatší věno, než kdy mohl doufat. To není nic?“ namítl.

„Myslím, že to pro něj není tak důležité. Můžeš ji zaprodat nějakému svému oblíbenci. Plazí se jich kolem tebe dost. Takoví by se s ní rádi oženili, i kdyby se dítě mělo narodit už za týden.“

Oto zavětřil šanci. „Nějak moc se zasazuješ o to, aby Christian zůstal svobodný,“ zaútočil s nebezpečným podtónem v hlase. „Není snad nakonec to obvinění pravdivé?“

„Že to říkáš zrovna ty, který má plné ruce práce s tím jak utajit, že uvedl pannu do pořádných obtíží,“ zuřila Hedvika.

„Mlč! To je něco jiného.“

„Ano, samozřejmě.“

Vztekle vstala a jakoby mimochodem vytáhla poslední trumf. „Kromě toho Christian jistě nemá čas ucházet se o nevěstu a věnovat se přípravě svatby, pokud ovšem chceš mít užitek z novinky, kterou ti chtěl sdělit, než jsi ho dal bezdůvodně vsadit do kobky.“

Podepřela si ruce v bok a naklonila se dopředu. „Už ses ho na to vůbec zeptal? Nebo jsi mu jen spílal a zpochybňoval jeho čest?“

„U všech svatých, o jakou novinku jde?“

Hedvičiny oči se zúžily do štěrbin.

„Na to by ses měl raději zeptat jeho.“

Christian jen krátce zašel do své komory, polil se kbelíkem vody a oblékl se do čistého oděvu. Nejraději by si vyjel na Dragovi napříč přes pole, liduprázdným krajem, aby si vyčistil hlavu od myšlenek, které ho trýznily.

Ale přátelé si o něj dělají starosti a snažili se mu pomoci, zaslouží si, aby se okamžitě dozvěděli, že je propuštěný na svobodu.

Možná by se mohl s Edelgardou dohodnout, aby po svatbě zůstala na hradním vrchu a on se vrátí do své vesnice. Ale i pomyšlení, že si ji odvede do manželského lože, v něm vyvolávalo odpor. Svatba ho k ní připoutá nadosmrti a připraví ho o naději, že by si jednou mohl vyvolit ženu, která by pro něj něco znamenala.

První mu vyšel vstříc Lukas. Panoš horlivě tvrdil, že ani na okamžik nezapochyboval o uspokojivém vysvětlení takového omylu. Přesto bylo patrné, že se mu ulevilo. Christian ho poslal zpátky na cvičení se zbraní a pokračoval v cestě za Raimundem, Gerem a Richardem, kteří ho šťastně objali.

Christian jim pověděl o Otově rozkazu.

„Kdybych byl svobodný muž, mohl bych markraběte požádat, aby mě propustil ze svých služeb, abych tomu sňatku unikl,“ uzavřel trpce.

„Ale co by pak bylo s lidmi v tvé vesnici?“ namítl Raimund.

„Možná to nebude tak zlé,“ pokoušel se ho těšit Gero. „Pro takové věno se jiní muži oženili s mnohem ošklivějšími dívkami.“

Christian po něm šlehl vzteklým pohledem. „Promluv si s Otou. Klidně ji můžeš dostat.“

„Nehádejte se, možná se nějaké východisko najde,“ vmísila se k překvapení všech přítomných do rozhovoru Alžběta.

„Vzpomínáte si, jak se vdova Amalie rozčilovala nad barbarskými poměry v tvé vsi, když jsme tam pobývali? Možná bych ji měla poslat za Edelgardou, aby jí o tom vyprávěla. Jistě by to učinila ráda, s velkým zapálením a v nejčernějších barvách.“

Alžběta zamyšleně svraštila čelo. „Oto už jí má dost a teď se jí musí rychle zbavit, protože má co napravovat u Hedviky. Ale určitě mu není natolik odporná, aby se ho nedotklo, kdyby ho s pláčem prosila, aby ji neposílal do takové pustiny.“

Raimund s údivem pohlédl na manželku. „Miláčku, vůbec jsem netušil, že taky umíš kout pikle.“

Alžběta se na něj se smíchem podívala. „To je první, co se tady člověk naučí, když nechce klesnout ke dnu, anebo, jako v tomto případě, chce zabránit neštěstí.“

Ale než mohl někdo něco odpovědět, vešel do komory panoš. Poklonil se a vybraně zdvořile oznámil: „Rytíři Christiane, markrabě a jeho choť vás prosí, abyste se dostavil do jejich komnat.“

Christian schválně pomalu vstal a vydal se na cestu.

„A vy tvrdíte, že ve vaší vesnici lze najít spoustu stříbra?“ Oto se v křesle naklonil a nespouštěl z Christiana oči.

„Aspoň to předpokládají znalci z Goslaru,“ odpověděl Christian.

Tentokrát hned po prvních slovech upoutal Otovu plnou pozornost. Markrabě okamžitě pochopil důležitost a dosah té zprávy a zavětřil šanci. V myšlenkách už zřejmě kul plány. Podmračená tvář se rozjasnila. „Musel bych pozvat zkušené horníky…“

„Solní formani prohlašují, že v Harzu znají mnoho mužů, kteří by se k nám okamžitě vydali, kdyby získali povolení zde kopat. Trpí tíží dávek a válkou. V Zellerfeldu žije jeden hornický mistr, jemuž se stalo takové bezpráví, že by sem přijel i pro sebemenší naději na dobrou rudu. A bylo mi řečeno, že zdejší ruda je mnohem bohatší než goslarská.“

Oto přemýšlel. „Dejme tomu, že bych vydal zákon, podle kterého může každý podle svého uvážení kdekoli kopat s tím, že mi vyplatí třetinu svého výnosu… Pak by přišli? A kolik hřiven stříbra by mi to ročně vyneslo?“

„Drahý choti, kdybyste tady chtěl otevřít stříbrný důl, potřeboval byste k tomu povolení od císaře,“ vmísila se Hedvika.

Oto pohrdavě odfrkl. „Nadcházející dvorský sněm mi nepřipadá jako zvlášť dobrá příležitost císaře o něco prosit, leda tak o shovívavost.“

Zabubnoval prsty do opěradla křesla.

„Není náhodou, přesně vzato, tohle císařovo horní právo římský zákon? Tady v německých zemích by se jistě dalo vyložit jinak… Musím na to nasadit jednoho ze svých advokátů. A potřebuji zkušené horníky. Christiane, musíte je získat, přivést sem a začít kutat.“

„Možná bychom měli nejprve zjistit, jaká je vydatnost naleziště,“ namítl Christian. „Zatím máme jen rozbor jednoho kamene. Snad by bylo lépe, kdybych nejprve přivedl znalce, kteří rudu prozkoumají, a skupinku horníků, a hlavně je třeba postarat se o to, aby se věc hned všude neroznesla. Jinak sem nalákáme jen zlodějskou chátru.“

Oto se opřel v křesle a uznale na Christiana pohlédl. „Máte pravdu. Držme zatím celou věc v tajnosti. Stejně všechno závisí na tom, co císař na dvorském sněmu nařídí. Potom se můžeme rozhodnout, zda ho požádáme o svolení, nebo podnikneme něco jiného. Nikdo by nás neměl předběhnout.“

„Ale neslíbil jste již Christiansdorf a sousední vesnice biskupovi Gerungovi pro mariánský klášter, který bude postaven pro vaši hrobku?“ namítla Hedvika. „Pak by zisk dostali mniši, a nikoli vy.“

Oto vyskočil. „Na to jsem málem zapomněl! O důvod víc rychle a nenápadně zjistit, co je na té věci pravdy.“ Vděčně pohlédl na Hedviku a políbil jí ruku. „Vždycky se ukáže, jak je výhodné připravovat plány ve vaší přítomnosti.“

Hedvika mu to oplatila výmluvným pohledem a Otto se obrátil k Christianovi. „Vám na té vaší svatbě moc nezáleží, že?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Vůbec ne, pane,“ přiznal Christian upřímně, přestože ho náhlá změna tématu překvapila.

„Tak to je dobře,“ usmál se přejícně Oto. „Nebudu vás tedy do ničeho nutit a Edelgardu dáme někomu, kdo by raději nevolil pobyt v kobce.“

Markrabě se zasmál. „A teď mám pro vás rozkaz. Doprovodíte mě na dvorský sněm k císaři do Würzburgu. Podle toho, jak se tam budou věci vyvíjet, byste mohl rovnou odtamtud jet do Harzu naverbovat horníky.“

Christian se potěšeně uklonil. Ale když ho chtěl Oto ve skvělé náladě propustit, Hedvika ho ještě na okamžik zadržela.

„Víte, kde se skrývá Marta? Nemůžu ji nikde najít.“

„S dovolením, paní, když jsem byl zatčen, bál jsem se, že na ni opět někdo zaútočí, a dal ji dopravit do bezpečí,“ přiznal Christian. „Doufám, že mi prominete mou svévolnost. Přejete-li si, okamžitě pro ni zajedu.“

„Udělejte to, Christiane, a děkuji vám za vaši zahanbující předvídavost,“ dodala a ostře pohlédla na Otu. „Synovi se zase daří dobře, ale nerada bych ho tady teď nechala samotného, raději ho chci mít u sebe a v dobré péči. Můžeme vzít Dietricha a Martu s sebou do Würzburgu?“

„Jak si přejete, paní,“ uklonil se Christian, poté co Oto s manželčiným návrhem souhlasil.

Jakmile Christian vešel do Josefiny chýše, Marta nahlas vykřikla a zakryla si rukama obličej. Rozplakala se, ale tentokrát úlevou.

Josefa k němu přikročila a objala ho, přestože mu sahala sotva po ramena a musela se postavit na špičky. „Měly jsme o tebe velkou starost, chlapče.“

Christian stručně vypověděl, co se přihodilo. Ale o původně chystané svatbě se nezmínil. Zapomněl na ni a hřál ho u srdce pohled na Martu, jež ho nespustila z očí a zářila radostí.

„Marto, buď tak hodná, dojdi do vývařovny a přines nám něco dobrého. To se musí oslavit,“ usmívala se Josefa. Chvilku se probírala svými hrnečky naplněnými mastmi, pak vybrala jeden větší. „Dej to hostinské, tím zaplatíš.“

„Na to jídlo zvu já vás.“ Christian vtiskl Martě do ruky minci a postavil Josefin hrneček zpátky na polici.

Když Marta odešla, Josefa si sedla vedle Christiana a položila mu upracovanou ruku na paži. „Jsem ráda, že jsi zase tady,“ začala. „A žes to děvče poslal ke mně.“ Pronikavě na něj upřela oči. „S někým, jako je ona, jsem se ještě nesetkala. Nejenže zná všechno, co bych jí mohla o bylinách a mastech naučit, ale má doopravdy léčivou moc v rukou. To je mimořádné nadání. Teď se učí s ním zacházet. Užasneš, až ji přitom uvidíš. Ale touhle schopností na sebe bude přitahovat ještě víc pozornosti, i když si bude dávat pozor. Musíš ji ochraňovat.“

„Budu.“

„Prožila hodně ošklivého. A máte před sebou ještě těžké doby. Ale věř mi, všechno dobře dopadne.“

Josefa si všimla, jak se Christian zamračil. Ale nedala to na sobě znát a vzala ho za ruku. „Vyčítáš jí, že se provdala za toho starého muže. Ale neudělala to ze svobodné vůle. Možná jí to zatím zachrání život. Jako počestná manželka není tak nápadná. Ty tam nejsi pořád, abys na ni mohl dávat pozor.“ Josefa chvilku mlčela, pak dodala: „Div si kvůli tobě oči nevyplakala. Neuzavírej jí své srdce.“

Trvalo chvilku, než Christian odpověděl. „Neuzavřu. A nikdy jsem neuzavřel.“

Cestou k císaři

Teď má jet dokonce k císaři! Ze všech zvratů, k nimž od loňského jara v Martině životě došlo, jí tahle událost připadala nejneuvěřitelnější. Když ještě žila v rodné vesnici ve Finině chýši, domnívala se, že tam zůstane až do konce svých dnů a bude se starat o zdraví a těhotenství lidí v okruhu jednoho dne pěší cesty.

Avšak byla odtamtud vyštvána Wulfhartovou krvežíznivou pohrůžkou a nečekaně se vydala na několikatýdenní tažení, musela bojovat s lapky, zachránila život markraběnce, vdala se, a teď cestuje na měkkých sedadlech kočáru spolu s nejmladším synem markraběte do ohromného, cizího světa na dvorský sněm k císaři.

Už týden byla součástí dlouhého průvodu chráněného jezdci v těžké zbroji. S Otou a Hedvikou cestoval do Würzburgu obrovský doprovod: rytíři, ozbrojená stráž, sluhové, děvečky, dokonce i hubený kuchařský mistr, jenž měl obtížný úkol postarat se na stavovské úrovni o tolik lidí, pokud ovšem nepřenocovali na hradě některého z Otových družiníků. Míšeňský biskup Gerung se připojil k průvodu se svým poselstvem. A dnes ráno se k nim přidal ještě tucet ozbrojenců ze vzdáleného strážního hradu.

Marta trávila většinu času u Dietricha, jemuž markraběnka nechtěla dovolit, aby cestoval na svém mírném, malém koníku, dokud nenabere ještě víc sil.

Chlapec měl bezmeznou důvěru v Martino léčitelské umění a ona si ho zamilovala pro jeho zvídavost a upřímnost. Vycítila však také, že Dietricha trápí pomyšlení, že na dvorský sněm přijede s dědečkovou družinou i jeho bratr Albrecht a zase mu bude ztrpčovat život. Až do poslední chvíle odpočinku bavila Marta chlapce různými příběhy. Ale potom nastoupil do kočáru podmračený duchovní, naznačil jí, aby zmizela, a začal s Dietrichem probírat další lekci latiny.

Marta slezla z vozu a připojila se k Zuzaně, s níž půjde dál pěšky.

Zuzana se po návratu z dvorského sněmu měla provdat za kováře, který měl na starosti koňské podkovy. „Vezme si mě, i když už to pak bude vidět,“ ujišťovala Martu a složila si ruce na břiše. „O to se postarala markraběnka. Bůh jí žehnej.“

Zuzana vyprávěla Martě o svém neštěstí. Navzdory opatrnosti se jí jednou nepodařilo uniknout jednomu rytíři a záhy zjistila, že je těhotná. Hedvika se velmi zlobila kvůli tomu, co se její komorné přihodilo, a okamžitě zosnovala svatbu s kovářským pomocníkem, jemuž slíbila štědré věno pro nevěstu. Sňatek Zuzanu uchrání před nutností odstěhovat se do jednoho z laciných nevěstinců před hradní bránou, kam chodí většinou strážní.

„Co myslíš, bude ke mně milý, přestože dítě není jeho?“ ptala se nejednou stísněně. „Můžeš mi dát nějaký čarovný prostředek, aby mě měl rád?“

Marta si povzdechla. „Vždyť víš, že nic takového nemám a ani nedovedu připravit. Vyznám se jenom v léčivých bylinách, ne v čarodějnictví.“

„To můžeš vykládat ostatním! Já jsem tvoje kamarádka. Nebuď tak namyšlená a pomoz mi.“

„Na dvorském sněmu jistě budou kočovní obchodníci, kteří budou prodávat amulety nebo nápoje lásky. Možná tam něco objevíš.“

Zuzana dotčeně mlčela.

Od chvíle, kdy se rozneslo, že je výborná léčitelka a Hedvika jí dokonce dává přednost před medikusem, přicházelo za ní mnoho členů výpravy. Někteří chodili za bílého dne a prosili ji o lék proti bolesti zubů, dně či kašli. Především ženy ji vyhledávaly pod ochranou noční tmy a prosily o nápoje lásky nebo prostředky, které by jim držely nežádoucí muže od těla. Tyhle velmi zdvořile posílala pryč.

Odmítat takové prosby nebylo o nic méně nebezpečné než takové prostředky prodávat, kdyby je vůbec měla. Když zákazníky vskrytu pozorovala, byla to dobrá příležitost použít část vědomostí, které jí předala Josefa.

Marta v Míšni využila každý volný okamžik, aby se od moudré stařeny učila. Přestože čas, který u ní strávila, byl krátký, byly to zřejmě dosud nejdůležitější dny v jejím životě.

U Josefy se naučila pochopit léčivou moc ve svých rukou. Teď si dokázala vyložit nedobrý pocit, který ji zaplavoval, když položila ruce na nemocné místo, a zároveň vědomě využít teplou sílu, která skrze ni proudila.

Z poučení, jehož se jí od moudré stařeny dostalo, náhle získala i vysvětlení mnoha nepochopitelných věcí, jež prožila, odpověď na mnohé otázky.

„Nedívej se jenom očima, ale také srdcem,“ radila jí stařena. „Dopřej volnost svým smyslům, aniž si toho někdo všimne, a pocítíš, co k tobě kdo cítí, kdo lže a kdo ti chce uškodit.“

Nyní konečně porozuměla událostem uplynulých let, které jí dosud byly záhadou. Dovedla lépe než většina ostatních lidí vnímat skryté pocity a od té doby využívala každou příležitost, aby tak zbystřila své smysly. Zuzaniny nevyčerpatelné znalosti dvorních klevet z posledních let jí často a nečekaně potvrdily tajná tušení.

„Ta má poměr se svým komorníkem,“ šeptala Zuzana o jedné dámě, která Martu žádala o lektvar, který by manžela připravil o síly. Žena v Martě vzbuzovala pocit, že úzkostlivě střeží nějaké tajemství.

„Povídá se o něm, že provozuje černou magii,“ vykládala tiše o muži, v jehož blízkosti Martě přecházel mráz po zádech.

Především jí však nově získaná schopnost pomáhala vyhýbat se Randolfovi.

Obávaný, statný rytíř se většinou držel v Otově bezprostřední blízkosti. Když ho poprvé viděla, nebylo to neočekávané, přesto ji pohled na něj zasáhl až do morku kostí. Svět kolem jako kdyby náhle ustrnul. Randolf na ni upřel pichlavý pohled, pak se s ledovým úsměvem odvrátil. Jen s velkou námahou se ovládla, aby na sobě před ostatními nedala nic znát.

Brzy se dozvěděla, že se před ním a jeho kamarády třesou všechny služebné.

Kdykoli se jí zmocňoval matný pocit, že Randolf a jeho kumpáni by mohli být nablízku, rozhlédla se, aby se stačila včas ukrýt. Hrozivá blízkost jejích trýznitelů v ní vždy vyvolávala vzpomínky na ten strašlivý den před rokem. A skoro víc než krutého rytíře nenáviděla ty, kteří přihlíželi, jak se na ni vrhl, smáli se její hrůze, a pak ho napodobili. Byli tu všichni: tlustý Giselbert, Elmar se zrzavými, vždy pečlivě upravenými kudrnami, a Ekkehart, jenž si ji občas změřil pohledem, při němž jí tuhla krev v žilách. Uvědomovala si, že se před nimi nebude moci schovávat věčně. Ale chtěla co nejvíc oddálit děsivý okamžik, kdy jim bude opět vydaná napospas. Ještě pořád v ní žila naděje, že bude moci uchovat v tajnosti, jak ji Randolf zneuctil a jak jí vyhrožoval. Hlavně Christian se o tom nesmí nikdy dozvědět, kvůli sobě, kvůli ní i vesnici.

A ještě jedna starost Martu při cestě tížila. Josefa ji nabádala, aby vnuknutí, jež jí občas prolétnou hlavou jako seslaná z čistého nebe, brala vážně, přestože se tomu vnitřně vzpírá. Není na něco takového příliš bezvýznamná? Ale často vzpomínala na tušení, jež se jí zmocnilo, když uprchla před Wulfhartem a které jí znělo v uších v táboře kolonistů krátce předtím, než omdlela: Tři zemřou a jeden nás všechny odporně zradí.

Tři z kolonistů společně tíhnoucích do nového domova cestu nepřežili a jsou pohřbeni v cizí zemi. Opravdu by někdo z vesnického společenství ostatní zradil? Při jaké příležitosti? Jaké zlo by z toho povstalo? A především: Kdo?

Zuzana ji vytrhla ze zamyšlení. „Když mě ten rytíř chytil a zkrátka hodil na slámu a znásilnil, ještě se mé bolesti smál. Kéž by byl můj budoucí manžel jemnější.“

„Už jsi s ním spala?“

„Samozřejmě! Koneckonců by měl mít aspoň možnost doufat, že to dítě je jeho, přestože se narodí sedmiměsíční.“ Povzdychla si. „Síly má plno, ale u kovadliny je šikovnější než v posteli. A co tvůj manžel?“

Marta v chůzi s nelibostí odkopla z cesty kamínek. Nechtěla mluvit o Wiprechtovi. Byla ráda, že ho teď dlouhou dobu neuvidí. Věděla, že jsou ženy, jež v manželské posteli pociťují rozkoš, ale za nic na světě si neuměla představit, že by to tak mohlo být i u ní. Příliš hluboko v ní vězelo zděšení ze dne, kdy ji Randolf a jeho kumpáni znásilnili. A Wiprecht neudělal nic pro to, aby její odpor zmírnil.

„Je o hodně starší,“ zašeptala.

„No tak to jsi udělala štěstí.“ Zuzana se na ni zářivě usmála. „Jestli neumřeš při porodu, tak možná budeš brzy vdova a zdědíš dvůr. Pak si budeš moct najít mladého, hezkého muže. A ten k tobě bude muset být hodný, aby tě jako vdovu získal.“

Nejhezčí okamžiky na dlouhé cestě pro Martu nastaly vždycky, když k jejímu vozu přijel Christian nebo Lukas. Christian náležel k ozbrojenému doprovodu průvodu a měl za úkol se při přestávkách na odpočinek a po večerech starat o Dietricha. Jakmile se Otovu synovi dařilo lépe, vzal jeho a ještě Otova synovce Konrada na hodinu jezdectví nebo cvičení v boji s mečem. Pokaždé přitom měl pro Martu vlídný pohled a dobré slovo.

Lukas, jenž se spolu s ostatními panoši měl starat o zásobovací oddíl, za ní jezdil tak často, jak jen mohl, a bavil ji různými žerty a příběhy.

„Je do tebe zamilovaný,“ zašeptala jí Zuzana při jedné takové příležitosti. „Byl k tobě vždycky takový, nebo až od té doby, co ho Rosalinda už nepouští k sobě do postele?“

Marta se na ni nechápavě a trochu nazlobeně podívala.

„Rosalinda, ta děvečka z kuchyně,“ vysvětlovala netrpělivě Zuzana. „Byla jeho milenkou, ale nedávno se provdala za stájového pacholka, který ji nespustí z očí.“

„Byl ke mně vždycky vlídný, a nic víc,“ odsekla rázně Marta.

„Nedělej se tak nevinná. Tak tedy už déle. Opravdu se nikdy nepokusil tě políbit? Skoro všechna děvčata tady jsou do něj blázen. Je hezký, a navíc příjemný a veselý.“

„Ne, nepokusil.“ Teď byla Marta ve velkých rozpacích. Proč by se o ni měl zajímat mladý pán jako Lukas?

„Tak to našeho pana Lehkomyslného pořádně sebralo,“ předpokládala Zuzana a přátelsky ji šťouchla do boku. „Přemýšlej o tom, jestli si nechceš na cestě trochu užít. Určitě k tobě bude milejší než tvůj stařec manžel. Ale jestli pořád sníš o rytíři Christianovi, tak toho si vyžeň z hlavy.“

Marta na ni zděšeně pohlédla.

„Nemusíš nic povídat,“ usmála se Zuzana. „Přece vidím, jak se za ním pokaždé díváš. Samozřejmě, kdyby to od tebe požadoval, musíš poslechnout. Ale nevěřím, že by Christian nějakou ženu lákal do své postele. Tak se nerozčiluj. Je to tvůj lenní pán! Když tě bude mít dost, tak tě odvrhne a bude ti ztrpčovat život. Takoví jsou všichni. A spíš bude v pekle mrznout, než aby se rytíř oženil se ženou nízkého rodu.“

Marta ještě přemýšlela o Zuzaniných slovech, když se pomalu vracela z míst na kraji nočního tábora, která byla zřízena zvlášť pro muže a ženy k vykonávání potřeby.

Náhle pocítila nebezpečí. Prudce se obrátila, ale už bylo pozdě. Kámen ji tvrdě zasáhl do spánku. V bezvědomí padla na zem.

Když se probrala, obklopovala ji tma a svět se houpal. Jen zvolna se jí smysly vracely a pochopila, proč nic nevidí. Měla zavázané oči, v ústech roubík a ruce svázané za zády. Hlava jí visela dolů a tepala v ní nahromaděná krev, něco drsného ji škrábalo na obličeji. Teď pochopila, že leží přehozená přes koňský hřbet a někdo jí navlékl pytel přes hlavu.

Zaplavila ji hrůza. Ne! Ne to celé ještě jednou! Zoufale se vzepřela.

„Lež klidně, ty čarodějnice!“ zaslechla hlas za sebou. Těžká ruka ji přitiskla tak tvrdě, že sotva popadala dech.

Ten hlas jí byl povědomý. Ale nepatřil Randolfovi ani žádnému z jeho kumpánů, jak se ještě před chvilkou obávala. Jejich hlasy si bude pamatovat do smrti. Stále ještě napůl v mrákotách pátrala ve vzpomínkách.

K řešení otázky jí pomohl cizincův pach. Cítila pot, pivo a cibuli: Oswald! Muž se zjizvenou tváří! Ale jak je to možné?

Jako na potvrzení se ze strany ozval Ludolfův chraptivý hlas. „Když bude dělat potíže, tak ji zapíchni!“

„Kdepak, tak lehký to mít nemůže. Chci se pomstít,“ nenávistně odporoval Oswald. „Bude pěkně pykat za to, že nás vyhnali jako prašivý psy. Chci vidět, jak se přede mnou plazí a škemrá o život.“

Marta se ani nepohnula. Postupně si v paměti vybavovala každou podrobnost toho rána, kdy stará Serafina umírala a tihle dva Martu unášeli na Wulfhartův hrad. Oswald jí ohmatával prsa, na to si ještě s odporem vzpomněla. Ale Ludolf se bál, že by je Fina mohla proklít. Možná by teď mohla jeho strachu využít.

Přinutila se dýchat klidně, aby potlačila nevolnost, kterou vyvolával roubík a krev v hlavě. Budou-li ji chtít zabít, nemůže jim v tom zabránit. Ale tentokrát se před nimi nebude třást a s pláčem se plazit po zemi jako před Randolfem.

Oswald zastavil koně, seskočil a svázanou Martu si přehodil přes rameno. Kousek ji nesl, potom slyšela vrznout dveře a krátce poté dopadla na zem.

„Vyndej jí roubík, chci slyšet, jak řve, až si ji vezmu do práce!“ přikázal Oswald kumpánovi.

Vytáhl Martu z lehu na kolena. Někdo jí stáhl z hlavy hrubý pytel a vyjmul z pusy dusivý hadr. Oči měla stále zavázané.

Zhluboka se nadechla. „Oswalde a Ludolfe,“ promluvila tak klidně, jak dokázala, „jestli se mě dotknete, prokleju vás!“

„Slyšíš… je to přece jen čarodějnice,“ poznamenal rozechvěle Ludolf. „A poznala nás, aniž nás viděla. Co budeme dělat?“

„Nevadí,“ odpověděl Oswald. Teď jí promluvil těsně u ucha. „Protože víš, s kým máš co do činění, chci taky vidět strach v tvých očích.“

V příštím okamžiku strhl Martě z očí pásku a zároveň i šátek, který jí pokrýval vlasy.

V šeru rozeznala, že jsou v polorozpadlé chýši, možná dříve příbytku lesníka či uhlíře.

Oswald se k ní blížil se sekerou v ruce.

„Wulfhart rozhodl o tvém trestu. Nemysli si, že mu ještě dokážeš utéct.“

Nastavil jí sekeru před tvář, pak se rozmáchl a plnou silou ji zasekl do trámu.

Marta se zachvěla a jen stěží potlačila výkřik.

„Ale ještě předtím si vyrovnáme účet my spolu,“ zasykl zjizvený muž nenávistně. Chytil ji za paži a vytáhl na nohy, pak jí přivázal ruce ke stropnímu trámu tak, že musela stát na špičkách, aby se ještě dotýkala podlahy. Z opasku vytáhl důtky s těžkými řemeny.

Na strašlivý okamžik se Martě v duchu vynořil pohled na rolníka připoutaného k pranýři, jehož záda Oswald proměnil v krvavou kaši. Ale pokusila se děsivý výjev zaplašit a pevně pohlédla do očí Ludolfovi.

„Ať jste prokleti! Postiženi morem a leprou! Údy vám budou zaživa hnít, jestli na mě vztáhnete ruku!“

„Přestaň!“ zachraptěl Ludolf. „Zavaž jí zase oči a ucpi hubu.“

Oswald ji udeřil do tváře tak silně, až hlavou narazila na trám a bolestí se jí udělalo špatně. Schválně velmi pomalu ji obcházel. Skoro něžně jí položil kaštanově hnědý cop přes rameno dopředu.

Pak jí jedním trhnutím rozerval šaty a odhalil záda.

Navzdory strachu Marta jasně vycítila, jak Oswalda zaplavuje chorobné opojení, jehož se obyvatelé Wulfhartových vesnic báli víc než čehokoli jiného. Ani nebudou potřebovat sekeru. Zemře pod ranami Oswaldových důtek.

Zjizvenec přikročil o krok blíž a rozmáchl se k ráně.

Marta stiskla zuby, mlčky se modlila, aby měla dost síly, a připravovala se na první úder.

Ale než dopadl, znovu zavrzaly dveře, tentokrát je někdo prudce rozrazil.

Oswald se zarazil uprostřed pohybu, otočil se a spatřil, jak do chýše vpadli dva rytíři s tasenými meči.

A to už Christian překvapenému pochopovi přiložil na hrdlo hrot meče a vytáhl mu z opasku nůž. Stejně rychle zneškodnil Raimund Ludolfa, jenž na Martu zíral s větším zděšením než na ozbrojence.

Christian krátce pískl. Vešel Lukas a na okamžik se zarazil při pohledu na napůl odhalenou Martu. Pak na Raimundovo znamení přiskočil k Oswaldovi a spoutal mu ruce za zády.

Christian už stál u Marty, přeřízl jí pouta a zachytil ji do náruče, když padala k zemi.

„Udělali ti něco?“ vypravil ze sebe.

Mlčky zavrtěla hlavou. Ale pak se přestala ovládat a roztřásla se po celém těle. „Vyveďte odtud ty dva!“ vykřikl Christian na Raimunda a Lukase.

Objal rozechvělou Martu kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Je to za tebou. Už ti nemůžou ublížit,“ utěšoval ji. Znovu klesla na kolena.

Christian si klekl k ní a opatrně vzal její tvář do dlaní. „Neboj se,“ zašeptal a setřel jí slzy.

Objímal ji a náhle mu bylo nad slunce jasné to, co si nikdy nechtěl připustit: Miluje tuhle mladou ženu a touží po ní. Vedle ní vybledla dokonce i vzpomínka na Luitgardu.

Nedokáže již zapírat své city. Rty se opatrně dotkl jejích, pocítil, jak krátce strnula a pak polibek něžně, opatrně opětovala.

Po všechna léta svého rytířského vzdělávání si Christian osvojoval schopnost ovládat se jako jeden z ideálů svého stavu. Ale teď bylo všechno zapomenuto. Líbal ji vášnivě, hladil jí hedvábné vlasy, které po dlouhé době opět viděl nezakryté, prsty jí přejel po krku na odhalená ramena.

Ucukla.

Okamžitě ji pustil. Jak jen mohl tak zneužít její bezbrannosti! Bude si myslet, že si chtěl vymoct vděčný dík, kterým je mu povinna?

„Odpusť mi,“ šeptal ochraptěle. „Starost o tebe mě připravila o rozum.“

Zahalil ji do svého pláště a vynesl ven.

Marta klopila oči a skoro se neodvažovala dýchat. Christian ji opatrně postavil na zem, aby se mohla opřít o strom. Zavřela oči a dělala si trpké výčitky. Před okamžikem se ještě dívala do tváře smrti, a pak si počíná jako háravá fena!

Co ji to napadlo, že jeho polibek opětovala? Nic. V té chvíli prostě neměla v hlavě místo na jinou myšlenku. Něžné doteky ji naplnily citem, jaký dosud nepoznala. Ta chvilka mohla trvat věčně. Ale potom ji probral k životu úlek z mužských rukou na nahém těle.

Je to její pán. Nesměla by se mu bránit, kdyby si ji chtěl vzít hned uvnitř v chýši. A dokonce si to v koutku duše přála. To je jí teď nepochopitelné. Všechno, co dosud prožila při tom, co muži obvykle od žen chtějí, ji naplňovalo odporem a strachem.

Avšak jakmile cukla, okamžitě ji pustil. Byla přesvědčená, že jeho pojetí cti mu zakazuje zmocnit se ženy, která není jeho, nebo ho nechce. Ale co si teď o ní pomyslí? A jak mu má napříště přijít na oči?

Lukas před sebou hrubě strkal Oswalda a nemohl z hlavy zapudit obraz, který ho prve očekával v chýši: Marta s odhalenými zády bezmocně přivázaná k trámu a za ní ten darebák s důtkami napřaženými k ráně.

Ty hajzle, tys jí chtěl udělat bolest, rozšvihat její bílou pleť, které se já ani neodvážím dotknout, myslel si a vztek v něm stoupal. Nedokázal by přesně říct, zda ho ta myšlenka natolik rozptýlila, a tak poskytl Oswaldovi příležitost k útěku nebo hluboko v nitru už další průběh plánoval.

Oswald prudce vyrazil, ale nedostal se daleko. Lukas bleskurychle sáhl po noži, který mu visel u opasku, a plnou silou hodil. Ostrá čepel se zabodla Oswaldovi do zátylku. Padl na zem, krátce chroptěl a zmlkl.

Na okamžik byl Lukas se sebou velmi spokojený. Vytáhl nůž, zarazil ho do země, aby ho očistil, a zasunul na místo.

Christian se na panoše pronikavě zadíval.

On to ví, pomyslel si Lukas stísněně. Ví, že jsem ho chtěl zabít. A taky ví proč. Protože jsem musel pomstít Martu. Protože ji miluju.

Christian však mlčel.

Nakonec prolomil mlčení Raimund. Ukázal na Ludolfa. „Co uděláme s ním?“

Christian pohlédl na muže choulícího se strachy. „Udělej mi tu radost a uteč!“ vyzval ho ledově.

„Ne, pane. Vzdávám se. Nebudu vám dělat žádné potíže,“ bědoval.

„To je opravdu škoda. Nemůžu tě tedy zabít sám, ale musí tě odsoudit jiní,“ pokračoval rytíř bez známky soucitu v hlase.

„Dobře ho svaž, předáme ho zbrojmistrovi,“ pokynul Raimundovi.

Než se vydali na cestu, Christian přistoupil k Ludolfovi a ostře se na něj zadíval. Ludolf se schoulil.

„Myslíš si, že to děvče je čarodějnice,“ podotkl Christian. „Ale dokázat to nemůžeš. Tak si dobře rozmysli, jestli to obvinění někde nahlas oznámíš! Protože pokud čarodějnice není, bude tě čekat trest, který byl určený pro ni. A jestli čarodějnice je, její kletba tě bude pronásledovat až za hrob!“

Hrůzou kňučící Ludolf odpřisáhl, že o Martě neutrousí ani jedno špatné slůvko a jednou provždy ji nechá na pokoji.

Potom se Christian konečně obrátil ke svému panošovi. „Zabil jsi. Jakmile se vrátíme, půjdeš ke zpovědi. Já tě doprovodím.“

„Ano, pane.“

„A teď se postarej o to děvče.“

„Jak si přejete.“

A z celého srdce rád, dodal v duchu. Podivil se, že mu rytíř ten úkol svěřil, protože se dosud o všechno, co se týkalo Marty, staral sám. Rychle přikročil ke stromu, o nějž se stále opírala, bledá jako pergamen, s podivným výrazem ve tváři.

„Můžeš vstát?“ zeptal se starostlivě Lukas. „Mám tě nést?“

„Ne, už je to dobré, mladý pane,“ odpověděla. Jen jí pomohl vstát a úzkostlivě dbal, aby jí Christianův plášť nesklouzl z ramen, přestože při vzpomínce na její nahou plet mu vysychalo v ústech.

Lukas vytáhl z kapsy barevný šátek. „Vezmi si ho, jestli si chceš přikrýt vlasy.“

„Děkuju!“ Rychle po šátku sáhla a uvázala si ho. S politováním mladík sledoval, jak silný cop opět zmizel pod látkou.

„Odhalili jsme ty dva už v poledne, když se k nám přidal oddíl ze strážního hradu Mochau, a nespustili jsme je z očí. Ale netušili jsme, že si tě vyčíhají zrovna na tom místě. Málem jsme přišli pozdě… mrzí mě to.“

Zachvěla se a podívala se na něj tak, že by jí pro ten pohled snesl všechny hvězdy z nebe. „Bez vás bych teď byla mrtvá.“

Zuzana jen pohlédla na Martin nový pestrý šátek a ušklíbla se. „Ty falešnice! Nemyslela jsem si, že tak rychle poslechneš mou radu a začneš si s Lukasem.“

Potom poznala Christianův plášť na Martiných ramenou a vykulila oči.

„Pleteš se,“ odsekla Marta ostře. „Byla jsem přepadena, ale Christian a Raimund mě zachránili. Nic se mi nestalo. Jenom si musím tohle sešít.“

Svlékla plášť a rukou stáhla okraje roztržených šatů.

Zuzana se vyděsila, ale rychle se ovládla. „Počkej, udělám to. Přece si nemůžeš tady přede všemi svléknout šaty.“

Zpozorovala, že s přítelkyní není něco v pořádku, ale otázky odsunula na později.

Když byly šaty slátané, Marta si našla místo na spaní, schoulila se a zírala do prázdna.

Červen 1168, dvorský sněm ve Würzburgu

Duchovní hodnostáři a příslušníci vysoké šlechty oblečení ve slavnostním oděvu se tlačili v přijímacím sále císařského sídla ve Würzburgu. Hráči na loutnu vyluzovali podmanivé melodie, vonělo to tu včelím voskem mnoha hořících svící a drahými esencemi z Orientu. Úzkými okny pronikaly dovnitř sluneční paprsky a v nich se třpytily cenné šperky a zlaté výšivky.

Hedvika však upírala oči pouze na císaře, nejmocnějšího muže křesťanstva. Naposledy ho viděla, když ještě jako dítě žila na otcově dvoře, a vzpomínka na krátké setkání byla už velmi zamlžená.

Po sňatku Oto vyhledal císaře pouze jednou, před šesti lety. Tehdy markrabě vzal na svá bedra dalekou cestu do Itálie, aby od Friedricha získal dovolení věnovat osm set lánů země, která byla jeho lénem, klášteru, jenž měl vzniknout v Temném lese. Tenkrát ho kvůli blížícímu se porodu Dietricha nedoprovázela na loď a byla vskrytu ráda. Protože Oto nebyl k císaři úplně upřímný, a to jí vadilo. Vykládal Freidrichovi o nadačním daru pro benediktinský klášter, přitom však od samého začátku plánoval usadit na území cisterciáky proslavené svým uměním mýtit lesy. Císař ovšem neměl cisterciáky příliš v lásce, protože uznávali jiného papeže než toho, jehož pomáhal nastolit Rainald z Dasselu.

Friedrich za celá léta neztratil nic ze svého oslňujícího osobního kouzla. Štaufovi bylo kolem pětačtyřiceti let, vlasy se mu stále leskly rudozlatým odstínem, pro který mu Italové přezdívali Barbarossa, tvář měl pravidelnou, držení těla hrdé, pohled bdělý.

Dokonce Oto, jenž z bezpečné vzdálenosti v Míšni často vyslovil nějakou štiplavou poznámku o Rudovousovi, se zřejmě nedokázal vymanit jeho přitažlivosti. Hleděl totiž na císaře natolik upřeně, že důvodem jistě nebyla obava ze závěrů dvorského sněmu. Hedvičin manžel se nebál téměř ničeho. Při všem, co podnikal, včetně účasti na povstání saských knížat, byl přesvědčený, že činorodostí dokáže vše zvrátit k dobru.

Nyní na ně přišla řada, aby císaře pozdravili. Hedvika a Oto vystoupili z davu přepychově oděných knížat a poklekli před trůnem.

„Oto, drahý kníže z Míšně. Dlouho jsme vás u našeho dvora neviděli, avšak nezapomínáme na věrné služby, jež jste nám prokázal. Rovněž oceňujeme kolonizaci a mýcení lesů, které podporujete. To vám zřejmě bránilo přijíždět na naše dvorské sněmy. Nu a ještě i jiné… záležitosti.“

Císař se tvářil vlídně, jediným hnutím nedal najevo, jak velmi ho rozzlobila revolta proti Jindřichu Lvovi.

„Vstaňte! Vy také, krásná dámo! Slyšeli jsme, že jste ke dvoru přivezli i svého nejmladšího syna. Představte nám ho!“

Hedvika se na Friedricha zářivě usmála, poklonila se a naznačila Martě, jež s Dietrichem čekala na straně audienčního sálu, aby chlapce poslala dopředu.

Dietrich splnil svůj úkol skvěle. Před očima mnoha urozených hostů vzpřímeně prošel velkou halou a dokonale se uklonil.

„Jak se jmenuješ, mladý muži?“ zeptal se blahosklonně císař.

„Dietrich, Vaše Veličenstvo.“ Chlapec mluvil nahlas a zřetelně, bez váhání a zajíkání.

„Po tvém strýci, statečném markraběti z Východní marky? Byl to věrný rytíř a prokázal nám cenné služby. Vezmi si z něj příklad, pak můžeš za rok či dva přijet na náš dvůr jako páže, pokud s tebou rodiče nemají jiné plány.“

Překvapený Oto císaři děkoval a Marta hrdě hleděla na svého svěřence. Svůj výstup zvládl výborně.

Pořád ještě nemohla pochopit, že stojí v císařském audienčním sále mezi urozenými pány a dámami. Ale Hedvika si výslovně přála, aby Dietricha provázela Marta pro případ, že by ho chtěl císař vidět. Když Marta prohlásila, že mladý pán už je úplně zdravý, markraběnka jí skočila do řeči. Nepotřebuji tě tam jako léčitelku. Prstem jí zvedla bradu a pohlédla do očí. Od našeho prvního setkání vím, že vidíš a cítíš věci, jež jsou nám ostatním skryté. Třebaže to tajíš, což je moudré. Chci, abys dneska vnímala všechno, co se kolem děje, a potom mi vylíčíš své dojmy.

Jen proto jí Hedvika poskytla krásné šaty a k nim vhodný čepec, takže Marta se cítila jako jiný člověk. Stáhla si čepec hluboko do tváře, aby se co nejvíc skryla před ostatními, a nemohla se dočkat, až ty cizí věci svlékne a vklouzne do svého nenápadného oblečení.

Velikost města Würzburg a jeho nádherné kostely a domy jí braly dech. Přepych císařského sídla stojícího hned za obrovským dómem a dav skvostně oblečených lidí ji mátly. Zářivé barvy, hudba, nespočetná světla a nejrůznější vůně jí omamovaly smysly.

Těsně vedle ní stál Christian, jenž s ní od onoho večera, kdy ji zachránil před Oswaldem a Ludolfem, sotva promluvil pár slov, což Martu ještě víc zastrašovalo. I rytíř se hrdě usmíval na Dietricha, který se k nim vracel.

„Dobrá práce,“ pokývl hlavou a chlapec se rozzářil. Nedokáže každý šestiletý kluk tak směle stát před císařem. A jen několika málo šestiletým klukům se dostane cti být pozván jako páže k císařskému dvoru.

Dietrichovi zářily oči. „Císařovna je ještě krásnější než maminka,“ vykládal nadšeně. Ale potom si uvědomil, že se rytíř chová dvorně, a opravil se: „Císařovna je stejně krásná jako maminka. Ale má hezčí šaty.“

Marta se na něj usmála. Potom se soustředila na dění v sále, kde císaři skládali poklonu další mocní říše.

Hedvičin pohled se zaměřil na Beatrici Burgundskou sedící na trůně vedle císaře. V duchu počítala: před deseti lety se krásná, vzdělaná a několika jazyky mluvící Beatrice, již bylo třináct let, přesně v tomto sále provdala za Friedricha. O něco později si mladičká Hedvika brala rovněž o dvacet let staršího Otu z Wettinu.

Beatrice navzdory svému mládí změnila nejen celý dvůr, přivedla do císařství trubadúry a propůjčila dvorskému životu lesk. Proslýchalo se, že císař jí od prvního dne propadl a v mnoha ohledech dá na její radu. Také byla odvážná. Vyprávělo se, že Beatrice na začátku roku vytrvala v italském městě Susa, jež nechtělo Friedricha pustit z bran, aby tak umožnila císaři utéci v převleku za sluhu.

Hedvika cítila, že Beatrice opětuje její pohled a neznatelně, uznale se na ni usmála. Markraběnka úsměv stejně nenápadně opětovala. Ano, byly vskrytu jako sestry. Mladé ženy, které se nespokojily s tím, že budou manželům rodit syny a vystupovat jako jejich ozdoba, třebaže se to od nich očekávalo. Využívaly rozum a krásu k tomu, aby působily na mocné muže po svém boku a jejich politiku.

Byla to nebezpečná hra před podezíravými zraky duchovních a šlechticů trvajících na obyčeji, že žena má mlčet a beztak je příliš hloupá, aby pochopila širší souvislosti. Musely postupovat chytře, aby unikly otevřeným i tajným nepřátelským pletichám.

Hedvika přelétla pohledem ke dvojici stojící těsně vedle císaře a císařovny a přitahující k sobě skoro tolik očí jako císařský pár: byl to Jindřich Lev a jeho dětská manželka Matylda. Teprve letos na začátku roku se vévoda s velkou slávou oženil s dcerou anglického krále Jindřicha Plantageneta a jeho manželky Eleanory Akvitánské. Byl to geniální tah, přiznávala Hedvika. Nyní má Lev za tchána anglického krále, což ještě posiluje jeho nárok na nějakou korunu.

Hedvika si pozorně prohlížela anglickou královskou dceru, které bylo sotva víc než jedenáct let. Pokud Matylda zdědila po rodičích temperament, Lev bude mít brzy po boku místo dítěte vášnivou a hrdou ženu, jež naplní jeho rodový hrad Dankwarderode pěvci, básníky, architekty, ilustrátory a zlatníky a bude se podílet na jeho rozhodnutích. Na všech evropských dvorech se povídaly příběhy o tom, jak se anglický Jindřich a jeho žena Eleonora perou a usmiřují, ale jeden druhému nic nedarují.

Vypadalo to, jako kdyby celá nádhera audienčního sálu a blízkost císaře na Matyldu činily menší dojem než přítomnost manžela, ramenatého muže s černými vlasy stojícího vedle ní a podmračeně hledícího před sebe.

Jestli bude mít Angličanka na to, aby si manžela omotala kolem prstu, se pozná teprve potom, až bude završen manželský akt, pomyslela si Hedvika. Otázka zní, zda pro ni bude tajnou spojenkyni jako Beatrice, či úhlavní nepřítelkyní.

Přehlídka knížat skončila.

Sál se rázem naplnil jiskřivým napětím.

Každý čekal jen na to, jak císař rozhodne o saských šlechticích, kteří měli tu drzost, že poslechli jeho rozkaz až na třetí vyzvání.

Marta zatajila dech. Cestou sem se z různých klevet dozvěděla o sporech, o nichž se tady má jednat. Na Otově budoucnosti závisí i budoucnost její vesnice. Přiřkne císař Míšeňskou marku nemilosrdnému saskému vévodovi? Nebo válka zpustoší i její nový domov?

Pohlédla na Hedviku, avšak z její tváře nebylo možné nic vyčíst. Vedle ní stál markrabě a netvářil se ani trochu kajícně, spíš se vůbec nesnažil potlačit vzdorovitý výraz.

Císař chvilku mlčel a zavládlo ticho. Potom sálem zazněl jeho zvučný hlas.

„Mí věrní poddaní. Naplňuje nás velkou radostí, že jste se dvorského sněmu zúčastnili v tak hojném počtu. Zvláště nás těší, že dalekou cestu ke svému císaři konečně nalezli i knížecí vládcové a biskupové, kteří nás v loňském roce dostali do nesnází svým léta již trvajícím sporem s naším nejvěrnějším přítelem a bratrancem, vévodou saským a bavorským.“

Hedvika se jen stěží ovládala. Již to, že vévoda Jindřich ostentativně stál vedle císaře a nikoli mezi ostatními knížaty, svědčilo o jeho výjimečném, zjevně ničím neotřeseném postavení Friedrichova důvěrníka. Nyní to tedy bylo i jasně a jednoznačně řečeno. Císař byl známý svou neúprosnou tvrdostí při trestání nepřátel. Třebaže přijal Dietricha za své páže, neznamená to, že jeho otec je nadále v milosti.

Krev jí bušila ve spáncích a čekala na slova, jichž se už rok bála.

Císař dosud hovořil vlídně, lehce ironicky. Teď se v jeho hlase ozval ostrý tón.

„Nepřehlédneme, že jste pro takové počínání měli své důvody a opakovaně, několikrát jste předložili stížnosti na vévodu Jindřicha. Ale přestože jsme je odmítli, nespokojili jste se s naším rozhodnutím, nýbrž jste proti němu pozvedli zbraně, i když je to náš nejvěrnější družiník.“

Friedrich se chladně rozhlédl po sále.

„Nechť předstoupí knížata, jež se na povstání podílela.“

První vykročil Hedvičin otec Albrecht Medvěd, poklekl před císařem na jedno koleno a sklonil šedivou hlavu. Následovali jeho synové a lantkrabě Ludvík Železný z Duryňska. Z císařovy bezprostřední družiny vystoupil Otův bratr Dietrich, markrabě Východní marky a poklekl vedle nich. Téměř zároveň s ním vykročil pevným krokem Oto následován bratry Dedem z Groitzsche a Jindřichem z Wettinu. Z řad vycházelo stále víc knížat, až nakonec před císařem mlčky klečely tři tucty šlechticů, aby přijali jeho rozsudek.

Marta měla oči dokořán.

Ať se stalo cokoli, císař je nyní, podle jejího názoru, v obtížné situaci. Jestliže tolik knížat vede válku proti jeho nejmocnějšímu vazalovi, nemůže to jen tak přijmout, pokud chce Lva dál podporovat. Na druhou stranu odpor takového rozsahu by mohl otřást celou říší. Když se polovina jeho knížat pozvedla proti Lvovi, císař prostě nemůže jejich důvody přehlížet.

Jestlipak mu táhnou hlavou podobné myšlenky?

Friedrich přísně shlížel na klečící vazaly.

„Společně s řadou duchovních, kteří se za to musí zodpovídat Bohu,“, Štauf vrhl zamračený pohled směrem, kde stáli biskupové a arcibiskupové, „jste nejen zaútočili na území saského a bavorského vévody, ale také jste zabránili tomu, aby se se svým vojskem vydal za Námi do Itálie. Jeho oddíly jsme bolestně postrádali. Tak jste nás, císaře vyvoleného z boží milosti, uvedli v nebezpečí a nesete vinu za ztráty, jež jsme v Itálii utrpěli.“

V audienčním sále zavládlo ticho, že by bylo slyšet špendlík padnout na zem.

„Ale jak víte, především nám záleží na tom, aby v naší zemi panoval mír a zůstala zachována čest říše.“

Znovu se císař odmlčel, aby na závěr vyhlásil rozsudek: „Slyšte naši vůli! Upustíme od trestu za podmínky, že všichni zúčastnění uzavřou příměří. Poskytujeme vám týden, abyste mezi sebou dojednali podmínky. Poté nechť je tento nepříjemný spor jednou provždy sprovozen ze světa, pokud se nadále chcete těšit naší přízni.“

Císař vyzval klečící knížata, aby povstala. „Jste propuštěni. Přejeme si, abyste neprodleně začali s vyjednáváním.“

Elegantním pohybem naznačil i překvapenému vévodovi Jindřichovi, aby následoval ostatní a dal se doprovodit do komnaty vyhrazené pro rozhovory. Lev s několika vysoce postavenými družiníky kráčel za svými protivníky.

Co jen mám Hedvice povědět, přemýšlela ustaraně Marta. Vždyť markraběnce musí být dávno jasné, že nikdo ze zúčastněných není ochoten ustoupit.

Jemné nitky

Hedvika pocítila úlevu a zároveň obavy. Císař upustil od potrestání, avšak výraz jejího otce i manžela nevypovídal o ochotě k uzavření dohody se Lvem.

Protože se nesměla k mužům připojit, ale byla povinna čekat, až císař ukončí audienci a spolu s ostatními pak opustit hrad, neměla možnost na manžela zapůsobit a mírnit ho.

Zdánlivě pozorovala další dění kolem sebe, rozhovory o tématech, jež ji nezajímala, a myšlenky jí kroužily kolem toho, co se asi odehrává v jednací místnosti: Poletují tam vzájemná obviňování, výčitky a divoké pohrůžky.

Otec jí před lety vyprávěl, že Lev ještě jako mladý muž při jednání jednou dokonce sáhl ke zbrani a dal zatknout arcibiskupa a probošta brémského dómu.

Když císař a císařovna konečně vstali a opustili sál, Hedvika čekala, až se tlačenice poněkud uvolní, aby se poohlédla po Dietrichovi.

Nedošla však daleko. Vznešeně oblečené, asi desetileté páže se před ní zdvořile uklonilo. „Hedvika z Míšně? Císařovna vás žádá, abyste se k ní dostavila.“

Hedvika překvapeně následovala chlapce, jenž ji vedl hradem až k bohatě zdobeným, kovaným dveřím, zaklepal, doprovodil ji dovnitř, uklonil se a beze slova zmizel.

Beatrice kývla na jednu z mnoha komorných, jež jí a Hedvice nalila červené víno do umělecky tepaných, zlatých pohárů.

Naznačila Hedvice, aby usedla na židli blízko krbu.

„Můžete být hrdá na svého nejmladšího syna, markraběnko,“ usmála se lehce Beatrice. „Chce ho váš choť dát vychovat jako rytíře, nebo pro něj zamýšlí dráhu duchovního?“

Hedvika sklopila hlavu. „Císař dnes chlapci prokázal velkou milost, za kterou chci poděkovat i vám. Dietrich sní o tom stát se rytířem. Proto manžel nepovažuje za správné poslat ho do kláštera, když se k tomu necítí být povolán.“

Pečlivě rozmýšlela každé slovo.

„Dietrich by měl jednou vládnout oblastem Weissenfelsu… jestli náš prvorozený Albrecht zdědí Míšeňskou marku.“

Neslyšně se v pozadí vznášela slova: Jestli zdědí Míšeňskou marku.

Císařovna ani hnutím brvy nedala najevo, zda porozuměla tajné otázce. Ale i ona volila slova velmi pečlivě.

„Kdoví, co budoucnost přinese? Naštěstí máme my ženy umírňující vliv na výbušnou povahu pánů.“

Přimějte svého popudlivého manžela, aby souhlasil s příměřím, a nic se mu nestane.

Hedvika pochopila. Opatrně pokračovala: „Veličenstvo, je mi hluboce líto, že můj choť vyvolal císařovu nelibost. Ale jeho záměry byly čestné a vždy usiloval o blaho říše. Chová… jisté pochybnosti o poměrech, které by se mohly vyvinout po dobu, kdy je císař v Itálii.“

Jindřich si nahromadil tak velkou moc, že už nepotrvá dlouho a vpadne císaři do zad.

„Rozumím. A velmi si vážím vašich starostí.“

Ale v tomto ohledu mi Friedrich nechce věřit. Důvěřuje Lvově cti, víc než mně.

Tajná hra, jež se odvíjela před očima všech, připomínala Hedvice představení jistého kejklíře, jenž ve výši, která všem brala dech, balancoval na laně a mohl se kdykoli zřítit. Nic z toho, co zde bylo vysloveno, nemohlo u posluchačů vyvolat dojem, že se Beatrice nebo ona vměšují do císařovy politiky. Kdyby se Friedrich rozhodoval jen podle manželčiných návrhů, mohlo by se to vykládat jako slabost, a to se nesmí stát.

Beatrice naznačila konec rozhovoru, což Hedviku překvapilo. Byla přesvědčená, že císařovna si ji povolala, aby jí sdělila něco důležitého. Mínila tím jenom naléhání, aby Otu umírnila? Nebo snad něco přeslechla?

Hedvika vstala a poklonila se.

Ale ještě než se vzdálila, Beatrice téměř mimochodem podotkla: „Těšilo by nás, kdybychom vás a vašeho chotě častěji vídali na dvorských sněmech. Příští se bude konat možná v Goslaru, který nyní opět spadá přímo pod císařovu vládu.“

Tohle je ono! To je to tajné poselství! Hedvika stěží skryla úžas a ještě jednou se poklonila. „Děkuji vám za vaši milost, Veličenstvo!“

Pochopila jsem a udělám, co budu moci.

Hedvika odcházela ze sálu a v hlavě jí vířily myšlenky. Lev z toho nevyjde bez úhony. Jako protiváhu za to, že při něm císař stál, odebral Friedrich vévodovi město Goslar, jehož bohatá naleziště železné rudy mu plnila pokladnu. Tak tohle má sdělit Otovi a jeho spojencům a argument, který jim dodá zadostiučinění, by je měl přimět, aby uzavřeli příměří.

Musí co nejdřív promluvit s Otou a otcem. Zeptala se sluhy, kde je sál, v němž znepřátelené strany zahájily jednání, a čekala nedaleko dveří. Neslušelo by se poslat dovnitř někoho se zprávou, nehledě k tomu, že by se dovnitř nikdo ani neodvážil. I skrze silné zdi je slyšet, že uvnitř se divoce debatuje. Ale jednou někdo z toho sálu určitě vyjde. Modlila se, aby to byl otec nebo manžel.

Ale první se ve dveřích objevil Dietrich, Otův temperamentní mladší bratr. Když prudce vyšel, pronikly ven hlasité, vzrušené hlasy. Dietrich se hnal jejím směrem, pak ji poznal, stěží se ovládl a zpomalil.

„Jednou toho parchanta vyzvu na souboj!“ zavrčel markrabě Východní marky, ale pak se přinutil k úsměvu.

„Snad tady neposloucháte, sestro? Jak znám svého bratra, podrobně vám vylíčí všechno, co se uvnitř odehrává.“

Hedvika ho chytila za paži a odvedla o pár kroků dál, aby je nikdo nezaslechl. Ze všech Otových bratrů si Dietricha vážila nejvíc. Byl bystrý a díky častým pobytům u císařského dvora měl vybrané chování. Na rozdíl od Oty obvykle ovládal svůj bouřlivý temperament. Jeho nynější rozčilení vypovídalo vše o dosavadním průběhu jednání. Hedvika si blahořečila, že měla to štěstí a setkala se nejdřív s Dietrichem. Jeho střízlivý rozum jí pomůže.

„Přerušte na chvilku jednání! Právě jsem získala jednu důležitou informaci.“

Dietrich na ni užasle pohlédl. „Jak si to představujete? Mám holýma rukama od sebe odtrhnout dvě smečky vlků, kteří si jdou po hrdle?“

Hedvika se na něj usmála. „Však to dokážete. Něco vymyslete. Třeba malé občerstvení na uklidněnou, nebo navrhněte, aby se teď všichni celou noc modlili nebo vyspali, protože při takovém rozčilení, jaké teď panuje, nelze k žádnému výsledku dospět. Musím nutně mluvit s manželem a otcem! Jestli se vám to podaří, přijďte s nimi!“

„Uvidím, jestli se dá něco udělat,“ povzdychl švagr. „Ale doufám, že víte, co teď činíte, a doufám, že vaše zpráva je opravdu důležitá.“

Poté co Marta odvedla malého Dietricha zpátky k jeho chůvě, která po ní vztekle loupla očima, protože místo ní směla vidět císaře, zamířila Marta ke své komoře, aby ze sebe svlékla cizí věci a opět vklouzla do svých prostých šatů. Nemohla Hedviku najít, a tak využila klidu, aby mohla přemýšlet o událostech v audienčním sále.

Netrvalo dlouho a vešla Zuzana. „Pojď, teď zrovna nás nikdo nepotřebuje. Zajdeme si ke stánkům obchodníků a uvidíme, jestli objevíme něco hezkého! Řekla jsem, že potřebuješ přísady do léků, a dostala jsem povolení.“

Nečekala na Martin souhlas, ale táhla ji za sebou ven, kde kolem sídla a stanů hostů, kteří se sjeli na dvorský sněm, rozložilo stánky nespočet kupců. Tentokrát byla Marta za rozptýlení vděčná, protože už si dělala velké starosti s tím, co Hedvice povědět. Vnější dojmy byly příliš silné. A Christianovo odmítavé chování jí nahánělo takový strach, že jí myšlenky kroužily jenom kolem něj a nesoustředily se na Hedvičin úkol.

Kromě toho poprvé v životě měla trochu vlastních peněz. Zbrojmistr a jedna z dvorních dam jí zaplatili několika drobnými mincemi. Marta vyléčila komorné ošklivou vyrážku v obličeji; zbrojmistr jí na cestě do Würzburgu jednoho večera požádal, aby se podívala na jeho jizvu, která se pořád nehojí. Při té příležitosti mu také nabídla, že se pokusí ulevit mu od bolesti v rukou zkroucených dnou. Chvilku se Arnulf zdráhal, ale pak spokojeně broukal, když mu ohromné, pokřivené ruce jemně masírovala olejem z léčivých bylin.

Možná si bude za ty peníze moct koupit nějaká semínka do své bylinkové zahrádky doma a maličkost pro Johanu a Marii.

Ruku v ruce se Zuzanou se prodírala davem. Zrak i sluch jí přecházely nad tím, co všechno obchodníci hlasitě nabízeli.

Z pekařova stánku se linula tak omamná vůně, že by si nejraději koupila koláč. Ale ovládla se. Nevěděla, co za své peníze dostane, a chtěla je utratit za důležité věci.

„Podívej, potulný pěvec!“ zvolala Zuzana a už běžela směrem, kde postávalo ještě víc lidí. Když došli dostatečně blízko, aby v obecném hluku kolem dokola něčemu rozuměly, připadla Martě píseň povědomá. Postavila se na špičky a rozčileně zvolala: „To je Ludmillus! Seznámili jsme se cestou v Temném lese!“ křikla na Zuzanu.

„Ludmillus? Opravdu? Ten pěvec, co se o něm povídá, že rozesmáté přivede k slzám a plačící rozesměje?“ zeptala se udiveně kamarádky.

Obě mladé ženy se odhodlaně tlačily vpřed a nedbaly na rozhořčený křik těch, které odstrkovaly. „Udělej si místo sám, tlusťochu!“ křikla Zuzana na tělnatého, staršího muže, který jim sprostě nadával.

Ludmillus právě dokončil píseň, svižně se uklonil publiku a jeho mladá, rudovlasá manželka obcházela s čepicí, do níž někteří lidé hodili trochu peněz. Zarazila se, když uviděla Martu, pak ji poznala a přátelsky na ni zamrkala.

V tom okamžiku ji spatřil i Ludmillus a zamířil k ní.

„Moje slunce! Co přivádí zrovna tebe na císařův dvorský sněm?“ zeptal se překvapeně a s přehnaným gestem jí políbil ruku.

„Osud nás někdy zavane na nejrůznější místa,“ zasmála se Marta. „Jak se vám daří? A jak se vede dcerušce? Kde je Hilarius?“

„Všechno má svůj čas, krasavice! Nesmím nechat publikum dlouho čekat. Dokud svítí slunce, je tohle prostranství plné ochotných posluchačů s plnými peněženkami. Jestli chceš, přijď nás potom navštívit k Černému kanci.“

„Musím se zeptat, jestli dostanu svolení,“ odpověděla Marta, které teď bylo nejen kvůli setkání se známými lehčeji u srdce. Věděla, že Hedvika by velmi ráda měla na hradním vrchu dobrého pěvce. Možná by to mohla zprostředkovat.

Se Zuzanou, jež na ni kvůli takové známosti hleděla trochu závistivě, poslouchaly Ludmillovy písně. Když pěvec představení ukončil, šly dál ke stánkům nabízejícím spoustu lákavých věcí, obsypaným lidmi.

Marta si užasle prohlížela jemné látky a nablýskané měděné prsteny, pestré stuhy v zářivých barvách a hřebeny ze slonové kosti zdobené krásně vyřezanými vzory.

V měšci přivázaném k pasu nahmatala hřeben, který jí daroval Karel poté, co si v boji s lupiči zlomil nohu. Připadalo jí to jako věčnost. Marta si dlouho nechtěla připustit, že se do ní Karel zamiloval. Teď byla jeho nevlastní matkou a vztah mezi nimi to zrovna neusnadňovalo. Mluvili spolu málo. Ale pokoušel se jí život s Wiprechtem usnadnit, jak jen to bylo možné. Mlčky za ni vykonával nejtěžší práce.

Někdy přemýšlela, jaké by to asi bylo, kdyby se provdala za Karla, a nikoli za jeho otce. Ale byly to zbytečné úvahy. Nikdo by s tím nesouhlasil, Karel byl příliš mladý na to, aby mohl založit vlastní domácnost.

Odtáhla Zuzanu kousek stranou a aby je nikdo neviděl, ukázala jí své mince. „Co za to můžu koupit?“

„Copak bys chtěla?“ ptala se Zuzana vesele.

Marta ukázala na stánek před nimi. „Nůž pro svého nevlastního syna, mašle do vlasů pro nevlastní dcery a pár semen do zahrádky.“

Zuzana nakrčila nos, jak to dělávala často, když přemýšlela.

„Uvidíme. Nejlepší bude, když to necháš na mně a neřekneš ani slovo. Mazaní kramáři okamžitě poznají, že se nevyznáš, a chtěli by od tebe dvojnásobnou cenu. Ale ty mi pak za to pomůžeš objevit nějaký dobrý nápoj lásky!“

Vlekla Martu ke stánku brusiče nůžek, který také prodával nože. Muž okamžitě poznal, že má před sebou zákaznice rozhodnuté koupit.

„U mě najdete to nejlepší zboží, krasavice. A všechno za výhodné ceny!“ volala na ně už zdálky zvučným hlasem a ukázal na vyložené nože s širokou i úzkou čepelí. Zuzana se zamračila. „To se teprve uvidí. Jsou taky pořádně ostré? Tady tenhle už začíná rezavět.“

Obchodník dotčeně a mnohoslovně bránil své zboží, odmítal výtky a začal se Zuzanou smlouvat. Marta poznala, že ti dva hrají oběma dobře známou hru. Když se Zuzana obrátila k odchodu, prodavač za ní vyběhl, a jak se dalo čekat, přijal naposledy nabízenou cenu. Tak Marta utratila první minci, ale získala za ni pěkný nůž pro Karla, který mu dobře padne do ruky.

Podobně obratně Zuzana usmlouvala jednu červenou a jednu modrou stuhu pro Johanu a Marii. S penězi, které jí obchodník vrátil, se Marta chtěla poohlédnout po semenech, která by si mohla na zahrádce vypěstovat a připravovat z nich léčivé lektvary.

Ale nejprve ji Zuzana zatáhla ke stánku na kraji trhu, kde si je potměšile prohlížela stará bába s vrásčitým obličejem.

„Tak vy chcete nápoj lásky?“ zeptala se a podala Zuzaně malý, hliněný džbáneček. „Potají mu to nakapej na jídlo nebo do piva a bude tě milovat a toužit po tobě, i kdybys mu neporodila syna, ale jen dceru.“

Zuzana vzala džbánek a podala ho kamarádce. Marta vytáhla drobnou zátku a přičichla k obsahu.

„Ovčí moč s baldrianem,“ zašeptala. „Tohle vážně chceš nalít budoucímu manželovi do piva? Za to ti spíš nařeže, než aby tě miloval.“

Zuzana se zatvářila uraženě. „Máš ještě něco jiného?“ zeptala se stařeny.

„Ale, ale, účinkuje to ještě víc, když potají vyvaříš jeho vlasy a nehty a trochu té vody přiliješ do džbánku. Pak už se nikdy nepodívá na žádnou jinou ženskou, to ti přísahám při zraku své matky.“

„Pravděpodobně je její matka slepá, nebo dávno mrtvá. Pojď, jdeme!“ sykla Marta a táhla přítelkyni ven.

„Já se ještě vrátím!“ volala na stařenu Zuzana. Venku se na Martu zlobila. „Přece víš, na co ten nápoj potřebuju!“

„Podíváme se ještě jinde,“ radila Marta. „Tahle bába je podvodnice. Určitě objevíme něco lepšího.“

Chtěla jít dál, ale najednou se zarazila a rychle se otočila.

„Co je?“ zeptala se Zuzana, ale Marta jen pozvedla ruku na znamení, aby mlčela, a opatrně se rozhlížela kolem. Na okamžik pocítila něco, co jí někoho připomínalo. Koutkem oka zahlédla mizet černý stín. Byl to skutečně bývalý Otův astrolog? Je to vůbec možné? A pokud ano, viděl ji?

Zamyšleně se opět obrátila k přítelkyni. „Jenom jsem myslela, že jsem zahlédla někoho známého.“

Zuzana nedala pokoj, dokud se jí Marta nesvěřila se svým podezřením. Potom po muži pátraly obě.

„Znamená to, že chtěl Otovy plány prozradit vévodovi,“ usoudila Zuzana. „Krátce potom, co ho Christian odhalil a Oto dal toho astrologa zavřít do žaláře, po jednom podivném přepadení tajuplně zmizel. Leckdo říká, že ho útočníci osvobodili. Ale možná se díky svému čarodějnickému umění vypařil v nic.“

Chytila Martu za paži. „Je docela možné, že patří k Lvově družině. Ale jak bychom to mohly zjistit? Nesmíme se ukázat, a ty už vůbec ne…“

Marta dostala nápad. „Ludmillus! Může zpívat pro Jindřichovy lidi a přitom se rozhlížet. Pojď!“

Jak nejrychleji to bylo možné, drala se i se Zuzanou zástupem k prostranství, kde se prve setkaly s pěvcem.

Oddělenými cestami

Hedvika netrpělivě čekala na manžela. Vyšívání po několika chybných stezích odložila, nabízené mlsky odmítla a na čtení v žaltáři teď neměla potřebný klid. Zavřela drahocennou knihu a začala přecházet sem a tam. Oto a ostatní knížata se stále ještě dohadovali s braunschweigským o podmínkách příměří, jež císař požadoval.

Nenáviděla čekání v době, kde se na jiném místě o něčem rozhoduje. Avšak tentokrát jí nezbývá nic jiného. Švagr Dietrich se podle svého slibu postaral, aby si mohla s otcem promluvit o svém rozhovoru s císařovnou. Samozřejmě novinka vyvolala velkou pozornost. Když se jejich spojenci dozvědí, že i Lev byl za svůj podíl na sporu citelně potrestaný, může zadostiučinění nad tímto utajovaným poznatkem podpořit jejich ochotu ke kompromisu.

„Přiveďte mi Martu!“ rozkázala po chvíli. O něco později komorná dívku ohlásila.

Marta poklekla, ale Hedvika jí rychlým pohybem naznačila, aby vstala a přistoupila k ní blíž.

„Děkuji ti, žes ke mně přivedla toho pěvce. Je opravdu mimořádně dobrý. Poprosím chotě, aby ho pozval na hradní vrch a přijal do našich služeb.“

Marta se usmála. Věděla, že Ludmillus na Hedvičin tajný příkaz dávno pátrá po Aloisiovi. Když si vzpomněla na příběh Christianova otce, který jí vyprávěla Josefa, byla výzvědná práce zřejmě rozšířeným zdrojem výdělku většiny potulných pěvců.

Hedvika se lehce naklonila. „Jak jsem slyšela, bylo nutné, aby ses dnes dopoledne postarala o mého mladšího syna, protože ho někdo zbil, a nebyla to jeho chůva ani učitel. Kdo to tedy byl?“

Marta rozpačitě přešlapovala.

„Promiňte, paní. Dietrich si na mně vymohl slib, že to neprozradím.“

„Vážně?“ Markraběnka povytáhla obočí, zamračila se a upřeně se na Martu zahleděla v očekávání odpovědi.

„Také byste to nerada slyšela…,“ zašeptala Marta.

„Tak to tedy byl Albrecht,“ vyvodila Hedvika rozzlobeně.

„Když už to víte,“ přikývla Marta.

Otův nejstarší syn se rychle dozvěděl, že se jeho mladšímu bratrovi má dostat cti získat pážecí vzdělání na císařském dvoře. Naplnilo ho to vztekem a závistí, nenápadně se vyplížil z družiny svého děda, počkal si na Dietricha a zmlátil ho tak surově, že mu Marta musela stáhnout hrudník, protože dvě žebra měl nalomená, na oteklé levé oko mu přikládala obklady se sporýšem. Chlapcův obličej a tělo byly posety modřinami a krvavými šrámy.

Ale Albrecht z nerovného boje také nevyšel bez úhony. Dietrich hrdě přiznal, že se mu podařilo staršímu bratrovi uštědřit také pár ran pěstí a kopanců.

Ještě než se k tomu mohla Hedvika vyjádřit, vrazil dovnitř Oto a ráznými kroky k ní přistoupil.

Vypadal spokojeněji než očekávala, překypoval činorodostí, ale Marta v něm vycítila i zneklidnění.

„Ať sem okamžitě přijde Christian!“ rozkázal panošovi, jenž se ihned vydal rytíře hledat.

„Nechmuřte se tak, má drahá. Však se s Lvem nějak dohodneme,“ burácel Oto, vzal Hedvičinu ruku a přitiskl ji ke rtům. Tvářil se vesele, když opět zvedl hlavu a dodal: „Aspoň do příštího dvorského sněmu.“

Pohybem ruky vykázal z komnaty služebnictvo a ženy z Hedvičiny družiny.

Když Marta chtěla sejít ze schodů, šel proti ní Christian. Sklopila oči a přitiskla se ke stěně, aby mohl projít. Srdce se jí rozbušilo tak silně, až se obávala, že to rytíř uslyší.

„Víš, co císařovo rozhodnutí znamená pro naše plány?“ zeptala se tiše Hedvika.

Otu ani nenapadlo ztlumit hlas. „Samozřejmě. Když vezme Jindřichovi jeho doly v Goslaru, nebude nám chtít žádné přiřknout. To znamená, že nám zbývá jen jedno, postavit ho před hotovou věc, to jest důl co nejrychleji uvést do provozu. Potom se uvidí, co dál.“

„Přála bych si, abys všechno podnikal trochu opatrněji. Horní právo náleží císaři! Patří mu všechno, co leží v zemi hlouběji než brázda, kterou vyorá pluh. Potřebuješ jeho povolení, abys mohl rudu těžit!“

„To teď za žádných okolností nedostaneme. Císař si naleziště v Christiansdorfu zajistí stejně jako ta v Goslaru, pokud se ukáže, že jsou opravdu vydatná. Dovol nám nejprve zjistit, zda na té věci opravdu něco je, pak si zajistíme zvyková práva. A nezmínil se Christian o tom, že to kamení se povaluje po cestách? Tak je budeme jen sbírat. Někdy najde čas, kdy bude císař od nás potřebovat nějaký vstřícný krok, aby jeho syn byl zvolen králem. Pak nadejde okamžik, abychom ho požádali o těžební právo, ale dřív ne.“

Oto s cynickým úsměvem pohlédl na manželku. „Nemá to svůj půvab, že přesně ve chvíli, kdy se Jindřich musel vzdát svých goslarských dolů, my otevřeme své, a ty budou možná ještě vydatnější?“

Hedvika se usmála. „To ano. Můj dědeček nosil jméno Oto Bohatý, možná se ti podaří získat ten přídomek také. Ale neměli bychom porcovat kořist, dokud ještě není ulovená.“

Sluha oznámil Christianův příchod.

„Přicházíte v pravý okamžik,“ pozdravil Oto rytíře, jenž před ním poklekl na koleno a očekával rozkazy.

„Jeďte do Harzu a najměte tam toho hornického mistra, o němž jste mi vyprávěl. A k němu tolik lidí, kolik bude potřebovat, aby zjistil, že vesnice skutečně leží na stříbře. Všechno však musí proběhnout v největší tichosti. Jestliže se náš předpoklad potvrdí, příští rok pozveme víc horníků. Ale zatím jen těch pár, o kterých jsme mluvili. A jestli se ten dotyčný mistr skutečně nepohodl se svým pánem, pak ani nebude nijak nápadné, když se s celou rodinou odstěhuje.“

Christian se uklonil. „Jak rozkazujete, pane.“

„Vyrazíte ještě dnes. Přiveďte je do své vesnice co nejdřív, aby mohli začít s prací. Ženské s celou domácností ať přijedou za nimi, až se sbalí a naloží káry. Pro mě a za mě vezměte si s sebou i své přátele, ať vedou druhý průvod. A pár ozbrojených pacholků jako doprovod. Nechci, abyste tam musel někoho najímat. Účel a cíl cesty musí být tajné. Komorník vám vyplatí potřebné peníze.“

Christian přikývl a vstal, aby odešel plnit příkazy. Oto za ním ještě zavolal: „A jakmile něco zjistíte, okamžitě mi dejte vědět!“

Christian už v myšlenkách odhadoval, kdy asi s horníky dorazí do vesnice, když všechno dobře půjde, uvažoval, kde je tam ubytuje a jak další obyvatele uživí, když se přistěhují až na začátku podzimu.

Ale nejprve musí ještě něco vyřídit tady.

Zašel za Gerem a Richardem a požádal je, aby ho doprovázeli do Goslaru. Lukasovi přikázal, aby osedlal koně a všechno připravil na cestu.

„A co já? Mě s sebou nechceš?“ zeptal se Raimund.

Christian mu položil ruku na rameno. „Bylo by mi milejší, kdyby ses postaral o Martu, aby se po dvorském sněmu v bezpečí dostala zpátky do vesnice.“

„Samozřejmě. Můžeš se na mě spolehnout.“

Pak se Christian vypravil k Martě. K svému úžasu ji našel u zbrojmistra, jemuž léčivým olejem masírovala ruce zkroucené dnou a on jen blahem funěl. Arnulf něco poznamenal a Marta se usmála. Christian se opět jednou divil její schopnosti podmanit si i ty nejtvrdší chlapy a potěšil ho její úsměv, který teď u ní vídal jen zřídka. Pak ho uviděla a strnula.

„Copak je?“ zeptal se Arnulf, který měl zavřené oči. Zamrkal a poznal Christiana, jenž vážně upíral oči na Martu.

„Copak, chlapče? Ty jsi byl nejlepší z těch, které jsem kdy učil zacházet s mečem. Ale to ti zdaleka nedává právo, abys mi odlákal tu malou léčitelku,“ ozval se starý zbrojmistr. „Když se mi postará o ruce, jsem pokaždé jako nový a ani v dlani necítím váhu meče.“

„Bůh chraň,“ odpověděl Christian.

Usedl na stoličku. „Počkám, až budete hotovi.“

Marta se v Christianově přítomnosti jen těžko soustřeďovala na práci. Nakonec si otřela ruce do kousku plátna a svázala uzlík se svými věcmi.

„Zítra přijdu zase. Dejte mi vědět, až se vám to bude hodit,“ loučila se s Arnulfem a trochu strnule se obrátila k Christianovi, který ji mlčky pozoroval.

Vstal. „Markrabě mě posílá pryč se zvláštním, tajným posláním. Lukas a já budeme na cestě déle než měsíc. Raimund tě doveze domů, jakmile Oto se svou družinou opustí dvorský sněm.“

Marta zbledla a klopila oči k zemi.

Nedokázal uhodnout její myšlenky, i kdyby za to dal nevím co. Poté, co se vůči ní tak neodpustitelně přestal ovládat, nikdy s ní už nebude moct mluvit volně jako dřív.

Druhého dne ráno, hned po pobožnosti, se Marta vydala na cestu k Černému kanci, aby se setkala s Ludmillem. Protože sama nesměla vejít do hostince, aniž si zničí pověst, a protože se po Christianově odjezdu musela ještě víc obávat Randolfa, požádala Arnulfa, aby jí přidělil doprovod a ona mohla beze strachu splnit Hedvičin příkaz.

„Ty máš pozvat potulného zpěváka?“ podivil se zbrojmistr a v dobré náladě se zasmál. „Půjdu s tebou já. Na toho Ludmilla jsem zvědavý. Vyprávějí se o něm hotové divy.“

Starý bojovník se opásal mečem a razil jim oběma cestu uličkami, v nichž se to lidmi jen hemžilo.

Černý kanec byl navzdory časné hodině už plný.

„Ten potulný zpěvák s rodinou? Šli na ranní mši,“ vlídně odpověděl na jejich otázku hostinský, muž s prořídlými vlasy, silnými rty a v zástěře ztuhlé špínou. „Nikdy bych si nepomyslel, že potulní kejklíři jsou tak zbožní. Počkejte na ně, jistě budou brzy zpátky.“

Hlavou naznačil k lavici v rohu, kde bude ještě trochu místa, když se ostatní sesednou blíž. Arnulf postrkoval Martu před sebou a dal hostinskému minci. Muž jim hned přinesl dva džbány piva, chleba a sýr.

„Jez, maličká, máš to zapotřebí,“ pobídl ji zbrojmistr a sám se s chutí pustil do jídla.

Ale sotva stačili rozlámat chléb, když se otevřely dveře a do šenku vešel Ludmillus. Marta na něj ukázala, Arnulf vstal a zamířil ke zpěvákovi.

„Ty jsi Ludmillus?“ zeptal se příchozího. Pěvec pohlédl na statného ozbrojence a zbledl. Podíval se na Hilaria a ten okamžitě chytil za ruku mladou ženu a její dcerušku a mířil ven.

„Ne, počkej, nemáte se čeho bát,“ rychle ho uklidňoval zbrojmistr, kterému to neušlo. Přitáhl k sobě Martu, která mu stála za zády. „Chceme vás jménem markraběte z Míšně a jeho choti pozvat, abyste u nás dneska večer zpívali a hráli.“

Ludmillus si oddychl. Okamžitě se vzpamatoval, vklouzl do role kejklíře a hluboce se uklonil. „S radostí, ušlechtilý reku! Ale dovolte mi ještě promluvit pár slov s touto krasavicí.“

Arnulf si vyměnil pohled s Martou, která souhlasně přikývla. Pěvec ji vyvedl na dvůr hostince, kde na ně bylo vidět, ale nebylo je slyšet.

Ztišil hlas. „Tady si můžeme promluvit nenápadněji než v císařském sídle. Včera večer jsem zpíval u vévody Jindřicha a poté se poptával mezi služebnictvem, jestli tam mají učence, který by mi mohl spočítat nejlepší postavení hvězd pro svatbu. Ten chlapík, co mě za ním poslali, mě ostatně nepustil ani přes práh své komory a vypadá přesně tak, jak jsi ho popsala.“

„To musím povědět markraběnce.“

Ludmillus chytil Martu za ruku. „Buď opatrná! Tohle je nebezpečná hra. Možná bude lepší, když si celou věc necháš pro sebe a pokusíš se nezkřížit mu cestu po celou dobu, co ještě budete ve Würzburgu.“

Vzal ji i za druhou ruku. „Drž se od toho dál. Jen se na sebe podívej, co se stalo z toho veselého děvčete, s nímž jsem se seznámil cestou? Starosti tě sžírají.“

Martě začalo pálit v očích.

„Nesmíš nad sebou lámat hůl,“ zapřísahal ji Ludmillus. „Nepatříš k lidem, kteří mohou žít bez lásky.“

Tiše zanotoval milostnou píseň. Marta si dlaněmi zakryla tvář.

V příštím okamžiku vedle ní stál Arnulf a chytil pěvce tvrdě za rameno. „Hele, cos to s ní udělal?“

Marta si rychle otřela slzy. „To je v pořádku, Arnulfe, nic mi neudělal. Myslel to dobře.“

Zbrojmistr si zpěváka nedůvěřivě změřil.

„Zapomínáte, že jsem pěvec, jenž plačící rozesměje a rozesmáté přivede k slzám,“ deklamoval Ludmillus.

„Tak se postarej, aby se zase smála!“ zabručel Arnulf.

„Později. Někdy musí být ze všech nevyplakaných slzí některé prolity,“ jemně namítl pěvec a šel si pro loutnu.

Christian nebyl pryč ještě ani den, když za Martou přišel starší panoš. „Jeden z rytířů se po tobě ptá. Máš s sebou vzít své masti a oleje.“

Výraz toho mladíka se jí nelíbil. Vnitřní hlas ji nabádal, aby spíš utekla, než ho následovala. Ale když ji k sobě povolává jeden z pánů, nesmí se zdráhat. Vzala tedy košík s léčivými prostředky a šla za panošem k příbytkům rytířů.

„Tady to je,“ oznámil, zaklepal a o krok ustoupil. Marta váhala. Nejraději by se obrátila a odešla. V příštím okamžiku se dveře před ní rozlétly, panoš ji strčil dovnitř a hlučně za ní přibouchl.

Teď chtěla opravdu utéct, ale jeden z mužů uvnitř zasunul těžkou závoru a zašklebil se na ni.

Byl to Giselbert, tlusťoch z družiny Randolfových přátel.

Randolf stál proti dveřím s pažemi zkříženými na hrudi a hleděl na ni s úsměvem, při kterém jí tuhla krev v žilách.

„Zdravím tě, holčičko,“ promluvil statný rytíř klidným, ale tím hrozivějším hlasem. „Všiml jsem si, že umíš mlčet. Nic jsi Christianovi nepověděla o naší návštěvě u tebe, co?“ Pomalu k ní přistoupil o dva kroky blíž. „Varoval jsem tě. Tak koukej mlčet dál!“

Přitáhl ji za vlasy k sobě a zvrátil jí hlavu dozadu. Martě vypadl koš z ruky, na zemi se rozbil hliněný džbáneček a místností se rozšířila silná vůně máty. „Proč bych si měl ve Würzburgu platit drahé děvky, když tuhle můžu mít zadarmo?“ vykřikl Randolf obrácený k přátelům, kteří se hned rozesmáli.

„No nevím, ale vzít si pannu, co křičí a rozhazuje kolem sebe rukama, se mi nějak líbí víc,“ poznamenal Giselbert.

„Však si ještě přijdeš na své,“ sliboval mu Randolf. „Nebo ji budu mlátit tak dlouho, až ti vyhoví.“

Výhrůžně pohlédl na Martu, která pod jeho tvrdou rukou strnula. „Jestli si myslíš, že se můžeš schovat za Christiana nebo za sukně Otovy ženy, tak se pleteš. Nikdo ti neuvěří. Nikdo ti nepomůže. Můžu si pro tebe poslat každý den a ty se proti tomu nemůžeš bránit. Rozumělas?“

Marta mlčela.

Tohoto okamžiku se celou dobu bála. Obyčejní lidé jsou vydaní napospas mocným, na tom se nikdy nic nezmění. Může jim jenom pokazit radost z toho, že se budou popásat na jejím strachu.

Randolf jí zkroutil ruku na záda tak surově, až se naklonila dopředu. Pak jí mrštil obličejem na postel a vyhrnul jí sukni. Jeho váha ji dusila, nemohla dýchat a on do ní plnou silou vnikal.

Trýzněná Marta si rozkousala rty, ale nevydala ani hlásku a nebránila se. Nepomohlo by to a jen by pak musela vysvětlovat modřiny, otisky prstů na hrdle, případně vyražený zub. Slzy jí tekly z očí a bolest jí pronikala celým tělem.

„Giselbert má pravdu. Když křičíš, líbíš se mi víc. Ale to ještě přijde,“ prohlásil Randolf a upravoval si oblečení. Pak kývl na dalšího.

Bertoldova vesnice

Uplynuly čtyři týdny od chvíle, kdy Raimund přivezl Martu zpátky do vesnice, ale po Christianovi a Lukasovi ještě nebylo ani vidu, ani slechu. Přestože se osadníci od Marty dozvěděli, že rytíře poslal markrabě na dlouhou cestu, proslýchaly se stále divočejší domněnky, co asi mohlo jejich pána vést do dáli a kdy se asi vrátí. Také pokyny, které jim Christian vzkázal po Raimundovi, vyvolaly otázky.

Příkaz, že Greta má uvařit co nejvíc piva, ještě vyvolal radostné výkřiky. Také to, že se má opravit jejich první příbytek, kde bydleli všichni pohromadě a který teď zčásti využívají jako stáj pro dobytek a většinou jako stodolu, by byl ještě pochopitelný, třebaže teď, v době žní, mají na práci něco důležitějšího. Ale proč má uhlíř teď, kdy je zapotřebí každé ruky, zřídit dva nové milíře? Nikdo ve vsi kromě kováře dřevěné uhlí nepotřebuje!

Ale pán bude mít své důvody, tak udělají jen dobře, když poslechnou.

Když Marta večer smrtelně unavená a vyčerpaná toužila po klidu, Johana a Marie ji často prosily: „Vyprávěj nám o císaři!“

Nechtěla o té cestě mluvit. Přihodilo se na ní příliš mnoho událostí, na které by raději zapomněla.

Ale děti i starší sousedé se nemohli nasytit povídání o velkém městě Würzburgu a o nádheře a přepychu na dvorském sněmu. Wiprecht se na svou scestovalou manželku díval s ještě větším podezřením než dřív. Připadala mu ještě záhadnější po všech zážitcích ve světě, který nikdy neviděl a nikdy neuvidí. Po návratu si od ní nápadně udržoval odstup, i v noci. Možná dokonce vycítil, že se přihodilo něco, co její odpor ke každému doteku ještě zvýšilo. Cítila také, že ztuhla jak rampouch, kdykoli se k ní přiblížil víc než na tři kroky, protože v ní okamžitě vzplanuly vzpomínky na nedávné násilí, jehož se na ní dopustil Randolf se svými kumpány.

Christianova nepřítomnost jí dělala stejně tolik starostí jako představa jeho blížícího se návratu.

Kdyby se jemu nebo Lukasovi něco špatného stalo, určitě by to cítila, tím si byla jistá. Na jednu stranu si přála mít je oba nablízku, na druhou ji vždycky zaplavoval zmatek, když si vzpomněla na jeho polibek. Od té chvíle se k ní Christian choval chladně, už o ni nepečoval jako předtím. Navždycky? To pomyšlení ji skličovalo.

Jako kdyby její život už beztak nebyl dost těžký!

Večer špatně usínala, Wiprecht vedle ní chrápal a děvčata někdy mumlala něco nesrozumitelného ze spaní. Bděla a stále znovu snila o tom, jak se jí dotýkaly Christianovy rty, jak něžně ji hladily jeho ruce, jak jí prsty pročesával vlasy a jemně přejel na ramena. Všechno se v ní svíralo, když si představovala jeho doteky.

Když ji konečně přemohl spánek, trýznily ji zlé sny, z nichž se s křikem probouzela. Mnohdy se v nich hnaly obludy se stříbřitými vlasy přímo na ni. Anebo se jí zdálo, že na ní leží velká tíha, tlačí ji k zemi a ona se nemůže bolestí pohnout ani se nějak bránit. Lidé chodili kolem ní, zabývali se svou prací a nikdo jí nepomohl. Zřejmě si nikdo ničeho nevšiml a nikdo se nepokusil vysvobodit ji z jejích muk.

Jako zbitá, s temnými kruhy pod očima, se pak slabostí potácela celý den, sledována podezíravými pohledy Griseldis.

Když se konečně někdo blížil k vesnici, nebyl to Christian. Návštěvníka ohlašoval křik osla. Wilhelm, stařešina sousední Bertoldovy vesnice, zjevně velmi spěchal za Martou.

„U nás jedna žena těžce rodí. Můžeš jí pomoct?“

„Musím se zeptat manžela a našeho stařešiny, jestli mi to dovolí,“ odpověděla, odložila srp, oklepala hlínu z rukou a šla za Hildebrandem. Wilhelm ji následoval.

„Můžete využít služby naší léčitelky, ale musíte nám za to zaplatit,“ navrhl Hildebrand. „Co nabízíte?“

Muži se dohadovali a Marta zatím šla k potoku, důkladně si umyla ruce a v chýši si připravila do koše všechno, co potřebovala pro pomoc při porodu.

Když vyšla ven, muži se zřejmě domluvili. Hildebrand kývl hlavou: „Můžeš jít.“

Cestou se Wilhelma vyptávala na podrobnosti o potížích porodu. Ale moc jí toho říct nedokázal. Žena už dříve porodila několik dětí, takže nejprve nikdo nepovažoval za nutné zavolat porodní bábu. Ale když porodní bolesti trvaly už druhý den, požádali svého pána o dovolení, aby mohli jet do Christiansdorfu pro pomoc.

Když dorazili do vesnice, Marta viděla, že i tady se už hodně postavilo a vymýtily velké kusy lesa. Z opracovaných klád srovnaných na hromadách se šířila vůně čerstvého lesa podobně jako v jejím novém domově.

Některé domky byly hotové. Manželky a rodiny mužů, kteří před rokem sami začínali kácet stromy, již také přijely. Všude viděla ženy pracovat na malých políčkách osázených fazolemi, děti nosily dřevo nebo plašily vrány.

Wilhelm ji nejprve zavedl k rytíři, jemuž vesnice patřila. Bertold byl starý asi jako Christian, ale nebyl tak velký, spíš podsaditý. Beze slova si ji prohlédl a lehkým pokývnutím hlavy propustil. S očividnou úlevou ji stařešina nejkratší cestou vedl k chýši rodičky, kde vládlo podezřelé ticho.

Marta vešla dovnitř a viděla několik žen stojících kolem lože vystlaného slámou.

„Ty jsi porodní bába?“ zeptala se jedna z nich zoufale. „Nevíme si rady. Dítě je na světě, narodilo se mrtvé, ale matka nepřestává krvácet!“

Marta si klekla vedle smrtelně bledé ženy ležící v kaluži krve a sáhla jí na zápěstí. Tady už přišla každá pomoc pozdě.

Ženy kolem ní okamžitě pochopily její pohled.

„Zeptám se, jestli smím přivést pátera Bartoloměje,“ ozvala se sousedka a vyšla z chatrče.

Druhá ji následovala a po chvilce přivedla hubeného muže a tři malé holčičky. „Rozlučte se s matkou,“ vyzvala děti, které se rozplakaly.

„Mrzí mě to,“ zašeptala Marta a ustoupila stranou.

Jedna z okolostojících na ni kývla. „Pojď se mnou, dám ti něco jíst. A možná bys mohla udělat něco proti mým bolestem v břiše.“

Marta vařila ženě, která se představila jako Anna, lektvar z kokošky a kontryhele a neznámá jí přátelsky vyprávěla o cestě žen a dětí sem, o jejich příchodu před několika týdny.

Po chvilce se ve dveřích objevil chlapec. „Ta cizí porodní bába má jít k pánovi!“

Marta vstala, vlídně se s Annou rozloučila a dala se zavést k Bertoldovi.

Chladně na ni pohlédl. „Doslechl jsem se, že tvou nedbalostí zemřela jedna žena z mé vesnice.“

Marta se snažila odpovědět klidně: „Odpusťte, pane, ale není to moje vina. Když jsem přišla, život už z ní skoro unikl.“

Bertold ji přerušil mávnutím ruky. „Nestrpím žádné odmluvy! Buď ráda, že tě nedám zmrskat. Nahradíš mi ztrátu tak, že tu zůstaneš místo ní.“

Kývl na Wilhelma. „Bude pracovat pro mě. Postarej se o to, aby neutekla.“

Stařešina na Martu rozpačitě pohlédl a nemotorně se poklonil Bertoldovi. „Jak si přejete, pane. Kam ji mám odvést?“

„Přiděl ji k práci na mých polích. Ale nejdřív ať prohlédne všechny, kterým něco schází. Potom ji zase přivedeš do mého domu.“

Martu překvapila drzost, s jakou si ji Bertold prostě chce nechat. Ale byla si jistá, že ji doma budou brzy postrádat a požadovat její návrat. Následovala tedy Wilhelma bez odmlouvání. Při příchodu do vsi už si všimla, že je tu nutně zapotřebí léčitelka, a tak chtěla zůstat, dokud neošetří aspoň nejnaléhavější případy.

Bertold ji chtěl mít na očích, a tak poručil, aby nemocné prohlížela a léčila na návsi. Mohla se tedy věnovat pouze potížím, při jejichž vyšetření se nikdo nemusel svléknout víc, než se sluší. Do soumraku léčila zanícená zranění na rukou a nohou, vyrážky, viklavé zuby a návaly dusivého kašle. Přitom se nenápadně rozhlížela, jak by mohla v temnotě zmizet. Ale jeden silný, podmračený muž z ní nespouštěl zrak.

Zneklidněla, když ji Wilhelm večer odvedl do Bertoldova domu.

Rytíř vykázal všechny ostatní z místnosti a prohlížel si ji se zvláštním výrazem. Když ji konečně oslovil, i jeho hlas zněl divně.

„Tak ty jsi ta čarodějnice, co vyštvala z Otova dvora astrologa i medikuse? Kvůli které Christianův panoš zabil svého prvního muže a kvůli níž se jeden trouba z Frank ještě pořád třese hrůzou?“

Marta se v duchu podivila, odkud to Bertold všechno ví, ale neodpověděla.

Rytíř opatrně pozvedl ruku k její tváři, ale nedotkl se jí a ruku zase svěsil. Zdám se mu záhadná? pomyslela si.

Pak se otočil a sáhl po drsném, tlustém provazu. „Nepokoušej se tady o nějaká kouzla a nesnaž se utéct!“

Ovázal jí provaz pevně kolem pasu, přehodil konec přes stropní trám a uvázal ho tak vysoko, že na něj nedosáhla.

„Tohle sněz a spi!“ Hodil jí kousek chleba a šel. Marta slyšela, jak venku rozkazuje, aby dům hlídali. Dovnitř vešla stará žena, zamračeně na ni pohlédla a začala beze slova kutit něco u ohniště.

Marta snědla chleba, stočila se na zemi a přemýšlela. Porody často trvají dlouho. Dříve než zítra se nikdo z její vesnice nepodiví, že se ještě nevrátila. Každý si také pomyslí, že ošetřuje ještě pár dalších nemocných.

Proč Hildebrand nezavázal Wilhema slibem, že se Marta bez úhony vrátí, jak to tehdy učinil Christian, pomyslela si rozzlobeně. Avšak proti Bertoldovu rozkazu by Wilhelmovo slovo beztak nemělo cenu. Pravděpodobně rytíř od začátku plánoval, že si ji tady aspoň nějaký čas nechá, protože v jeho vesnici nikdo pořádně nerozumí nemocem a jejich léčení.

Pozdě v noci se rytíř vrátil a plížil se k místu, kde ležela. Marta strnula a předstírala spánek. Z Bertolda bylo cítit pivo. Ale jenom se nad ni naklonil, pak se vrátil ke stolu a poručil stařeně, aby mu donesla další džbán.

Marta strávila noc jako kus dobytka, uvázaná na provaze, zmrzlá, ale nedotčená.

Když jí Bertold druhý den ráno odvázal, žádala, aby se s ošetřováním nemocných začalo hned, a ne až za soumraku.

„Nemůžu ani tebe, ani ostatní postrádat na poli,“ odsekl vztekle.

„Ale když se dřív uzdraví, budou taky pro vás zase dřív pracovat. A při denním světle lépe poznám, co jim je,“ pokusila se ho Marta přesvědčit.

„Pro mě za mě. Ale dlouho se s tím nezdržuj! Řekni jí, co potřebuješ,“ ukázal na stařenu, která mu obstarávala domácnost.

Marta ji požádala o horkou vodu a čisté utěrky a postavila si uprostřed vsi stoličku, kde přijímala nemocné a trpící.

A opět ji zamračený strážce nespustil z očí. Ale odpoledne ji náhle zaplavil silný pocit, že ji někdo pozoruje i z jiné strany. Poprosila strážného, aby mohla odejít za blízký keř vykonat potřebu. Nápadně pomalu a tak, aby na ni bylo dobře vidět, se tam odebrala, a čekala.

Po chvilce zašeptala: „Vylezte!“

Zašustilo listí a mezi větvemi se objevila Bertramova střapatá hlava. Hned vedle se vynořil Kunův pihovatý obličej.

„Přišli jsme s Jonasem, je nás tu ještě pár od nás, protože jsme o tebe měli starost,“ šeptal. „My dva jsme měli zjistit situaci, než se ukážou ostatní.“

Marta jim rychle pověděla o Bertoldově svévolném rozhodnutí a svém záměru postarat se o zdejší vesničany, než se pokusí o útěk.

Bertram rozčileně nafoukl tváře a Kuno s rozzářenýma očima prohlásil: „Řekneme to mužům. Pokud tě nevydají dobrovolně, počkej do soumraku. Pak provedeme něco, abychom na sebe přitáhli pozornost. To bude něco! Až všichni poběží k potoku, ty utíkej tamhle k těm křovinám, budeme tam na tebe čekat.“

Marta chlapce pochválila za odvahu a pomalu, s nevinným obličejem, se loudala zpátky na své místo.

O chvilku později vesničané strnuli a začali si šeptat, když do vsi otevřeně přicházeli Jonas a Wiprecht.

„Přicházíme z Christiansdorfu a chceme si odvést svou porodní bábu, kterou jste požádali o pomoc!“ vykřikl nahlas Jonas. „Já jsem kovář Jonas, tohle je Wiprecht, její manžel.“

Nikdo se ani nepohnul, pak vyšel z domu Bertold, rozkročil se a nápadně položil ruku na jílec meče. Martin strážce ji odvlekl do nejbližšího domu. Opatrně vykukovala malým okénkem a naslouchala, co se bude dít dál. Vítr k ní přinášel jen útržky slov, avšak Bertold jejich požadavek zjevně odmítl. Po chvílí se muži z Christiansdorfu vzdálili.

Její strážce na ni houkl, že může pokračovat v práci. Marta se znovu věnovala usoužené ženě, která si stěžovala na bodavou bolest v levém oku.

Copak asi vyvedou, aby k sobě přitáhli pozornost? přemýšlela. A proč s nimi nepřišel i Hildebrand?

Kovář může trvat na tom, aby se s ním jednalo jako s váženým mužem. A Wiprecht jako její manžel může uplatňovat své nároky. Ale neměl nejprve promluvit stařešina obce? Možná je k němu nespravedlivá a on v jejich plánu sehrává důležitější roli. Ale jako pravděpodobnější se jí jevilo, že se Hildebrand chtěl vyhnout roztržce. Nebude riskovat hádku s výše postaveným mužem, a už vůbec ne kvůli ní.

Marta skrývala napětí, jak nejlépe dokázala, a uvažovala, jak by ve správném okamžiku mohla strážci uniknout.

Jako kdyby to potřebovala pro nějakou mastičku, rozdrtila mátu na jemný prach. Když mu ho pak foukne do očí, muž na okamžik oslepne.

Náhle se několik vesničanů napřímilo a začalo se nedůvěřivě rozhlížet. Vnitřně se připravila k útěku. O chvilku později někdo pronikavě vykřikl: „Kouř! Je tu cítit kouř! Někde hoří!“

V příštím okamžiku uviděla plápolat oheň za hranicí dřeva u potoka. Vesničané se rozběhl k požáru, kde vzápětí zavládl obrovský zmatek.

Marta se rozběhla, ale po několika krocích ji Bertold chytil pevně za rameno. „Tady zůstaneš! Nenechám se tak snadno oklamat.“

Marta mu rychle hodila do očí prášek, který skrývala v pravé ruce. Bertoldovo sevření povolilo, když si druhou rukou mnul obličej. Potom najednou vykřikl, zapotácel se a pustil ji. Koutkem oka Marta viděla, že se k nim připlížil Kuno a klackem ho uhodil do holeně.

Poloslepý Bertold pomalu vstával a Marta s Kunem ze všech sil běželi k úkrytu, kde na ně už čekali Jonas, Guntram, Wiprecht a Bertram. O chvilku později se k nim připojili ještě Martin a několik dalších mladíků. Se smíchem se vychloubali svými činy a vraceli se domů.

„Kde je Hildebrand?“ zeptala se Marta tiše Jonase poté, co všem nadšeně a vděčně poděkovala.

„Ale staré zranění ho tak bolí, že s námi nemohl jít,“ odpověděl kovář a zamrkal.

Dobrodružné osvobození Marty se ve vesnici stalo událostí, o níž se vzrušeně mluvilo a všichni se smáli. Guntram a Jonas rozdělili na noc hlídky, aby si byli jistí před pomstou Bertoldových lidí. Bertold se však odplaty zřejmě vzdal. Koneckonců Marta zdarma ošetřila skoro polovinu vesnice.

Plány do budoucna

Druhý den se Marta probudila s pocitem jistoty, že Christian a Lukas nejsou daleko. Neklidně a rozrušeně pracovala na zahradě a kočka se jí otírala o nohy. Stále znovu se dívala směrem, odkud by ti dva měli přijít.

Když slunce opustilo nadhlavník, Marta se náhle napřímila a upřela oči na stezku vedoucí od západu do vesnice. Dlouho tak stála k úžasu všech vesničanů. Greta se k ní opatrně přiblížila.

„Vidíš něco?“ zeptala se.

Ještě než Marta stačila odpovědět, uslyšela zařehtat koně. Ale nebyl to Drago, tím si byla jistá. Co to znamená? Vyměnila si rychlý pohled s Gretou. Teď se k nim blížili i ostatní.

V příštím okamžiku se do vesnice cvalem vřítil Lukas na svém hnědákovi.

Marta se zachvěla. Kde je Christian? Stalo se mu něco? Ale Lukas se tvářil vesele jako vždycky, zastavil před skupinou kolem Hildebranda a seskočil z koně.

„Pán mě poslal napřed. Přijede ještě dnes,“ ohlásil a rolníci děkovali krátkou modlitbou nebi. I Martě se ulevilo, dokud nezachytila Lukasův pohled. Rychle sklopila oči a tvářila se uzavřeně, protože se obávala, že panoš by mohl z jejího výrazu mnohé vyčíst.

Lukas se na okamžik zarazil, ale potom se opět otočil k Hildebrandovi a Griseldis.

„Pán přivádí dvanáct nových lidí,“ oznámil překvapenému stařešinovi. „Máte pro ně všechno připravit: uvařit velký kotel jídla a udělat jim místo ve stodole.“

„Dvanáct lidí? Ale kam s nimi a co jsou vlastně zač, mladý pane?“ vykřikla pronikavě Griseldis, až ji manžel šťouchl pod žebra.

„Ticho, ženo! Mlč! však si to pán jistě dobře rozmyslel. Slyšela jsi, co máš udělat, tak se o to postarej.“

„Christian vám to všechno vysvětlí,“ slíbil Lukas. „Brzy tady bude.“ S úsměvem se otočil ke Gretě: „Tak co, nebyl by džbán piva pro muže po dlouhé cestě?“

Ženy začaly připravovat jídlo pro nově příchozí a vyklízet místo ve stodole, chlapci a mladíci vyhlíželi Christiana a jeho záhadný doprovod. Začínalo se šeřit, když se Kuno hnal vesnicí a divoce mával rukama. „Přicházejí! Už jdou!“

Marta s úlevou, ale zároveň stísněně vzhlédla od práce. S ostatními běžela naproti příchozím, aby patřičně uvítala pána vesnice.

Zpod sklopených víček si pozorně prohlížela rytíře a lidi, které přivedl. Bylo to deset mužů a dvě ženy, jedna z nich v pokročilém těhotenství. Jejich vůdce měl oblečení z kvalitního sukna, a dokonce po boku meč. Musí to tedy být někdo z vyšších společenských kruhů. Co ho sem asi přivádí? Cizinec upíral oči na zem tak soustředěně, že měla dojem, jako kdyby něco hledal a nejraději by se začal hrabat v hlíně.

Christian ho představil jako hornického mistra Hermanna. Greta podala pivo na osvěžení nejprve Christianovi, potom hornickému mistrovi a nakonec ostatním v průvodu, shluk vesničanů se zvolna začal rozcházet a Marta nenápadně odběhla.

„Co je tu nového?“ zeptal se Christian, když poděkoval Gretě za pivo a žíznivě, zhluboka se napil.

Samozřejmě bylo včerejší dobrodružství první, o čem mu vyprávěli. Mladíci se nemohli dočkat, až vylíčí svou vítěznou výpravu do sousední vsi.

Ale jak se tak vychloubali, Christian se stále víc mračil.

Pátravě se rozhlédl. Když uviděl Martu pracovat na bylinářské zahrádce, požádal vypravěče, aby chvilku počkal, a zamířil k ní dlouhými kroky.

Marta si všimla, že k ní rytíř spěchá. Zlobil se. Na ni? V hlavě jí zaznělo Zuzanino varování.

Nedala na sobě znát, že ho vidí, a pokračovala v práci zády k němu. Musela se velmi ovládat, aby se jí netřásly ruce.

Christian ji vzal za paži, a když se narovnala, netrpělivě ji otočil k sobě.

„Ublížil ti Bertold? Dotíral na tebe?“ zeptal se stroze.

Na okamžik mu pohlédla do očí. „Ne, pane. Nic mi neudělal.“

Sotva znatelná úleva v Christianově tváři ji trochu uklidnila. Nezlobí se na mě, není pravda, že mě nenávidí, zajásala v duchu.

Protože zřejmě nebyl úplně přesvědčený o jejích slovech, dodala: „Věděl všechno, o astrologovi, o medikusovi…“

Christian se s neproniknutelným výrazem vracel k mužům. Rozkázal Lukasovi a Hildebrandovi, aby se postarali o ubytování hornického mistra a jeho lidí a rozdělili mezi ně jídlo.

„Hned jsem zpátky!“ vykřikl, vyhoupl se na bělouše a vyrazil cvalem směrem k Bertoldově vesnici.

Netrvalo dlouho a vrátil se. Beze slova, avšak zjevně spokojeně, odepjal meč a podal ho Lukasovi k nabroušení.

Pak opět zašel za Martou a odměřeně jí sdělil: „Napříště můžeš beze strachu navštívit nemocné v Bertoldově vesnici, pokud ovšem budeš chtít. Budou se k tobě chovat slušně, zaplatí ti a nechají tě odejít, kdykoli budeš chtít.“

Kuno a Bertram se vrhli k panošovi. „Zapíchnul ho?“ ptal se Kuno s nezastíraným obdivem.

Lukas zadržoval smích. Vytáhl meč z pochvy a pozorně ho prohlédl. „Hm, krev na něm není. A jen dva zuby. Myslím, že to byl hodně krátký boj, než protivník klesl na kolena a slíbil našemu pánovi všechno, co chtěl slyšet.“

„To je škoda, že jsem tam nebyl,“ zalitoval Kuno s povzdechem. „Rád bych to viděl.“

„Já taky,“ s úsměvem se přidal Lukas. „Pokaždé znovu je to povzbuzující pohled.“

Když se cizinci najedli a ubytovali, Christian poslal pro Hildebranda a Jonase. Za hornickým mistrem a otcem Bartolomějem zašel osobně a pozval je k sobě.

Greta před každého postavila džbán piva a Christian bez okolků promluvil k věci.

„Na markraběcí příkaz budou hornický mistr a jeho lidé v naší vesnici kopat a hledat stříbro. Je mnoho příznivých náznaků, že Bůh tomuto místu požehnal a obdařil je bohatými nalezišti.“

Jonas a Hildebrand udiveně vykulili oči a nyní na Christianův pokyn pokračoval Hermann.

„Zítra za denního světla se pokusíme najít rudné žíly,“ oznámil zamyšleně. „Jak budou vydatné se dozvíme až po prvních zkušebních tavbách. Ale první vzorek byl mimořádně bohatý, a všude kolem tady na zemi vidím olověný lesk. Je možné, že zpočátku ani nebudeme muset kopat, ale bude stačit sbírat.“

Hildebrand se již neudržel. „Má to znamenat, že všechny ty černé kameny, s nimiž se při orání tak nadřeme, jsou ze stříbra? Z pravého stříbra?“

„Aspoň zčásti. Obsahují také olovo, možná i měď,“ odpověděl mistr tlumeně.

„A železo?“ zeptal se Jonas.

„To není jisté.“

Hildebrand, jenž obvykle mnoho řečí nenadělal, teď byl tak rozrušený že mu přeskakoval hlas. „My bydlíme na stříbře! Bůh nám požehnal! Všichni zbohatneme!“ křičel a prskal kolem sebe.

Christian rázně zvedl ruku. „Zadrž!“

Neušla mu chtivost ve starcových očích.

„Viděl jsem v Harzu mnoho horníků. Většina z nich nebyla o nic bohatší než ty, mnozí dokonce ještě mnohem chudší, protože ty máš aspoň kousek země, na kterém můžeš hospodařit,“ napomenul ho rytíř přísně.

Pohlédl na hornického mistra, jenž přikývnutím potvrdil jeho slova a pokračoval.

„Práce horníka je tvrdá a nebezpečná. Polovinu života tráví ve tmě v dole, ohrožuje ho špatné počasí, nečekané závaly a náladoví podzemní duchové. Někdy kopá celé měsíce, než konečně narazí na žílu, která je dostatečně vydatná, aby mohl uživit rodinu. A někdo ji třeba nenajde nikdy…“

Hildebrand se nechápavě zadíval na Christiana. „Ale pane! Tak jste nám přivedl skupinu chudých, když sami máme potíže přežít zimu?“

„Měl bys ho lépe znát,“ okřikl ho Jonas.

„A kromě toho si ujasnit, že ses právě dopustil hříchu hrabivosti,“ dodal rázně páter Bartoloměj.

Hildebrand zbledl a padl na kolena. „Odpusťte mi, otče. A vy taky, pane.“

„Tak dost!“ přerušil ho Christian. „Bude-li Bůh chtít a naděje horníků se naplní, může být naše vesnice blahobytná. Ale určitě ne přes noc. Nejprve se musíme domluvit, jak můžeme pomáhat lidem mistra Hermanna, aniž se opozdíme se sklizní a mýcením lesa.“

„Můj syn jim může při práci pomáhat. Je šikovný a ochotný!“ navrhl Hildebrand a bylo na něm vidět, že si slibuje možnost dostat se prostřednictvím Bertrama k vytouženému bohatství, jež horníci chtějí vyrvat zemi. Jistě si toho všimla i Greta, která pohrdavě odfoukla a dolila stařešinovi pivo tak prudce, až mu část vyšplíchla na plášť.

„Ne. Nikdo z nás nesmí zanedbávat svou práci, nebo budeme v zimě trpět bídou,“ odporoval Christian. „Stříbro tě nenasytí, když bude vesnice zasněžená a zásoby dojdou. A nejprve musí mistr Hermann a jeho lidé zjistit, zda se vůbec vyplatí tady důl založit a provozovat. Musí postavil tavicí pece a ze stříbra dát razit mince. Bude tedy dlouho trvat, než si za ně budeme moct koupit obilí. Ale pokud jsou zásoby vydatné, jednou z toho budeme mít užitek všichni.“

Obrátil se k hornickému mistrovi: „Vy zahájíte práce se svými muži, jak jsme se dohodli. Náš kovář bude pracovat pro vás. S ním vyjednejte placení, a také s uhlířem, který vám bude dodávat dřevěné uhlí.“

„Má to znamenat, že jenom Jonas a Gernot budou z toho stříbra něco mít?“ vykřikl Hildebrand.

„Synu, teď sis na bedra naložil ještě hřích závisti,“ přerušil ho ostře páter Bartoloměj, „a navíc i nedostatku úcty ke svému pánu.“

Hildebrand sklopil hlavu a zahanbeně mlčel.

Christian vyzval hosty, aby vyšli před dům. „Vidíte ten pahorek za kostelem, mistře Hermanne? Tam můžete postavit své domy. Dřevo nám přenechá markrabě. Bude-li to nutné, promluvte si s Guntramem, ten s ním umí zacházet ze všech nejlépe. Ale předpokládám, že máte s sebou šikovné tesaře.“

Hornický mistr přikývl. „Přivedl jsem s sebou své nejlepší lidi. Děkuji za vaši pomoc.“

Hosté se rozloučili a Christian ještě zadržel pátera. Pozval ho znovu do domu a osobně mu nalil pivo.

„Copak tíží tvoji duši, synu?“ zeptal se po chvíli mlčení Bartoloměj.

Christian na okamžik zaváhal. „Byla Hildebrandova slova ochutnávkou toho, co nás čeká? Závist, hrabivost a hádky mezi muži?“

„Pokud ano, tak i mezi ženami, ty v podobných případech nezůstávají pozadu,“ zasmál se páter.

Ale potom zvážněl. „Nikdo nemůže předvídat, co se stane. Ale zdejší lidé vám důvěřují a jdou za vámi. Tak důvěřujte i vy sám sobě.“

Druhý den ráno rolníci pozorně sledovali, jak jdou nově příchozí s otcem Bartolomějem do kostela, aby se pomodlili a poprosili Boha o požehnání jejich díla, jež může změnit budoucnost všech.

Zvědavě pozorovali neznámou činnost horníků. Jejich mistr pomalu kráčel s očima upřenýma na zem, tu a tam něco sebral, na některých místech zastrčil do země hůlky a občas poručil svým lidem, aby odhrabali hlínu na větších plochách.

Rolníci udiveně vrtěli hlavami a opět si hleděli své práce. Koneckonců na sebe nikdo nechtěl přivolat Christianův hněv.

Téměř všichni byli zaujati neobyčejným děním a za Martou přišla do chýše cizí, těhotná žena.

Druhá žena, jež s horníky přišla, jim měla uvařit a spravovat jejich prádlo. Tahle však byla dcera hornického mistra a jmenovala se Gertruda, jak už Marta věděla.

Gertruda se bez vyzvání posadila.

„Lidé mi řekli, že jsi moudrá žena a léčitelka,“ promluvila rozkazovačně a vystrčila břicho. „Dej mi to pryč!“

Marta úžasem ztratila řeč. „Brzy porodíš,“ řekla po chvilce. „To je jediná možnost jak se břicha zbavit.“

Těhotná na ni nenávistně upřela zrak. „Musíš mi pomoct! Zbav mě toho! Dobře ti zaplatím.“ Z měšce u pasu vytáhla několik mincí, o nichž Marta usoudila, že budou hodně cenné.

„Zase si to zlato schovej,“ promluvila vlídně. „Brzy budeš v náručí držet své děťátko a budeš ho mít ráda.“

„Nikdy!“

Gertrudin povýšený výraz rázem zmizel a dívka se rozplakala. „Nechci to! A tady v té pustině není ani klášter s jeptiškami, kam bych to mohla položit před fortnu!“

Marta k ní přistoupila a vzala ji za ruku. Když se Gertruda nebránila, přitáhla ji k sobě a hladila po plavých vlasech. U staré Finy se Marta naučila, že mnohé pacientky nepotřebují léky, ale prostě jen útěchu.

Gertruda vzlykala a pomalu vyprávěla svůj příběh. Pohledný mladý muž z družiny saského vévody se jí dvořil a ucházel se o ni tak dlouho, až podlehla a stala se jeho milenkou. Důvěřovala mu, že splní slib, který jí dal, a ožení se s ní. Nakonec dcera hornického mistra není špatná nevěsta. Ale když bylo jisté, že otěhotněla, popřel, že by s ní měl kdy něco společného.

„Když se o tom dozvěděl můj otec, vyzval ho, aby splnil slovo. Ale ten darebák všechno popřel.“

„Tvoje matka tě před ním nevarovala?“ zeptala se opatrně Marta.

„Matka je dávno mrtvá. Vychoval mě otec sám. Když byl vystaven takové ostudě, podal žalobu k soudu. Ale fojt ho odmítl a prohlásil, že má být rád, když mě nenechá vypráskat z místa jako děvku.“

Utřela si nos do rukávu a popotáhla.

„Doufala jsem, že se toho parchanta zbavím cestou, pak by se tady o mém neštěstí nikdo nedozvěděl. Ale takhle budu navěky žít v hanbě.“

Marta mlčela. Co k tomu také mohla podotknout? Gertruda může být i při své smůle ráda, že dítě bylo počato v dobrovolném spojení, a nikoli při znásilnění.

„Lehni si,“ vyzvala dívku a pečlivě ji vyšetřila. „Tvé dítě se už otočilo, brzy se narodí. Možná dokonce velmi brzy, trochu předčasně. Ale tady, cítíš?“ Vedla Gertrudě ruku a položila jí dlaň na neforemné břicho. „Brzy budeš dítě chovat v náručí a mazlit se s ním. Pomůžu ti při porodu.“

Podepřela ji při vstávání a z meduňky a třezalky uvařila lektvar na uklidnění. Ale výraz, s jakým Gertruda vyšla z chýše, Martě naznačoval, že si musí o tu mladou ženu a život nenarozeného dítěte dělat starosti. Udělala jsem si nepřítele, uvědomila si. Možná velmi nebezpečného nepřítele.

Christian provázel hornického mistra při jeho obchůzkách a dal si přesně vysvětlit, co Hermann hledá.

„Tady vykopejte sondu,“ přikázal mistr dvěma horníkům. Ti hned začali motykami a krumpáči odkopávat hlínu na ploše asi tři kroky dlouhé a tři široké. Hlína tu byla narudlá, porost chudší než jinde.

„Vypadá to, že jsme objevili žílu,“ poznamenal Hermann. Na Christianův tázavý výraz odpověděl: „Železná žíla tady vystupuje na povrch. Tak víme, kde máme kutat. Nepotřebujeme tady ani proutkaře, jenž vycítí chodby a žíly a propátrá boží podsvětní říši.“

Pečlivě si prohlížel odkopanou plochu, vyměnil si několik pohledů s horníky a s úlevou vydechl. „Narudlé zbarvení pochází od železa,“ vysvětloval rytíři. „To znamená, že dobrý důl má železný klobouk, stříbrné břicho a olověné nohy. Těsně pod touhle vrstvou by mohla být stříbrná ruda.“

Horníci se nástroji prokopávali hlouběji, dokud nenarazili na černě se lesknoucí horninu. Opět si vyměnili významné pohledy, ale nikdo nic neřekl.

Potom mistr Hermann zarazil do země hůlku a obrátil se k místu, které prve podobně označil.

„Představte si prodlouženou čáru vedoucí mezi těmi dvěma hůlkami k potoku. Kde přesně našli solní formani ten kámen?“ zeptal se.

Christian s údivem poznal, že to místo bylo přesně na myšlené, prodloužené linii k potoku. Ani nemusel promluvit, Hermann mu odpověď vyčetl z tváře a zdrženlivě se usmál.

„Nebudeme chválit den před večerem…“

Kývl na horníky a spolu s nimi rázně vykročil k potoku, přesně podél myšlené čáry. Nedbali na to, že si namočili boty i kalhoty, a přešli potok, pohledy s napětím upřené na násep na druhém břehu, který tu dosahoval výšky dospělého muže. Jeden z mužů začal násep motykou zbavovat travnatého porostu. Když odhalil zeminu, objevily se opět kusy černé horniny.

Horníci jásali, mnozí klesli na kolena bez ohledu na vodu v potoce vroucně odříkávali děkovné modlitby.

Hornický mistr Hermann se spokojeně obrátil k Christianovi. „Třetí naleziště je důkaz.“

Rozmáchlým pohybem ukázal na označená místa. „Tudy vede mohutná žíla železné rudy. Je-li tak vydatná jako silná, pak bude, rytíři, vaše vesnice jednou slavná a vy budete vážený muž.“

Bohatý muž je vážený muž, pomyslel si Christian. Bohatství pro něj nic neznamenalo. Ale bohatství znamená moc. Jestliže stříbro dopomůže vesnici k blahobytu a přispěje k tomu, aby mohl svěřené lidi lépe ochraňovat, bude mu to vhod.

Hornický mistr zapálil v kostele silnou svíci jako poděkování za boží milost. Když se o tom Christian dozvěděl, musel se usmát Hermannově prozíravé důvěře. Horníci na první káry naložili jen nejdůležitější věci, a mistr zřejmě pevně počítal s tím, že najde něco, za co by mohl poděkovat zapálením tak drahé voskovice. Protože kdyby tomu tak nebylo, musel by se svými lidmi pokračovat v cestě dál, do dolů v Čechách nebo v Itálii, aby si tam hledali práci, protože do Harzu se již vrátit nemohli.

Při odchodu ve svých štolách zničili navíječky a průchody.

Od příštího dne se rány seker, jimiž kolonisté mýtili les, mísily s rány kladiv a nástrojů horníků pracujících na nalezišti. Většina nově příchozích překopávala zeminu, dva pod dozorem hornického mistra začali přímo u potoka se stavbou tavicí pece, kterou budovali z kamenů omletých vodou a spojovaných jílem. Místo vybrali společně s Christianem.

Rolníci a dokonce i kovář Jonas žasli nad velkými měchy vykládanými z kár. Pro tavbu je zapotřebí obrovský žár, vysvětloval Hermann, ještě větší než ke kování železa.

Souvisejí s tím obláčky kouře, které jsem ve snu viděla nad vesnicí, když jsme sem došli, přemítala Marta.

O pět dní později přišli Gero a Richard provázející ženy, děti a vozy s nezbytným zařízením domácností.

Hned následujícího rána bratři odjeli k markraběti, aby mu oznámili příchod horníků.

Lov

Dalšího dne přijel na koni rychlý posel z Míšně a sháněl se po Christianovi.

„Za dva dny podnikne markrabě s chotí lovecký výlet do vaší vesnice. Připravte všechno na přijetí,“ přikázal. „Vás očekává Oto zítra ráno na skále Sokolí hlava, abyste se mohl lovu zúčastnit.“

Podívejme, pomyslel si Christian. Otova zvědavost na velikost jeho budoucího stříbrného pokladu je větší než starost, že by se věc mohla prozradit a roznést předčasně.

„Jak velká bude lovecká společnost?“

„Počítejte s třiceti lidmi,“ odpověděl posel a pohrdlivým pohledem si změřil pár chatrčí.

Christian pozval muže na oběd a dal mu připravit proviant na zpáteční cestu, potom se vydal za hornickým mistrem.

„Mohou vaši muži už pozítří předložit první výsledky?“

„Nevím, jestli to stihneme,“ opáčil Hermann po chvilce přemýšlení. „Ale nezklameme vás.“

„Dobře. Jak si jistě dovedete představit, je markrabě velmi netrpělivý muž, když sem jede už teď.“

Hermann zalovil v kapse a vytáhl několik stříbrných mincí. „Jak šikovný je váš kovář, když nepracuje se železem?“

Christian okamžitě pochopil. Společně vyhledali Jonase.

Bylo potřeba leccos připravit a Christian byl vděčný, že markrabě svou návštěvu ohlásil jako lov. Znamenalo to, že se nemusí postarat o maso pro tolik hostů. Kromě toho si s sebou přivezou lovecké stany. Jeho dům je příliš skromný na to, aby hostil markraběte a jeho choť, vesnice je příliš malá, aby přijala větší počet významných, vysoce postavených hostů. Nemají ani dost slámy, aby ji rozestřely pro lůžka hostů.

Přesto dal postel, kterou mu Guntram postavil, nově připravit. Bude moci Otovi a Hedvice nabídnout přenocování pod pevnou střechou.

Svolal mladé muže, aby ohradili pastvinu pro koně lovecké společnosti. Gretě přikázal napéct chleba, přestože věděl, že Otův dvůr je zvyklý na jemnější, světlejší chléb než hrubé bochánky z ječmene a žita, které mohla předložit. Oto si pravděpodobně s sebou jako obvykle poveze svého kuchařského mistra. Ale koneckonců jíst musí i náhončí, pacholci od koní a sluhové.

Poslal Kaspara hledat med a ostatní děti do lesa sbírat čerstvé jahody, maliny a houby.

Spousta práce navíc uprostřed žní postavila celou vesnici na hlavu. Avšak nehledě na to byli christiansdorfští z příjezdu ohlášených hostů vyděšení. Tak vysoké panstvo většina z nich ještě nikdy neviděla. Jestlipak se jim podaří získat markraběcí milost?

Christian, ještě než odjel na přikázané místo setkání, jim vysvětlil, že zvuk loveckých rohů ohlásí příjezd společnosti. Potom se mají vesničané shromáždit, aby poklekli a pozdravili návštěvu. Greta už pro uvítací přípitek naleštila cínový pohár, který Raimund daroval svému příteli.

Kuno a Bertram střídavě šplhali na nejvyšší stromy, aby vyhlíželi do okolí a okamžitě ostatním ohlásili, až se budou hosté blížit.

Ale pak se všechno událo jinak. Místo hlučné, veselé lovecké společnosti se do vsi přihnali dva jezdci, z nichž jeden před sebou na koni opatrně držel třetího muže.

„Vezeme zraněného! Okamžitě zavolejte vaši léčitelku!“ řval první rytíř.

Marta už běžela a muži opatrně snesli zraněného z koně a položili ho do trávy. „Zaútočil na něj medvěd. Postarej se o něj! Běda ti, jestli zemře,“ obořil se na ni druhý jezdec.

Ale když Marta viděla, kdo před ní leží na zemi s hlubokými, krvavými poraněními táhnoucími se přes hruď až k nohám, měla pocit, že jí srdce sevřela ledová ruka. Byl to Ekkehart, jeden z Randolfových přátel. Jeden z mužů, kteří ji trýznili a znásilnili.

Nenechala na sobě znát rozrušení a přikázala Hildebrandovi aby zraněného dal opatrně přenést do Wiprechtova domku.

„Moje žena se o něj skvěle postará, urozený pane,“ ujišťoval Wiprecht s mnoha poklonami rytíře.

Druhý jezdec, Giselbert, tlusťoch z Randolfovy společnosti, je následoval.

Marta poslala ven děti, jakmile byl zraněný dopraven do jejich chýše. Giselbert k ní výhrůžně přistoupil. „Jestli zemře, zemřeš taky!“

„To je mi jedno!“ odsekla rozzlobeně. „Jestli chcete, aby váš přítel žil, tak odejděte z tohoto domu.“

„Zbláznila ses, ženská?“ vyděsil se Wiprecht a klesl před skvostně oděným rytířem na kolena.

„Odpusťte, urozený pane! Neví, co mluví. Snad ji posedl zlý duch. Neposlouchejte ji, zapomeňte její slova… Udělá, co je v jejích silách!“

Rytíř ho odkopl a zuřivě si měřil Martu.

Sáhla po jednom džbánečku s léčivou mastí.

„Bude lepší, když mě tu necháte o samotě.“

Gilbert ji surově chytil za paži. „Jestli mu brzy nebude líp, budeš mě prosit, abys směla umřít rychle.“

S touto výhrůžkou vyšel z domku. Wiprecht na ni zlostně pohlédl a spěchal za rytířem, přitom se neustále zajíkavě omlouval.

Marta se zamyšleně zadívala na zraněného. Medvěd mu rozerval kabátec a drápy zaryl hluboko do masa. Z ran ještě prosakovala krev. Ekkehart zřejmě nebyl v nebezpečí života, ale zranění nepochybně hodně bolela.

Najednou otevřel oči a chytil ji za ruku.

„Prosím tě, pomoz mi!“ zasténal.

„Nedotýkejte se mě!“ zvolala nenávistně a prudce se mu vytrhla.

Otočila se, do poháru s vodou nakapala nějakou tinkturu a přidržela mu nápoj u rtů.

„Pijte!“ poručila a podepřela mu hlavu.

S tváří staženou bolestí se jí zkoumavě podíval do obličeje.

„Je to jed? Pomsta za to, co jsme ti provedli?“

Odevzdaně zavřel oči.

„Přivoláš mi aspoň pátera? Když mi nemůžeš odpustit ty, snad mi odpustí Bůh.“

Ekkehart navzdory velké bolesti sáhl po poháru, dbal na to, aby se nedotkl její ruky a obsah vypil. Pak opět klesl na lože.

Marta si sedla vedle něj a tiše čekala.

Nápoj účinkoval rychle. Byl to jed, ale jen slabě naředěný. Množství, které mu podala mu neublíží, jen bude nějakou dobu spát tvrdým spánkem.

Bude ho léčit. Ale nesnesla by, kdyby přitom na sobě cítila jeho pohledy a slyšela jeho hlas.

Na rozdíl od ostatních Randolfových přátel ji nebil. Ale přihlížel, jak se jeho druhové na ní dopouštějí násilí, a také se jí proti její vůli zmocnil. Ve Würzburgu ji často pronásledoval pohledem, z nichž nečišel posměch či chladná výhrůžka, nýbrž něco, co si nedokázala vyložit, avšak rovněž jí to nahánělo strach.

Když lektvar na muže zapůsobil, začala rány čistit. Zranění způsobená zvířaty se často zanítí a těžko se hojí. S menším citem než jindy smyla zaschlou krev a vyčistila hluboké stopy po drápech všemi dostupnými esencemi, které měla. Pak rány sešívala a pociťovala kruté uspokojení. Ještě několik dní bude trpět bolestmi. Dobře mu tak.

Když skončila, schoulila se do sebe a přemítala, zda není také otrávená, nenávistí.

Najde milost u otce Bartoloměje, když se mu vyzpovídá? Pak by ovšem musela prozradit i všechno ostatní, co mu dosud zamlčela. Teď se její tajemství nahromadila a zůstane navždy zatracená.

Zmocňoval se jí pocit, že se udusí tím, co od Randolfova prvního příjezdu do vesnice uzavřela ve svém nitru.

Nejlepší bude, když se postará, aby Ekkeharta vynesli z jejich domova. Do stanů lovecké společnosti za ním může chodit a ošetřovat zranění, dokud tady Oto s doprovodem zůstane. Ale měl by zmizet z její bezprostřední blízkosti.

Znovu pohlédla na zraněného, aby se ujistila, že klidně spí. Potom vyšla ven.

Přestože lovecká společnost při příjezdu do vsi nadělala dost hluku a ruchu, Marta si toho při soustředěné práci nevšimla.

Když nyní vyšla před chýši, překvapeně zjistila, že téměř na každém volném kousku země stojí barevné stany, před nimi táboří lidé a opodál se pasou koně. U potoka kolem prostřené tabule seděli v družné zábavě dámy a rytíři.

Hubený kuchařský mistr proháněl několik sluhů, kteří v potu tváře opékali nad ohněm dva kance nabodnuté na velkých špízech a pekli ulovenou drobnou zvěř.

Mezi spoustou lidí neviděla ani Christiana, ani Otu či Hedviku, ale k velké úlevě ani Giselberta.

Nedaleko chýše čekal rytíř, který zraněného Ekkeharta přivezl na koni. Vstal a vykročil k ní. „Jak se mu daří?“

„Spí, pane. Vyčistila jsem mu rány a obvázala je. Teď potřebuje jenom čas, aby zase nabral sílu. Možná byste ho mohl dát odnést do některého z loveckých stanů?“

Muž její návrh přijal se zřejmou radostí a hned kývl na několik sluhů, aby se o to postarali.

Jakmile Oto přijel do vesnice, okamžitě poručil Christianovi, aby ho zavedl k hornickému mistrovi.

„Řekněte mi, že máte dobré zprávy,“ vyzval markrabě Hermanna.

Mistr se hluboce poklonil. „To máme, pane. Christiansdorf stojí na mocné stříbrné žíle. A pravděpodobně jich je tady v nejbližším okolí ještě mnohem víc.“

Hermann kývl na Jonase. „Z prvního stříbra, které jsme tavbou získali, zhotovil tento kovář drobnost, kterou můžete darovat své choti jako symbol toho, co vás zde očekává.“

Kovář poklekl a podával Otovi stříbrnou sponu na plášť, do níž nejjemnějšími nástroji, jaké má, vytepal květinový vzor, který navrhl Karel: navzájem se proplétající růže.

Christian skryl úžas nad Hermannovými slovy. Koneckonců na vlastní oči viděl, jak Jonas roztavil mince, aby zhotovil šperk. Z celého srdce doufal, že horníci budou moci předložit výsledky z první tavby. Ale od chvíle, kdy markrabě přijel, se od něj ani nehnul a Christian neměl možnost zeptat se hornického mistra na to, jak pokusy dopadly.

Markrabě se zjevným potěšením přijal stříbrný šperk a podal jej Hedvice. „Zde, má drahá. Líbí se vám?“

„Je nádherný,“ usmála se Hedvika na Jonase. „Zvláště když má být symbolem toho, co nám všem Christiansdorf může přinést. Mistře, kolik hřiven stříbra pod našima nohama čeká na to, až je vytěžíme?“

„Když dovolíte, urozená paní, a vy, velectěný markrabě, sdělí vám podrobnosti osobně taviči.“

Úsměv na Hermannově tváři Christiana uklidnil. Tak to tedy dokázali, a výsledek je zřejmě dobrý.

Ve čtyřech zamířili k tavicí peci, kde dvě postavy začerněné sazemi obsluhovaly velké měchy.

„Promiňte, pane, nesmíme práci přerušit,“ omlouval se jeden z mužů, který spěšně padl na kolena. „Kdyby se žár uvnitř zmenšil, byla by celá práce nadarmo.“

Hermann ukázal na kulatou nádobu v peci naplněnou tekutým kovem. „Tak vydatnou rudu jsem ještě v životě neviděl. Je to skoro čisté stříbro!“

Otovi zasvítily oči.

„Christiane, pojďme do vašeho domu,“ navrhl a kývl na jednoho ze sluhů poblíž. „Po dobrých zprávách vždycky dostanu hlad. Ať nám mistr kuchař pošle něco dobrého, a to hned!“

Sluha se poklonil a spěchal ke kuchyni.

„Co potřebujete, abyste co nejdříve mohli těžit co nejvíc stříbra?“ zeptal se Oto bez velkých okolků, když s Hedvikou, Christianem a hornickým mistrem seděli kolem stolu v rytířově domě.

„Víc zkušených lidí. Ale v tuto roční dobu už nemůžeme žádné přivést, brzy nastane zima,“ odpověděl Hermann. „Do té doby tady budeme pracovat ze všech sil.“

„Ale musí si také postavit domy. Nemůžeme to chtít od Christianových lidí, těm už beztak sotva stačí zásoby na zimu, když do vsi přibylo tolik jedlíků,“ namítla Hedvika.

Oto mávl rukou, jako by tuhle záležitost chtěl smést ze stolu. „Pošlu truhláře, kteří vám pomůžou. Vůz slámy a fazolí pro celou vesnici a co všechno ještě potřebujete. Chci, abyste se ze všech sil zabývali pouze kutáním a tavbou. A na jaře vyšlu někoho, aby přivedl další lidi.“

Markrabě se otočil k Christianovi: „Jste dneska nějak nápadně zamlklý.“

Christiana těšil Otův příslib, že jeho vesnici pošle výpomoc na zimu. Ale jedna věc ho trápila. „Překvapuje mě, že jste sem vzal s sebou tolik lidí. Když se zvěst rozšíří, ztíží to vaše vyjednávání s biskupem Gerungem. A mohlo by to sem nalákat všelijakou zlodějskou chátru, která by si myslela, že už teď taky může ukrást bůhvíjaké poklady.“

Oto s požitkem okusoval kachní stehno a opět jen mávl rukou.

„Všichni, co se mnou přijeli, jsou věrní vazalové. Budou mi muset odpřisáhnout, že budou mlčet. Biskupovi stejně nebudu moct zamlčet, proč vesnici chci pro sebe. Co myslíte, mistře Hermanne, mám na sebe dát zpětně přepsat i sousední vesnice?“

„To záleží na vás, pane. Za pár týdnů bychom vám mohli povědět víc, pokud nám udělíte povolení zkoumat a kutat i tam.“

Oto si otřel prsty a krátce se zamyslel. „Slyšte mé rozhodnutí: Od této chvíle, kdo chce na celém tomto území hledat stříbro, ať ho hledá, má k tomu právo. Za předpokladu, že třetinu výnosu bude vyplácet mně.“

Hornický mistr se zhluboka nadechl: „Dobrá, pane. Je zvykem, že každý, kdo objeví naleziště, ohlásí svůj nárok nejprve u hornického mistra. Přejete si tento způsob zachovat? Mám zde pro vás vykonávat tento úřad, který mi byl svěřen v mé bývalé vlasti?“

„Vykonávejte ho, ale ve svornosti a pospolu s Christianem. On je pánem vesnice.“

Hermann se poklonil, Oto dojedl poslední sousto masa z mísy a povstal.

„Chci, aby v těžbě nenastala žádná přestávka. Kdo nebude po tři dny pracovat ve své jámě a štole, ztratí ji a bude předána jinému vlastníkovi!“

Než odešel, položil rytíři ruku na rameno. „Prokázal jste nám velkou službu. Buďte si jistý naším díkem.“

Christian se uklonil.

Hedvika vstala, zapotácela se a zachytila se Otovy paže.

„Copak je, drahá? Není ti dobře?“

„Asi jsem moc rychle vstala,“ odpověděla nejistě. „Takové vyhlídky člověku dokážou zamotat hlavu.“

„Mám poslat pro Martu?“ zeptal se starostlivě Christian. Hedvika se usmála. „Není třeba. Ale přesto ji dej zavolat. Ráda ji uvidím.“

„Blahopřeji vám, paní,“ promluvila Marta, když si Hedviku pozorně prohlédla.

„Ano, vděčíme Christianovu rychlému a moudrému jednání za velké možnosti, vy pro svou vesnici a my pro Míšeňskou marku.“

„Promiňte, paní. Já měla na mysli váš stav. Chcete-li, připravím vám směs koření proti ranní nevolnosti.“

Hedvika na ni překvapeně pohlédla. „Ty mě stále znovu udivuješ. Dosud jsem si ani já nebyla úplně jistá. Koneckonců od Dietrichova narození jsem už neotěhotněla. Ale když toho tolik víš, prozraď mi taky: Bude to dědic, nebo dcera?“

„Myslím, že to bude děvčátko. A zcela určitě stejně krásné jako maminka.“

Hedvika se usmála. Muži pořád chtějí syny. Ale už Otovi darovala dva. Mezi syny musí rozdělit majetek, který se tak zmenší. A dva bratři, které mají, jsou již od dětství nepřátelé na život a na smrt, a až dospějí, vrhnou se na sebe zřejmě ještě s větší prudkostí. Dcery je možné provdat a získat tak další spojence, aniž se rozděluje země.

V době, kdy lovecká společnost, Christian, hornický mistr a otec Bartoloměj hodovali, Marta oslavovala shledání se Zuzanou, kterou už dávno zahlédla mezi hosty, avšak komorná se až teď mohla nepozorovaně vytratit. Objala kamarádku, šťastná, že se setkaly, a viděla, jak se Zuzaně už jasně rýsuje vzduté břicho.

„Jak se ti daří s tím kovářským pomocníkem? Je na tebe hodný?“ chtěla hned vědět Marta.

„No, přímo mi zobe z ruky,“ zasmála se Zuzana.

„Tak jsi ani žádný nápoj lásky nepotřebovala.“

Zuzana se naoko zamračila. „Žádný jsi mi neobstarala. Tak jsem si musela pomoct jinak.“

„A jak?“

Přítelkyně ji odvedla kousek stranou. „Slib mi, že o tom pomlčíš!“

Marta přikývla.

„Zašla jsem za jednou děvkou z podhradí, dřív u nás byla děvečkou u krav.“ Zuzana se tajemně odmlčela, pak šeptem pokračovala. „Jsou věci, které by žádná počestná žena neměla vědět, natož aby je dělala. Ale přesně s jejich pomocí připravíš chlapa o rozum. Pak pro tebe udělá všechno,“ zachichotala se.

Marta prudce pozvedla ruku: „Zmlkni!“

„No jen se tak nedělej,“ rozhořčovala se Zuzana.

„Ne, to nemyslím,“ zarazila ji rychle Marta. „Buď ticho! Něco tady nehraje.“

Přítelkyně se polekaně rozhlížela, Marta se naklonila dopředu a otáčela se kolem dokola.

U plné tabule dobře naladěný Oto vstal a pozvedl pohár. „Dneska je den dobrých zpráv. Napijme se na zdraví mé manželky a syna, kterého mi porodí!“

Zaznělo provolávání slávy a Hedvika s úsměvem přijímala gratulace ze všech stran, aniž cokoli namítla. Teď není ta pravá chvíle, aby promluvila o dceři.

Hluk u stolu narůstal, hosté byli stále opilejší a Christianův pohled náhle zabrousil na Martu, která stála kus od společnosti, jako strnulá se nakláněla dopředu a upírala oči na les. Ten výjev ho vyděsil.

Teď se vzepjal Drago, zařehtal a předníma nohama kopal do vzduchu. Psi se rozštěkali.

„Pane, dovolte mi, abych se na chvíli vzdálil ze společnosti,“ požádal tiše Otu. „Obávám se, že něco není v pořádku.“

Markrabě ho rozmáchlým pohybem propustil a opět se věnoval hlasitým, veselým hostům.

Christian se opatrně rozhlížel a zamířil k pastvině, kde už několik koní projevovalo neklid. Najednou se z lesa vyřítil medvěd a vrhl se ke společnosti u tabule.

Hosté v hrůze řvali, a to už obrovské zvíře mávnutím tlapy rozdrtilo hlavu jednomu z kuchtíků. Nebožák byl mrtvý dřív, než jeho tělo dopadlo na zem.

Rytíři u stolu vyskočili, ale všichni před hostinou odepnuli opasky s mečem, a teď mezi nimi a zbraněmi stál na zadních a s tlamou dokořán medvěd větší než dospělý muž. Od zuřící bestie je dělila jen prkna stolu volně položená na dřevěných podpěrách.

Jedině Christian se mohl volně pohybovat. Ještě v běhu popadl dlouhý špíz opřený nedaleko ohniště a levou rukou vytrhl z ohně napůl hořící větev.

Hlasitým zařváním a prudkým máváním paží na sebe připoutal pozornost medvěda, který se odvrátil od shluku lidí u tabule a začal se zajímat o jediného protivníka.

„Pusťte psy!“ vykřikl někdo.

„Ne! Jinak rozsápe toho muže!“ zněl vzápětí opačný rozkaz.

Plnou silou vrazil Christian zvířeti do těla špíz, ale ten zbraň zlomil jediným máchnutím levé pracky. Z těla mu teď trčelo jen pár centimetrů dřevěné rukojeti. Nic nenasvědčovalo, že by ho zranění zneškodnilo.

Mohutná šelma stála na zadních, zuřivě řvala a prackami se snažila zasáhnout Christianovu hlavu. Ještě stačil uskočit, ale drápy mu sjely po pravém rameni. Hořící větví v levici si držel medvěda od těla, vytáhl dýku a vrazil ji ze všech sil šelmě do srdce. Pak uskočil, a stál nyní proti zvířeti zcela neozbrojen.

Nekonečný okamžik medvěd bez pohnutí stál. Pak se zapotácel a s tupým žuchnutím padl na zem.

Dámy s úlevou tleskaly, rytíři uznale vykřikovali pochvalná slova. Ještě nikdo z nich neviděl, že by někdo složil rozzuřeného medvěda pouze nožem.

Christian kývl na několik sluhů, aby zvíře obrátili na záda, vytáhl mu z těla nůž, očistil ho a zasunul do pouzdra u pasu.

„Opět jednou jste se projevil jako jeden z mých nejstatečnějších rytířů,“ pochválil ho zvučným hlasem markrabě.

„Přijměte tohle jako dík,“ podával mu pohár zdobený drahokamy.

Dámy Christiana obklopily a obdivovaly ho, několik rytířů mu poklepávalo na rameno, to byl projev přízně, jehož by se rád vzdal, protože se musel velmi ovládat, aby se pokaždé bolestí nezkroutil.

Hedvika si jako první všimla, že má ztuhlou paži i rameno. „Jste zraněný, Christiane. Ať vás Marta hned ošetří. Trvám na tom,“ prohlásila a zatvářila se starostlivě.

Christian se poklonil, jak mu zranění dovolovalo.

„Jak si přejete, urozená dámo. Dovolíte, pane, abych se vzdálil?“

„Jak bych mohl odporovat své choti,“ zahlaholil Oto. „Jen jděte a ať vám rameno dobře ošetří. Přece nepřipustím, aby jeden z mých nejlepších šermířů ztratil svou pohyblivost.“

„Vidíš, jak se ta děvka už zase stará o toho hladoleta?“ poznamenal Giselbert sedící vedle Ekkeharta. Zraněnému, jemuž služebnictvo upravilo pohodlné místo před stanem, kam ho odnesli, když se probudil, přinesl od tabule několik kousků masa a víno. Nikdo je tady nemohl slyšet.

„A Oto, místo aby proti tomu něco podnikl, jí ještě dává právo, aby se do všeho pletla. Randolf by dštil jed a síru,“ rozčiloval se Giselbert.

„No ještě že je tak daleko odtud. Oto mu má pořád ještě za zlé, že v něm vzbudil nedůvěru k Hedvice,“ poznamenal Ekkehart a opatrně se pokusil pohnout, což vyvolalo palčivou bolest na hrudi.

„Oto prý se musel párkrát na kolenou doprošovat, než zase mohl požadovat svá práva v markraběcí posteli,“ pokračoval zlobně Giselbert. „Taková ostuda! Nehodí se, aby chlap prosil ženskou o něco, co mu právem patří. A nepatří se, aby se ženská vměšovala do mužských záležitostí. To je proti přírodě!“

„Pohanské ženské čáry. Nějak se jí daří ho v posteli očarovat…“

„… aby jí dovolil dělat, co se jí zlíbí, místo aby ji pořádně seřezal a zamkl do komory,“ dokončil tlusťoch větu.

„Teď, když je těhotná, ji bude nosit na rukou a zahrnovat dary. Tak buď raději opatrný,“ varoval ho tiše Ekkehart.

Po Giselbertově tváři se rozšířil triumfální výraz. „Ztloustne, bude neforemná a za chvíli s ním nebude moc sdílet postel. Oto je ohnivý hřebec, možná by to byla příležitost přivést mu vhodnou klisnu, která ho dokáže připoutat líp než ta husa minule.“ Zle se zašklebil. „To se bude Randolfovi líbit. Musíme to s ním probrat hned, jakmile se vrátíme na hradní vrch!“

„Pojeďme hned zítra ráno domů, prosím,“ požádala Hedvika markraběte.

Vzal ji za ruku. „Jak si přeješ. Podívat se do očí takové bestii opravdu není nic pro dámu, navíc v tvém stavu,“ těšil ji Oto.

„A kromě toho na mě teď čeká spousta práce.“

„Christiansdorf bude brzy k nepoznání,“ poznamenala Hedvika a přelétla pohledem malou, odlehlou samotu s několika domky.

Oto se zasnil. „Jestli má hornický mistr pravdu, budu tady brzy muset vybudovat hrad. Kdoví, možná tu vznikne i město. Město na volném prostranství… Jak by se ti to líbilo, má drahá?“

Hedvika se na něj usmála. „Vždycky jsem obdivovala smělost, s jakou rozpoznáš příležitost a dokážeš ji využít.“

„Abych z toho taky něco měl, budu muset důkladné dohlížet na to, abych skutečně dostával třetinu stříbra. Mám v úmyslu tady brzy založit panskou tvrz.“

„Ale Christianovi přece můžeš plně důvěřovat,“ namítla udiveně Hedvika. „Nikdy by tě nezradil a jeho lidé jsou mu věrně oddaní.“

„Uvidíme,“ ukončil rozhovor Oto.

Vycítila, že dospěl k nějakému rozhodnutí, které jí však nechce sdělit. Snad proto, že by s ním nesouhlasila? Probudila se v ní nedůvěra.

„Když dovolíte, pane… musím ten rukáv ještě kousek rozříznout…“

„Jen do toho.“ Christian se zuby zaťatými bolestí a ztuhlým ramenem odložil kožený lovecký kabátec.

Marta opatrně nožem prodloužila trhlinu, kterou na nasazení rukávu způsobily medvědí drápy. Jemně stáhla látku ze svalnatého ramene.

Už si připravila utěrky, namočila je do horké vody, teď je vyždímala a přiložila na zraněné místo. To změkčí zaschlou krev a uvolní svaly.

Christian tiše zasténal.

„Byl to tentýž medvěd, který už prve někoho zranil?“ Marta si uvědomovala, že jí otázka nepřísluší. Ale chtěla ho rozptýlit, odvést jeho myšlenky od bolesti a od vzpomínek na to, kdy naposled seděli tak blízko vedle sebe a dotýkali se navzájem. Z celého srdce si přála, aby na to zapomněl, nebo na to aspoň nemyslel v této chvíli.

„Vystopovali jsme ho už dopoledne. Byl to starý mazaný samec, který si z nás dělal blázny. Ani psi ho nedokázali vyčenichat.“

Marta opatrně sňala obklady a se zavřenýma očima přejela po paži, aby zjistila, jak vedou svalové pletence tvrdé jako ze železa.

„Odpusťte, pane, musím vám napravit ramenní kloub. Mám vám dát omamující nápoj?“ zeptala se.

„Ne, to je v pořádku.“ Christian pohybem hlavy ukázal směrem k hostům. „Teď si nemůžu dovolit spát nebo být omámený.“

„Markrabě má kolem sebe dost velkou společnost,“ namítla nesměle.

„Právě té nedůvěřuju.“ Odmlčel se a pak se zeptal: „Měla jsi prve nějakou nepříjemnost s Ekkehartem?“

Sklopila oči. „Ne, pane.“

„Tak do toho, ať to máme za sebou,“ povzbudil ji Christian, když zpozoroval, že váhá.

Zhluboka se nadechla a pak šikovným pohybem napravila škodu. Okamžitě pocítil úlevu a opatrně se pokusil ramenem kroužit.

„Počkejte, a raději s tím nehýbejte.“ Jemně mu namazala mastí záda. Pak položila jednu ruku na jeho lopatku, druhou ve stejné výši na klíční kost.

Klidně je jemně tiskla k tělu. Pocítil teplo, které jí vycházelo z dlaní, proud mu procházel celým tělem a tišil bolest.

„Jak jsi to udělala?“ podivil se užasle, když ruce oddálila.

Sklopila oči a rozpačitě přešlápla.

„Naučila mě to Josefa. Už jsem to uměla předtím, ale nechápala jsem to a nedovedla použít.“

Christian se polekaně obrátil a vzal ji za ruce. „Pověděla ti taky, že to nesmíš dělat každému? Bylo by nebezpečné, kdyby se o tom dozvěděli nesprávní lidé.“

„Vím. Ale vy mě neprozradíte.“

Christian si oddychl a pokusil se paži natáhnout a zakroutit s ní. „Dobrá práce. Už s ní zase můžu pohybovat.“

„Měl byste pravou ruku zatím udržovat v klidu,“ varovala ho Marta. „Mám vám ji zavázat? Bylo by to nejlepší.“

„Ne! Slibuju, že ji budu šetřit, jak jen to půjde… a v případě nutnosti bojovat mečem v levačce.“

Krátce se zasmál. „Možná že budu pravou potřebovat pro dýku.“

„Počítáte s potížemi?“

Christian mlčel a Marta soustředila smysly na skupinku u potoka.

„Ano,“ přikývla po chvíli. „Také to cítím. Zlo už bylo zaseto.“

ČTVRTÝ DÍL

Zrada

Duben 1169

Hedvika se zasténáním zatínala ruce do opěradel porodní stolice. Celou noc už trvaly porodní stahy, ale ještě ani jednou nevykřikla. Dosud Marta neviděla ženu, která by tak odhodlaně bojovala proti porodním bolestem.

Protože těhotenství mělo tentokrát těžší průběh než u předchozích dětí, markraběnka povolala nejen zkušenou starou porodní bábu, kterou zvali ke všem porodům na hradním vrchu, ale několik týdnů před slehnutím poslala i pro Martu.

Přestože tu Christian nebyl, na Otův příkaz jel do Harzu najmout další horníky, měla Marta tentokrát na hradním vrchu větší strach o Hedviku než o sebe.

Se Zuzaninou pomocí se naučila na hradě žít aspoň trochu bezpečně, navzdory intrikám a zákeřnosti dvorského života. A Randolf si jí tentokrát vůbec nevšímal, nýbrž se zabýval jinými záležitostmi.

Avšak jindy tak silná markraběnka ztratila velkou část své obvyklé činorodosti nejen kvůli těhotenství. Trápily ji i špatné zprávy z uplynulých měsíců. Na jednom říšském sněmu na začátku února ve Wallhausenu dal císař několik saských knížat zajmout jako rukojmí, aby si vynutil stále ještě křehké příměří mezi Jindřichem Lvem a jeho protivníky. Třebaže mezi rukojmími Oto nebyl, ukázalo se, že jeho cesta na říšský sněm byla osudná v jiném ohledu. Všiml si tam černovlasé urostlé krasavice jménem Oda, údajně Randolfovy vzdálené příbuzné, jež se velmi rychle stala jeho milenkou.

Oda byla něco úplně jiného než její předchůdkyně, která Otu pokaždé velmi brzy začala nudit. Držel si ji stále ve své blízkosti, a dokonce naslouchal její našeptávání, naopak vztah k Hedvice nápadně ochladl. Předchozího dne se Oto vrátil z dalšího říšského sněmu v Bamberku, kam ho provázela Oda, zatímco Hedvika na porodním loži bojovala o svůj a dceřin život.

Něco s tímhle porodem nebylo v pořádku, to Marta poznala i ze svého místa pozorovatelky. Ale nesměla zasáhnout, přestože se jen stěží ovládala. V komnatě měla hlavní slovo stará porodní bába, která přivedla na svět už Albrechta a Dietricha.

„Dítě špatně leží. Musím vám ho ze života vytáhnout,“ prohlásila nakonec stařena.

„Ne, počkej!“ vykřikla Marta. Jen stěží dokázala přimět porodní bábu, aby nechala porodním stahům volný průběh a dítě dávno nevytáhla, jak to obvykle v takových případech porodní báby dělají. Když teď nezakročí, stařena Hedviku dole roztrhne, takže se zranění možná už nikdy důkladně nezahojí, nehledě k tomu, jaké škody napáchá, když jí popraskané ruce vrazí tak hluboko do těla.

„Možná se mi podaří dítě otočit,“ pokračovala Marta a přistoupila k posteli rodičky.

„Hloupost!“ vyjela na ni stařena. „Dítě chce ven zadkem, a paní už nemá sílu.“

„Za pokus to stojí,“ trvala na svém Marta.

„Paní, prosím tě, dovol, abych to zkusila. Možná se mi podaří dostat dítě ven, aniž vás moc zraním. Pak se taky rychleji uzdravíte a zotavíte,“ naléhala na markraběnku, která byla bílá jako stěna a se zpocenými vlasy přilepenými k čelu seděla na porodní stolici.

„Zkus to. Ale udělej něco, ať už to skončí,“ vypravila ze sebe Hedvika, která cítila, jak přichází další porodní stah.

Stará porodní bába se zlostným výrazem a pohrdavým mumláním ustoupila stranou. Marta držela Hedviku za ruku, dokud nápor bolesti nepolevil, cítila slabý puls. V jednom má porodní bába pravdu: Markraběnka je na konci sil. Dítě musí co nejdřív ven, nebo se Hedvika ocitne v nebezpečí. Ale porodní stahy slábnou, místo aby byly silnější.

„Dojdete k posteli?“ zeptala se Marta s obavami, když pominuly další stahy. „Když budete ležet, můžu polohu dítěte lépe nahmatat.“

Stará porodní bába opovržlivě vyprskla a dvě komorné vedly hraběnku několik kroků k loži.

Se zavřenýma očima jí Marta přejížděla dlaní po břiše, vycítila údy a hlavičku malého stvoření, jež chtělo na svět, a nemohlo.

„Přineste horké, kořeněné víno, aby se paní mohla posílit,“ nařídila Marta. Potom při náporu dalších stahů promyšleně tlačila na určitá místa, aby změnila polohu dítěte.

Konečně se Hedvičino mohutné břicho pohnulo. Marta si oddychla.

„Teď leží hlavičkou dolů, jak se patří,“ usmála se radostně, když se o tom ještě hmatem ujistila. Kdyby se jí záměr nepodařil, natočila by dítě v těle aspoň tak, že by je vytáhla za ručičku. Ale takhle je to lepší.

Hedvika ještě nekřičela, jen srdceryvně zasténala a krátce se pokusila o křečovitý úsměv. „Díkybohu,“ zašeptala. „Nemám už sílu… S Albrechtem ani s Dietrichem to nebylo tak zlé…“

„Za chvilku už bude po všem, paní! Dám vám prostředek na posílení.“

„Co to do toho vína dáváš?“ zeptala se ostře stará porodní bába.

„Jen trochu jmelí,“ odpověděla klidně Marta a přidala nepatrnou trošku prášku z rozdrcené nebezpečné houby, která občas roste na žitných klasech.

Byl to osudný jed, který, pokud nepozorní rolníci sklidili obilí s houbou, dohnal celé vesnice k šílenství a k smrti. Některé ženy s jeho pomocí vyhánějí z těla nechtěné děti, přestože se tím vystavují nebezpečí, že také zemřou. Ale v nepatrném množství prášek urychluje porodní stahy.

Marta podepřela Hedviku, která dychtivě pila, než ji zaplavil další nával bolesti. Pak si vedle ní klekla na postel a oběma rukama tlačila dítě dolů.

Druhá žena se už postavila mezi rodiččiny ohnuté nohy. „Už se ukázala hlava!“ zvolala vzrušeně a zároveň s úlevou, protože špatný konec porodu urozené ženy by pro porodní báby mohl mít nebezpečné následky. To věděly obě velmi dobře.

Při dalších stazích Marta jemně tlačila na vzdutý život.

„Hlavička je venku,“ hlásila stařena. „Už to bude, paní.“

Hedvika se staženým, potem zbroceným obličejem soustředila poslední síly, a dítě jí vyklouzlo z těla.

Vyčerpaně klesla a jenom jako skrze mlhu vnímala ruch a starostlivé hlasy kolem sebe.

Když se vzpamatovala, cítila na srdci dvě ruce, z nichž do ní proudily teplo a životadárná síla.

Blízko ucha slyšela Martin hlas: „Máte dceru, zdravou a čilou.“

Komorné pobíhaly kolem, služky odnášely krvavé utěrky a stará porodní bába jí přinášela vykoupané, do čistého šátku zabalené novorozeně.

Stále ještě slabá Hedvika zvedla ruku a jemně pohladila tmavé chmýří na dceřině hlavičce. Usmála se a poručila: „Povězte tu zprávu markraběti a kaplanovi. Umyjte mě, učešte a oblékněte, abych mohla chotě přijmout.“

Ženy se pustily do práce.

Vyslaná služka se brzy vrátila a váhavě přikročila k posteli. „Odpusťte, paní. Vašeho chotě nemůžu najít.“

„Vyjel si na koni?“

„Ne, určitě je na hradním vrchu. Ale nikdo mi nedokáže povědět, kde se zdržuje.“

Hedvika na okamžik zavřela oči. „Zajdi za hofmistrem, on se o to postará,“ přikázala stroze. Dala si podložit záda polštáři, aby se mohla posadit, a čekala.

Marta i všechny ostatní ženy v komnatě věděly, že když Oto není k nalezení, určitě leží s Odou. I teď, když jeho žena bojovala se smrtí o svůj a dětský život. Nejprve vešel do místnosti kaplan, jenž, když se markrabě stále neobjevoval, novorozeně pokřtil. Nebylo možné riskovat velké nebezpečí, že duše novorozenců, kteří po porodu žijí jen krátce, bude navěky zatracena.

Konečně Oto přišel. Prudce rozrazil dveře a rázně kráčel k posteli.

„Kde je můj syn? Ukažte mi ho!“

Kojná, která už kojence přiložila k prsu, sebou ustrašeně cukla. Ale stará porodní bába měla zkušenost s choulostivými situacemi, jako byla tato. Rychle sáhla po lidském uzlíčku a podávala ho markraběti.

„Vaše dcera, pane. Zdravá a krásná,“ prohlásila.

Oto zmateně pohlédl na dítě, které mávalo zaťatou pěstičkou a rozplakalo se.

Než stačil promluvit, stařena důrazně pokračovala: „Měl byste za ni poděkovat Všemohoucímu, a také za život své choti, protože tentokrát porod málem nepřežila.“

Marta stařenu vskrytu obdivovala. Přestože jako porodní bába nebyla moc dobrá, nyní projevila velkou odvahu, aby chránila šestinedělku. Obrátila markraběcí nelibost proti sobě a přiměla ho, aby si od ní vzal dítě a nevyčítal manželce, že neporodila syna.

Oto provinile přikročil k rodiččině posteli a vzal Hedviku za ruku. „Děkuji vám, choti. Jak se cítíte?“

Hedvika, jejíž smysly se v těhotenství zostřily, by nejraději rukou ucukla. Příliš zřetelně z Oty cítila pach potu, semene a jiné ženy. Vzteky a vyčerpáním by se nejraději rozplakala. Ale v boji, který na ní čeká, bude muset použít jiné zbraně.

„Podívej se na ni, je krásná a silná. Přežije. Za dva roky ji můžeš zasnoubit se synem českého vévody, pak bude na této hranici klid.“

„To je zajímavá myšlenka,“ podotkl markrabě a uznale hleděl nikoli na dceru, nýbrž na manželku. Poprvé po dlouhé době jí zase patřila celá Otova pozornost.

„Přála bych si, abychom ji pojmenovali Žofie po mé matce,“ pokračovala Hedvika.

„Jak si přejete,“ souhlasil velkoryse Oto.

Hedvika vymanila ruku z jeho dlaně a na okamžik zavřela oči. „Jsem unavená. Oslavte s vašimi družiníky šťastné narození dcery. Později bych vás ráda ještě viděla a slyšela od vás novinky z dvorského sněmu.“

Oto s úlevou vstal. „Samozřejmě. Teď si odpočiňte.“

Vykázal ven všechny, kteří nemuseli střežit manželčin spánek, a přikázal porodní bábě, aby si nechala vyplatit štědrou odměnu za své služby. Stařena nemohla potlačit bezzubý úsměv. Vyplatilo se jí podstoupit nebezpečí a vnutit markraběti do náručí jeho dceru.

Marta zůstala v komnatě s několika ženami, jež Hedvice upravily deky a mlčky se stáhly do kouta.

Markraběnka dlouho ležela se zavřenýma očima. Ale Marta věděla, že nespí, vyciťovala citový zmatek, který Hedviku udržoval bdělou: úleva a štěstí, zoufalství a starost. Často tohle zmatení citů vnímala u žen, které právě porodily, ještě však nikdy tak silně jako teď.

Čas plynul v tichu, dokud Hedvika nakonec neotevřela oči a tiše nezavolala Martu.

Marta se s tázavým pohledem blížila k lůžku nedělky.

Hedvika mluvila tak tiše, že nikdo jiný v místnosti jí nerozuměl. „Když jsi mi položila ruce na srdce… bylo to, jako kdyby do mého těla proudila cizí síla. Můžeš to udělat ještě jednou? Zachovám tvé tajemství.“

Marta mlčky přikývla a tiše se pomodlila. Léčení je její poslání. A nikdo teď její dar nepotřebuje naléhavěji než Hedvika.

Dotek ještě mnohonásobně zesílil pocity, jež prve jen tušila a které jí nyní projížděly tělem. Hlubina Hedvičina zoufalství ji málem strhla s sebou, vycítila a pochopila velkou osamělost a strach zesláblé a ponížené markraběnky. Nepodaří-li se Hedvice Otu opět přetáhnout na svou stranu, bude nejen sama, ale i vydaná napospas závistivcům a nepřátelům.

Marta chtěla ze všech sil přispět k tomu, aby se markraběnka co nejdříve zotavila, nabrala sílu a mohla se pustit do boje se sokyní.

Rozpaženýma rukama zatarasil Randolf Odě cestu po schodech dolů. Pohlédla na něj chladně, s nepatrným zábleskem zvědavosti v očích, a očekávala vysvětlení. Randolf ji rychle odtáhl do postranní chodby. „Jsem ti zavázán velkým díkem. Ten dluh bych moc rád splatil u tebe v posteli,“ zašeptal a lačně upíral oči na Odina ňadra.

Hlasitě se zasmála. „Tak já ti mám prokázat přízeň a ty to ještě chceš považovat za tvůj dárek pro mě? Přeceňuješ se!“

Randolf ji hrubě chytil za paži a přitáhl k sobě. „A ty zapomínáš, koho máš před sebou. Jsem zvyklý dostávat všechno, co chci.“

Oda na něj vrhla ledový pohled. „Možná to platí o děvečkách, kterým vnutíš svou vůli. Před tebou stojí oblíbená dáma markraběte. Zrovna jsem ti dopomohla k výnosnému obchodu a jen tak mimochodem nádavkem k tomu příležitost trochu znepříjemnit život tomu ministerialovi, kterého tak nenávidíš. Tak mi projev vděčnost šperky a stříbrem, a ne humpoláckým pokusem o sblížení.“

Prudkým trhnutím se vymanila z jeho sevření. „Nebo přiměju Otu k tomu, aby své rozhodnutí vzal zpět. Můžeš si být jistý, že by to pro mě byla hračka.“

Randolf se jen stěží ovládal a vzal ji za ruku tentokrát jemněji. „Odo, miláčku… myslíš, že pro mě bylo snadné poslat tě Otovi do postele?“

Opět ji k sobě strhl.

„Nemůžu snést pomyšlení, že s ním ležíš. Zase tě chci mít… teď… hned…“

V očích mu nebezpečně zaplanulo.

Oda se pohrdavě zasmála. „Tak si mě vezmi, hned tady na schodech, tak jak to děláš se všemi těmi vyplašenými děvčaty, která mají smůlu, že ti padnou do rukou. Ale tohle přece ode mě nechceš?“

Přivřela oči, ztišila hlas, který teď zněl svůdně: „Ty si hlavně přeješ, abych ti rozbouřila krev…“

Rukou mu jemně přejela po hrudníku.

„Mám tě štvát k rozkoši, jakou jsi předtím nikdy nepoznal, až zapomeneš na všechno kolem sebe a pocítíš jen svou mužnost a mé tělo…,“ přitiskla ruku na úd, který se mu rýsoval pod oblečením.

„Ano udělej to,“ zachraptil.

S ledovým pohledem náhle stáhla ruku a ustoupila o dva kroky. „S tím by Oto těžko souhlasil.“

Randolf se přestal ovládat. „Jako kdyby ti někdy vadilo, s kolika chlapama současně to táhneš!“ vykřikl. Ale okamžitě už zase žadonil. „Mně nebude vadit, když budu jenom jeden z mnoha… Odo, prosím tě… Dám ti zlato a drahokamy. Šperky a kožichy…“

Po tváři jí přelétl úsměv. „Budu o tvé nabídce přemýšlet, můj silný rytíři… Až se doberu k rozhodnutí, pošlu ti zprávu.“

Pak se smíchem odběhla.

Randolf vztekle udeřil pěstí do zdi.

Ne, dneska nepůjde do nevěstince. Dneska si to odnese některá z děveček. Chce ji slyšet křičet a naříkat, aby konečně zase získal pocit, že on ovládá ženské, a nikoli naopak.

Obvykle v takové náladě vyjížděl na koni do některé z blízkých vesnic, aby na hradním vrchu nevyvolal žádnou nepříjemnost. Ale dneska na to není čas.

Marta celou noc bděla u Hedviky a trápila se starostí, že nedělce by kvůli jejímu vnitřnímu neklidu mohla stoupnout horečka. Hedvika se uklidnila až po slabém uspávacím nápoji. Spala až do pozdního dopoledne druhého dne.

Odpočinek jí zřejmě udělal dobře. Působila vyrovnaně, chtěla vidět dceru, chtěla jíst, pít a požádala o manželovu návštěvu.

Tentokrát Oto přispěchal dřív a vypadal ustaraně.

„Jak se vám daří, má drahá?“

„Dost dobře, abych si s tebou mohla povídat o tvé poslední cestě,“ odpověděla se zdánlivě samozřejmou vlídností. Pohybem ruky poslala všechny přítomné pryč.

Vstala i Marta, aby společně se Zuzanou čekala přede dveřmi, až budou jejich služby opět žádány.

„Kdybych jen věděla, jak hraběti zprotivit tu Odu,“ šeptala Zuzana.

I Marta již o tom mnohokrát přemýšlela. Byla si jistá, že cizinka má ledové srdce a skrývá mnohá tajemství. Avšak Oda je mistryně v přetvářce a před Otou se vždycky projevuje mile.

Z komnaty záhy doléhaly ven vzrušené hlasy. Marta a Zuzana na sebe s obavami pohlédly.

„To snad nemůžeš myslet vážně,“ vykřikla Hedvika.

„A proč ne,“ chladně opáčil Oto. „Císař chce, abychom na příštím dvorském sněmu zvolili jeho mladšího syna králem. To je nejlepší a zatím jediná příležitost požádat ho o právo na těžbu stříbra. A do té doby už chci mít v Christiansdorfu panskou tvrz a jmenovat fojta. Randolf bude ten pravý muž na tuhle funkci.“

„Christian ti byl vždycky věrně oddaný, svým rozvážným jednáním ti dopomohl k budoucímu bohatství. A ty se mu odvděčíš tím, že nad něj dosadíš jeho úhlavního nepřítele a tomu propůjčíš hlavní moc? Tak odplatíš jako lenní pán věrnost někomu, k jehož ochraně ses zavázal přísahou?“

„Ti dva nejsou žádné hádavé baby, ale oba jsou v mých službách. Však spolu nějak vyjdou. Temný les je velký.“

„Velký je, ale ne tak, aby stačil pro tyhle dva. Nechceš to pochopit? Všechno špatně skončí.“

Oto stroze prohlásil: „Rozhodl jsem se. Nemůžu udělat jednoduchého ministeriala fojtem v místě, kde bude brzy několik set obyvatel a hrad, nemůže se stát dozorčím nad obrovskými stříbrnými doly. Randolf je muž šlechtického původu a vykonal pro mě mnohé dobré služby. To je mé poslední slovo.“

„Mnohé dobré služby…“ Hedvika klesla na polštář do hloubi srdce zraněná. „Chápu. Například ti přivedl tu… dámu?“ poznamenala tiše, s nebezpečným podtónem.

Oto prudce vstal. U dveří se ještě obrátil. „Rozhodl jsem se,“ opakoval tvrdě. „A ty by ses měla spíš starat o své zotavení a modlit se za naši dceru, ne se ještě jako nedělka vměšovat do mých záležitostí!“

Oto se samolibým výrazem vyrazil z komnaty a pohybem hlavy poslal dovnitř komorné a služebné.

Hedvika seděla bledá v posteli, opírala se o polštáře a tvář měla jako vytesanou z kamene. Pak se zhluboka nadechla a všem přidělila nějaký úkol, až nakonec osaměla jen s Martou. Rychle ji k sobě kývnutím povolala.

„Dobře mě poslouchej, zbývá nám jen málo času,“ zašeptala markraběnka. „Oto chce v Christiansdorfu postavit tvrz a nasadit tam Randolfa jako fojta.“

Marta se schoulila. Randolf fojtem v Christiansdorfu!

Jaká hrůza se teď přivalí na ni, Christiana, Marii a Johanu, Emmu, Bertu a všechny ostatní?

„Nemám už na Otu žádný vliv. Nemůžu pro Christiana nic udělat,“ pokračovala markraběnka. „Ale musí se o tom dozvědět. Běž za Raimundem. Ať okamžitě vyrazí a najde svého přítele. Christian se musí co nejdřív vrátit do své vesnice.“ Hedvika se nadechla. „Možná ho vystavuji velkému nebezpečí. Možná by bylo lepší vědět, že je někde hodně daleko a nedopustit, aby se ti dva v Temném lese setkali. Ale jestli chce Christian vaši vesnici prosadit proti Randolfovi, musí tam být dřív než on.“

S usouženým úsměvem kývla na Martu. „Řeknu, že jsem Raimunda vyslala za svým otcem se zprávou o narození Žofie. Tak už utíkej!“

Randolfův příjezd

Randolf se vydal na cestu s početným houfem ozbrojenců. Měl v úmyslu vesnici překvapit okázalým příchodem. Nikdo nic netušil o jeho nástupu, Christian se potuluje někde mezi Harzem a Temným lesem, aby najal další tlupu otrhaných horníků.

S požitkem myslel na svou první návštěvu v Christiansdorfu, tenkrát, když si vzal to děvče, co s sebou Christian všude vláčí. Vzpomínka, jak se ve smrtelném strachu a bolesti pod ním svíjela, v něm vyvolala chtíč.

Na rtech se mu objevil zlý úšklebek. Pokoří sokovu vesnici pod svou vládou dřív, než se Christian dozví, co se děje. Až se potom objeví a pochopí, co se přihodilo, bude snadné odklidit ho z cesty. Pak bude odplacena potupa, kterou mu tenhle bastard připravil a jež mu pořád vězí v těle jako trn zabodnutý do masa.

V představách už viděl obyvatele Christiansdorfu, jak před ním klečí a třesou se strachy. Ženy mu budou vydané na pospas, další výhoda odhalující Christianovu bezmoc a završující Randolfovo vítězství.

Při dvorském sněmu ve Würzburgu mu ta malá čarodějnice opravdu kladla němý odpor. Ale ty časy jsou pryč. Tady, v odlehlé lesní samotě, s ní může zatočit úplně jinak než před očima poloviny dvora. Před dvěma dny ji Hedvika poslala domů, o tom se ujistil.

Může ji dát spoutat řetězy a brát si ji, kdykoli se mu zachce, dokud se jí nenasytí. Nebo se jí může zmocnit hned při příjezdu před očima všech, aby ta rolnická pakáž získala respekt k novému pánu.

Randolf cítil, jak mu tvrdne úd. Tak nemůže pokračovat v jízdě. Nařídil přestávku. Mají dost času. Může si déle vychutnávat těšení na svůj brzký triumf.

V plné zbroji vjel Randolf v čele svého průvodu do vesnice. Železná košile a přilba mu dodávaly ještě hrozivější vzezření, než beztak měl díky statné postavě, silnému koni a těžkému meči. Těsně za ním se držela skupina rytířů, budoucí správce, tlustý, vyžilý muž neklidně těkající malýma očkama, a tucet ozbrojených pacholků.

Randolf ještě ani nedojel k první chýši, když strnul. Jeho kůň zareagoval na nenadálý pohyb jezdce a chtěl se vzepnout. Jen stěží ho ovládl.

Před ním stál Christian v železné košili s opaskem, na němž visel meč, pravici lehce položenou na jílci. Bránil mu v další cestě. Po pravici měl duchovního, v zádech Richarda a Gera.

Jak je to možné? Copak neměl být daleko odtud? A duchovního nemůže jen tak srazit kopyty koně. Vztekle zastavil a rozhlédl se. Rolníci, od nichž očekával strach a ponížené pokleknutí, stáli opodál a podmračeně hleděli na něj a jeho lidi, po ženách a dětech ani vidu. Na levé straně se shromáždila skupina horníků kolem dobře oblečeného muže s mečem u pasu, zřejmě jejich vůdce.

„Co tě přivádí do mé vesnice, Randolfe?“ zeptal se zvučně Christian.

Ta slova Randolfa vzpamatovala. Rychle se vrátil k obvyklé mocenské póze. Pokud je Christian osobně přítomen jeho příjezdu, tím lépe! Když o tom tak uvažuje, jeho vítězství tím bude o to větší.

„Ustup na stranu a nech mě a mé lidi projet! Na markraběcí rozkaz jsem nyní pánem vesnice já. Tak běž a přines mi nápoj na uvítanou!“ rozkázal posměšně.

Avšak jeho sok se ani nepohnul a nechystal se uvolnit mu cestu.

„Možná budeš jako fojt jednou vládnout zdejšímu hradu, ale zatím tady žádný hrad nestojí. Pokud vím, tak tě markrabě pověřil postavit panskou tvrz na druhém břehu potoka,“ odpověděl Christian tak hlasitě, aby to všichni slyšeli. „Pánem vesnice jsem já. Tihle lidi nejsou poddaní a patří ke mně. Jestliže se něčeho špatného nedopustí, nemají s tebou co do činění. O odvodech stříbra, které budou horníci odevzdávat markraběti, se můžeš domluvit s hornickým mistrem. Nejlépe hned, a pak se kliď na druhou stranu!“ Christian ukázal na nezastavěný pozemek za potokem.

Randolf vztekle tasil meč. „Ty se protivíš rozkazům markraběte?“

Christian se ani nepohnul. Jen v koutku úst mu posměšně zacukalo.

„Měl bys vědět, že by to tady bylo mnohem rušnější, kdybych se protivil.“

Gero a Richard za ním se ani nepokoušeli potlačit široký úsměv, naopak Randolfův výraz prozrazoval bouřlivý vztek.

Opravdu někde stranou uslyšel zachichotání? Směje se mu i ta selská chátra?

„Před očima a ušima všech chci vyjasnit, co smíš a co ne,“ pokračoval klidně Christian. „Tady je brod, necháme vás v klidu přejít na vaši stranu pozemků. Horníci budou řádně účtovat a odevzdávat Otův podíl stříbra u tebe nebo tvého správce. Budeš-li chtít, smíš využít i služby mého kováře, pochopitelně za mzdu. Ale nebudeš trýznit mé lidi.“

Dosud mluvil mladý rytíř klidně, nyní se mu v hlase ozval nádech posměchu.

„Nápoj na uvítanou vám bohužel nemůžu dát přinést, právě nám došly zásoby piva. Je mi to opravdu líto, Randolfe. Když vidím, jak tě rozrušení rozpálilo, mohl by se člověk obávat, že tě po studeném pivě trefí šlak.“

Randolf seskočil z koně a vrhl se na něj s taseným mečem. „Ty bastarde!“

V okamžiku tasil meč i Christian a postoupil o dva kroky vpřed, aby neohrozil pátera.

„Vyřídíme to tady a teď, jednou provždy?“ zeptal se vyzývavě s rozlíceným výrazem.

Randolf na okamžik strnul. Vyšlehly v něm vzpomínky na dvě porážky, které mu Christian uštědřil v soubojích. V žádném případě nesmí tady před těmi lidmi ztratit tvář. Když se teď ovládne, naskytne se v budoucnu tisíc příležitostí pomstít se Christianovi i té jeho holotě.

„To bys rád, co, hladolete!“ zvolal a otočil se k horníkům. „Teď mě všichni poslouchejte! S okamžitou platností budete třetinu zisku z těžby odevzdávat mému správci Hartwigovi,“ ukázal na muže se lstivýma očkama, „jak přikázal markrabě. Kdo se pokusí o podvod, může se už teď naposled pomodlit!“

Marta sledovala výjev úzkým okénkem ze své chýše a pevně spínala roztřesené ruce.

Marie a Johana zvědavě přihlížely. Jako všechny ostatní děti a ženy zůstaly na Christianův příkaz schované v domcích. Ale dívky vycítily, že teď nesmí nevlastní matku rušit.

Marta musela sebrat všechnu svou odvahu, aby spolu s Richardem a Gerem odjela zpátky do vesnice hned, jakmile se Hedvice vedlo trochu lépe. Poté co Raimundovi vyřídila Hedvičin vzkaz, běžela bezradná Marta za Josefou.

„Co mám dělat? Zabijí Christiana! A já se už nikdy nebudu moct do vesnice vrátit!“ vzlykala.

Také moudrá stařena byla Otovým rozkazem zděšena. Ale zachovávala klid. „Randolf v té vaší pustině nezůstane, dokud tam bude Christian, který se postará, aby nemohl řádit tak krutě, jak chce,“ těšila Martu po delším zamyšlení. „Nasadí tam svého správce a vrátí se do Míšně.“

Stařena se na Martu pronikavě zadívala. „Ty máš ještě osobní důvod, proč se ho bát, viď?“ zeptala se starostlivě.

Marta neznatelně přikývla a hrdlo se jí sevřelo.

„Měla jsem to dávno tušit,“ povzdechla si smutně Josefa. „Christian o tom ví?“

Marta teď rázně zavrtěla hlavou. „A nikdy se to nesmí dozvědět.“

Stařena opět přemýšlela. „Těch několik dní, které u vás Randolf zůstane, se mu můžeš vyhýbat. Ale všichni jste v nebezpečí. Nepotrvá dlouho a poteče krev… Všechno záleží na tom, zda lidé ve vsi drží pospolu a stojí za Christianem.“

Martě prolétlo hlavou záhadné varování: Jeden nás všechny odporně zradí. Teď dávalo osudné proroctví smysl.

Ve zbývajícím čase nemohla dělat nic jiného než poslouchat Josefiny rady a podílet se na splétání jemné sítě, kterou připravovala Hedvika, aby pomohla Christianovi.

Raimund se hnal, jako kdyby ho štvala smečka psů, aby našel přítele a sdělil mu špatnou zprávu. Potom se postavil do čela nové skupiny horníků, které Christian najal, aby rytíř mohl co nejrychleji jet domů a dorazit do vsi dřív než Randolf.

V té době Hedvika velmi šikovně zjistila, jaké pravomoci Oto Randolfovi udělil, a se Zuzaninou a Martinou pomocí sledovala jeho přípravy na cestu. Zuzana natahovala uši, kudy chodila, a povídala si s mistrem zásobovačem i stájovými pacholky. Marta opatrně vyzvídala u Arnulfa. Starý zbrojmistr už slyšel o Otově rozhodnutí a nijak nezastíral své sympatie k Christianovi. Chtěl také svým dílem přispět a pomoci mu v nadcházejících těžkých časech. Vyčlenil pro něj několik spolehlivých ozbrojenců.

Ještě než se Randolf vydal na cestu, poslala Hedvika jako posilu do Christiansdorfu Gera a Richarda. Marta odjela s nimi, přestože se děsila dalšího setkání s násilnickým rytířem. Avšak nevydržela by nečinně zůstat v Míšni a pak se třeba dozvědět, že Christian byl zavražděn a její vesnice vypálena.

Tak byli všichni ve vsi na Randolfův příjezd připraveni. Když se ozbrojený oddíl blížil, Kuno a Bertram dali včas znamení, aby se ženy a děti ukryly v domcích a muži se shromáždili na kraji vesnice.

Navzdory velkému napětí se Martě ulevilo, když viděla, že Randolf přijel v plné zbroji. Kapuce železné košile skrývala nápadné, stříbřité vlasy; Hildebrand si možná ani neuvědomí, že tenhle rytíř už jednou ve vsi byl, vždyť od té návštěvy uplynuly skoro dva roky.

A tentokrát nepociťovala strach, když Christian pozvedl meč, jakmile se k němu Randolf vrhl. Rytíř v rozporu s Otovým příkazem začal hádku, ať ho tedy Christian zabije.

Ale nenáviděnému muži zřejmě projela hlavou stejná myšlenka, protože vzápětí zasunul meč do pochvy.

S výrazem povýšeným, jak jen mu situace dovolovala, dal svým lidem znamení, aby pobídli koně a projeli potok. Sám šel v čele a převedl koně brodem.

„To bylo o vous,“ poznamenal Richard, když se k němu a ke Gerovi Christian obrátil. Každý z nich vzdal v duchu modlitbou dík za to, že první setkání skončilo bez krveprolití.

„Dobře jsi to provedl, synu,“ spokojeně pochválil rytíře otec Bartoloměj.

Lukas k nim přiběhl s rozzářeným obličejem. „Na ten pohled do smrti nezapomenu.“

„Neraduj se předčasně,“ nabádal ho Christian. „To byl teprve začátek, nikoli konec našeho sporu. Bude ještě mnohokrát hledat příležitost a najde si možnosti, jak nám znepříjemnit život.“

Obrátil se k ostatním a kladl jim na srdce: „Nesmíte jim dát žádný podnět, aby vám něco zlého udělali. Především když tady nebudu.“

Christian se otočil k hornickému mistrovi: „Přejete si, abych vás doprovodil na jednání se správcem Hartwigem?“

„Půjdu s vámi já,“ vmísil se páter Bartoloměj. „Na božího muže si nedovolí.“

Christian na něj zamyšleně pohlédl. „Dobře. Ale nespoléhejte se na to. Budeme muset najmout ještě pár ozbrojenců.“

Karel a Wiprecht se vrátili domů k Martě a děvčátkům velmi rozrušení a podrobně líčili celou událost. Johana a Marie naslouchali s vykulenýma očima a Marta nalévala polévku.

Přitom jí pohled stále znovu zalétal k oknu. Když rodina konečně dojedla, posunula stůl trochu blíž k oknu, aby při drcení sušených bylin, viděla, co se na druhém břehu potoka děje.

„Christian na noc rozdělil stráže, jdu jako první,“ ohlásil Karel a už byl ze dveří.

„Vy dvě zůstanete doma,“ přikázala Marta dívkám.

„Jinak by přišel ten zlý muž a zbil nás?“ zeptala se Marie.

„Rytíř Christian nás chrání,“ vysvětlovala Johana přesvědčeně. „Ale musíš být hodná a poslouchat ho ve všem, co přikáže.“

Opět se Marta vskrytu podivila slovům své starší nevlastní dcery. To děvče se jí podobá čím dál víc. Něžně pohladila Marii po hlavě a zeptala se Johany: „Chceš mi pomoct?“

Dívka k ní okamžitě přišla. Práce s léčivými bylinami ji zajímala a bavila. Pořád se na něco vyptávala a chtěla vědět všechno, co ví její nevlastní matka.

Ale Marta se tentokrát nemohla soustředit. Johana šikovně otrhávala ze stonků listy a květy, ale Marta spíš pozorovala, co se děje na druhém břehu potoka.

Randolf tam přecházel sem a tam a udílel rozkazy při vyměřování místa na stavbu budoucí tvrze.

„Blíž k nim! Chci mít tu pakáž pořád na očích, a oni ať mají na očích mě!“ křičel tak nahlas, aby ho kolonisté dobře slyšeli. Rozkazoval pacholkům, aby postavili stany, naštípali dříví a okamžitě začali se stavbou. Pak se vyhoupl na koně a z místa své prozatímní porážky vyjel směrem k Bertoldově vsi.

Marta si s úlevou oddychla a chtěla se věnovat přípravě bylinných léků. Ale právě v tom okamžiku zahlédla, jak se k jejich domku blíží Christian.

„Nechte nás na chvilku o samotě,“ vyzval rytíř Wiprechta a děvčata. Všichni tři překvapeně vyšli z domu a rytíř pohlédl na Martu, která vypadala skoro ustrašeně. Pořád ještě se mě bojí? prolétlo Christianovi hlavou.

Určitě jí je už šestnáct. Z vylekaného a zároveň odhodlaného děvčete, které se na útěku před krutým hradním pánem připojilo k jeho průvodu kolonistů, se stala mladá žena, v níž se okouzlujícím způsobem pojila něžnost a síla. Byla krásná, bez ohledu na to, zda ji na Hedvičin příkaz oblékli do dvorského oděvu na císařskou audienci, nebo tady teď před ním stojí v prostých šatech, s prsty zelenými od bylin, v chýši, kde je vzduch provoněný mátou a řepíkem. Ani po dvou letech manželství na ní nebylo stopy po těhotenství. Možná se jí Wiprecht opravdu nedotýká, zadoufal v nitru.

Slušnost by vyžadovala, aby s ní hovořil před očima její rodiny. Ale co má být, pomyslel si. Jednou jsem tady pán. A do toho, o čem s ní chci mluvit, Wiprechtovi nic není. Silný, varovný pocit mu také napovídal, aby ji nevystavoval pohledům cizích mužů, kteří do vesnice pronikli.

Marta klopila oči a v hlavě jí myšlenky divoce vířily. Proč Christian přišel? Naposledy vkročil sem do chýše před rokem, když jí a Wiprechtovi sdělil, že s ním má jet do Míšně. A zanedlouho poté ji zachránil před Oswaldem a Ludolfem a políbil ji.

Proč s ní chce teď mluvit o samotě, když se k ní od té chvíle choval odmítavě? Nebo se přece jen dozvěděl, že má víc než ostatní důvod bát se Randolfa a nenávidět ho?

Nakonec Christian prolomil mlčení. „Děkuju za všechno, co jsi spolu s Hedvikou podnikla, abys nás varovala a pokazila Randolfovi den,“ promluvil na ni. Marta stále ještě upírala oči na podlahu. Mluvil vlídně, zaslechla v jeho hlase úsměvný tón.

Tak o tom ještě neví.

Ovšem pak vycítila, že rázem zvážněl. „Je ještě něco, co víš nebo tušíš?“ naléhal. „Něco, co by nám mohlo pomoct chránit vesnici?“

Vzhlédla k němu, setřásla ze sebe zmatek a přemýšlela. Christian stejně dobře jako ona ví, že vítězství je jen prozatímní, že se všichni musí obávat Randolfovy pomsty a jeho intrik.

Rozhodla se tedy, že mu poví o ošklivé předtuše, jež ji zneklidňuje od prvního večera po jejím útěku před Wulfhartem.

„A tři zemřeli. Možná že se naplní i druhé tušení,“ uzavřela Marta.

Christian na ni pohlédl s obavou. „Všechno, co se bude dít s naší vesnicí, bude záležet na tom, jak budeme držet pohromadě. Mám vysoké mínění o odvaze našich lidí, ale je otázka, zda natrvalo dokážou vzdorovat násilí a pohrůžkám celé tlupy rytířů. Nebo lákání několika hřiven stříbra.“

Přikývl. „Nezapomenu na tvé varování a budu mít oči dokořán.“

Podmračený Wiprecht se vrátil do chýše, jakmile Christian odešel.

„Co od tebe chtěl, ženo?“ osopil se na Martu. „Nelíbí se mi, že s tebou mluví o samotě.“

„Chtěl vědět, jestli mu markraběnka ještě něco nevzkázala,“ odpověděla Marta stručně a opravdu dosáhla toho, že Wiprecht zmlkl. Styky jeho mladé manželky s vysoce postaveným panstvem mu stále byly podezřelé a záhadné.

Té noci skoro nespala. Ležela napjatě a pozorně naslouchala všem zvukům, které se mísily do Wiprechtova chrápání, pravidelného oddechování děvčat a šustění slámy, když venku zafoukal vítr. Z protějšího břehu potoka sem doléhalo hulákání rytířů a dusot jejich koní. Odváží se chlapi v opilosti přepadnout vesnici? Nebo se vrátí Randolf s Bertoldem, aby se pomstili?

Teprve když před chýší uslyšela tiché hlasy Christiana a Karla obcházejících na hlídce ves, konečně usnula.

Randolf se nevracel. Po dvou dnech odjeli i rytíři, kteří ho doprovázeli. Ubíjeli čas pitím a hlasitým cvičením se zbraněmi, s výhrůžným výrazem ve tváři doprovázeli správce, když přišel mistru Hermannovi předložit požadavky. Ale přítomnost Christiana a otce Bartoloměje dokázala, že i toto setkání skončilo bez krveprolití.

Nyní na druhém břehu zůstali jen pacholci a Hartwig, jehož obličej Martě připomínal tlustou krysu. Poháněl své muže, rozkazoval, aby káceli stromy, opracovávali kmeny a vedle zamýšlené tvrze vyrůstala ještě spousta dalších domků, jejichž množství obyvatele Christiansdorfu překvapovalo.

Samozřejmě že Randolfovi lidé přicházeli stále znovu do vsi. Hartwig kontroloval výtěžek z tavby v pecích, což mu nikdo nemohl zakázat, jeho lidé se zúčastňovali mší v malém dřevěném kostelíku, a protože Christian stále ještě měl pro celou vesnici výhradní právo vařit pivo a péct chleba, museli chodit ke Gretě nakupovat. Z těch peněz mohl Christian zaplatit ozbrojence, kteří provázeli Raimunda, když dva týdny po Randolfově neslavném odjezdu přivedl do vesnice další skupinu horníků. Bylo to patnáct mužů s rodinami, kteří po Hermannově zprávě o bohatém nalezišti rozbili žebříky ve svých dosavadních důlních jámách, a tak za sebou spálili všechny mosty.

Ať už díky odhodlanosti obyvatel Christiansdorfu, nebo vzhledem k jejich početní převaze, Hartwig a jeho lidé se chovali klidně, nehledě na příležitostné zlé poznámky.

Všichni však věděli, že to tak nezůstane.

A každý vyčkával.

Nově příchozí

Marta se zase s úlekem probudila ze spánku. Zdálo se jí, že vesnici zahaluje ohromný, černý mrak, pronikl do každé chýše a udusil lidi v ní.

Cítila ledový chlad. Opatrně, aby ostatní nevzbudila, vstala, vklouzla do šatů a přehodila si šátek přes ramena. Stísněná a promrzlá vyšla před dům.

V jasném měsíčním světle bloudila zrakem po krajině, aby si vryla do paměti každou podrobnost, jako kdyby to bylo naposledy.

Odlehlá samota uprostřed Temného lesa, kterou před necelými dvěma lety začali osídlovat, nebyla skoro k poznání. V Christiansdorfu žilo víc než dva tucty lidí, rolníci, horníci a ozbrojenci. Pole se zvětšila, les o kus ustoupil.

Hermannovi lidé si postavili osadu nedaleko kostela. U potoka stojí tři tavicí pece, z nichž se valí hustý kouř. Země je na mnoha místech rozrytá, nad úzkými šachtami stojí navijáky, s jejichž pomocí horníci v kbelících a pytlích z hovězí kůže vytahují napovrch rudu nebo vodu. Na několika místech vznikly hned u nalezišť malé dřevěné chatky, vedle nich stojí přebírací stoly, na kterých ženy a děti roztloukají horninu. V řadách těsně vedle sebe rostou hromady hlušiny.

Také protější strana potoka je už zastavěná. Kolem panské tvrze stojí deset dalších dřevěných domů, o jejichž účelu se christiansdorfští dosud jen dohadují.

Vítr jí rval šaty a opíral se do chatrče za ní. Prokřehlá Marta si těsněji přitáhla šátek kolem ramen. Rozednívalo se. Brzy kohouti vzbudí vesnici, horníci se začnou mocnými údery kopáčů zakusovat ještě hlouběji do země a osídlenci se sekerami budou další kus lesa proměňovat v pole a pastviny.

Stála ještě pořád bez hnutí a dávala svým smyslům volnost, jak ji to učila Josefa. Kočka se jí třela o nohy a asi se divila, že si jí tentokrát nevšímá.

Na druhé straně potoka se z chýše vypotácel pacholek, aby si ulevil.

Drago zařehtal. O chvilku později vyšel z domu Christian a tázavě na ni pohlédl.

Když stála před ním, ukázala hlavou na tvrz. „Dneska.“

Víc neřekla.

Christian jí porozuměl i tak. „Rozestavím stráže. Děkuju za varování.“

Marta se mlčky vracela. Ať se dneska přihodí cokoli, zlo se dá do pohybu.

Ještě se nedokázala vrátit do domu, potřebovala být chvilku sama. Pomalu se ubírala ke kostelu, poklekla před oltář a vroucně se modlila. Ó, Pane, neopouštěj nás v naší tísni! Ochraňuj nás i nadále a dej nám sílu, abychom obstáli ve zkouškách, které na nás čekají!

Uslyšela kroky, ale neotočila se.

Teprve když vstala a chtěla odejít, přiblížil se druhý časný návštěvník a rozžal svíčky na oltáři: otec Bartoloměj.

„Co tě sem zavedlo v tuto ranní hodinu, dcero, zbožnost, nebo zvláštní starost?“ zeptal se vlídně.

Váhavě shledávala správná slova. Páter pro ni dosud měl mimořádně velké pochopení. Avšak mluvit v kostele o jasnozřivých tušeních je přece jen příliš smělé.

„Obávám se o klid a mír v naší vesnici,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Ano, to já také,“ přikývl kněz a povzdychl si. „Všichni se můžeme jen modlit, aby nás kalich hořkosti minul.“

Dveře kostela se opět otevřely. Vcházeli horníci, aby se jako každé ráno společně pomodlili, než se pustí do práce.

Marta vyšla ven.

Vesnice se už probudila k životu. Ale než se vrátila domů, zašla ještě na hřbitov. Tam už byl první hrob v Christiansdorfu, hrobeček Gertrudina dítěte. Přišlo na svět o několik týdnů dřív než mělo, přesně jak se Marta obávala. Osmiměsíční děti bývají slabé na plíce. Stále znovu musela novorozenci foukat vzduch do tělíčka, dokud droboučké stvoření samo nechytilo dech, ale pak bylo jisté, že přežije. Druhý den ráno bylo mrtvé. Marta se nemohla zbavit podezření, že dcera hornického mistra, která dítě nechtěla, novorozeně udusila. Ale nedala své podezření na sobě znát. Novorozeňata umírají často. Gertruda se jí však od toho dne vyhýbala. O něco později se o dceru mistra Hermanna začal ucházet Martin.

Marta často k hrobu chodila a modlila se za duši stvořeníčka pokřtěného jménem Anna.

Kdo z nás tě bude následovat, přemítala teď a v hlavě jí opět bušila věta: Jeden nás všechny odporně zradí.

Záhy byla plně zaměstnaná denní namáhavou prací. Ale dnes dopoledne nedokázala udělat všechno, co si předsevzala. Dva horníci jí přinesli třetího, jenž se zranil a bolestí křičel tak hlasitě, že ho štajgr nevrle napomenul, aby neprobudil zlé zemní duchy. „Sám sis to zavinil, hlupáku. Měl sis všimnout, že se na tom místě hornina uvolnila,“ dodal káravě.

Zraněný, mladý chlapec, zahanbeně zmlkl. Důlní dozorce Martě sdělil, že mladíka zasypalo kamení, které sám uvolnil, když špatně vedl úder kopáčem. Levá noha mu krvácela, ale naštěstí neměl nic zlomené. Marta rány vyčistila a zavázala. Nejen uhlíř a kovář, ale i ona měla po příchodu horníků mnohem víc práce než dřív.

Lidé u tavicích pecí potřebovali ohromné množství dřevěného uhlí; Jonas a Karel měli plné ruce práce, aby udržovali v pořádku hornické nářadí. Každý si do práce nesl soubor různých želez navlečených jako náhrdelník na laně. Bylo možné je střídavě nasazovat na dřevěnou násadu. Práce s horninou nástroje rychle otupovala, musely být často broušeny a tvrzeny.

Martu zaměstnávaly nejen úrazy podobné tomu, jaký utrpěl mladý horník. Práce v dolech v Harzu zanechala na hornících stopy. Černý prach měli neodstranitelně zažraný nejen do kůže, ale i do plic. Přestože nyní, aspoň zatím, mohli pracovat za denního světla a nikoli ve tmě, většina z nich těžce dýchala a trpěla suchým kašlem, někteří trpěli úbytěmi. A skoro všichni starší měli bolestivé loupání v rukou a nohou.

„To je z práce ve studené vodě,“ vysvětlil jí jeden z mužů, který k ní přišel, protože měl tak velké bolesti, že už neudržel v rukou palici a železo. Marta si s hrůzou představila práci horníků v podzemí: skoro v úplné tmě, jen za slabého svitu lampičky, ve štiplavém prachu a po kolena v ledové vodě, aniž vidí slunce, obklopeni neviditelnými duchy, kteří každým okamžikem mohou uvolnit lavinu kamení a zasypat lidi hluboko pod zemí.

Muž uhodl její myšlenky a odbyl je se smíchem: „Kdo se bojí, nemá v dole co dělat.“

Když ošetřila nohu mladého smolaře, soustředila Marta pozornost na okolí. Ostatní šli po své práci jako obvykle. Nikde neviděla ani Christiana a jeho bělouše, ani Lukase. Postrádala i Kuna a Bertrama, kteří jindy svými uličnickými kousky vyvolávali všude zmatek. Marta předpokládala, že rytíř a jeho panoš sledují okolí a vyzvali oba chlapce, aby ze svých úkrytů nespustili vesnici z očí, hlavně pak druhý břeh rybníka.

Důkladně upřela oči mezi stromy na okraji lesa. Opravdu. V závratné výšce viděla kývat se dvě bosé nohy. Seděli tam oba vůdcové vesnických kluků a dneska je v tichém porozumění nikdo ze vsi nehledal.

Náhle se do vsi přihnal Christian na koni. Seskočil a na ostré zahvízdnutí se najednou, jako by se vynořil z ničeho, objevil Lukas. Rytíř rychle zašel za otcem Bartolomějem, hornickým mistrem, Jonasem, Hildebrandem a ozbrojenci.

Marta nevěděla, co Christian viděl. Ale vzhledem k jeho chování se ve vesnici rozhostilo citelné napětí.

Rytíř na divokém bělouši zaujal místo uprostřed cesty vedoucí do vsi od západu. Vedle něj se postavil otec Bartoloměj s dřevěným křížem v ruce. Kousek za nimi se shromáždili Arnulfovi ozbrojenci. Ostatní muži na první pohled pokračovali v práci, ale Marta viděla, že i oni se připravili. Nářadí horníků, sekery kolonistů a Jonasovo kovářské kladivo by v případě nutnosti také bylo možné použít jako zbraně.

Ženy poslaly děti domů.

Marta stála před chýší. Netrvalo dlouho a uslyšela, jak se blíží velká, hlučná skupina lidí.

Hartwig s triumfálním úsměvem vyšel před tvrz a zkřížil paže na prsou.

Nejprve z lesa vyjeli Bertold a Konrad, pánové vedlejších vesnic. Těsně za nimi je zčásti na koních, ale většinou pěšky následovaly asi tři tucty mužů. Průvod uzavíral těžký, plně naložený vůz tažený voly, vedle něj šly dvě ženy s napůl odhalenými ňadry.

„Co vás přivádí do mé vesnice?“ zeptal se zdvořile Christian a ani pohybem nenaznačil, že jim uvolní cestu.

Než však nově příchozí mohli odpovědět, ozval se z kraje cesty Hartwigův hlas. „Jistě odpustíte, Christiane, ale ti lidé přišli na můj příkaz. Nechte je tedy na vhodném místě přejít přes potok.“

Christian nehnul ani brvou, přiměl hřebce, aby ustoupil o několik kroků stranou a umožnil Bertoldovi, Konradovi a jejich družině přebrodit potok. Kolem tvrze teď panoval čilý ruch, vykládalo se z vozu, lidé byli rozdělováni do budoucích příbytků a děvky okamžitě obklopili Hartwigovi muži. Rytíř otočil koně a odjížděl ke svému domu.

Po chvíli se vedle Marty objevil Lukas. Pracovala právě v zahradě, ale tentokrát byla myšlenkami úplně jinde.

„Můj pán se ptá, jestli mu o těch lidech můžeš něco povědět,“ oslovil ji panoš.

Marta si otřela hlínu z rukou.

„Jen se podívejte! Dvě utahané děvky, dva horníci. Myslím ty dva, co naproti něco dělají s trámy. Mají stejně nezdravou barvu v obličeji jako Hermannovi lidé. A ti ostatní? Určitě to nejsou rolníci.“

„Vím, co myslíš,“ vpadl jí do řeči mladík. „Pořádně zpustlá společnost. Většina z nich vypadá na rváče nejhoršího druhu. Zdá se, že tady brzy bude hodně rušno.“

„Znám dva z těch lidí,“ starostlivě sdělil Hermann Christianovi. „Pracovali v jednom z našich dolů, ale vyhodili jsme je, protože jednoho z kamarádů opustili v nouzi. Něco takového se u nás netrpí. Vzhledem k nebezpečí, jaká pod zemí číhají, jsme odkázáni na to, že se jeden může spolehnout na druhého.“

„Co tam ti muži dělají?“ zeptal se Christian a ukázal na skupinu lidí, která kopala do země a nad jámou postavila lešení z připravených trámů. „Znamená to opravdu to, čeho se obávám?“

„Proboha ano, máte pravdu,“ vydechl rozčileně hornický mistr. „Určitě můžeme brzy čekat návštěvu.“

O chvilku později Hartwig a jeden z nových horníků přešli přes brod a zamířili k Hermannovi.

„Vy jste tady hornický mistr?“ zeptal se vyzývavě cizí muž.

„Ano, Thietmare,“ odpověděl chladně Hermann a tvářil se odmítavě. „Co tě sem přivádí?“

„Předpokládám, že je tady naleziště rudy, a chci ohlásit právo na důlní pole.“

„Pokud jsem správně poučený, musí být při takovém úkonu přítomni dva důvěryhodní muži,“ vmísil se Hartwig posměšně. „Možná bychom měli přizvat Christiana, aby bylo všechno podle práva. Buďte tak laskav a doprovoďte nás na náš břeh potoka.“

Hermann mlčky kývl na Christiana. Beze slova následovali oba muže. Zblízka Christian pochopil, jak mazaný plán protivníci v krátké době vymysleli a jak dobře je útok promyšlený.

V přímém prodloužení linie naznačující průběh stříbrné žíly, na níž se v Christiansdorfu kutalo, Hartwigovi lidé odstranili ze země plevel a trávu a nad odhaleným kamenem postavili naviják. K hřídeli navijáku se musel postavit muž, jemuž bylo důlní pole propůjčeno, to již Christian, jenž obřad několikrát viděl, dobře věděl.

Měli jsme je předejít? uvažoval v němém vzteku. Ale zcela jistě by došlo ke krvavé srážce, kdyby jeho lidé chtěli kutat na druhé straně potoka, v bezprostřední blízkosti panské tvrze. Hartwig se vznášel na křídlech svého triumfu a očka mu útočně zářila. „Cožpak markrabě neprohlásil, že kdokoli zde bude chtít dobývat stříbro, má to povoleno?“ zvolal. „Tak tedy, horní mistře. Tento muž objevil místo, kde se podle všech příznaků vyplatí těžit. Konejte tedy svou povinnost!“

Hermann se na Thietmara podíval s hlubokým pohrdáním. Pak se ovládl a vyslovil věty, jež musí být podle starého obyčeje vysloveny.

„Jaká žíla je tvoje, jaká štola je bohatá na rudu?“

„Tady ta,“ ukázal Thietmar a stěží potlačoval radost.

„Zdá se, že místo je vydatné a hodí se k těžbě. Přistup k hřídeli navijáku a slož přísahu!“

Thietmar položil dva prsty pravé ruky na hlavu a odříkával: „Přísahám při Bohu a všech svatých a beru si je za svědky, že tato žíla je moje. A pokud moje není, pak toto není moje hlava a tato moje ruka ať mi v budoucnu neslouží.“

„Tak budiž!“ Hornický mistr začal s pomocí šňůry uvázané ke středu hřídele odměřovat pole, jež náleží majiteli důlní jámy.

„Země na druhé straně potoka je už obsazená, vyměřím ti za to pole směrem na sever,“ prohlásil Hermann. „Nebude-li na šachtě tři dny nikdo pracovat, připadne jinému majiteli. Třetina vytěženého zisku patří markraběti.“

„No jo, no jo,“ přikyvoval Thietmar, ještě stále natěšeně.

„No šlo to hladce,“ poznamenal blahosklonně Hartwig. „Děkuju vám, horní mistře. A vám taky, Christiane.“

Když se Christian a Hermann otočili a chtěli se vrátit ke svým lidem, uviděli na břehu Lukase, jak na ně divoce mává a něco naznačuje.

„Pojďte rychle, nebo poteče krev!“ volal panoš.

Na kraji Guntramova pole se shromáždila skupina mužů, kteří se hlasitě hádali a šermovali rukama.

Uprostřed hroznu lidí na Guntramově poli stál jeden z Hartwigových mužů a hrabal v zemi.

Christian se rychle prodral rozčileným hloučkem.

„Co se tu děje?“ zaburácel a rázem si získal pozornost.

„Ten chlap se hrabe na mém poli a ničí mi setbu,“ vztekle zvolal Guntram. Chytil silnou rukou bledého muže za paži, zkroutil mu ji za záda a donutil ho klesnout na kolena. Vedle cizince ležel oškrt a kus země byl už rozkopán, kolem ležely poházené vytrhané klasy.

„Pusť ho!“ poručil Christian.

Guntram jen nerad poslechl.

„Co tady pohledáváš?“ obořil se rytíř na muže, z jehož tváře se rázem vytratil strach a objevil se v ní prohnaný výraz.

„Samozřejmě hledám stříbrnou rudu, co asi jiného? Každý ji smí hledat a kutat v místě, kde předpokládá, že nějaká je. A tohle místo vypadá slibně.“

Christian věděl, že i toto místo leží na linii rudné žíly, ale Hermannovi lidé dosud zakládali důlní pole tak, aby se vyhýbali obdělaným polím rolníků a nepoškodili je. Všude kolem bylo dost vydatných míst, nechtěli vyvolávat spory, a úroda musí koneckonců živit i horníky, kteří se většinou mohli starat jen o malou zeleninovou zahrádku za svou chýší.

Christian viděl, že k němu míří Hartwig s hornickým mistrem, a vyčkával.

„Vaši lidé napadli jednoho z mých mužů. To bude mít následky!“ hrozil správce tvrze.

„Bylo to jinak!“ namítl rozhořčeně Christian. „Zničil setbu našeho rolníka!“

„Ne tak zprudka, mladý rytíři! Právě tohle jsme jednou už k plné spokojenosti vyřídili. Tento muž sice ještě nepostavil naviják, ale pokud tomu dobře rozumím, chce i on ohlásit naleziště. Je to tak?“

Bledý cizinec horlivě přikyvoval.

„Horní mistře, konejte svou povinnost,“ vyzval Hartwig Hermanna.

„Tak dost!“ vykřikl Christian. „Ten pozemek patří Guntramovi. Přece nemůže kdekdo přijít a prostě na poli, které patří někomu jinému, kutat rudu?“

„Obávám se, že se mýlíte, Christiane,“ s požitkem sděloval Hartwig. „Kdekoli někdo chce dobývat stříbro, má na to právo, tak pravil markrabě. Horní mistře?“

„Podle markraběcích slov tady může kutat,“ přiznal nerad Hermann.

Guntram a muži kolem něj vztekle vykřikli. „Pak ho ale musí odškodnit za ztracenou zemi a předpokládanou úrodu, nebo mu nabídnout podíl z výtěžku,“ žádal Christian.

„O tom se markrabě nezmínil,“ chladně odmítl správce.

„Protože se tady něco takového dosud nevyskytlo,“ připomněl Christian. „Měli bychom případ přednést markraběti a požádat ho o závazné pravidlo.“

„Nevím, k čemu by to mělo být dobré. Horní mistře, nechtěl byste už konečně vykonávat svou práci? Tento muž chce ohlásit právo na důlní pole.“

Hermann odpověděl až po delším zamyšlení. „Obávám se, že tohle je skutečně zvláštní případ. Měli bychom rozhodnutí přenechat markraběti. A protože tady nestojí ani naviják, budu možné důlní pole zkoumat a vyměřovat, až dojde zpráva z Míšně. Do té doby se tady kutat nebude. Pokud vím, chtěl jste tam, Hartwigu, beztak v nejbližších dnech jet, abyste odevzdal první výnosy stříbra.“

„To ano. Možná byste nás chtěl, Christiane, doprovodit a případ markraběti předložit sám? Tak schopného rytíře, jako jste vy, v doprovodu cenného nákladu potřebujeme.“

Navzdory zjevnému posměchu v Hartwigově hlase Christian souhlasil. „Dobrá. Kdy vyrazíme?“ zeptal se chladně.

„Když chcete, třeba hned zítra ráno.“

„Ano. Ale postarejte se, aby vaši lidé nevyvolávali žádné spory, dokud se nevrátíme.“

Hartwig a cizí horník odcházeli a Christian si zavolal Guntrama stranou. „Nedělej si velké naděje. Až Oto uvidí náklad stříbra, probudí to v něm touhu po dalším. Samozřejmě budu obhajovat vaše právo na půdu, abyste si ji směli nechat, nebo aspoň za ni byli odškodněni.“

„Zatracená zlodějská pakáž! A co s námi bude?“ zeptal se rozčileně Guntram. Pak sklopil hlavu a vydal se do své chýše.

Ostatní muži stále ještě nahlas diskutovali, chtěli se však rozejít ke své práci.

„Počkejte!“ zavolal na ně Christian a odmlčel se, dokud se kolem něj neshromáždili. „Ať se v době, kdy tady nebudu, bude dít cokoli, nenechte se vyprovokovat! Promluvím ještě s otcem Bartolomějem. Na jeho ochranu se můžete spolehnout.“

Když muži odešli, Christian oslovil Lukase: „Tentokrát mě do Míšně provázet nebudeš.“

„Ale proč ne, pane?“ zvolal zklamaně.

„Tohle všechno bylo dlouho předem pečlivě připraveno, a jistě to nevymyslel Hartwig. Chci, abys tady sledoval, co se bude dít. Svědectví panoše z dobrého rodu by v případě nutnosti mělo větší váhu než výpověď rolníků.“ Pronikavě se na panoše zahleděl. „Nebudeš tady provádět žádné hrdinské činy a nepokusíš se s Hartwigovými muži svádět souboje. Rozuměl jsi?“

Lukas, stále ještě zklamaný, přikývl.

„A je tu ještě jeden důvod,“ pokračoval rytíř klidně. „Je možné, že se mě na cestě budou chtít zbavit. Příležitost bude příznivá. Pak by tě museli jako očitého svědka zabít také. Proto zůstaneš tady.“

„Pane!“

„To je mé poslední slovo. Ochraňuj ostatní, ale nepouštěj se do žádného nesmyslného boje. Kdyby tu došlo k nejhoršímu, sedni na koně a co nejrychleji jeď podat zprávu do Míšně. Okamžitě tam vyhledej Raimunda. Jasné?“

„Ano, pane,“ přisvědčil neochotně Lukas.

Christian mu položil ruku na rameno. „Já jim to neusnadním.“

Toho večera panovala v chýších Christiansdorfu zčásti rozčilená, zčásti stísněná nálada. Naopak kolem panské tvrze bylo rušno, konala se tam bohatá, hlučná hostina.

Hartwig pyšně hleděl na houfec svých popíjejících mužů. Zítřejší den jeho vítězství završí. Opojen touto představou víc než pivem rozkázal pacholkovi: „Přiveď mi jednu z těch děvek! Tu zrzavou, a hned! I kdybys z ní měl nějakého chlapa stáhnout.“

Dvě nevěstky měly už nejlepší roky za sebou. Zítra, až ho Randolf za prokázané služby odmění, bude si moct v Míšni vybrat mezi lepšími děvkami, nebo strávit večer v lázních a tam si vyvolit nějaké hezké děvče. Ale tak dlouho čekat nechtěl.

Za chvilku se pacholek vrátil a podle rozkazu s sebou vedl zrzavou nevěstku. Hluboce se Hartwigovi poklonila a usmála se na něj, takže odkryla několik mezer po zubech. Měla popelavou, povadlou plet, ale mohutná ňadra skoro odhalená.

Rukou jí ukázal na postel a vykřikl na pacholka: „Co ty tady ještě děláš? Na co čekáš?“

„Promiňte, pane…,“ zakoktal se mladík. „Někdo si s vámi přeje mluvit… někdo z druhého břehu potoka…“

„Kdo, ty hňupe? Rytíř nebo hornický mistr? Nebo ten kněz?“

„Ne, nějaký rolník. Prý vám chce povědět něco moc důležitého, důvěrně…“

Podívejme, pomyslel si Hartwig. Chce tam někdo žebrat o milost, nebo přicházejí první přeběhlíci? To může být zábavné. Ale má taky dost naspěch, aby obskočil tu zrzku.

„Řekni mu, že si s ním za chvíli promluvím. Ať počká ve stáji, jestli má strach, že ho někdo uvidí.“

Pacholek se uklonil a spěchal ven. Hartwig se v dobré náladě otočil k děvce, která už ležela na posteli s vykasanou sukní. „Já pak musím na chvilku odejít, krasavice. Tak to teď vezmeme zkrátka, ale až se vrátím, tak mi ukážeš, co všechno ještě umíš!“

Hartwig znechucený špinavou děvkou, přesto spokojený, že se zbavil tlaku ve slabinách, vyšel hledat rolníka, který mu chce tajuplně něco sdělit.

Pacholek mu vyšel ze stáje vstříc a ukázal na postavu, která se před ním pokorně ukláněla.

„Bůh tě pozdrav, pane!“

„No copak mi chceš povědět, sedláčku?“

„Chci vás ujistit, že jsem váš poslušný služebník. A prozradím vám, kdo jsou tam naproti vůdcové těch povstalců proti vašim lidem.“

„Poslouchám.“

Rolník překotně spustil. Hlas mu přeskakoval a v rychlosti se zakoktával.

„Když je zneškodníte, ostatní vás budou poslouchat hned, jakmile Christian odjede.“

„Proč bych ti měl důvěřovat? Třeba tě posílá Christian, aby mě vlákal do pasti.“

Noční návštěvník klesl na kolena.

„Vy jste skutečný pán vesnice. Christianovy dny jsou už sečteny.“

Hartwig zkřížil ruce na prsou. „Neříkáš nic, co bych dosud nevěděl.“

„Pane! Co budete chtít zjistit, co bude potřeba udělat, ve všem se mnou můžete počítat!“

„Dobře. Brzy dostaneš úkol. A teď se nenápadně vrať ke svým lidem.“

Rolník odcházel, ale ještě jednou se u dveří pootočil a zaváhal.

Hartwig věděl, co muž chce, ale schválně ho nechal trápit. „Tak co ještě?“

Návštěvník rozpačitě přešlápl na místě. „Smím vás o něco poprosit, pane?“

Správce se zamračil. „Snad ode mě nechceš peníze za to málo, cos mi prozradil? Možná dokonce třicet stříbrných?“

„Ne, pane… to by bylo zbytečně nápadné… Ale možná… jako odměnu… kdybyste mi mohl jednou půjčit jednu z těch děvek?“

Teď se Hartwig nahlas rozesmál. „Až úkol splníš, můžeš si dokonce vybrat, kterou z těch dvou budeš chtít. Někdo z mých lidí ti dá vědět, až bude čas.“

„Zmiz!“ obořil se Hartwig na zrzku, která s uraženě našpulenými rty shledávala kusy oblečení.

„Ještě jste mi za mou službu nezaplatil,“ ozvala se u dveří.

„Já jsem tady pán. Má přání budeš plnit bez placení,“ oznámil jí. „A teď už vypadni. Můžeš oškubat tu pakáž venku.“

Žena po něm vztekle loupla očima, ale bez dalšího slova odešla. Dalo se očekávat, že správce bude muset obsloužit zadarmo. Venku mezi oslavujícími muži si může vydělat dvakrát nebo třikrát tolik.

Hartwig se spokojeně opřel v židli. Randolf s ním bude opravdu spokojený.

Většina obyvatel Christiansdorfu se ráno starostlivě dívala za svým rytířem, jenž vyjel s Hartwigovými muži na cestu do Míšně.

Greta, kterou obvykle nic nerozčílilo, pobíhala po domě, rachotila hrnci, s hlasitým spíláním vyháněla slepice na dvůr. Lukas se vypravil za Martou, jak mu před odjezdem Christian poručil. Nohy měl jak z olova, když si představil, co se teď v Temném lese může odehrát. Christian dokáže úspěšně bojovat proti třem nebo čtyřem Hartwigovým mužům současně, ale ne proti dvaceti. A šíp do zad není rytířský způsob boje, zato ale zaručeně smrtící.

„Děláte si velké starosti o pána,“ přijala ho Marta tiše. I ona vypadala ustaraně.

„Ano,“ přiznal Lukas nepokrytě, přestože by se s tím žádnému jinému člověku nesvěřil. Klid, s jakým Christian včera večer uděloval všechny pokyny pro případ své smrti, na něj působil víc než napětí před soubojem, jehož konec také mohl být nejistý. A on nemůže udělat nic! Ani neví, co se právě teď může dít.

Pohybem hlavy ukázal na muže, kteří na druhém břehu hlučně vykonávali své práce. „Pán mi nařídil, abych tě odvedl do jeho domu, kde máš bydlet, dokud se nevrátí. Děvčata můžeš vzít s sebou, jestli chceš.“

„Co to má znamenat?“ rozčileně se vmísil Wiprecht a s podezíravým pohledem v očích k nim přikročil. „Je to moje žena a spí v mém domě.“

„Dokážeš ji ochránit, starče, když se ta chátra naproti opije a rozhodne se pobavit se zdejšími ženami?“ obořil se na něj Lukas.

Věděl, že by se měl zastydět, ale naplňovalo ho zadostiučiněním, že mohl Wiprechta odkázat do patřičných mezí. Aspoň tuhle malou pomstu mu může Bůh dopřát, když mu ten dědek vzal děvče, na které si myslel.

Wiprecht se zachvěl, ale kupodivu se nevzdal. „A tam bude v bezpečí, před takovým mladíkem?“

„Samozřejmě. Je to pánův výslovný rozkaz. A ty mu nebudeš odporovat. Je to jasné?“

Wiprecht odcházel a ještě si něco mumlal.

„Při sebemenším náznaku nebezpečí přijdeš za mnou, ano?“ naléhal Lukas na Martu. Přikývla se smutným, neurčitým způsobem a pohlédla směrem, kam ráno odjel Christian s ostatními.

„Jsou s ním hornický mistr a Arnulfovi ozbrojenci. Hartwig nebude moct cestou předstírat nehodu.“

Lukas se zachvěl. Čte mu snad myšlenky? Jak jinak by věděla o Christianových obavách?

Ale je pravda, že útok na rytíře je nyní méně pravděpodobný, když se hornický mistr rozhodl, že stříbro odevzdá markraběti spolu s Hartwigem a ráno navíc přiměl správce, aby průvod jako dodatečná ochrana provázeli i Christianovi ozbrojenci.

Co Randolf a Hartwig asi plánují? přemýšlel Lukas. Pravděpodobně se to již velmi brzy dozví.

Ve vesnici teď nebyl jediný opravdový ozbrojenec. Ale proti těm rváčům z druhého břehu by se dokázali ubránit.

„Určitě se zítra vrátí,“ pokračovala tiše Marta. „Jen se obávám, že nepřinese žádné dobré zprávy.“

„Hlavně aby tu zase byl,“ poznamenal Lukas, který se nemohl zbavit tísnivého pocitu.

„Christiane, zapomínáte se!“ vykřikl vztekle markrabě Oto před shromážděným dvorem. „Kdybych neměl tak skvělou náladu vzhledem k výbornému zisku, který mi Randolfův správce dnes přivezl z vaší vsi, a nemusel vám po právu uznat zásluhu, dal bych vás vyvést ze sálu.“

„Odpusťte, pane,“ omluvil se Christian s potlačovanou zlostí a koutkem oka zachytil triumfální pohled Randolfa stojícího Otovi po boku. „Ale pokud horníci vezmou rolníkům jejich pole, začnou na nich těžit a nedají jim žádné odškodnění, vzniknou z toho nejen spory, ale i hladomor.“

Oto vyskočil. „Mlčte! Už jsem rozhodl. Stříbro získané ze země je důležitější než ta trocha ovsa nebo ječmene, která tam roste. Když budou rolníci vydělávat u horníků, můžou si chleba koupit za své stříbrňáky! A teď už o tom dost, nebo vás opravdu dám potrestat za neuctivé chování! Příliš zneužíváte mou trpělivost.“ Christian se lehce uklonil a ustoupil o dva koky zpátky.

Bylo to beznadějné. Stalo se, čeho se obával, pohled na stříbro Otu omámil. Kdyby ho ještě dál popouzel, vesnici by to jen uškodilo.

Ale jednoho pokusu se ještě chtěli odvážit. Na znamení, jak bylo předem domluveno, předstoupil hornický mistr Hermann a hluboce s poklonil.

„Urozený pane, dovolíte mi několik slov?“

Oto se posadil a chladně přikývl. „Ale vyjádřete se stručně. Rytíř Christian vyčerpal veškerou mou trpělivost.“

„Pokud chcete z boží podzemní říše vydobýt co nejlepší zisk, potřebujete zkušené horníky,“ začal opatrně Hermann, aby markraběte ještě víc nerozčílil. „Naše výnosy nejsou tak trvalé, jako je tomu u rolníků, kteří mohou každý rok sklízet plodiny. Jen zkušený horník rozpozná, kde se vyplatí těžit a kde lze najít nejkvalitnější kov. Kromě toho potřebujete taviče, kteří dokážou v pecích proměnit rudu v stříbro. Ale mezi lidmi, kteří včera přijeli do Christiansdorfu jsou jen dva, kteří se v řemesle vyznají. Jejich výnos nebude velký a možná nedosáhne ani hodnoty sklizených plodin.“

„Trocha stříbra je pořád ještě lepší než žádné stříbro,“ odsekl Oto nevrle.

„Vaše slova mi pouze napovídají, že musíme do vesnice přivést ještě víc horníků. Christiane, tak teď víte, co máte dělat. Ale nejprve mě ještě doprovodíte na dvorský sněm do Bamberku.“

Christian skryl zděšení. „Děkuji vám za tu čest, pane. Ale když dovolíte, měl bych se možná spíš postarat o situaci ve své vesnici.“

„Nesmysl! To dokáže Randolfův správce, zdá se, že je to schopný muž. Na dvorském sněmu chci poprosit císaře o horní právo, to si snad nemůžete nechat ujít, ne? Raimund a ostatní vaši přátelé nás také budou doprovázet.“

„Mohl byste našemu statečnému Christianovi dát aspoň příležitost, aby ještě krátce zajel do vsi, oznámil lidem vaše rozhodnutí a vzal s sebou svého šikovného panoše,“ vmísil se Randolf. Předstíral velkorysost, avšak Christian nepřeslechl výhrůžný podtón jeho slov.

„Tak budiž. A teď odejděte,“ ukončil Oto audienci.

Christian s kamennou tváří vyšel ze sálu.

Byla to jeho porážka na celé čáře. Randolfovi lidé smějí bez jakýchkoli zábran kutat v jeho vesnici, Guntram ani ostatní, kteří se brzy ocitnou v podobné situaci, nedostanou žádné odškodnění, a on musí na několik týdnů odjet do dalekého města.

A náhoda není ani Arnulfova zpráva, že mu na Otův příkaz musí odebrat ozbrojence a jeho přátelé s ním pojedou do Bamberku.

Někdo chce, aby obyvatelé vesnice zůstali bez veškeré ochrany. Není těžké uhádnout, kdo za tím vězí.

Randolf měl na Otu vždycky velký vliv. A od té doby, co mu přivedl tu ledovou krasavici, jež markraběte upoutala natolik, že si Hedviky téměř nevšímal, našeptávala Otovi černovlasá Oda Randolfova přání, jež měl přednést císaři.

Jak se věci mají, nemůže teď pro lidi ve své vsi učinit vůbec nic, třebaže si to ze srdce přeje.

Předzvěst

Návrat zdravého a živého Christiana z Míšně vyvolal druhý den večer v Lukasovi a vesničanech pocit úlevy. Avšak když hned po příjezdu spolu s hornickým mistrem oznámili markraběcí rozhodnutí, Hartwigovi lidé nadšeně hulákali a rolníci jen nechápavě vrtěli hlavami.

Poté odešli Christian a Hermann s Guntramem do jeho domu a dlouho s ním i Bertou mluvili. Protože hornický mistr podle nového práva vyhlášeného markrabětem musí přivandrovalému muži vyměřit a přiřknout většinu Guntramovy obdělané půdy, předložil návrh, o němž se s rytířem cestou dohodli. Guntram by měl nadále pracovat pro Hermannovy lidi jako tesař. Vzhledem k vydatnosti stříbra v žíle a své šikovnosti si zřejmě vydělá víc než dřív.

Druhý den ráno uskutečnili Christian a hornický mistr druhou část plánu, který společně na cestě vymysleli.

Hned po ranní pobožnosti ohlásilo osm Hermannových mužů nároky na důlní šachty, které hornický mistr uznal a před zděšenýma očima vesničanů hned vyměřil, tentokrát bez ohledu na osetá pole. Poté Christian svolal rolníky.

„Když to neuděláme my, udělají to ti rváči z druhého břehu, a pak ztratíte všechno,“ vysvětlil. „Mistr Hermann potřebuje pro nové šachty lidi. Vy si u jeho lidí vyděláte víc než u Hartwigových, protože jsou zkušení a dovedou v zemi vynajít nejbohatší rudu. Kromě toho s vámi budou jednat slušně.“

Povzbudivě se rozhlédl. „Každý z vás, kdo už nemůže nebo nechce obdělávat svou půdu, má možnost pracovat jako nosič rudy, vymývač nebo obsluhovat naviják. Vaši synové a dcery mohou pomáhat u přebíracího stolu. Protože po vyúčtování u markraběcího pokladníka máme svůj podíl na výnosu v mincích, můžeme si obilí a hrách nakoupit na trhu a nemusíme vyhladovět.“

Mezi vesničany propuklo ohromné rozrušení.

„Vím, že jste všichni snili o tom, že budete obdělávat vlastní pole,“ pokračoval klidně Christian. „Ale Hildebrande, nechtěl jsi snad hned po příchodu horníků poslat svého syna do práce k nim? Nyní nadešel ten čas.“

Na tváři stařešiny vesnice se pomalu šířilo nepokryté nadšení.

„Ano, pane. Z těžby stříbra všichni zbohatneme!“

Christian přikázal Lukasovi, aby připravil vše potřebné na cestu do Míšně.

Potom se rozhlédl a očima hledal Martu.

„Nevím, co se stane v době, kdy budu pryč. Markrabě trvá na tom, abych s ním jel na dvorský sněm,“ svěřil se jí, když ji zastihl na cestě k její chýši. „Jestli chceš, vezmu tě s sebou do Míšně. Můžeš jít k Josefě nebo Alžbětě.“

Marta vycítila, že si dělá starosti o její bezpečnost. Ale tentokrát nechtěla vesnici opustit.

„Randolf sem přijet nemůže, jede přece s Otou na dvorský sněm?“ uniklo jí a nejraději by si ukousla jazyk.

„Ano.“

„Děkuji za vaši péči, pane,“ zašeptala se sklopenýma očima. „Ale mám pocit, že bych tentokrát měla raději zůstat u Johany a Marie.“

„Mám o tebe starost,“ přiznal Christian a jen stěží odolal touze vzít ji za ruce. „Pamatuj na svá vlastní slova: Mezi námi je zrádce. Proto jsem také dnešní opatření s vesničany neprojednal hned včera večer. Jinak by nás ta chátra z druhého břehu předběhla. Víš už, kdo by to mohl být?“

Zavrtěla hlavou. „V poslední době mám tolik práce, že se vůbec nedostanu k přemýšlení. Ale máte pravdu, pane, měla bych se na to víc soustředit.“

Christian nepovolil. „Pokus se jít z cesty Hartwigovi. Před ostatními tě Jonas, Guntram i Karel dokážou ochránit, ale před ním ne.“

Vynaložil velké sebeovládání, aby ji nestrhl do náručí a nepřitiskl k sobě. „Nevím, jak dlouho budu pryč. Dávej na sebe pozor!“

Tentokrát mu pohlédla přímo do očí. „Kéž vás Bůh opatruje, pane! Obávám se, že vám hrozí větší nebezpečí než mně.“

Klid ve vesnici vydržel po Christianově a Lukasově odjezdu přesně jeden den. Potom Jonas dobře mířenou ranou poslal k zemi jednoho z Hartwigových mužů, který se choval surově k Emmě čekající druhé dítě.

O chvíli později volala vyděšeně o pomoc Marie, protože jí dva cizí mladíci zastoupili cestu a vytrhli z ruky kbelík, který nesla. Karel byl skokem u sestřičky. Útočníka vyřadil z boje tvrdou ranou do nosu, druhého zasáhl pěstí do žaludku takovou silou, že padl na kolena. Dva roky práce kovářského pomocníka proměnily jeho svaly v pletence tvrdé jako kámen a síly měl za dva.

Marta nepříliš jemně rovnala násilníkovi přeražený nos. „Nech děvčata v klidu, nebo ti já způsobím ještě mnohem větší bolest,“ prohlásila podmračeně, když se mladík kroutil na židli, kam ho posadila, aby ho mohla ošetřit.

Hartwig hrozil, že Jonase a Karla postaví před vesnický soud. Zkrotl, až když ho navštívil otec Bartoloměj a naléhavě ho nabádal, aby raději lépe držel na uzdě své lidi.

Za nadcházejícího soumraku přišel jeden z Hartwigových pacholků a rozkázal Martě, aby se dostavila ke správci. Vzpomněla si na Christianovo varování a pod záminkou, jaká ji zrovna napadla, vyběhla ven a utíkala do kovárny, aby o tom pověděla Jonasovi a Karlovi. Potom následovala pacholka do panské tvrze.

Přes potok nevedla lávka. Christian neviděl důvod, proč vytvořit pro Hartwigovy lidi pohodlný přístup na pozemky rolníků. A Hartwigovi to bylo lhostejné, většinou jel přes brod na koni, a když šel přece jen pěšky, chránily ho vysoké kožené holínky.

Marta se brodila ledovou vodou a smiřovala se s tím, že jí celý večer a druhý den bude kolem nohou pleskat promočená sukně. Zároveň se v myšlenkách připravovala na to, co ji asi čeká. Ještě nikdy v tvrzi nebyla a Hartwig ji taky nikdy nepovolal. Odulý chlap s krysím obličejem byl Randolfův důvěrník. To byl dostatečný důvod proč se ho bát. Ale nesmí na sobě dát svůj strach znát.

Hartwig ji očekával v posteli. Při tom pohledu by nejraději utekla.

Zastavila se ve dveřích. „Dal jste mě zavolat, pane?“

Správce se opřel o loket a mlčky na ni upřel malá očka. Marta čekala.

„Bertold tvrdí, že jsi čarodějnice,“ řekl potom.

„Odpusťte, pane, ale to není pravda. Učila jsem se u jedné moudré stařeny míchat z léčivých bylin masti a tinktury a pomáhat na svět dětem. To je všechno.“

„Chceš tím říct, že rytíř lže?“ osopil se na ni Randolfův správce.

„Chci tím říct, že se mýlí,“ odpověděla nebojácně.

„No jo, však uvidíme. Tak honem, udělej s tím něco.“

Vyhrnul si rukáv a natáhl k ní paži. Přistoupila blíž a uviděla dlouhou, zanícenou ránu.

„Musím to otevřít a vyčistit,“ prohlásila. „Potřebuju horkou vodu a čisté utěrky.“

Chtěla se obrátit k ohništi, ale Hartwig ji druhou rukou surově popadl za paži a pevně stiskl.

„Není to, co máš v úmyslu, práce pro lázeňského?“ zeptal se s nebezpečným podtónem v hlase. „Něco, co ti vůbec nepřísluší?“

„Můžete si povolat lázeňského, pokud si přejete,“ odporovala Marta. „Já nechtěla paži rozříznout.“

Kdybych to udělala, bolelo by tě to méně, pomyslela si vztekle. Ale když mi chceš nastražit past, já do ní nešlápnu. Trap se klidně ještě dva dny, než někdo přiveze z Míšně lázeňského, nebo se spokoj s tím, co pro tebe můžu udělat bez nože.

Hartwig ji pustil. Třela si prsty místo, kde ji držel, a které teď rudlo. Přistoupila k ohništi a uvedla vodu do varu. Přikládala horké utěrky na ránu tak dlouho, až praskla a ona mohla vytlačit hnis. Potom zranění vyčistila a zavázala.

Při čekání měla čas tajně svůj protějšek sledovat. Tenhle muž ji neohrozí otevřenou brutalitou jako Randolf. Za jeho hrubostí dokonce vycítila nádech strachu, který před ní pociťoval. Ale je velmi lstivý. S Randolfem jistě už dávno ukuli plány jak obyvatelům Christiansdorfu škodit.

Obsazení důlních polí ráno před Christianovým odjezdem pro něj musela být rána, která ještě podnítila jeho pomstychtivost.

„Jak vidíš, nemám tu žádnou děvečku. Pošli mi jednu z tvých dcer!“ nařídil Hartwig číhavě.

Marta se vyděsila, ale nedala na sobě nic znát. „O tom si musíte promluvit s mým manželem, pane.“

„Bůh vás pozdravuj!“ ozval se ode dveří pozdrav a přerušil rozhovor. Ještě nikdy nepocítila takovou úlevu, když slyšela hlas otce Bartoloměje.

„Jsou nějaké těžkosti?“ zeptal se páter, a protože se nepodíval na správce, nýbrž na ni, pochopila, že ho Jonas a Karel poprosili, aby za ní šel a stál při ní.

„Co vás ke mně přivádí, otče?“ zeptal se Hartwig se špatně potlačovanou zlostí a stáhl rukáv přes obvaz.

„Smím odejít, pane?“ zeptala se Marta a už byla u dveří. Raději se vzdá odměny, jen když už bude pryč.

Brodila se zpátky potokem, jak nejrychleji mohla. Okamžitě si musí promluvit s Wiprechtem. Jak jen dokáže zabránit tomu, aby Johana nebo Marie musela nastoupit jako služka k tomu příšernému člověku?

K jejímu zděšení Wiprecht neprojevil starost, nýbrž se radoval z vyhlídky, že jeho dcera bude za peníze pracovat u Hartwiga.

„Johaně je osm a dávno je dost stará, aby si sama vydělávala na chleba. Tak velký pán ji dobře odmění,“ prohlásil, když mu pověděla o setkání s Hartwigem.

„Přece ji nemůžeš poslat samotnou mezi všechny ty hrubé chlapy! A ten správce je do morku kosti zlý člověk!“ vykřikla rozčileně.

„Nemluv hlouposti, ženo! Půjde tam a hotovo.“

Tak rozhodného Wiprechta ještě neviděla.

Proto ho nejprve prosila. „Potřebuju ji tady, aby mi pomohla při práci. Mám pořád víc co dělat a ona je opravdu nadaná, aby se z ní stala kořenářka.“

„No tak do tvrze pošleme Marii. Jedna z nich zkrátka půjde!“ Wiprecht uhodil pěstí do stolu. „A teď mi přines jídlo!“

Martu to ani nenapadlo. Byla úplně bez sebe. „Copak nechápeš, do jakého nebezpečí ji posíláš?!“

Wiprecht pomalu vstal z lavice a výhrůžně na ni pohlédl. „Přestaň konečně s těmi pitomostmi, bláznivá ženská!“

„Já že jsem bláznivá? Ty jsi blázen, slepý ke všemu, co nechceš vidět!“ křičela Marta a podepřela si ruce v bok. „Jako tenkrát, když tě Wilhelma varovala, že se tvůj bratr začíná motat kolem holčiček!“

„To je lež!“ řval Wiprecht. „Nepomlouvej někoho, koho neznáš.“

„Je to pravda! Wilhelma obětovala poslední zbytek svých sil, aby dcery dostala do bezpečí. A když umírala, tak jsem jí slíbila, že budu ty dvě ochraňovat.“

Wilpert vztekle obešel stůl, chytil první klacek u ohniště a hnal se na Martu.

„Ano, ztratil jsem Wilhelmu! A co jsem za ni dostal? Čarodějnici, která nechává vyschnout moje mužství a ani se nestará o dům, protože se pořád někde válí s velkejma pánama a slouží jim jako děvka.“

Dvěma skoky se mezi ně postavil Karel, jenž otce převyšoval víc než o hlavu, vykroutil mu z ruky klacek a výhrůžně se k němu naklonil.

„Ví Bůh, že syn nemá vztáhnout ruku na otce, ale přísahám, že to udělám, jestli se jí dotkneš.“

Wiprecht ustoupil.

„A tu děvku vezmeš zpátky!“ požadoval Karel a v očích mu blýskalo.

„Jo,“ zašeptal Wiprecht vylekaně.

„Dobře ti tak, že ti mužnost vysychá,“ pokračoval neúprosně Karel. „Ať ti uhnije, jestli se ještě jednou opovážíš s ní takhle zacházet.“

Karel se otočil k Martě. „Pojď se mnou, musíme k Jonasovi. Jeho dcerka má horečku.“

Společně vyšli z chýše. Po několika krocích se Karel zastavil. „Jonasově dcerce nic není, ale prostě jsem tě chtěl odsud dostat.“

„Chce poslat jedno z děvčat k Hartwigovi,“ zoufale mu sdělila Marta.

„Obávám se, že to udělá. Jako její otec a hlava rodiny o tom může rozhodnout. V tomto ohledu by mě nikdo proti němu nepodpořil. Všechno, co můžu udělat, je, že na ni budu aspoň zpovzdálí dávat pozor a s Hartwigem vyjednám, že bude chodit spát domů.“

Marta věděla, že Karel má pravdu. Strach o nevlastní dcerku ji tak přemohl, že udělala to, co ještě nikdy: opřela se Karlovi o hruď a rozplakala se. Nemotorně ji hladil po vlasech. Ale pak pocítila, jak na ni jeho tělo reaguje.

Vylekaně couvla. Je to její nevlastní syn!

Karel si odkašlal a ustoupil o krok. Ale v očích měl něhu.

Nikdo z nich si nevšiml, že za nimi jde Johana. Dívka nesměle zatahala Martu za sukni. „Já k tomu zlému muži půjdu. Marie je ještě malá,“ pravila s vážným výrazem.

Obrátila se ke Karlovi a se statečným odhodláním pokračovala: „Dám si pozor, abych neudělala nic špatně. A kdyby mi chtěl ublížit, uteču co nejrychleji k Jonasovi a tobě do kovárny, ano?“

Druhý den ráno si Johana uvázala na vlasy šátek a vydala se do služby na panskou tvrz.

Karel předtím provázel otce na jednání s Hartwigem o mzdě. Také si chtěl být jistý, že bude domluven každodenní návrat sestry domů. Navíc chtěl správce vyzvat, aby se postaral o to, že jeho chlapi nechají dívku na pokoji.

Marta jí uvázala kolem krku šňůrku s větvičkou z jeřábu jako ochranu proti zlu, a jako nepřehlédnutelný vzkaz pro Hartwiga. Možná se v nitru přece jen bude bát pomsty čarodějnice, kdyby chtěl Martinu nevlastní dcerku zneužít.

Byla to zatím jediná ochrana, kterou mohla Johaně poskytnout.

Od té doby neustále ze zahrady nebo z domu dívku vyhlížela. Občas ji viděla nést dřevo nebo vodu v kbelíku.

O dva dny později se Johana večer vrátila domů s oteklým okem. „Neměla jsem včas hotové jídlo,“ vysvětlila. „Zítra se polepším.“

Marta byla zlostí bez sebe, ale nemohla nic dělat. Pomalé služky jsou bity. Nikdo kromě ní by se nad tím nepohoršil. Utěšovala dívku a přikládala jí na oko chladivé obklady.

Napětí ve vesnici se stále znovu vybíjelo v drobných šarvátkách. Avšak Marta tušila, že jsou to jen poslíčci velkého střetnutí, které se nevyhnutelně blíží.

Celá vesnice byla jako postavená na hlavu. Sotva na polovině polí se ještě pracovalo, zato na stále dalších plochách se kutalo a těžila se ruda. Mnoho rolníků a jejich dětí si na novou práci zvyklo, bez ohledu na to, zda jako pacholci u navijáku nebo přebíracího stolu.

Ale často se stávaly úrazy a Marta se o jejich oběti musela starat. V obou šachtách patřících Hartwigovým lidem pracovali skoro bez výjimky muži, kteří hornickou dřinu neznali a často ani nedovedli správně zacházet s nářadím. A hrubiáni kopající na dřívějším Guntramově poli nevynechali jedinou příležitost jak obyvatele Christiansdorfu provokovat.

Jenom autorita Hermanna a otce Bartoloměje bránila tomu, aby nedocházelo ke krvavým rvačkám.

Ale Marta byla stále neklidnější. V pravém spánku opět pociťovala bodavou bolest, jež jí dosud vždycky ohlašovala hrozící nebezpečí a nepolevovala, ani když se snažila potlačit ji různými prostředky.

Občas se pokoušela počítat, kdy se asi Christian vrátí. Odjeli s Lukasem před čtyřmi týdny. Budou tedy pryč ještě nejméně čtrnáct dní.

Od Lukase věděla, že markrabě chtěl Christiana po sněmu ještě vyslat do Harzu, aby najal další horníky. Ale Hermann tam po dohodě s rytířem už poslal zkušeného štajgra, který měl zařídit potřebné. Možná se Christian brzy vrátí, pokud se dvorský sněm příliš neprotáhne a nic zlého se mu nepřihodí.

Martiny bolesti hlavy byly každým dnem mučivější, skoro už nedokázala jasně přemýšlet. Poté ji dnem i nocí ovládal pocit jistoty, že se blíží katastrofa.

Hrdelní soud

Byl parný, dusný den, když Randolf v doprovodu patnácti mužů v plné zbroji opět přitáhl do vesnice.

Statný rytíř s ledovým výrazem ve tváři přejel očima mnoho nových důlních jam na břehu christiansdorfských a vyrazil k tvrzi.

Martě se zatajil dech strachy o Johanu. Ale o chvilku později dívka vyšla z tvrze a klidně zamířila s košem prádla k potoku. Pravděpodobně ji muži poslali pryč, aby mohli mluvit beze svědků.

Dlouho se v tvrzi nic nepohnulo. Potom vyšel Randolf, vsedl na koně a projel potokem ke kovárně.

Pozorně si změřil dva silné, mladé muže opásané koženými zástěrami, kteří pracovali svlečení do půl těla lesklého potem.

„Kdo z vás je kovář Jonas?“ zeptal se.

Jonas vzhlédl od kovadliny. „Já, pane.“

Okamžitě poznal, koho má před sebou: Rytíře, jenž chce Christiana vyštvat z jeho vesnice. Muže, který zneuctil Martu. Jako by to bylo včera, vyvstala mu před očima vzpomínka, jak tehdy s Emmou našli dívku v lese zkrvavenou a s roztrhanými šaty. S nikým o tom nikdy nemluvil, ale zapomenout na to nemohl.

„Okovej mi koně, potřebuje nové podkovy!“ poručil hrubě Randolf.

Jonas kývl na Karla a vtiskl mu do ruky kleště s rozžhaveným hornickým železem. „Dodělej tohle.“

„Dobře.“ Karel byl již skoro stejně šikovný jako Jonas.

Jonas se opatrně přiblížil k mohutnému koni a zvedl mu nohu, aby odhadl velikost potřebných podkov. Potom vyhledal vhodné kusy železa a vložil je do žhavého dřevěného uhlí. Po chvíli kovárnu zaplnil pach pálené rohoviny.

Jonas pracoval a nikdo z mužů nepromluvil ani slovo. Avšak kovář na sobě cítil rytířův vypočítavý pohled.

Nové podkovy dokonale sedly na kopyta.

Randolf se mlčky otočil a chtěl na nově okovaném koni odjet. Jonas mu však zastoupil cestu.

„S dovolením, pane, ještě jste mi dlužen odměnu za práci.“

Karel strnul uprostřed pohybu. Opatrně odložil kladivo, ponořil rozžhavené železo do kádě s vodou a nespouštěl z Randolfa oči.

„Odměnu?“ pohrdavě shlédl rytíř na kováře.

„Jsem pánem vesnice, a tedy ti žádnou odměnu nedlužím.“

Chtěl nasadit koni ostruhy, ale Jonas chytil uzdu a zvíře držel.

„Pán naší vesnice se jmenuje Christian. A při vaší poslední návštěvě výslovně prohlásil, že můžete mé služby využít pouze za mzdu.“

Randolf vytáhl dýku a bodl Jonase do hlavy. „Tady máš svou mzdu!“

Kovář klesl na kolena, z rány mu vytékala krev. Karel přiskočil, aby ho zachytil, a přitom narazil do jednoho z Randolfových ozbrojenců.

„Zatkněte je oba! Pozvedli ruku proti svému pánovi!“ rozkázal Randolf.

Vesničané se zděšeně sbíhali, když viděli, jak Randolfovi ozbrojení pacholci odvádějí kováře a jeho pomocníka k tvrzi. Karel šel vzpřímeně, ale Jonas byl v bezvědomí, zalitý krví, a vlekli ho za sebou dva muži. Nohy táhl po zemi.

Randolf se postavil proti hloučku, rozkročený, po stranách své ozbrojence, za zády Hartwigovy pacholky se zbraněmi.

„Tihle muži rebelsky pozvedli ruku proti svému pánovi,“ prohlásil zvučně. Kývl na nejsilnějšího ze svých lidí. „Šedesát ran metlou, potom do klády!“

Ve shluku vesničanů zašumělo. Každý trest byl sám o sobě už krutý, ale oba dohromady zabijí i silného muže.

Předstoupil otec Bartoloměj. „Ve jménu božím, pane, buď milostivý. Jeden trest by mohl stačit.“

„Nepřichází v úvahu,“ odsekl chladně Randolf. „Doslechl jsem se, že ti dva už jednou kladli odpor mým lidem. Buďte rádi, že jim nenechám useknout ruku, kterou proti mně pozvedli.“

Randolfovi muži už kováře a jeho pomocníka přivázali ke kůlům, které před několika dny zatloukli Hartwigovi pacholci do země, a nyní se vysvětlil jejich smysl. Karel byl bledý, ale stál vzpřímeně, avšak Jonas, z něhož vždycky vyzařovala síla, poklesl na kolena. Z rány na hlavě se mu stále řinula krev.

Marta se zhluboka nadechla a sebrala veškerou svou odvahu. Tentokrát se musí Randolfovi postavit. Přestože se jí kolena třásla a nohy měla jako přirostlé k zemi, prodrala se mezi lidmi dopředu.

„Kovář vykrvácí k smrti dřív, než ho váš pochop poprvé švihne, když mi nedovolíte, abych mu ránu obvázala!“ vykřikla ještě v chůzi.

Randolf se k ní překvapeně obrátil. „Podívejme. Kvůli tomu jsi vylezla z úkrytu, třebaže se mi jindy tak pečlivě vyhýbáš. Jak odvážné!“

Zle se zachechtal a kývl na ni, aby přistoupila. „Opravdu nechci, aby váš kovář promeškal něco ze svého trestu. Tak ho přiveď k sobě, aby si to mohl při vědomí užít!“

Marta rychle přistoupila k odsouzeným. Protože nebyl čas, aby si přinesla obvaz, odtrhla pruh ze své spodničky a namočila látku v potoce. Opatrně omývala Jonasovu hlavu, aby se mohla podívat na ránu.

„Strašně mě to mrzí,“ zašeptala Karlovi. „Kéž bych ti mohla nějak pomoct.“

„Nemůžeš pro nás udělat nic,“ šeptal nenápadně a snažil se nedat na sobě znát strach. „Raději dávej pozor na sebe! Kdoví, co všechno mají ještě za lubem.“

„Rána se musí zašít, nebo vykrvácí,“ otočila se Marta nahlas k Randolfovi.

„Tady není žádný lazaret! Postarej se, aby vydržel tři dny. Víc není potřeba.“

Z davu se ozvaly výkřiky. Tři dny v kládě po zbičování by v takovém parnu a na slunci nepřežil nikdo.

Marta znovu běžela k potoku a vyprala pruh plátna.

„Ztratil hodně krve, bezpodmínečně musí něco vypít!“ zvolala a pevně stahovala obvaz kolem Jonasovy hlavy.

Kovář se probral z bezvědomí, ale působil malátně a zmateně.

„Kdo se odváží dát jim napít, vyslouží si stejný trest jako oni!“ vyhlásil Randolf.

Marta slyšela, jak za ní hlasitě vzlyká Emma.

Jediné, co teď mohla pro Jonase udělat, se dalo před tolika přihlížejícími jen těžko provést. Předstírala, že ještě upravuje obvaz, a aspoň na okamžik mu přiložila ruce na zraněnou hlavu.

„V noci přijdu a přinesu vám vodu,“ zašeptala. „Do té doby se za vás budu modlit.“

„Modli se za to, abych měl tolik sil a teď vydržel a neřval,“ nenápadně sykl Karel mezi zuby. „Ale nechoď sem. Je to příliš nebezpečné!“

„Tak dost!“ Randolf pokynul ozbrojenci a ten Martu odtáhl od Jonase.

Vracela se k ostatním vesničanům a zmocňoval se jí obrovský strach o ty dva. Přitáhla k sobě plačící Marii a pevně ji přitiskla. Johana stála před panskou tvrzí a slzy jí stékaly po tvářích.

Randolf přikázal nejsilnějšímu muži, aby nejprve švihal kováře. Už po několika ranách Jonas opět omdlel. V bezvědomí visel na provazech, jimiž byl připoután za zápěstí ke kůlu.

Na Randolfův rozkaz ho někdo polil kbelíkem studené vody. Těžce raněný přišel k sobě, pozvracel se a zase ztratil vědomí.

Marta si s hrůzou uvědomila, že Randolf tohle pořadí potrestání vybral proto, aby Karlovi nahnal strach. Mladík se zachvěl při každé ráně, která dopadla na kovářova záda.

Karel nejprve dokázal nekřičet, když na něj dopadly první rány. Ale brzy bolestí sténal, když mu pružné vrbové pruty rozšvihaly záda na živé maso. Nakonec zmučeně vykřikl a zhroutil se.

Většina vesničanů poklekla a zděšeně sledovala krutý trest. Mnozí se modlili. Konečně dal Randolf pochopovi znamení, aby přestal.

Několik mužů přivleklo dvě těžké klády a postavilo je. Přivlekli k jedné Jonase, položili mu krk a zápěstí do vyříznutých otvorů, přes ně položili prkna a přibili. Kovář teď napůl visel, napůl klečel.

Karel se potácel, když ho odvázali od kůlu, ale z posledních sil šel, i když nejistými kroky, k druhé kládě.

Marta obdivovala jeho statečnost, ale strach a lítost jí rvaly srdce.

Randolfův krvavý soud však ještě neskončil. Přistoupil o dva kroky blíž k vesničanům ochromeným hrůzou.

„V této vsi vládnou rebelie, neposlušnost a podvody. To už se dál trpět nebude,“ prohlásil nahlas. „Od této chvíle tu zavládnou jiné zvyky. Kdo z vás je tesař Guntram?“

Udivený Guntram předstoupil. „Já, pane.“

Randolf kývl na dva své muže. „Zatkněte ho!“

Berta vykřikla. Guntram se chtěl bránit, ale dostal prudkou ránu do žaludku, ohnul se a lapal po dechu.

„Z čeho mě obviňujete?“ vypravil ze sebe, když se trochu vzpamatoval.

„Doslechl jsem se, že tento muž ukradl stříbro, které patří markraběti,“ oznámil klidně Randolf.

„To je lež!“ zakřičel Guntram.

„Prohledejte jeho dům!“

Randolf poslal další muže k tesařovu domu. Zoufalá Berta a další vesničané, kteří ji provázeli, mohli jen přihlížet, jak ozbrojenci štípou stoličky a lavice na třísky a všechno rozbíjejí. Jeden z truhly vytáhl malý uzlík. Otevřel ho a s jásotem vytáhl plnou hrst stříbra.

„Důkaz!“ vykřikl Randolf.

„To není moje. Někdo mi to podstrčil!“ bránil se bledý Guntram.

Randolf ho neposlouchal. „Není to obyčejný zloděj, okradl knížete. Oběste ho!“

Berta pronikavě zařvala.

Hornický mistr Hermann se rázně protlačil houfem. „S dovolením, pane. Tento muž pracuje jako důlní tesař a je podřízen mně. Podle starého obyčeje rozhoduje o provinění horníků hornický mistr a on také stanoví trest. Předejte mi toho muže, abych mohl záležitost prošetřit a vyslovit rozsudek.“

„Nepřichází v úvahu, horní mistře. Mě pověřil markrabě, abych přivezl jeho podíl stříbra. A tak tedy i já tvrdě potrestám každého, kdo ho chtěl okrást.“

Horníci, kteří se tu teď také sešli, začali hlučet, někteří z nich ještě měli v rukou železa a nářadí.

„Odjakživa je zvykem, že cechy rozhodují o svých lidech samy!“ zvolal vrchní štajgr.

„Možná je to tak v dolech v Goslaru. Tady platí jiné zákony.“ Randolf pozvedl ruku a ozbrojenci tasili meče.

Horníkům klesly ruce se železy a kopáči.

Ještě jednou se ozval otec Bartoloměj.

„Dopouštíte se nespravedlnosti,“ vmetl rytíři do tváře. „Při tak vážném obvinění patří muž před soudní dvůr. Když nad ním vynesete hrdelní rozsudek vy sám bez přesvědčivých důkazů, jste vrah a budete se za to muset zodpovídat před Bohem.“

„To je moje věc,“ odsekl Randolf chladně a rozhlédl se.

„Vy tady ještě nemáte ani popraviště… Myslím, že ho pověsíme na vesnickou lípu. Jako odstrašující příklad pro všechny a uvítací pozdrav pro Christiana.“

Nikdo mu v tom nezabrání, pochopila zděšeně Marta. Rozhlédla se, zda se odněkud neblíží nějaká zázračná záchrana, marně. Pak zahlédla Kuna a Bertrama, jak potají sbírají kameny. Rychle postrčila Marii ke Gretě a protlačila se k chlapcům. „Nemůžete mu pomoct. Kameny proti taseným mečům,“ sykla na dvanáctileté kluky a slzy jí stoupaly do očí. „Randolf jen čeká na nějakou záminku, aby mohl pokračovat a uspořádat ještě větší krvavou kázeň.“

Dva ozbrojenci už vlekli Guntrama, jenž přísahal na svou nevinu, k vesnické lípě.

Bez zaváhání navlékli tesaři smyčku kolem krku, druhý konec lana přehodili přes větev a tasenými meči hnali nebožáka na žebřík, který přinesl pacholek.

„Za tuhle zákeřnou vraždu budete navěky zatracen!“ zvolal otec Bartoloměj.

„To si nemyslím,“ odbyl ho Randolf. „Jsem zbožný křesťan. Proto vám taky dovolím, abyste zločince naposledy vyzpovídal.“

Otřesený páter přikročil k odsouzenému. „Je mi líto, že pro tebe nemůžu víc udělat, synu,“ oslovil ho. „Bůh ví, že musíš umřít nevinný.“

Když mu otec Bartoloměj udělil rozhřešení, obrátil se Guntram k Bertě, která v slzách ležela před Randolfem na břiše a prosila o milost.

„Vstaň, ženo,“ promluvil k ní. „Od toho bezbožníka nemůžeš žádnou milost čekat. Tak mu ještě nedělej radost a neplaz se před ním.“ V očích měl smutek a mírně dodal: „Řekni našemu synovi, že jeho otec nebyl zloděj!“

„Tak dost!“ poručil Randolf.

„Všemohoucí bože, smiluj se nad svým sluhou Guntramem a přijmi ho v milosti!“ zvolal páter.

Ale než dal Randolf znamení k popravě, předstoupila před něj Greta. Hodila mu před nohy kost s vyrytým znakem a odplivla si. „Buď prokletý až do věčnosti, jestli toho nevinného zavraždíš! Tví synové ať se rodí mrtví a dcery zmrzačené, ať ty sám se navěky smažíš v ohni pekelném!“

Randolf tasil nůž a přikročil k drobné stařeně, která neustoupila ani o krok. Prudkým pohybem jí vrazil nůž do hrudi. Vdova naposledy nahlas vydechla a padla mrtvá k zemi.

Na rytířovo znamení pochop shodil Guntrama ze žebříku. Přihlížející hlasitě vykřikli a tesař padl do hloubky pod sebou. Kdo stál blízko, slyšel, jak hlasitě chrupí zlomený vaz. Tělo se naposledy zacukalo a pak se na provaze houpala mrtvola.

Randolf klidně pohlédl na mrtvé a pak přejel očima po zděšených a hrůzou strnulých vesničanech.

„Zůstane tady viset tak dlouho, dokud ho nerozklovou havrani!“ rozkázal. „To vás naučí poslušnosti.“

Do ticha promluvil otec Bartoloměj.

„Ten nevinný a zavražděná žena budou křesťansky pohřbeni. Sejměte ho!“ rozkázal dvěma pacholkům a napřáhl k nim ruku s křížem.

Muži se polekaně ohlédli na svého vůdce, ale netroufli si neuposlechnout duchovního. Odřezávali Guntramovo tělo z lípy a Bartoloměj se otočil k Randolfovi: „Bezbožníku! Požádám biskupa, aby vás za tenhle krvavý zločin exkomunikoval z církve!“

„Kvůli zloději a staré čarodějnici?“ Randolf se zachechtal. „Mám pocit, že byste měl větší problémy vy než já!“

Dal si přivést koně, vyhoupl se na něj a se svým doprovodem odjížděl.

Marta přiskočila ke Gretě a položila si hlavu mrtvé do klína. Ochromena posledními událostmi a zděšením se kymácela dopředu a dozadu.

„Proč jsi to udělala?“ šeptala Gretě. Ale znala odpověď. Věděla, že ona sama chtěla předstoupit a proklít Randolfa, ale Greta uhodla její záměr, odstrčila ji a zašeptala: Počkej, to udělám já. Ty ještě musíš pomáhat ostatním.

Kuno si dřepl vedle ní a vzal ruku své mrtvé nevlastní matky do dlaní. „Za tohle ho zabiju,“ vypravil ze sebe nenávistně.

Jeho slova Martu probrala. „A tím na sebe i nás přivoláš smrt,“ vyjela na něj.

Tlumeně pokračovala: „Jestli chceš udělat to, co by chtěla, abys udělal, tak mi pomoz zachránit Jonase a Karla a varovat Christiana. Ale nejprve ji odneseme do domu a položíme na máry.“

Kývla na Martina, ale ten váhal.

„Je to tvoje matka!“ vykřikla na něj vztekle Marta. „To ji tady chceš nechat ležet?“

Gretin nejstarší syn se bázlivě rozhlédl. Ale zřejmě je nikdo nepozoroval. Hartwigovi lidé se vrátili na svůj břeh potoka. Nakonec vzal matčino mrtvé tělo do náručí a nesl je do domu.

Marta se ujala omývání mrtvé. Když byla hotová a pomodlila se nad tělem, tiše dodala: „Odpusť mi, Greto. Chtěla bych u tebe bdít. Ale je potřeba ještě mnohé udělat.“

Otřela si slzy a zamířila naproti k Bertinu domu.

Na pokyn hornického mistra dva silní muži odnesli mrtvého Guntrama do domu a položili ho na stůl. Hermann podpíral Bertu, když vcházeli dovnitř. Tam se otec Bartoloměj a hornický mistr společně pomodlili za Guntramovu duši.

Griseldis pevně objímala uslzenou Bertu, která jí mlčky ležela v náručí.

Marta namíchala silný, uspávací nápoj a podala ho Bertě. „Vypij to. O tvého syna se dneska postará někdo jiný.“ Věděla, že od dnešního dne bude malý Christian to jediné, co bude Bertě dodávat sílu, ale dneska v noci potřebuje nerušený, tvrdý spánek, k jakému jí může dopomoct jen bylinný lektvar.

Hornický mistr si odkašlal. „Věřím slovům tvého manžela. Guntram nebyl zloděj. Zjistíme, kdo vám stříbro podstrčil,“ slíbil. „Hornické bratrstvo ti bude pomáhat. Jestli chceš, můžeš od zítřka pracovat u přebíracího stolu. Tvůj malý syn ani ty nebudete trpět hlady. A když budeš chtít, jistě se brzy najde muž, který se s tebou ožení a bude se o vás starat.“

Berta jako kdyby nic z toho neslyšela. Přejížděla si dlaní po uplakaném obličeji a stále tiše opakoval: „Proč on? Proč zrovna on?“

Ano, přemýšlela Marta. Proč on?

Proč tihle tři?

Guntram, Jonas a Karel. Naráz Randolf odklidil z cesty tři muže, kteří byli nejodvážnější a nejvěrněji stáli Christianovi po boku. Když teď byli zneškodněni, nikdo se už nezmůže na odpor.

Hornický mistr a jeho lidé jsou vázaní horním právem a tím, co vyhlásil Randolf. A Hildebrand ani nikdo jiný se neodváží Randolfovi postavit, ani Martin ne. Ten má v hlavě jen Hermannovu dceru a ze zbabělosti by málem nechal venku na zemi ležet svou mrtvou matku.

Ale co je s Christianem a Lukasem? Je snad Christian mrtvý? Ne, to by cítila. Kromě toho přece Randolf přikázal, aby byla Guntramova mrtvola ponechána na lípě jako pozdrav na uvítanou pro Christiana. Může se tady každým okamžikem objevit, když už se z dvorského sněmu vrátil i Randolf.

Ale je tu ještě někdo…

Beze slova vyběhla ven do malé zahrádky za Gretiným domem. Ano, tady seděli Kuno, Bertram a parta jejich kamarádů a se zasmušilým výrazem se radili.

„Kliďte se každý po své práci, okamžitě!“ zakřičela na chlapce a obrátila se ke Kunovi a Bertramovi. „Vy dva tady zůstaňte.“

Zamračeně, se sklopenými hlavami se ostatní loudali pryč.

„Co to má znamenat?“ rozčiloval se Kuno. „Musíme projednat spoustu důležitých věcí!“

„Právě proto.“ Vysvětlila oběma, co si uvědomila. „Nesmíte teď provést žádnou nepromyšlenou hloupost. Nejlepší bude, když se v nejbližší době budete držet od Hartwigových lidí co nejdál.“

„Ale říkalas, že můžeme něco udělat,“ naléhal Kuno, který stěží vydržel sedět na místě.

„To můžete. Vyhlížejte Christiana! Brzy přijede. Musíte ho varovat dřív, než vjede do vesnice. Myslím, že i na něj je nastražena past. Ale buďte opatrní, nenechte se chytit.“

Vyměnili si pohledy a přikývli. Ale když chtěli vyskočit a běžet, Marta ještě krátce zadržela Bertrama. „A nikomu ani slovo, ani tvému otci.“

„Ten by byl poslední, komu bych o tom povídal,“ vyhrkl Bertram nenávistně a opovržlivě. „Je to zbabělec! Nepromluvil dneska ani slovo, aby druhým pomohl. Nechal nás všechny napospas, zrádce jeden.“

Protože před soumrakem nemohla pro Jonase a Karla nic udělat, chtěla Marta aspoň zajít za Emmou. Ale už cestou ke kovářovu domu viděla těhotnou ženu sedět schoulenou u klády, v níž byl uvězněn Jonas. Rázně k ní zamířila. Tak se může nenápadně podívat, jak se mučeným daří. Rozšvihaná záda, trýznivá poloha v kládě a žhavé slunce jim musí působit nevýslovná muka. Ani jeden z nich nepřežije tři dny, i kdyby se jí podařilo v noci k nim propašovat trochu vody.

Karel se držel statečně, dokonce se pokusil na ni usmát, když si sedla vedle Emmy a objala ji. Ale byl to tak bolestný, úšklebek, že by se Marta nejraději rozplakala.

Jonas byl opět, nebo stále ještě v bezvědomí, a i v parnu smrtelně bledý. Obvazem prosakovala krev.

„Emmo, pojď se mnou, tady teď nejsme nic platné,“ domlouvala Marta jemně přítelkyni. „Mysli na své dítě.“

„Ale přece ho tu nemůžu nechat samotného,“ vzlykala Emma. „Vždyť vidíš, že umírá. Jestli ještě jednou přijde k sobě, ať mě aspoň naposledy vidí.“

Marta opatrně pomohla Emmě na nohy a pohlédla na muže, jenž odsouzence hlídal.

„Mějte slitování! Ten muž má blíž k smrti než k životu. Požádejte svého pána, abych mu mohla vyměnit aspoň obvaz na hlavě.“

„Nic takovýho!“ odsekl strážný drsně. „Kliďte se odtud, ženské! A pamatujte, co nařídil váš pán Randolf: Kdo těmhle dvěma pomůže, čeká ho stejný trest.“

Zašklebil se a odhalil zčernalé zbytky zubů. „U kůlů je zase místo.“

„Pojď.“ Marta táhla Emmu za sebou. „Promluvím s Hartwigem,“ domlouvala jí tiše. „Ale ty si teď musíš na chvilku doma lehnout, abys neublížila svému dítěti.“

Jemně doprovodila Emmu do jejího domu a přikázala Marii, aby se postarala o Emminu dcerušku. Potom se zhluboka nadechla, přebrodila potok a požádala ozbrojence, aby ji pustili k Hartwigovi.

„Co tady chceš?“ vyjel správce a upřel na ni svá malá očka.

Přemlouvala tlusťocha, jak nejlépe mohla, aby jí dovolil ošetřit Jonasovu ránu na hlavě, ale všechno bylo marné. S očividným požitkem jí Hartwig připomněl, co hrozí každému, kdo mužům v kládě pomůže.

„Možná bych se dal obměkčit, kdyby mě dneska v noci poprosila o shovívavost jeho žena,“ zavolal za Martou, když vycházela ze dveří.

S odporem vyběhla ven.

Přecházela dvůr a rozhlížela se po Johaně. Objevila ji, jak sedí na špalku, před sebou má několik mrtvých slepic, které musí oškubat. Zamířila k ní, sedla si vedle, vzala jednu slepici a začala škubat. Nevypadalo to podezřele, nikdo jí přece nemůže zakázat, aby dívce pomohla při práci.

„Dneska v noci přinesu Karlovi a Jonasovi vodu,“ prohlásila rozhodně Johana.

Marta se vyděsila. „To nemůžeš, to je moc nebezpečné.“

Osmileté děvče bojovně zvedlo hlavu. „Jinak umřou. A mě si nikdo nevšimne, protože jsem ještě malá.“

Marta ji něžně pohladila po hlavě. „To je velmi odvážné. Ale udělat to nesmíš. Vodu jim donesu já.“

Johana se zamyslela a Marta tiše pokračovala. „Můžeš mi přitom pomoct. Ale musíš být moc opatrná.“

„Co mám udělat?“

„Potají jdi za tou ženou s rudými vlasy. Dluží mi jednu laskavost. Zeptej se jí, jestli by mohla večer, až se setmí, trochu rozptýlit stráž. Za to ji budu napříště léčit zadarmo.“

Zrzavá děvka před několika dny přišla za Martou, protože s ní někteří muži zacházeli tak hrubě, že bolestí nemohla ani chodit. Otřesená Marta si prohlédla zranění.

„Někdy mi za to zaplatí trochu víc, ale teď už nemůžu druhý týden pracovat. A Hartwig beztak vždycky využívá mé služby zadarmo,“ omlouvala se žena za to, že nemůže Martě zaplatit.

Proto teď Marta doufala, že jí zrzka pomůže a neprozradí ji. Spoléhala hlavně na její nenávist k Hartwigovi a jeho mužům.

„Dobře, půjdu za ní,“ slíbila Johana. Pak se jí z očí vyřinuly slzy. „Jen ať neumřou ještě Karel a Jonas. To je tak strašné, co dneska ten zlý rytíř udělal. To by si měl odpykat. Christian mu to všechno vrátí.“

Marta zaraženě mlčela. Jak má Johaně vysvětlit, že Christian vzhledem k Otovým rozhodnutím v Randolfův prospěch nemůže udělat skoro nic, navíc i jemu hrozí velké nebezpečí? Nakonec vstala. „Udělám, co budu moct. A ty na sebe dávej pozor, miláčku.“

„Neboj se,“ utěšovala ji holčička. „Mě si nikdo nevšímá.“

Emma v zoufalé naději upřela oči na přicházející Martu. Ale ta jenom němě zavrtěla hlavou a několika slovy jí pověděla o návštěvě u Hartwiga.

„Pak vím, co mám dělat,“ prohlásila Emma odhodlaně a navzdory horku si přes ramena přehodila šátek.

„Počkej!“

„Nemůžeš mě zadržet. Raději budu zatracená jako nevěrnice, než abych ztratila Jonase.“

Marta ji chytila za paži a ustaraně na ní pohlédla. „Myslím jen, pokud jsi opravdu rozhodnutá to udělat, pak počkej, až se setmí.“

„Proč?“ zasmála se trpce Emma. „Bojíš se o mou pověst? Musím jednat rychle, nebo Jonas umře.“

„Až se setmí, připlížím se k Jonasovi a Karlovi a přinesu jim vodu. Postarala jsem se, aby někdo rozptýlil stráže. Ty zatím zaměstnávej Hartwiga. S boží pomocí těm dvěma pomůžu přežít noc. Ty musíš Hartwiga přimět, aby je nejpozději zítra ráno propustil na svobodu.“

Už drzý úšklebek, s jakým ji strážný pouštěl do správcova domu, Emmu vyděsil natolik, že by se nejraději obrátila na útěk. „Potom se ještě zastav u mě, dobře tě obsloužím,“ zašeptal jí do ucha. Vzápětí se nahlas rozesmál: „Teda jestli vůbec budeš moct chodit, až s tebou bude náš pán hotovej.“

Neuznala ho ani za hodna pohledu, ještě víc si přitáhla šátek přes ramena a vešla dovnitř.

Ve dveřích se mlčky zastavila. Hartwig seděl rozvalený na lavici, nohy měl natažené před sebe a prohlížel si ji jako zboží před koupí. Očekával, že přijde.

„Tak ty chceš, abych byl k tvému muži milostivý, přestože se dopustil tak těžkého zločinu?“

„Prosím vás o to ze srdce, pane.“

„Ukaž mi vlasy.“

Emma si váhavě odvázala šátek a objevily se rudoplavé vlasy, které od svatby s Jonasem nikdo jiný kromě manžela neviděl nezakryté.

„Rozpleť copy!“

Poslechla.

Hartwig vstal a obcházel ji, až se zastavil těsně za ní. Sáhl po prameni vlasů, přičichl k němu a spokojeně zafuněl.

„To je až moc dobrý pro zpocenýho, od sazí umazanýho kováře.“

Pomalu jí vsunul masitou ruku do výstřihu, stiskl jí prs a zezadu se k ní přitiskl.

Emma ztuhla. Vynaložila všechny síly, aby nevykřikla odporem a neutekla.

Hartwig od ní couvl a dřepl si na postel. Bez ustání na ni civěl.

„Tak na co čekáš? Svlíkni si šaty!“

Emmě žhnul obličej studem, třásla se po celém těle, ale udělala, co přikázal.

„Taková kráska! A tak cudná,“ zasmál se tlusťoch. „Nechceš se raději odstěhovat do mého domu a být mi k službám každou noc? Vedlo by se ti tady dobře.“ Kývl na ni. „Zuj mi holínky!“

Potom ze sebe netrpělivě strhal kusy oblečení.

Emma stála nahá u postele a dívala se na jeho bílé, neforemné tělo. Nevěděla, jestli má pociťovat úlevu nebo se bát, když jeho úd pořád ještě visel malý a vrásčitý mezi tlustými stehny. Když ho neuspokojí, Jonas umře.

Hartwig si všiml jejího pohledu. Podrážděně na ni vyjel: „Nestůj jako dřevo! Jestli chceš, aby tvůj muž přežil, tak mi udělej tu samou službu jako děvka.“ Začal jí rozkazovat, co má udělat.

S hrůzou k němu přikročila, klekla si a dělala, co od ní požadoval.

Marta se marně pokoušela potlačit myšlenky na hrůzy, které se dnes odehrály a právě ještě odehrávají. Teď však musí dávat pozor, až nastane okamžik, kdy bude moct proklouznout ke kládám, v nichž jsou muži uvězněni.

Johana jí po návratu domů sdělila, že ta zrzavá žena je ochotna rozptýlit stráže. Kuno a Bertram se schovávali nablízku a chtěli ji varovat, kdyby se někdo blížil, ona zatím pomáhala Karlovi a Jonasovi.

Nejprve vpravila do kováře, potom do nevlastního syna vodu, do níž předtím namáčela rozmarýn pro povzbuzení. „Pijte pomalu a ne moc najednou,“ nabádala je a zase jim pohár odebrala. Namočila utěrky do kbelíku se studenou vodou, který s sebou přinesla, položila mužům obklady na čelo a pokoušela se třít jim ruce a nohy, aby se krev v nepřirozeně zkroucených údech rozproudila. Pak vyměnila Jonasovi obvaz na hlavě a zase jim dala napít, nejprve trochu a pak i větší množství. Nejraději by jim zchladila zkrvavená záda pokrytá strupy, ale to by bylo za denního světla nápadné.

Hartwigovi muži hlasitě zařvali.

Marta se poplašeně rozhlédla. Zdálo se, že se o něco vsadili, a teď se ukázalo, kdo vyhrál. Zrzka k vítězi přistoupila se zářivým úsměvem, pohladila svalnatou paži a poznamenala něco, co ostatní opět rozesmálo. Pak ho odváděla ke svému stanu.

Marta zůstala už jen okamžik. Položila ruce na hlavu nejprve Jonasovi, potom Karlovi, aby svou léčivou silou oběma mučeným aspoň trochu ulevila. Pak rychle sebrala všechny své věci.

„Pokusím se přijít ještě před rozedněním,“ zašeptala, než zmizela ve tmě. „Možná musíte vydržet už jen do zítřejšího rána.“

„Bůh ti požehnej,“ chtěl poděkovat Karel, ale nevypravil ze sebe víc než zachraptění.

Když se Hartwig se spokojeným zafuněním obrátil na bok, chtěla Emma vstát, posbírat své oblečení, rychle do něj vklouznout a odejít. Ale překvapivě rychlým pohybem ji popadl za ruku a pevně sevřel. „Tady zůstaneš, krásko! Odejdeš, až když ti to dovolím. Ještě spolu nejsme hotovi.“

Emma by odporem a nenávistí nejraději tomu krysímu ksichtu vrazila nůž do prsou. Ale to by znamenalo Jonasovu smrt a nad vesnicí by byl vynesen ještě strašlivější rozsudek.

Hartwig spal až do rána.

Když se konečně probudil, uviděl, jak vedle něj leží strnulá Emma s očima dokořán a plnýma slzí. Ten pohled v něm vyvolal žádostivost. Co znamená falešný úsměv děvky proti upřímnému odporu ve tváři počestné ženy, jež mu i navzdory hluboké nenávisti musí být k službám?

S požitkem jí stáhl deku z nahého těla. Vzpomínka na to všechno, k čemu ji v noci donutil, způsobila, že teď neměl s mužnou sílou žádné potíže. Položil jí pracky na prsa vzedmutá sotva rozpoznatelným těhotenstvím a štípl ji do bradavek, až bolestí vykřikla. Pak ji obrátil a převalil se na ni plnou vahou masitého těla.

Zajatí

Celou noc se vesničané v kostele modlili za oba mrtvé a za Jonase a Karla. S Martinou tajnou pomocí trýznění muži přečkali noc, nyní však byli opět vystavení žhavému slunci. Dlouho to nevydrží.

Kde jen jsou Hartwig s Emmou, přemítala neklidně Marta. Proč Hartwig Karla a Jonase nepropustí?

Otec Bartoloměj odjel hned po ranní mši do Míšně, aby si u biskupa vyžádal podporu proti Randolfovi a Hartwigovi. Hornický mistr mu půjčil svého koně, aby se páter mohl brzy vrátit, pokud ho biskup hned přijme.

V panské tvrzi stále ještě panovalo ticho. Johana tam jen nakoukla, když za úsvitu nastoupila do denní služby, a od té doby pracovala jen venku.

Ve vesnici se aspoň na první pohled žilo jako každý den, avšak obyvatelé byli stále ještě ochromení zděšením, zoufalstvím a strachy.

Většina Hartwigových mužů naopak bojovala s následky včerejší noční oslavy. Několik jich mátožně a unaveně přecházelo po dvoře, ostatní zřejmě ještě spali.

Přestože se Marty zmocňoval rostoucí neklid, nezbývalo jí nic jiného než čekat.

Přijede dneska Christian a padne do nalíčené pasti? Strach z toho ji úplně zmáhal.

Blížilo se poledne, když se Hartwig konečně odvalil od Emmy a dovolil jí, aby se oblékla.

„Propustíte teď mého manžela a jeho pomocníka?“ zeptala se ustrašeně. Pohled úzkým oknem jí prozradil, že slunce už několik hodin vražedně pálí.

„Teď spolu tvého manžela navštívíme,“ prohlásil Hartwig k Emminu zděšení. „Když projeví upřímnou lítost, dovolím, aby dostal trochu vody.“

Emma s pláčem klesla na kolena. „Ale pane, myslela jsem, že je oba propustíte. Byla jsem vám přece ve všem po vůli.“

Hrubě ji odstrčil. „O propuštění nebyla řeč. Ženská, dej si pozor, ať neprohraješ mou velkorysost!“

Christian a Lukas se blížili k vesnici a zaplavoval je vnitřní neklid. Od chvíle, kdy opustili dvorský sněm, neustále přemýšleli, jaké zlo za tu dobu asi Hartwigovi lidé napáchali.

Průběh dvorského sněmu, na kterém Oto získal od císaře právo těžit stříbro, výměnou za markraběcí hlas při volbě čtyřletého císařského syna Jindřicha králem, nijak nepřispěl ke zmírnění jejich starostí. Randolf a Oda byli neustále po Otově boku, markrabě vyslyšel vždycky jen jejich rady a přání. Ať bude mít Randolf s Christianovou vesnicí jakékoli úmysly, Oto je schválí, anebo je aspoň bude mlčky trpět.

Christian rovněž nepovažoval za pouhou náhodu, že markrabě poslal Raimunda, Gera a Richarda s nějakým posláním pryč. Protivníci teď vědí, že rytíř je na cestě do vsi sám, pouze se svým panošem. Počítal s nějakou zákeřností. Ale mnohem větší starosti si dělal s tím, co se mohlo přihodit jeho vesničanům. Kéž by s ním byla Marta jela do Míšně. U Josefy by byla v bezpečí.

Čím víc se blížili k osadě, tím pozorněji sledovali okolí. Náhle měl pocit, že ho někdo sleduje, a dal Lukasovi znamení. V tom okamžiku zaznělo dobře známé hvízdnutí. Muži zastavili koně a ani nesáhli po zbraních. Za okamžik před nimi stáli Kuno a Bertram a vyprávěli jeden přes druhého, co se včera odehrálo ve vsi a co jim Marta nařídila.

Christian naslouchal a mračil se stále zlostněji. Bez váhání se rozhodl. Jestliže Randolf takto otevřeně porušuje všechna práva a zákony, musí si být svou věcí naprosto jistý.

„Počkáš tady!“ přikázal Lukasovi. „Až budu ve vesnici, oblékneš na sebe rolnickou košili a nenápadně, nepoznán půjdeš za mnou.“

„Ale pane, to vás mám nechat samotného a pak se tam vplížit jako zloděj? To by bylo ode mě nečestné!“

„Mezi nečestností a opatrností je velký rozdíl, stejný jako mezi odvahou a lehkomyslností,“ napomenul ho rytíř. „Já jsem před Bohem a tvým otcem odpovědný za tvůj život. Panoši netáhnou do boje. Budeš pozorovat, co se děje, ale do ničeho nezasáhneš. Potom odjedeš do Míšně a podáš tam zprávu. Jdi za Arnulfem. A Martu vezmi s sebou.“

Christian přiměl panoše, aby při svatém Jiřím přísahal, že přesně uposlechne jeho rozkazů, a Lukas neochotně poslechl.

Potom se rytíř sklonil ke Kunovi a Bertramovi a každému položil ruku na rameno. „Prokázali jste velkou odvahu a věrnost,“ pochválil je. „Jste ochotní vykonat pro mě ještě dva poslední úkoly?“

Chlapci okamžitě přikývli, ale Lukas se zachvěl. Dva poslední úkoly?

„Potřebujeme rolnickou košili a někoho, kdo zatím jeho koně a mého nákladního koně ukryje v lese,“ vysvětloval Christian chlapcům. „Pojedu do vesnice sám. Jakmile by se našel hnědák, okamžitě by začali pátrat po Lukasovi.“

Kuno se rozběhl a po chvíli se vrátil se záplatovanou halenou. „To je hornická kytlice, je ještě lepší, protože má kapuci. Tak mu nikdo neuvidí do obličeje,“ vychvaloval Kuno svou kořist.

Christian sňal z nákladního koně drátěnou košili pečlivě zabalenou do kůže a zbytek své výbavy a všechno ukryl do hustých křovin. Potom rozdělil všechen proviant, který s sebou měl. Už ho nebude potřebovat. Kuno a Bertram se okamžitě na jídlo vrhli a pochutnávali si s důvěrou a pocitem spokojenosti, že s Christianovým návratem se do vesnice zase vrátí spravedlnost.

Lukas však pozorně hleděl do rytířovy zasmušilé tváře a hlavou mu táhly obavy.

Když chlapci odešli, aby odvedli koně do nedaleké, ale těžko objevitelné strže, Christian přistoupil k Lukasovi a objal ho. „Ochraňuj tě Bůh a svatý Jiří,“ loučil se rytíř vlídně. „Byl jsi dobrý panoš a budeš ještě lepší rytíř. Kdyby se se mnou něco stalo, požádej Raimunda, ať tě vezme k sobě do služby.“

Lukasovy myšlenky horečnatě vířily, nebyl však schopen ani jednu vyjádřit slovy. Nechápavě pohlédl pánovi do tváře a uviděl tam potvrzení svého strachu. Christian nepočítá s tím, že dnešní den přežije.

Má opravdu nechat svého rytíře na holičkách? Ale přísahal mu!

„Bůh budiž při vás,“ zachraptěl nakonec a rychle se odvrátil, aby skryl tvář staženou smutkem.

Marta nebyla jediná, kdo upíral oči k panské tvrzi. Jakmile se před ní objevil Hartwig, hornický mistr k němu rázně vykročil.

„Co chcete?“ obořil se na něj správce.

„Chci vás pokorně poprosit, abyste ty dva hornické kováře propustil,“ odpověděl Hermann, ale příliš pokorně to neznělo. „Ať se dopustili čehokoli, byli tvrdě potrestáni. Zůstane-li kovárna i nadále prázdná, nebudou mít horníci nářadí pro svou práci. Markrabě s vámi nebude spokojený, když bude kvůli tomu zastavena těžba rudy.“

Na Hartwiga to neudělalo dojem.

„Nejsem žádná lehkověrná ženská, na kterou by vaše řečičky působily, horní mistře,“ odsekl. „Zkrátka musíte něco vymyslet, aby vaši lidé mohli pokračovat v práci.“

Nechal rozzlobeného Hermanna stát a zamířil k mužům v kládě.

Ale než k nim došel, ozval se z kraje lesa pokřik. V příštím okamžiku se ukázalo několik ozbrojenců, které Hartwig vyslal na výzvědy. Dva z nich s sebou vlekli Kuna a Bertrama, třetí vedl dva koně.

„Co se tam děje?“ zařval Hartwig.

„Chytili jsme v lese zloděje koní!“ vykřikl jeden z pacholků hrdě.

Hartwig na ně mávl, aby mu zajatce přivedli.

Se spokojeným úsměvem se zadíval na chlapce. „Aha, tak zloději koní. Však mi to hnízdo vzpoury a zločinu ještě vykouříme.“

„My jsme ty koně neukradli, pane!“ hájil se Kuno.

„Ale neříkej mi, že vám patří,“ číhavě namítl správce. „Čí tedy jsou?“

„Běhali po lese volně, bez pána. Proto jsme je chytili a chtěli vám je přivést,“ lhal Kuno bez zaváhání.

„Nevěřte jim!“ vykřikl druhý pacholek. „Courali se s koňmi po lese a chtěli je někde ukrýt.“

Hartwig přejel pohledem po okolo stojících. „Víte, jaký trest čeká zloděje koní. Zítra ráno budou oba viset. Do té doby je přivažte ke kůlům. A za ty své lži dostanou každý třicet ran.“

Protože chlapci projevovali na jeho vkus příliš málo strachu, vztekle dodal: „Vy se budete na oprátce dlouho třepat. Jste lehcí, u vás to nepůjde tak rychle jako včera u toho zloděje, co se mu hned zlomil vaz.“

Griseldis se s křikem brodila potokem a vrhla se před správcem na kolena. „Milost, pane, smilujte se nad mým synem. Je to hodný chlapec. Určitě je tohle všechno jen omyl.“

Hartwig ji lhostejně překročil. „Musí se tady skoncovat s nezákonným nepořádkem, který tady trpěl Christian. Jednou provždy!“

Marta rozechvělá strachem utíkala k potoku. Vyslala Kuna a Bertrama do zkázy? Poznala koně. Christian a Lukas musí být nablízku. Co se bude dít dál? Něco v Hartwigově výrazu jí napovídalo, že ví, čí koně jsou.

Hartwig, navýsost spokojený se sebou a náhodou, jež mu právě nahrála do ruky, se obrátil k mužům, stále ještě uvězněným v kládě. Spálení sluncem a vyschlí žízní tu před ním bezvládně viseli v trýznivém postoji. Ale místo chraptivého žadonění o milost viděl jen pohledy plné nenávisti.

Byl zklamaný, že se mu dosud nepodařilo ty dva zlomit. Ale pak si něčeho všiml a v duchu zajásal. Teď vymýtí poslední odpůrce ve vesnici, ještě dřív, než se Christian vrátí. Nic lepšího se nemohlo stát.

Přistoupil k Jonasovi a ukázal na jeho hlavu. „Někdo ti vyměnil obvaz. Někdo neuposlechl můj příkaz a těm zločincům pomohl.“

Triumfálně se rozhlédl. „A myslím, že vím, kdo to byl.“

Kývl na dva ozbrojence. „Zajměte tu čarodějnici!“

Marta se stěží ovládla, aby se nedala na útěk. Hartwig by se pomstil na Johaně, která teď stála opodál a vyděšeně přihlížela.

Muži Martě zkroutili ruce za zády a hnali ji na druhý břeh potoka. Když stála před správcem, vytáhli jí pravou ruku tak vysoko, že klesla na kolena a čelem se málem dotýkala země.

Špičkou boty jí zvedl bradu a zadíval se jí do tváře. „Kdo ti pomáhal?“

„Nikdo. Udělala jsem to sama,“ prohlásila přidušeně.

„Neuposlechla jsi varování. Metlu a kládu!“

Martě strachy tuhla krev v žilách. Za sebou slyšela, jak Karel zasténal.

Hartwig se posměšně rozhlédl. „Bohužel nám pomalu docházejí kůly při tolika zločincích ve vsi. Nevadí, ještě tu stojí dost stromů.“

Náhle zařval: „Ale nejdřív chci vědět, kdo ti pomáhal!“

„Nikdo!“ vykřikla zoufale Marta a zasténala bolestí, protože muž za ní jí paži ještě víc pozvedl.

„Nevěřím ti ani slovo, čarodějnice,“ chladně pokračoval Hartwig. „Přiveďte mi tu kovářovu ženu. A tu holku, co u mě slouží.“

Marta s hrůzou přihlížela, jak jeden ozbrojenec chytil Emmu a vleče ji ke správci, druhý prostě Johanu zvedl ze země a nesl ji pod paží. Vzápětí ale vykřikl bolestí, protože dívka ho kousla do ruky. Postavil ji na zem před správcem a plnou silou ji uhodil do obličeje. Potom ji pevně sevřel.

Hartwig vytáhl dýku a podržel ji Johaně těsně před obličejem. S krutým úsměškem pohlédl na Martu. „Prozraď to, nebo jí vypíchnu oko.“

„Ne!“ Martin drásavý výkřik se nesl nad celou vesnicí.

Když Christian ten řev uslyšel, zapomněl na všechnu opatrnost. Tohle tentokrát nebyla nějaká rodící žena, ale Marta v nejvyšší nouzi. Pobídl Draga do cvalu a vpadl do vesnice.

Na břehu potoka hřebce zastavil. Co viděl na druhé straně bylo horší než zlý sen: Jonas a Lukas polomrtví v kládě, Kuno a Bertram připoutaní ke kůlům. Emma a malá Johana v moci ozbrojenců, Hartwig ohrožující špičkou dýky oko děvčátka strnulého hrůzou. A uprostřed děsivého výjevu Marta donucená pacholkovým surovým chvatem klečet na zemi.

„Okamžitě ty lidi propusťte!“ zvolal Christian.

„Nepleťte se do věcí, do kterých vám nic není, rytíři,“ klidně ho odbyl Hartwig a opět se zadíval na Martu schoulenou u svých nohou. „Tihle lidé se protivili mým rozkazům a dopustili se těžkých zločinů.“

„Jestliže se něčím provinili, mám právo je soudit jenom já. Z čeho je obviňujete?“

„Ti dva kluci jsou zloději koní a budou zítra oběšeni,“ začal vypočítávat Hartwig. „Ti dva v kládě vztáhli ruku na rytíře Randolfa a musí si odbýt ještě zbytek trestu, který nad nimi vynesl. A ty ženské jim potají pomáhaly. To nemůžu strpět.“

„Ti koně patří mně. Propusťte ty lidi, okamžitě!“ žádal znovu Christian.

„Nebo se stane co?“ posmíval se správce.

„Nebo je osvobodím mečem,“ odpověděl rytíř a tasil zbraň.

„Vy blázne!“ zachechtal se tlusťoch. „Ještě než přebrodíte potok, stačím těm ženským podříznout krky! A než otevřete první kládu, mí muži vás dávno přemůžou.“

„Jistě. Ale nejdřív zabiju nejméně pět z vás. A vy, Hartwigu, budete první.“

Christian přejel pohledem muže na druhém břehu. „Každý z vás si může rozmyslet, jestli bude chtít být na řadě jako další.“

Hartwigovi muži podmračená zírali před sebe. Věděli, že se o Christianovi mluví jako o nejlepším bojovníkovi s mečem v celém markrabství. A navíc je na tom svém divokém, posedlém koni, o kterém se povídá, že udupal už desítky lidí k smrti.

„Navrhnu vám něco,“ obrátil se Christian opět ke správci. „Propustíte mé lidi a odpřisáhnete, že je v budoucnu necháte na pokoji. Výměnou se vám vzdám do rukou já.“

„Ne!“ vykřikla znovu Marta a vysloužila si tím kopanec, který jí vyrazil dech a přitiskl obličej k zemi. Karel za ní zděšeně zachroptěl.

„A proč bych to měl přijmout?“ zeptal se Hartwig a Marty si vůbec nevšiml.

„Protože Randolfovi jde o mě, a ne o mé rolníky,“ odpověděl klidně Christian.

Marta otočila hlavu bez ohledu na to, že si kamínky rozdírala tvář. Musí ho ještě jednou vidět, vstřebat do sebe jeho obraz: hrdý rytíř s taseným mečem, klidný, ochoten jít pro ni a ostatní na smrt. Protože oni ho zabijí.

Nezbývá už naděje.

„Přijdete beze zbraně a bez té splašené kobyly?“ ujišťoval se Hartwig a neklidně pomrkával očkama.

„Přijdu pěšky a beze zbraně. Ale nejprve přísahejte při všem, co je svaté, že vy a vaši ozbrojenci necháte mé lidi na pokoji.“

Hartwig přísahal. Potom dal znamení, aby pustili ženy, odvázali Kuna a Bertrama a otevřeli klády, kde bezvládně viseli Jonas a Karel.

Emma běžela k Jonasovi, Marta chytila Johanu a rychle ji vedla na druhou stranu potoka. Přitom to zařídila tak, aby procházela těsně vedle Christiana.

„Pane, vydáváte se do pasti,“ varovala ho a nedokázala skrýt své city.

Klidně jí pohlédl do očí. „Lukas ti pomůže. A teď běž, ať jsi v bezpečí.“

Ví to, pomyslela si Marta a z očí jí tekly slzy.

Christian se od ní odvrátil, aby přesně viděl, co se děje na druhé straně potoka.

Teď přicházeli Kuno a Bertram.

„Postarejte se, aby Lukas dostal můj meč,“ tiše jim přikázal Christian.

Když pacholci otevřeli klády, Jonas a Karel padli na zem. Ani jeden z nich nebyl schopen vstát, natož chodit. Měly úplně strnulé svaly. Dva silní ozbrojenci si je přehodili přes ramena a přenesli je přes potok. Tam je hrubě hodili na zem. Karel zasténal, když dopadl na rozbitá záda. Jonas opět ztratil vědomí.

„Musíš se o ně postarat,“ nařídil Christian klidně Martě. Naposled se jí podíval do očí, bylo to mlčenlivé rozloučení. Kousla se do rtů, aby nevykřikla.

Rytíř přikročil k běloušovi a sňal mu sedlo. Spolu s uzdou a mečem je položil do trávy a poklepal Draga na krku. „Běž, příteli.“

Snad hřebec sám půjde do stáje, nebo ho k tomu později přiměje Lukas. Možná na něm dokonce bude jezdit, má k tomu předpoklady.

Když ne, ať bělouš zůstane volný. Neměl by se dostat do rukou Hartwigových lidí, kteří ho zabijí, když nedokážou zlomit jeho vůli.

Christian se brodil potokem, aniž se ještě jednou ohlédl. Zažil dobu, kdy mu smrt byla lhostejná, ale to už je dávno. Teď chce žít, aby mohl chránit lidi, kteří se s důvěrou svěřili jeho vedení. Ale pokud je může ochránit jen svou smrtí, pak budiž.

Správce svolal všechny své muže a očekával ho s nepokrytě triumfálním výrazem.

„Rytíři Christiane, obviňuji vás z toho, že jste obyvatele své vesnice podněcoval ke vzpouře a krádežím. Zatkněte ho!“

Na Hartwigovo znamení se půl tuctu mužů vrhlo na neozbrojeného rytíře a začalo ho mlátit.

Christian se bránil ze všech sil, tři poslal k zemi a jednomu přerazil nos. Ale potom mu zkroutili ruce za zády a po několika tvrdých úderech do žaludku se bolestí zhroutil.

Muži ho spoutali a vlekli před Hartwiga.

Christian se s obtížemi napřímil.

„Navíc jste obviněn, že jste markraběti kradl stříbro,“ pokračoval Hartwig. „Prohledejte jeho dům!“

Pět mužů podle rozkazu vyrazilo, ostatní s tasenými meči obklopili rytíře, přitom neustále výhrůžně sledovali lidi ze vsi.

Nikdo z rolníků a horníků se neodvažoval ani pohnout.

O chvíli později se muži vrátili a nesli dřevěné bedýnky.

„To jsme našli ve stáji, na místě, kde vždycky stál ten démonický kůň!“ zařval jejich velitel a otevřel jednu truhličku. „Plné stříbra, všechno ještě neražené.“

Vesničané zděšeně vykřikli. Ještě neuplynul ani den, kdy byl Guntram popraven na základě stejného, falešného obvinění. Dá Hartwig Christiana taky oběsit?

Marta klesla na kolena a oči ji pálily.

„Jste zloděj a zradil jste markraběte, svého lenního pána!“ prohlásil nahlas správce a vůbec se nesnažil potlačit triumf v hlase.

„To je lež. Dal jste tam to stříbro schovat,“ odporoval klidně Christian.

„Důkazy jsou jednoznačné. Jste rytíř, proto vás nemůžu dát pověsit na nejbližším stromě, i když bych to moc rád udělal. Zítra budete odvezen do Míšně, abyste se zodpovídal přímo markraběti.“

Martě se v hlavě honily zoufalé myšlenky jak najít nějaké východisko. Mohla by s Lukasem prchnout do Míšně, poprosit o pomoc Hedviku a zburcovat Christianovy přátele? Ale Hartwigovi lidé zadrželi koně, které Kuno a Bertram vedli. A kde vůbec vězí Lukas? Kromě toho, jestli okamžitě neošetří Jonase a Karla, ani jeden z nich se nedožije zítřejšího dne. Nešťastně se rozhlédla, jako kdyby odněkud očekávala pomoc.

Hartwig se teď rozkročil na samém kraji potoka. „Musel jsem přísahat, že vás nechám na pokoji. Ale platí to jen tak dlouho, dokud se budete chovat klidně!“ zavolal na vesničany. „Jakmile jen jediný z vás pozvedne ruku proti mým lidem nebo se pokusí zachránit toho zrádce, bude to jeho smrt, a ještě před ním zemře váš milovaný Christian. Je to jasné?“

Potom rozkázal ozbrojencům: „Zapalte zrádcův dům!“

Několik mužů se nadšeně pustilo do práce. V letním parnu se plameny rychle zakusovaly do trámů. Obyvatelé vsi s hrůzou sledovali šířící se požár. Přeskočí oheň i na jejich chýše, zničí pole?

Christian se z posledních sil napřímil a naléhavě upřel zrak na své lidi. Nesmí se nechat strhnout a vyvolat krvavou lázeň. Ale obával se zbytečně. Nikdo se ani neodvážil pohnout.

Potom ho zasáhla tvrdá rána do týla a padl tváří k zemi.

Marta pronikavě vykřikla a v bezvědomí klesla na trávu.

Probrala ji záplava studené vody, kterou na ni vychrstl hornický mistr. „Musíš se postarat o kováře a Karla, nebo umřou,“ domlouval jí Hermann. „Jen žhnou v horečce.“

Zmateně se rozhlédla a rázem si uvědomila, co se stalo. Z ohořelých trosek Christianova domu se ještě valil štiplavý kouř. Ale Hartwig zřejmě musel dovolit, aby vesničané zabránili rozšíření požáru. Jinak by polovina vsi lehla popelem.

Marta se třásla po celém těle. Přesto se namáhavě zvedla. „Kde jsou Jonas a Karel?“

„V Jonasově domě. Emma a tvoje Johana jsou s nimi,“ odpověděl Hermann.

Marta se vzchopila. „Hned tam jdu.“ Pak se ještě zeptala: „Co je s pánem?“

„Je v řetězech, hlídá ho početná, ozbrojená stráž a zítra ráno ho chtějí odvézt do Míšně,“ sdělil jí hornický mistr a tvářil se ustaraně.

Marta se vlekla do své chýše, aby si vzala všechno, co bude potřebovat k ošetření zmučených mužů. Poslední, s čím počítala, byl rozzuřený Wiprecht, který ji tam očekával.

„Musíš pořád všude zasévat neklid, zatracená ženská!“ rozkřikl se na ni. „Jen proto, abys pomohla těm dvěma zločincům, jsi vystavila nebezpečí mou dceru!“

To Martu vzpamatovalo. „Jeden z těch zločinců je tvůj syn, na to jsi zapomněl?“

„Už to není můj syn. Je stejný jako ty, nevděčný a vzpurný! Buďte prokleti, protože kvůli vám mohla být moje malá holčička nadosmrti znetvořená.“

„To tys vystavil Johanu nebezpečí, když jsi ji poslal do služby k tomu krutému člověku!“ křičela Marta bez sebe vzteky. „Jestli ji chceš ochránit, tak se postarej o to, aby už k němu nemusela docházet. Copak nechápeš, že to byl zákeřný plán, aby mohli zajmout Christiana? Teď ho zabijí!“

S tváří zalitou slzami si Marta poskládala do košíku vše potřebné a odešla do kovárny, aniž se otočila.

Wiprecht se za ní zamyšleně díval.

Cestou Marta sbírala zbytek sil, aby se ovládla. V Jonasově domě na ni čeká dost utrpení, nemůže tam přijít uplakaná, třebaže ji zaplavilo zoufalství. Stále ještě se snažila najít možnost jak Christianovi pomoct.

Hornický mistr a Griseldis seděli v Emmině domě a starostlivě pozorovali oba zmučené, které uložili na podlahu. Kuno a Bertram dřepěli v koutě a s nadějí k ní vzhlíželi, Emma a Johana ochlazovaly a omývaly rány, které na zádech způsobilo švihání metlou.

„Oba mají vysokou horečku,“ hlásila utrápeně Johana. „Dávám jim studené obklady. Dali jsme jim pít, ale ani jeden v sobě vodu neudržel.“

Určitě toho vypili moc najednou, pomyslela si Marta. Teď musí jednat rychle. Ochlazovala jim předloktí a čelo, na záda pokrytá zaschlou krví položila řebříček, pokoušela se prokrvit strnulé paže a nohy a oběma smrtelně nemocným vpravit do úst trochu vody, do níž nakapala tinkturu snižující horečku. Potom se věnovala Jonasovu zranění na hlavě, které se zanítilo a začalo hnisat.

Johana a Emma jí pomáhaly. Ale všimla si, že Emma, když si myslela, že ji nikdo nepozoruje, se choulí do sebe a skoro se neodvažuje Jonase dotknout.

U Hartwiga to pro ni muselo být ještě horší, než se obávala, pochopila Marta. Ale o duševní muka své přítelkyně se postará později.

Zdvořile navrhla hornickému mistrovi a stařešinově manželce, že mohou odejít domů. „Noc rychle uplyne. Tady pro ně nemůžete udělat nic. Využijte čas do rána, abyste se trochu vyspali. Kdoví, co nás zítra čeká.“

Hermann a Griseldis částečně s úlevou, částečně s obavami vstali. „Ale kdyby se něco dělo, dej mi vědět,“ požádal ji mistr. „Co myslíš, kdy budou zase schopni pracovat?“

„Dobré tři dny ještě vůbec nevstanou, dokonce ani kdyby horečka klesla. A navíc je tu zranění hlavy…“

Jakmile Hermann a Hildebrandova manželka odešli, Marta se rychle obrátila na Kuna a Bertrama. „Kde je Lukas?“

Ale v tom okamžiku k jejímu úleku vešel dovnitř cizí muž, jenž se zřejmě celou dobu ukrýval vedle ve stáji a poslouchal je.

Vzápětí si však oddychla. V hornické kytlici, s vlasy svázanými dozadu a obličejem pokrytým prachem nebyl Lukas aspoň na první pohled k poznání.

„Tady jsem. Ten převlek byl Christianův nápad,“ usmál se smutně. „Můžeš nechat nemocné na chvilku samotné?“

Marta vysvětlila Emmě a Johaně, co mají dělat. Pak vstala, protáhla rozbolavělá záda a následovala Lukase do zadní části domu, který sloužil jako příbytek pro slepice a dvě kozy.

Když se panoš a porodní bába na sebe zadívali, uvědomili si, že oba prožívají stejnou bolest.

„Nevíte, jestli je Christian ještě naživu?“ zeptala se nakonec Marta. „A co bychom mohli udělat, abychom ho zachránili?“

„Na tenhle den se ta pakáž musela dlouho těšit,“ poznamenal zachmuřeně Lukas. „Strašně ho ztloukli, pak ho v řetězech strčili do jámy a položili na ni trámy. Teď tam dvacet pacholků dřepí a oslavuje vítězství. To znamená, že dneska v noci nemůžeme podniknout vůbec nic, nechceme-li riskovat, že ho zabijí.“

Panoš vypadal velmi sklíčeně. „Než tam šel, nechal tu pro mě svůj meč. Věděl, co ho čeká.“

„Ale přece musíme něco udělat!“ zvolala Marta a opět se jí do očí draly slzy. „Jet do Míšně, přivést pomoc!“

Lukas zavrtěl hlavou a odevzdaně pokrčil rameny. „Hedvika už nemá žádný vliv, Christianovi přátelé byli vysláni na dalekou cestu, a nikdo neví kam. Všechno bylo do nejmenší podrobnosti připraveno. Já ani nemám koně, můj hnědák je u Hartwiga. Na jediném zdejším koni, který patří hornickému mistrovi, odjel otec Bartoloměj. A dojít pěšky do Míšně a něco podniknout nestihnu dřív, než ho zavraždí.“

Mlčky a zoufale stáli vedle sebe.

„Můj pán mi zakázal cokoli dělat,“ vypravil ze sebe vzdorovitě Lukas. „Mám jen všechno pozorovat a potom o tom vyprávět každému, kdo bude ochoten mě poslouchat. Ale už to nedokážu. Nebudu přihlížet, jak ho zabíjejí.“

„Co uděláte? Co můžu udělat já?“ vyhrkla napjatě Marta.

Lukas vynutil na rtech lehký úsměv. „Ještě jsem v životě nepotkal děvče tak odvážné, jako jsi ty,“ poznamenal. „Tedy mladou ženu,“ opravil se zamračeně.

„Nejsem odvážná,“ namítla Marta. „Mám strašný strach…“

„Christian říkává, že odvaha neznamená nemít strach, ale ten strach překonat,“ zašeptal Lukas a otřel jí z tváří slzy. Pak se jí vážně zadíval do očí. „Můj pán mi přikázal okamžitě tě odvést do bezpečí. Ale jestli se odvážíš zůstat tady ještě dva dny, možná se naskytne nějaká možnost.“

„Co mám udělat?“ zeptala se Marta bez váhání.

„Musíš zjistit, kdo schoval stříbro do Dragovy stáje. Já zítra budu potají sledovat Hartwigovy lidi, pokud odtud Christiana odvezou. Určitě s ním nepojedou do Míšně. Tak musím vypátrat, kam ho odvlečou.“

„Ale přece je nemůžete sledovat pěšky?“

„Ale ano, myslím že ano. Christianovi, ani když je spoutaný, nedovolí nasednout na koně. Kdoví…,“ opět se zamračil, „jestli je vůbec schopen se na koni udržet. Odvezou ho na káře a bude ho doprovázet pěší stráž.“

„Nechcete s sebou vzít Kuna a Bertrama, aby nám mohli přinést nové zprávy?“

Zavrtěl hlavou. „To je moc nebezpečné. Už jednou je dopadli, a tentokrát tu není nikdo, kdo by jim v nouzi pomohl.“

Lukas se opět bolestně usmál. „Pamatuješ se, jak nás na cestě sem přepadli lupiči?“

Přikývla. „Tenkrát jste řekl: Kéž nás Bůh ochrání od situace, kdy bychom museli vysílat do boje sotva desetileté kluky… ale teď už to skoro tak daleko dospělo.“

Lukas se usmál. „Ty si to tak přesně pamatuješ?“ Vzal ji za ruku a pohlédl jí přímo do očí. „Marto… Vrátím se tak brzy, jak jen to bude možné. Čekej tu na mě. A slib mi, že na sebe dáš pozor! Mají na tebe spadeno. Když budeš v nebezpečí, uteč a schovej se v lese, v jeskyni u včelích úlů. Páter nebo hornický mistr si vezmou tvoje děvčata k sobě jako služky, tam budou pod ochranou.“

Mlčky přikývla.

„Christian by mě ještě z nebe zasáhl bleskem, kdyby se ti něco stalo proto, že jsem tě dostatečně neochránil. Opatruj se, kvůli němu i kvůli sobě!“

Přitáhl ji k sobě a opatrně objal. Nevysmekla se mu. Starost a trápení je sblížily.

„Bůh tě opatruj,“ zašeptal Lukas a políbil ji na čelo tak jemně, že to skoro necítila.

„Bůh opatruj vás a Christiana,“ opáčila tiše.

Ale to už Lukas zmizel ve tmě.

Poselství smrti

Jeden vesničan za druhým odkládal druhého dne ráno nářadí a práci a mlčky šel na břeh potoka, když Christiana vytahovali z jámy. Když mu pacholci řetězy poutali ruce a nohy k žebřinám káry, shromáždila se tu téměř celá ves.

To je dobře, pomyslel si Hartwig spokojeně. Poučí se z toho, že s jejich vůdcem zacházím jako s každým obyčejným zločincem a dávám ho na káře odvézt k šibenici.

Vydal rozkaz, aby Christianovi zavázali oči. Nepřichází v úvahu, aby se potěšil pohledem na podporu té své chátry.

Christian se napřímil, přestože ho bolelo celé tělo a svaly měl po noci strávené v poutech strnulé a stažené křečí. Rozkročený stál na káře, jednu ruku připoutanou řetězem k levé, druhou k pravé postranici a otočil hlavu směrem, kde předpokládal, že stojí jeho vesničané.

„Bůh vás ochraňuj, rytíři Christiane,“ ozval se rozechvělý ženský hlas.

To byla Hiltruda, poznal ji. Jeho zákrok ji chránil před Kasparovými ranami, dosud.

„Bůh vás chraň!“ Tohle byla Emma s hlasem podlomeným pláčem. Jestlipak Jonas ještě žije?

„Bůh s vámi!“ teď vykřikla malá Johana.

Přestože Marta nepromluvila, byl si jistý, že stojí vedle holčičky a upírá na něj oči. Obrátil se tam, odkud zaznělo poslední zavolání. I se zavázanýma očima viděl ten výjev jasně před sebou: Marta stojí s oběma nevlastními dcerkami mezi ostatními, kteří se za ním dívají.

Jak rád by ji ještě jednou viděl, jak rád by přejel pohledem po vesnici, v níž si chtěli vybudovat nový, lepší svět.

Hartwig dal prudce znamení, aby se jezdci v čele průvodu dali do pohybu. Když kára se zajatcem cukla a rozjela se, Christian se zakymácel, ale utažené řetězy na rukou i nohou ho držely. Soustředil veškerou zbývající sílu, aby zůstal stát.

„Bůh vás ochraňuj, pane!“ zněl za ním mnohohlasý sbor, když průvod mizel v lese.

Pod výhrůžnými pohledy několika ozbrojenců, kteří zůstali na panské tvrzi, se shromáždění vesničané rozešli.

Jen Marta bez hnutí stála na břehu potoka a upírala oči do prázdna.

Nakonec se obrátila ke Kunovi a Bertramovi postávajícím opodál s uslzenými obličeji. Právě prožili něco nepochopitelného: Christian, jejich bezmezně obdivovaný hrdina, jenž dosud z každé situace vyšel jako vítěz, byl bezbranný a vydán na milost a nemilost nepřátelům…

„Pojďte,“ vyzvala je Marta, přestože i jí zoufalství svíralo hrdlo. „Nechtěl by, abyste vzdali všechny naděje.“

Celý den Marta nedokázala potlačit obraz, který jí vyvstával před očima: Christian se zavázanýma očima, v řetězech na káře pro zajatce, se stopami ran, avšak vzpřímený se obrací obličejem přímo k ní, jako kdyby jí chtěl ještě něco povědět.

Kde asi je teď Lukas? Povedlo se mu nenápadně sledovat průvod, nebo ztratil stopu? Či ho snad nakonec zajali také?

Byla vnitřně tak rozervaná, že se ani nedokázala postarat o Emminu duševní trýzeň. Co jí také může říct? Objala přítelkyni, ale vycítila, že nechce mluvit o tom, co se odehrávalo v Hartwigově domě. Promluví o tom Emma někdy se svým mužem? Bude o tom muset promluvit?

Jonas a Karel měli stále ještě blíž k smrti než k životu, přestože díky Martině péči pomalu narůstala naděje na přežití. Ve dne jim klesla teplota, zranění na Jonasově hlavě už nehnisalo.

„Jednou to tlusté prase zabiju,“ supěl Karel, když mu Marta šeptem svěřila, co všechno se stalo.

„Dobře vím, že máš nějaký plán, abys Christianovi pomohla. Vezmi mě s sebou. Chci být při tom, a ty nedokážeš všechno zvládnout sama.“

„Karle,“ vzdychla smutně a zároveň dojatě Marta. Dávno už její nevlastní syn není ten plachý chlapec, kterého kdysi poznala. Uplynulé dva roky z něj učinily muže. Ale teď jí pomoct nemůže. „Vždyť nemůžeš ani vstát!“

Mladík neodpověděl, jen vztekle zíral před sebe.

„Nevím, co se stane a co pak můžu udělat,“ pokračovala šeptem. „A když odejdu, nevím, jestli se vrátím. Musíš tady zůstat a ochraňovat své sestry. Slib mi to.“

Druhý den krátce před soumrakem se Hartwig se svými hlučnými muži vrátil do vesnice.

„Pojďte sem, vy holoto, a slyšte!“ vykřikl na vesničany scházející se pomalu a s ustrašenou tváří.

„Od této chvíle podléhá celá vesnice mně. Váš milovaný rytíř Christian, zloděj a zrádce svého lenního pána, je mrtvý.“

Hartwig spokojeně poslouchal zoufalé výkřiky a pláč, teprve po chvíli pokračoval: „Zločinec se chtěl vyhnout spravedlivému trestu a pokusil se o útěk. Přitom ho mí lidé složili.“

„Lže! Christian žije!“

Shluk rolníků udiveně pohlédl na Martu, jež předstoupila a vyzařovala z ní klidná, neotřesitelná jistota.

„Buď zticha a nepřivolávej na nás ještě větší zlo,“ okřikl ji Hildebrand, když se konečně zmohl vypravit ze sebe hlas. „Zapomeň na své zmatené snění a smiř se s tím, co se stalo. Naším pánem je teď Hartwig.“

Stařešina se spěšně uklonil směrem ke správci číhavě pozorujícímu výjev a zvolal: „Odpusť jí, pane, nemá všech pět pohromadě. Budeme vás poslouchat.“

Jeden nás všechny odporně zradí, pomyslela si Marta. Je to Hildebrand, jenž nikdy ani nepozvedl hlas, aby vesničany ochránil před Randolfem nebo Hartwigem, ale teď okamžitě slibuje poslušnost krutému správci?

„Christian je nevinný A žije!“ opakovala nahlas.

„Drž hubu!“ obořil se na ni k údivu všech Kaspar, jenž se obvykle držel v pozadí. Jeho nenávistný pohled přejížděl z jednoho na druhého. „Jak bys to mohla vědět? Odkud? Jseš posedlá!“

Marta se mu pevně zadívala do očí a konečně pochopila, co už vlastně měla vědět dávno. Přiblížila se k němu o krok. „To jsi byl ty. Tys schoval stříbro u Christiana a Guntrama. Tys je zradil a vydal Randolfovi.“

Kaspar sebou škubl. Ale potom ukázal prstem na Martu. „Lže. Je to čarodějnice.“

„Ano, je to čarodějnice!“ přidala se Gertruda. „Očarovala mé novorozeně a to zemřelo.“

„Osvoboďte nás od té ďábelské ženské!“ řval Kaspar směrem k Hartwigovým lidem, chytil do ruky sekeru a přikročil k Martě.

„Neslyšeli jste? Zabijte ji!“ rozkázal Hartwig svým mužům, kteří se hned pohnuli vpřed.

Lidé kolem Marty couvli. Jen Wiprecht se na ni zadíval a pak k ní odhodlaně zamířil.

I on mě chce zabít? Teď už neváhala a rozběhla se. Vesničané se rozestoupili, vytvořili pro ni uličku, kterou za ní hned zase uzavřeli, aby jí dopomohli aspoň k malému náskoku.

Poslední, co k svému úžasu a zděšení zahlédla, byl Wiprecht, jenž se postavil mezi ni a pronásledovatele.

„Utíkej!“ vykřikl za ní a v té chvíli padl na zem proboden mečem Hartwigova ozbrojence.

Marta pádila jako ještě nikdy v životě. Běžela k lesu a pod ochranou stromů kličkovala, aby pronásledovatele zmátla. Když se muži vrátili do vsi pro psy, brodila se potokem, aby smečka neobjevila její další stopu.

Konečně, když měla za sebou kus cesty, obrátila se a velkým obloukem zamířila ke skrýši, kterou jí poradil Lukas.

Byla už tma, že si neviděla ani na ruku před očima. Bez pochodní ji Hartwigovi lidé v noci nebudou moct hledat, pokud se jí opravdu podařilo zmást psy. Ve zdejším lese se vyznala jako nikdo jiný. Často sem chodila a hledala vzácné rostliny a kořeny.

Každou chvilku se zastavila, ale ve tmě neslyšela ani zvuky způsobené jinými lidmi, ani necítila nic, při čem by jí mrazilo v týle. Ve světle měsíčního srpku se pomalu blížila k jeskyni, krátce zůstala stát, potom se protáhla dovnitř. Rukama nahmatala něco pichlavého, ježka, jenž se schoval v listí, místo aby se v noci vydal na lov. Opatrně ho postrčila ven, schoulila se v jeskyni, přemýšlela a čekala.

Kaspar je tedy ten zrádce. Byla si tím úplně jistá. Jeho chování poté, co byla obviněna, bylo posledním důkazem. Nikdo mu nikdy nevěnoval velkou pozornost, ale od té doby, co mu Christian zakázal bít manželku, musela v jeho nitru kypět nenávist. Teď konečně našel příležitost se pomstít.

Jestlipak Wiprecht žije? Nikdy by si nepomyslela, že nasadí svůj život, aby zachránil její. Jejich manželství určitě nebylo dobré. Od svatební noci ji Wiprecht sledoval s nedůvěrou, strachem a někdy i nenávistí. Ale toho rána už Johanu neposlal na panskou tvrz, nýbrž dohodl s hornickým mistrem, že dívku přijme do svých služeb.

Když na ni vykřikl, aby utíkala, zahlédla v jeho posledním pohledu náznak prosby za odpuštění. A Christian?

Nedovedla si vysvětlit, jak ví, že žije. Ale ještě zbývá naděje. Třebaže měl Christian zavázané oči, věděl, že průvod nezamířil k Míšni. Jeho smysl pro určování polohy a světových stran mu napověděl, že v polovině cesty odbočili na severozápad.

Překvapilo ho, že ho Hartwigovi muži neutloukli hned za první zatáčkou za vesnicí. Chtěli mít jistotu a zahrabat ho tak daleko, aby nikdo nenašel jeho stopu?

Protože jedno bylo jasné: Randolf a Hartwig se neodváží odvézt ho do Míšně a tam proti němu vznést veřejnou obžalobu. K tomu mají příliš neurčité důkazy a jejich vlastní zločiny jsou obludné. Nebo je Oto už natolik pod Randolfovým vlivem, že by přijal i tohle?

Když na Hartwigův rozkaz zastavili, Christian se připravil na svůj konec. Před návratem do vsi se vyzpovídal a od té doby neměl příležitost dopustit se hříchu.

Jen jednoho lituju, pomyslel si snad posté… Blížící se kroky ho vytrhly z úvah.

Christian se napřímil a proklínal šátek uvázaný přes oči. Rád by pohlédl do očí muži, jenž ho zabije. Dva, ne, dokonce tři vyskočili na káru.

„Nepostaráme se o to, aby to měl náš statečný rytíř Christian trochu pohodlnější?“ zařval jeden a vysloužil si drsný smích kumpánů.

Christian se pokusil k němu otočit, ale řetězy mu neumožňovaly skoro žádný pohyb. Potom dostal silnou ránu do hlavy. Poslední, co slyšel, byl výkřik sojky, potom všechno kolem zahalila temnota.

Když se Christian probudil, byla všude kolem něj tak hustá tma, až se polekal, že oslepl.

Ale, žije. Nemá však tušení, kde se nachází a jak dlouho byl v bezvědomí.

Pokusil se pohnout a okamžitě toho litoval. V hlavě mu hučelo, bolel ho každý sval v těle, měl strašnou žízeň a pocit, že bude zvracet, zřejmě následek tvrdého úderu do hlavy.

Teď se odvážil jen velmi opatrných a drobných pohybů. Brzy věděl aspoň tolik: leží na holé, hliněné podlaze, ruce má spoutané za zády. Kolem nohou mu řinčí řetězy připevněné druhým koncem ke zdi.

Pokusil se natáhnout a sbírat síly na to, co na něho ještě čeká. Randolf na něj nezapomene, ani mu nedopřeje rychlý konec. Ale brzy ho zaplavilo vyčerpání a zmohla dřímota.

Nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, když ho probudil zvuk, který mu bolestivě projel hlavou. Zavrzaly dveře v pantech a třely se při otevírání o zem, pak ho oslnilo světlo dvou pochodní.

Christian mrkal do náhlé záře, ale příchozí muže nepoznával.

„Proboha, ten je ale zřízený,“ promluvil jeden z nich nápadně chraptivým hlasem a zasunul pochodeň do držáku na zdi.

„S ním si asi pár lidí vyřizovalo účty,“ poznamenal druhý. „Ale zřejmě ještě žije. Musí, nebo se dostaneme do potíží. Náš pán s ním má ještě leccos v úmyslu.“

Christianovy oči pomalu přivykaly světlu. Rozeznával už obrysy žaláře a obou mužů, kteří se k němu opatrně blížili.

S námahou se posadil a odkašlal si. „Musím si ulevit. Nemůžeš mě na chvíli rozvázat?“ zeptal se ochraptělého.

Muž se zašklebil. „Pro mě za mě ulev si, kde chceš. Stejně tě musíme připravit. Za chvilku přijde urozená návštěva.“

Sňal mu pouta a druhý strážce mu přiložil hrot dýky k hrdlu. „Jeden špatný pohyb, a je po tobě.“

Christian přemýšlel jen okamžik. Útěk je teď nemožný. Sotva se drží na nohou, svět se kolem něj houpá a rozplývá se mu před očima. Nohy má spoutané řetězy. Nemá raději přijmout nabídku rychlé smrti? Nebo doufat, že se později naskytne příležitost k útěku?

Ale teď si opravdu musí ulevit. Snažil se, aby močil do rohu.

Když byl hotov, stráže ho chytily za paže, otevřely pouta na nohou a odtáhly ho doprostřed kobky. Teprve teď si všiml, že do stropní klenby je zapuštěný zrezivělý kruh, z něhož visí řetěz s pouty na ruce. Muži mu je navlékli a zaklapli kolem zápěstí, pak ho táhli nahoru, až visel jenom za ruce a nedotýkal se nohama země.

Konec řetězu upevnil ochraptělý strážný na hák ve zdi. Pak odešli, zavřeli za sebou dveře žaláře a nechali ho samotného ve tmě.

Christian měl záhy pocit, že mu váha vlastního těla vykloubí paže. Špatně dýchal, sotva lapal po vzduchu. Vzpomněl si, že odsouzencům se při tomto způsobu mučení ještě zavěšují na nohy balvany. Jak dlouho to pak může vydržet?

Nyní může jen prosit svatého Leonarda, ochránce všech vězňů, aby mu dal dost síly k tomu, co ho očekává.

Dalšího návštěvníka poznal po hlase dřív, než si oči stačily přivyknout světlu pochodní.

„Podívejme,“ posmíval se Randolf, „statečný rytíř Christian. Pýcha rolníků a horníků. Když se tak na tebe dívám, nevím, co na tobě ta holota vidí.“

Tři muži, kteří ho provázeli, se zasmáli.

Christian mlčel.

„Pořád ještě hrdý? Nebo tě strach připravil o řeč?“

Christian už stěží dýchal. Přesto ze sebe vypravil: „Tak k tomu jsi konečně našel odvahu… mít mě před sebou v řetězech… je mnohem lehčí… než stát proti mně s mečem.“

Odpověď Christianovi vynesla ránu pěstí do břicha, až se mu zajiskřilo před očima.

Randolf klidně čekal, až se vězeň zase trochu vzpamatuje.

„Na vás čestných rytířích je krásné to, že jste tak vypočitatelní,“ zasmál se cynicky. „Věděl jsem, že se nám vydáš do rukou, když Hartwig trochu zamává s tou tvou pakáží. Tolik velkomyslnosti, a co z toho teď máš? Tví přátelé si myslí, že jsi dávno mrtvý, svět tě považuje za zloděje a tvoje ach tak počestná pověst bude zničená dřív, než tvé kosti zpráchnivějí v mém žaláři.“

„Ale zemřu jako čestný muž, na rozdíl od tebe,“ supěl Christian a dostal další ránu.

„Neurozená chátra, jako jsi ty, nemá v rytířském stavu co pohledávat!“ zaútočil nenávistně Randolf. „Teď tě sprovodím ze světa a tvoje selská holota se naučí poslouchat.“

Christian už jenom sípal.

„Ostudou rytířského stavu jsou lidé jako ty, kteří trýzní a vraždí ty, které by měli ochraňovat.“

Randolf k němu přistoupil, chytil ho za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu, aby mu mohl pohlédnout do obličeje.

„Když máš pořád ještě odvahu k drzým odpovědím, budu muset postupovat trochu tvrději,“ prohlásil. „Ale než tě mí lidé zpracují tak, že nebudeš vědět, jak se jmenuješ, tak ti chci něco vyprávět.“

Pustil Christiana, ustoupil o krok zpátky a chladně se ušklíbl. „S tvou zbožňovanou Luitgardou jsem si v posteli moc neužil. Ta ženská neměla žádný temperament. Byla slabá a vyděšená. Ale víš, s kým jsem si hezky užil? S tou tvou malou děvkou, s tou čarodějnicí.“

Christian zmučeně zasténal a Randolf se zachechtal.

„Nepověděla ti to, co? Tak se to zkrátka dozvíš ode mě: Já ji měl jako první. A jak řvala a kňučela. Pak jsem si ji bral, kdykoli se naskytla příležitost. A mohl jsem přirážet půl dne, když jsem si představil, že na nás koukáš.“

Na okamžik se odmlčel.

„Teď mě něco napadá. Dám pro ni poslat a rozdám si to s ní hezky tady, před tvýma očima. Pak ji předám strážným, ať si taky ukrátí chvíli.“

Náhlá vlna vzteku dodala Christianovi netušenou sílu. S nelidským zařváním přitáhl nohy k tělu a plnou silou kopl Randolfa do hrudníku, až se zapotácel a sotva udržel na nohou.

Prudkým pohybem se vytrhl kruh ze zakotvení, na kterém visely Christianovy řetězy. Spoutaný muž padl na zem. Randolf a strážní se na něj okamžitě vrhli a mlátili ho, až zůstal v bezvědomí ležet v kaluži krve.

Jen stěží ovládl rytíř se stříbřitě světlými vlasy svůj záchvat zuřivosti.

„Dost!“ poručil strážím. „Neměl jsem v úmyslu umlátit ho hned první den, chci mu ještě nějakou chvíli dělat ze života peklo.“

Ve špatné náladě dusal po schodech nahoru. Proč vlastně ten hlupák Hartwig nepřivezl s sebou i tu čarodějnici? Teď musí poslat do vesnice dalšího posla s novými rozkazy.

Kde jen vězí Lukas?

Marta schoulená na zemi, zmrzlá a napjatě naslouchající zvukům nočního lesa konečně usnula.

Ze zlých snů ji vytrhl její vlastní výkřik.

Christian!

Přestože byla ještě hluboká noc, Marta už nedokázala usnout. Měla prve strašný sen, viděla Christiana zalitého krví, ležícího na dně kobky. Bylo to tak hrozné a živé, že se chvěla po celém těle, skrčila se a nedokázala ani pohnout. Bodavá bolest v pravém spánku se pomalu šířila do celé hlavy.

Za počínajícího úsvitu zaslechla frkat koně. Sáhla po svém malém nožíku a posunula se hlouběji do jeskyně. Ale vzápětí zazněl křik sojky a oddychla si.

V příštím okamžiku se ve vchodu objevil Lukas. Na první pohled pochopil, jak na tom Marta je. Přehodil jí přes ramena svůj plášť a jen poznamenal: „Vím, kde je Christian.“

Podal jí kousek chleba a konvici s pivem, přitom vyprávěl, jak sledoval Hartwigovy muže, aniž ho odhalili. „Odvezli ho na Randolfův hrad. Tam jsem se nedostal, vrátil jsem se tedy do vesnice a vzal si svého koně.“

„Dneska v noci se s ním muselo stát něco strašného, vím to,“ vypravila ze sebe Marta, která se pořád ještě třásla. „Viděla jsem ho ve snu, ležel bez hnutí na zemi a všude kolem byla krev.“

Lukas nešťastně přikývl. „To je Randolfova pomsta. Musíme si pospíšit.“ Vytáhl ji na nohy a vyvedl ven. Marta si teprve teď uvědomila, že Lukas už na sobě nemá hornickou kytlici, nýbrž své obvyklé oblečení, a na opasku mu visí Christianův meč.

„Co máte v plánu?“ zeptala se Marta, když Lukas zkřížil ruce, aby jí pomohl usednout na koně.

„Pojedeme do Míšně,“ odpověděl stručně, vyhoupl se do sedla a nasadil hnědákovi ostruhy.

Oba mlčeli, ponoření do pochmurných myšlenek.

Marta byla tak unavená a vyčerpaná, že se mu po chvíli opřela o hruď. To by nikdy neudělala, kdyby bděla, pomyslel si Lukas. Na to je příliš plachá.

Ještě nikdy jí nebyl tak nablízku. Vychutnával si dotek jejího těla a opatrně ji zakryl pláštěm, aby ji chránil proti rannímu chladu. Jako Christianův žák uměl dobře zacházet s koňmi, a tak dokázal vést hnědáka, a přitom ji jemně držet v náručí. V uplynulých třech nocích zřejmě moc nespala, uvědomil si. Nejprve potají pomáhala Jonasovi a Karlovi, potom je, na smrt zmučené, ošetřovala, a teď probděla většinu noci v jeskyni, trýzněná neustálým strachem a starostmi o Christiana.

Ozval se mohutný hrom a zároveň se spustil liják, který Martu okamžitě probudil. Polekaně se odtáhla od Lukase a narovnala se.

V příštím lese Lukas zastavil koně. Musí si odpočinout; ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli hnědákovi, který nese dva lidi, i když je Marta lehoučká.

Napojil hřebce a pověsil mu na krk pytlík s ovsem, pak vyhledal pro sebe a Martu místo pod stromy aspoň trochu chráněné před deštěm. Moc to nepomohlo, měli beztak šaty promáčené. Ale oheň nechtěl rozdělávat. Kouř by bylo vidět zdálky a přivedl by na stopu případné pronásledovatele. Kromě toho si musí pospíšit.

V duchu se ostře napomenul, když se přistihl, že mu oči stále zajíždějí ke křivkám jejího těla, které se teď pod mokrými šaty viditelně rýsují.

Vyprávěl jí, co se dozvěděl, když se po návratu potají vplížil do kovářova domu.

„Jonas a Karel jsou mimo nebezpečí smrti,“ začal a vytrhl ji z otupělosti. „Ale Bertram otci přede všemi vyčetl zbabělost a ten ho za to strašně seřezal.“

„Nevíte, jestli jsou Johana a Marie v bezpečí?“ zeptala se.

„Přijal je do domu mistr Hermann.“

„Hermann!“ vykřikla polekaně Marta. „Ale to je Gertruda taky obviní z čarodějnictví!“

„Ne, uklidni se,“ utěšoval ji Lukas. „V domě hornického mistra došlo k velké hádce. Hermann se moc zlobil, že tě jeho dcera osočila z čarodějnictví, a donutil ji, aby oblečená do pytle a umazaná popelem celou noc klečela před domem. Nepromluví s ní ani slovo. A Kaspara ještě téhož večera navštívilo pár hornických tesařů a Karel.“

Marta se opět vyděsila. „Karel? Vždyť přece ještě nebyl schopen ani vstát?“

„Však se taky spíš potácel, než šel, napůl zacelené jizvy na zádech mu zase popraskaly a krvácely, ale prohlásil, že mu to za to stojí. Měl šílený vztek na tu krysu, která Guntrama dostala na šibenici, Christiana vydala napospas Hartwigovi a tebe chtěla dát utlouct. A nebyl sám. Muži šli do Kasparova domu a jasně mu doporučili, aby poprosil o útočiště v kostele otce Bartoloměje.“

„Myslela jsem, že ho zbili?“ podivila se Marta.

„To ano, nejdřív. Ale bude potřeba jeho přiznání, aby bylo možné dokázat Christianovu nevinu. Vysvětlili mu tedy, že když ho nezabije kovář nebo horničtí tesaři, zabijou ho Hartwigovi lidé, protože nemůžou potřebovat svědka.“

„A co on? Šel do kostela?“

„Šel možná není správné slovo,“ zašklebil se Lukas. „Ti tesaři ho řádně vzali na paškál. Otec Bartoloměj mu poskytne na čtyřicet dní církevní azyl, ale přikázal mu, aby přísahal na bibli, že veřejně přizná, že na Hartwigův příkaz schoval u Guntrama a Christiana stříbro.“

„Podařilo se otci Bartoloměji dosáhnout toho, aby byl Randolf exkomunikováni“

„Ne,“ zavrtěl ustaraně hlavou Lukas. „Od biskupa Gerunga nemůžeme očekávat žádnou pomoc. Slyšel již předtím o událostech ve vesnici od Randolfa. Tak jen prohlásil, že není ochoten zasáhnout ve prospěch zloděje a čarodějnice. Dokonce otci Bartoloměji pohrozil, že mu odebere faru. Ale páter přesto nakázal, aby pro Guntrama a Gretu byly vykopány hroby na hřbitově, nikoli za hřbitovní zdí. Budou tedy pochovaní do posvěcené půdy.“

Lukas se odmlčel, protože nevěděl, jak jí sdělit další zprávu. Ale nemůže to věčně odkládat. „Také tvůj manžel je mrtvý. Hartwigův ozbrojenec ho probodl mečem.“

„Já vím,“ zašeptala Marta a sklopila hlavu. „Postavil se jim do cesty, abych mohla utéct.“

Lukas se na ni pozorně zadíval. Je možné, že pro toho starce opravdu truchlí? Nikdy jí nebyl dobrým manželem. Vybavil si v duchu její modřiny a oteklé oko hned po svatbě, smutek, který ji po celou dobu po svatbě skličoval.

Nespustil ji z očí a opatrně poznamenal: „On se ale k tobě nechoval moc dobře.“

„To ne. Ale obětoval se, aby mě zachránil… Jako předtím Greta a rytíř Christian… Přináším lidem kolem sebe jen zkázu. Nejlepší by bylo, kdybych umřela.“

„Ne!“ Lukas jí prsty podepřel bradu a přiměl ji, aby se mu podívala do očí. „To si nesmíš myslet. Wiprecht chtěl něco napravit. Greta obětovala život, protože nechtěla, aby všechny ty zrůdné skutky zůstaly bez odpovědi. A Christian při rytířském slibu odpřisáhl, že bude chránit bezbranné, i kdyby ho to mělo stát život. Udělal by to kdykoli znovu. Vždyť ty jsi taky nejednou nasazovala život pro druhé. Tak už neplač!“

Něžně ji pohladil po tváři. Nejraději by ji přitáhl k sobě a slíbal jí slzy z obličeje a dešťovou vodu z těla. Strašně po ní toužil. Ale teď není čas na mazlivou chvilku.

„Pojď!“ Zase nastavil zkřížené ruce, aby jí pomohl na koně. „Musíme dál.“

„Co máte v plánu?“

„To domluvíme po cestě.“

Hledání

Když Lukas a Marta v odpoledním horku dojeli do Míšně, panoš na hnědáku nezamířil na hradní vrch, ale propletl se úzkými uličkami při břehu Labe k hostinci. Marta si vzpomněla: Tady odstavil koně už při první cestě do Míšně a při jejím překotném útěku z hradního vrchu, než ji odvezl zpátky do Christiansdorfu.

„Tak se můžeme nejprve poohlédnout a zjistit, co se proslýchá, než se ukážeme na hradním vrchu,“ vysvětlil Martě. „Musíme zjistit, jestli Randolf už markraběti pověděl o údajné krádeži stříbra a pokusu o útěk. Pak by totiž byl můj pán i jako mrtvý potupně zavržen a my bychom se museli skrývat.“

Lukas však předpokládal, že Randolf vznese u Oty žalobu na Christiana teprve tehdy, až bude rytíř opravdu mrtvý. To však ani nevyslovil. Pravděpodobně to Martě je i beztak jasné. „Navíc se jako panoš nemůžu na hradním vrchu ukázat s mečem svého pána.“

„Mohl by vás někdo obvinit, že jste toho koně ukradl?“ zeptala se starostlivě Marta.

„To těžko,“ uklidnil ji Lukas. „Každý pacholek na hradním vrchu ví, že to je můj kůň.“

Měl jednoduchý, přesto obtížně proveditelný plán: Musí najít Raimunda, Richarda a Gera, aby co nejdřív osvobodili Christiana ze žaláře.

Byl si jistý, že Randolf hodlá svého soka dlouho trýznit. Ale vzhledem k tomu, že mocný rytíř je známý svou neobyčejnou krutostí, nikdo neví, jak dlouho Christian věznění přežije. Pokud vůbec ještě žije.

Obrátit se na Otu je zřejmě úplně zbytečné. Nejen proto, že žádný panoš nemůže úspěšně vznést žalobu proti rytíři, jenž je nejbližším markraběcím důvěrníkem. Ale Randolf by Christiana okamžitě zabil, kdyby se o celé věci začalo mluvit. Nikdy a za nic nepropustí svého úhlavního nepřítele z vězení živého, ani na Otův příkaz ne. Ostatně oficiálně je Christian už mrtvý.

Lukas poručil pacholkovi, aby se postaral o koně, a vešel s Martou do hostince. Christianův meč si nechal po boku.

Hostinský s ohromným břichem příchozí halasně uvítal a pátravě si je prohlédl. Bez vyzvání přinesl pivo, misku horké polévky a kousky chleba.

„Co je nového v Míšni?“ zeptal se Lukas tónem cestujícího, jenž si chce nezávazně popovídat.

Prve Martě svěřil, že tenhle hostinský je nejupovídanější ve městě, a proto taky ví nejvíc novinek. Nalévá pivo a vaří proslavenou, dobrou polévku, všechno za laciný peníz, což přiláká mnoho hostů. Avšak tentokrát byla zakouřená krčma skoro prázdná, k velkému politování řečného majitele a Lukasově úlevě, protože nikdo z přítomných ho zřejmě neznal.

„Město je jako po vymření od té doby, co je markrabě s celou družinou na cestách,“ vykládal hospodský a rázně postavil před Lukase další džbán piva, až tekutina vyšplíchla přes okraj. „Teď tu na hradě pobývá jen purkrabí se svými lidmi.“

Martě přeběhl mráz po zádech, když si vzpomněla na své setkání s purkrabím, jenž se ji snažil hned první den jejího pobytu v Míšni dostat do postele, kdyby mu to Christian nepřekazil.

„U purkrabího se raději nebudeme ukazovat,“ zašeptala Lukasovi.

Překvapeně na ni pohlédl. „Jak jsi na to přišla?“

Zdráhavě mu pověděla, co se tehdy přihodilo. „Christianovi pak hrozil, že mu to jednou vrátí.“

„Ten starej kozel!“ vztekle poznamenal Lukas. „Ale kdo si ho jednou znepřátelí, musí si do konce života krýt záda.“

Hostinský se mezitím postaral o ohniště a vrátil se zpocený a rudý v obličeji k jejich stolu, kde klesl na lavici. Zjevně si chtěl popovídat, což Lukas velmi vítal.

„A víte, kam markrabě s chotí Hedvikou odjeli?“ zeptal se.

„Ale kdepak, oni nejeli spolu,“ ochotně sdělil tlusťoch a tučnou rukou smetl chlebové drobty ze stolu. „Markrabě Oto před týdnem odjel se svými rytíři, aby dohlédl na své statky. Svou choť prý poslal někam daleko odtud, aspoň se to proslýchá.“ Naklonil se k nim a ztišil hlas. „Ti dva se údajně strašně pohádali. Kvůli Otově krásné milence a té vesnici, co se tam našlo stříbro. Prý tam někdo markraběte okradl.“

Lukas a Marta si vyměnili starostlivý pohled, ale hostinský pokračoval: „Poslal Hedviku i s malou dcerkou s ozbrojeným doprovodem k jednomu z bratří a nařídil, aby tam byla pod přísným dozorem.“ Pokřižoval se. „Nevede to nikdy k ničemu dobrému, když se ženské pletou do vládnutí.“

„U kterého Otova bratra se markraběnka zdržuje?“ zeptal se zdánlivě lhostejně Lukas.

„Nemám zdání. Proč to chcete vědět?“ podezíravě se otázal hostinský.

„Abychom slyšeli konec toho příběhu. Vždyť je známo, že nikdo neví tolik co ty a neumí to tak vyprávět,“ zalichotil mu panoš a spokojený chlapík hned pokračoval v klevetění.

„Nedávno jsme tady měli dvě pěkné popravy. Oběsili jednoho zloděje, ten se nekonečně dlouho třepal na šibenici, než mu konečně došel dech. Ještě ho můžete vidět, jak se tam houpá. Potom potrestali jednoho sodomitu, pověsili ho za nohy a rozřízli pilou vejpůl. Můžu vám říct, že se tam seběhl pořádný dav a lidi o tom povídají ještě teď. No a jestli chcete dneska něco zažít, tak je tady jeden potulný pěvec s takovým divným jménem, ale říká se o něm, že je moc dobrý.“ S politováním zvedl tlusté paže: „No já se odtud málokdy dostanu ven.“

„Jmenuje se Ludmillus?“ zeptala se napjatě Marta.

„Možné to je. Ano, myslím, že tak jsem to od hostů zaslechl. Budete-li mít štěstí, ještě to stihnete. Od té doby, co tu není Oto, zpívá na tržišti častěji.“

„Prosím, toho bych ráda slyšela,“ zvolala Marta a pohlédla na Lukase. Okamžitě porozuměl. Možná bude Ludmillus vědět víc.

„No tak své krásce to přání splňte, mladý pane,“ vyzval ho dobrácky hospodský, který si o dvojici učinil svůj názor, a vesele zamrkal. „Mám vám zatím připravit komoru?“

Marta zrudla, ale Lukas se ovládl a klidně odpověděl: „Ještě nevíme, jestli zůstaneme přes noc. Ale určitě se sem vrátíme.“

„Roztomilá panenka! Však nemusíte čekat na noc,“ zašeptal mu hostinský spiklenecky a zasunul do kapsy špinavé zástěry minci, kterou mu panoš dal.

Lukas rychle chytil Martu za ruku a táhl ji ven, v naději, že poslední tlusťochovu poznámku neslyšela. Ale její temně rudá tvář mu prozradila, že ano.

Spěchali na tržiště. Ale přišli pozdě, bylo už po představení. Zrovna se rozcházeli rozesmátí a pobaveně si povídající lidé. Lukas oslovil starší ženu s košíkem vajec. „Pověz mi, dobrá ženo, zpíval tady ten potulný pěvec? A víš, kam potom odešel?“

„Ale jo, mladý pane. Škoda, že jste ho zmeškal. Byl tady ještě před chviličkou.“ Šelmovsky se podívala na Martu. „Jestli chcete, aby za vás zazpíval milostnou píseň, tak za nim jděte ke Křivému psovi. To je hostinec tamhle.“ Ukázala k úzké uličce.

Lukas tam hned zamířil rychlým krokem a táhl Martu za sebou. Udýchaně doběhli k uličce, ale mezi lidmi Ludmilla neviděli. Lukas se zeptal na Křivého psa a sklidil udivený pohled.

„To není místo pro mladého pána jako vy,“ varoval ho muž s rozcuchaným plnovousem, ale nakonec mu cestu popsal.

Uličky byly stále užší a klikatější, chýše menší a zchátralejší. Přispěchal k nim hrbáč a s mnoha poklonami jim nabízel pár nepochybně ukradených věcí ke koupi, několik otrhaných mužů se opíralo o polorozbořené zdi a nedůvěřivě si je prohlíželo, jiní, jakmile je zahlédli, tiše zmizeli. Marta pocítila zamrazení v týle a Lukas sevřel jílec meče.

Zahlédli drobného pěvce, jak mizí za rohem, ale vzápětí se z postranní uličky vyřítili tři muži a hnali se za ním.

„Léčka!“ vykřikla Marta a Lukas už tasil meč a rozběhl se za nimi. Za zatáčkou uviděli Ludmilla, jak se opírá zády o zeď, proti němu stáli tři muži s noži v rukou. Lukas se na ně s hlasitým výkřikem vrhl a prvnímu mohutnou ranou odsekl ruku s nožem. Muž zařval a zíral na pahýl, ze kterého stříkala krev. Druzí dva se obrátili proti novému nepříteli, jeden z nich vrhl na panoše nůž, ale Lukas hbitě uskočil a zaútočil mečem.

Marta rovněž pochopila, že tohle nejsou obyčejní zloději, nýbrž vrahouni. Když je Lukas mečem stále víc zaháněl do kouta, starší vykřikl: „Rychle! Mizíme odtud!“

Raněnému, který se svíjel na zemi, kňučel a snažil se zastavit krev, rychlým pohybem podřízl hrdlo a pak se rozběhl za svým kumpánem.

Lukas ho nepronásledoval, protože by musel Martu opustit v téhle podezřelé čtvrti.

Obrátil se k pěvci. „Nejsi zraněný?“

„Díkybohu a vám nejsem! Vaší zásluhou jsem z toho vyváznul jenom s úlekem,“ děkoval pořád ještě bledý zpěvák. „Ti darebáci mě sledovali celou cestu a zahnali mě do téhle uličky, odkud jsem nemohl uniknout.“

„Co od tebe chtěli?“ zeptala se Marta vyděšeně a zároveň s úlevou, nejen nad záchranou Ludmilla. Vždyť pro panoše, třebaže měl meč, nebyl výsledek boje s třemi odhodlanými vrahy vyzbrojenými noži zdaleka jistý. Ale na způsobu, jakým šermoval, byla patrná Christianova škola.

Potulný pěvec se neklidně rozhlížel. „Obávám se, že to byli najatí vrazi. Doprovodíte-li mě laskavě k mému příbytku, povím vám víc.“

„Zase sis dělal legraci z nějakého mocného pána?“ zeptal se Lukas. Otřel meč o plášť mrtvého lumpa a zasunul ho do pochvy.

„Pojďme nejdříve pryč odtud,“ naléhal bledý Ludmillus.

V Křivém psu nedopřál Martě a Lukasovi ani chvíli čas na velké přivítání s Hilariem a rusovlasou mladou ženou. „Sbalte rychle všechny věci, musíme okamžitě zmizet z města,“ tiše nařídil svým spolucestujícím, kteří se bez dalších otázek pustili do práce. Zřejmě byli na překotné odjezdy zvyklí.

Potom zavedl Lukase a Martu do tmavého kouta stáje patřící k hostinci.

„Co od tebe chtěli a kdo je zaplatil?“ zeptal se Lukas.

„Před odjezdem markraběte jsem zpíval v paláci,“ začal tiše a spěšně vyprávět. „A viděl jsem tam někoho, kdo by tam vlastně nikdy a za žádných okolností neměl být. Ona mě taky poznala, a jsem si jistý, že ví, že i já si na ni pamatuju. Proto na mě poslala vrahouny. A proto svého kumpána podřízli, aby nemohl prozradit, kdo je zaplatil za to, aby mě odstranili z cesty.“

„Ona? Kdo? Tak už mluv!“ naléhal Lukas na pěvce.

„Oda! Otova milenka. Poprvé jsem ji viděl, když jsem vystupoval na dvorském sněmu ve Würzburgu před saským vévodou. Je to blízká důvěrnice Jindřicha Lva. Aby se to tady nikdo nedozvěděl, poštvala na mě ty zabijáky.“

Lukas okamžitě pochopil, jak je tohle odhalení důležité. „Jestliže je Oda Jindřichova vyzvědačka, máme konečně v ruce něco proti Randolfovi. Vždyť se říkalo, že je to jeho vzdálená příbuzná a že ji k Otovi přivedl.“

„Potřebujeme důkazy,“ namítla Marta.

„Moje výpověď nic neznamená,“ s politováním pokrčil rameny Ludmillus. „Potulní pěvci nejsou počestní ani urození. A teď chci jenom jedno: Co nejrychleji se dostat z města, než na mě ti chlapi zaútočí znovu. Když si pospíšíme, stihneme to ještě, než se zavřou brány.“

„Kde vás potom můžeme najít?“ zeptala se Marta.

„Ještě nevím… Rozhodně hodně daleko od Míšeňské marky. Musím chránit svou ženu a dceru. Ale věřte mi, viděl jsem Odu ve velmi důvěrném styku s vévodou Jindřichem a taky když mluvila s oním hvězdopravcem, kterého jsem měl sledovat.“

Hilarius strčil hlavu do stáje. „Jsme připraveni k odjezdu!“

„Dobře.“ Pěvec se s Martou a Lukasem rychle rozloučil.

„Vděčím vám za svůj život. Pro případ, že by moje výpověď mohla být něco platná, ptejte se na hradě Wartburg po pěvci jménem Reinhardt. Pod tím jménem se pokusím dostat místo u duryňského lantkraběte. Prý kolem sebe shromažďuje dobré pěvce. Mějte se dobře a dávejte na sebe dobrý pozor! Ta žena je nebezpečná.“

„Tak teď opravdu musíme za Hedvikou,“ povzdychl si Lukas, když Ludmillus odjel a oni se vraceli do hostince k tlusťochovi. „Jestliže odhalíme Odu, musí Oto opět Hedvice přiznat její místo po svém boku a ona by nám mohla pomoct. Ale jak zjistíme, kde je? Nemáme čas ji dlouho hledat. A nejprve musím najít Raimunda a ostatní.“

Vztekle udeřil pěstí do zdi, kterou míjeli, až se po nich několik lidí otočilo a toulavý, hubený pes se rozštěkal.

„Vím, kdo by nám možná mohl pomoct,“ zamyšleně zašeptala Marta a vedla překvapeného panoše úzkými uličkami k Josefinu domku.

Moudrá stařena rychle vpustila návštěvníky dovnitř a mlčky si je prohlížela. „Christianův panoš, že ano? A Christian je ve velké nouzi, je to tak? Už od noci na něj myslím a mám moc špatný pocit.“

„Můžete jí důvěřovat,“ uklidňovala Marta znepokojeného Lukase. Neprozradila mu však vztah mezi moudrou ženou a Christianem, zachová tajemství rytířova původu. Ale byla si jistá, že Josefa zná nějakou radu.

Stařena je pozvala, aby se posadili k rozviklanému stolu. Všechno jí vyprávěli a jí se prohlubovaly vrásky v obličeji.

„Raimund a ostatní jsou s Otou na cestách, není snadné sledovat jejich stopu,“ obrátila se k Lukasovi. „Ale budete si muset pospíšit.“

„Víš, kde je Hedvika?“ zeptala se Marta.

„Ano. Oto ji dal odvézt ke svému bratru Dietrichovi, markraběti Východní marky. Prý tam nesmí přijímat ani návštěvy, ani dopisy, natož aby mohla opustit hrad.“

„Kde ji vězní?“

„Na Dietrichově hradě Landsbergu. To jsou odtud dva dny jízdy na koni severozápadním směrem.“

Tak rychle, jak by od staré, křehké ženy nikdo nečekal, se Josefa zvedla a rychle vložila do košíku tucet různých kelímků s mastmi a sáčků s kořením. „Nesmíte se na hradě ukázat. Jdu tam a pokusím se ještě něco vyzvědět. Počkejte tady. Brzy se vrátím.“

A už byla ze dveří.

„To je moudrá stařena, viď?“ zeptal se Lukas. „Tak sem tě tedy tenkrát Christian uklidil, když na Hedviku zaútočili otráveným nápojem.“

Marta přikývla. Chvilku seděli mlčky proti sobě, každý ponořený do svých pochmurných myšlenek.

Nakonec mu Marta pohlédla přímo do obličeje. „Musíme se rozdělit. Vy budete hledat rytíře Raimunda a jeho přátele, já se pokusím dostat k Hedvice,“ prohlásila rozhodně.

Lukas vyskočil a přes stůl ji uchopil za ramena. „To vůbec nepřichází v úvahu. Zůstaneš tady! Christianův poslední rozkaz byl, abych tě odvedl do bezpečí. K Hedvice pojedu s Christianem, jakmile ho osvobodíme.“

Poprvé se Marta Lukasovi soustředěně podívala do očí. Opětoval pohled a pomalu ji pustil. Nevěděl, zda to způsobil její upřený pohled, nebo podivné okolí poznamenané kouzlem moudré stařeny, ale po zádech mu přejel mráz. Mlčky opět usedl na lavici, ale Marta vstala a přešla k ohništi. Teprve potom se na něj ohlédla.

„Můžeme si vybrat,“ promluvila klidně. „Buď poslechneme Christianovy rozkazy a nakonec nám nezbude nic jiného než oplakávat jeho smrt, i kdyby se nám nějak podařilo očistit jeho čest. Nebo se odvážíme všeho tak, jako on pro nás vždycky nasazoval život.“

Objala si pažemi tělo. „Nemůžete se třemi rytíři dobývat Randolfův hrad. A když na něj zaútočíte s větším oddílem, bude Christian mrtvý dřív, než první z vás dojede k hradní bráně. Musíme využít lsti. A potřebujeme Hedviku. Musí se dozvědět, co Randolf udělal a co udělat chce. Možná jí to konečně pomůže potlačit jeho a Odin vliv na Otu.“

„Žádná žena nemůže cestovat sama. Třebaže by si to císař přál, ale tak jisté silnice nejsou!“ Pozvolna se Lukas vzpamatovával, ovšem jen dokud Marta nepokračovala.

„Tak se převléknu za muže.“

Zděšeně na ni pohlédl. „Jestli tě někdo odhalí, budeš potrestaná smrtí.“

„To je mi jedno.“ Marta se už nedokázala ovládnout. „Stejně mi hrozí smrt, kamkoli se pohnu. Z rodné vesnice jsem musela utéct, protože mi zámecký pán chtěl dát useknout nohy a ruce. A teď už jsem zase na útěku, protože Hartwig mě prohlásil za čarodějnici a chce mě zabít. Tak kam mám ještě jít?“

Než stačil Lukas odpovědět, tiše pokračovala: „A co bude s lidmi z naší vesnice? Máme se stále znovu nechávat vyhánět, protože na světě není jediné místo, kde bychom mohli v klidu a míru žít? Mají Randolf a Hartwig řádit pořád dál, aniž je kdo zarazí?“

„Lidi ve vesnici tě chtěli zabít,“ připomněl Lukas.

„Hartwigovi lidi. Ostatní mi pomohli utéct.“

Uprostřed dohadů vešla Josefa a hodila na stůl měšec, ve kterém zvonily mince.

„To vám posílá Alžběta.“

„Ona je ještě na hradě?“ zvolala překvapeně Marta.

„Ano. Zítra ráno odjíždí, protože brzy porodí a chce dítě přivést na svět na Raimundově panství. Aby vám obstarala peníze na cestu, prodala jeden ze svých prstenů. Možná budete tu a tam potřebovat někoho uplatit, třeba stráže, a taky musíte koupit nějaké zvíře, na kterém pojede Marta.“

„To nepotřebujeme,“ namítl zamračeně Lukas. „Já mám svého koně a Marta zůstane tady, dokud nebezpečí nepomine.“

„Ne. Pokusím se proniknout k Hedvice,“ rázně prohlásila Marta. „Josefo, musím se převléct. Půjčíš mi věci, které jsi mi jednou ukazovala? Však víš, co myslím…“

Stařena přikývla a začala vyklízet velký koš, až konečně položila na stůl pevně zavázaný uzlík. Rozbalila ho a podala Martě oblečení potulného pěvce, pestrou kápi a flétnu. To byly jediné věci, které Josefe zbyly po Christianovu otci. Nechal je u ní v úschově, protože na svou poslední cestu a smrtící úkol u velkého dvora potřeboval loutnu a honosnější oděv.

„Tak budu mít nejspíš možnost dostat se k Hedvice,“ vysvětlovala Marta. „Možná by dokonce mohla přemluvit markraběte Dietricha, aby nám pomohl. Nenávidí Jindřicha Lva.“

Lukas jí vyprávěl, že mezi Dietrichem a vévodou Jindřichem panuje hluboké nepřátelství, nejen kvůli pohraničním šarvátkám, ale i protože Jindřich poštval Slovany, aby napadali Dietrichova území na východě.

„To nepřichází v úvahu!“ trval panoš na svém.

Josefa na něj pohlédla neproniknutelným zrakem. „Uděláte lépe, když se jí podřídíte, pokud si něco usmyslí…,“ podotkla.

„V žádném případě!“

„Tak tedy poslouchej te, co vám říká stařena, chlapče. Christianovi nezbývá moc času. Tak si teď vezměte peníze od Alžběty a obstarejte Martě mezka.“

Lukas pomalu vstal a ve tváři se mu zračily rozporné pocity.

Josefa ho doprovodila ke dveřím, tam mu položila ruku na rameno a vážně na něj pohlédla. „Dobře vím, co pociťujete. Ale důvěřujte mně i jí. Když se teď vy dva neodvážíte všeho, bude ztracen nejen Christian.“

Lukas přikývl a vydal se na cestu.

Když se vrátil, Marta už měla na sobě oblečení potulného pěvce. Bylo jí trochu velké, rukávy a nohavice jí visely kolem údů, kápě ještě ležela na stole.

Josefa vedla mezka skrz chýši do zahrady a dávala mu tam trochu krmení, Marta sňala z hlavy šátek a váhavě rozplétala cop. Lukas obdivně hleděl na husté, kaštanové vlasy spadající jí v měkkých vlnách k pasu. Potom pochopil, co má v úmyslu.

„Musíte mi odříznout vlasy,“ zašeptala a podala mu úzký nůž.

„To nemůžu,“ zhrozil se.

„Jinak to nejde. Však mi zase dorostou.“

Jemně jí prohrábl hedvábné vlasy. Jak často o tom snil. A teď má tu nádheru zničit. Ale jinak by její převlek nebyl věrohodný. Zachrání ji, nebo zničí, když jí pomůže, aby se vydávala za mladíka?

Odhodlal se a vytáhl svou dýku. Zkrátil jí vlasy nad ramena tak rovně, jak jen dokázal. Potom odříznuté prameny sebral, svázal je a uložil do váčku, který nosil po boku.

Marta si nasadila šaškovskou kápi. „Vypadá to přesvědčivě?“ zeptala se Josefy.

„Než půjdeme spát, ukážu ti ještě pár triků,“ slíbila stařena k Martině úlevě. Na zpěv a drsné žerty opravdu neměla nadání. Ale tak dobrých pěvců, jako je Ludmillus, je beztak jen pár.

Josefa pak kývla na Lukase. „Od Alžběty jsem se dozvěděla plánovaný průběh markraběcí cesty. Můžete ho snadno následovat. Raimund by se mohl pokusit dostat několik dnů volna kvůli brzkému manželčinu porodu. Jeho pozemky sousedí s Randolfovými. Odtamtud byste mohli vyrazit, a do té doby bude Marta vědět, zda vám Hedvika může pomoct nebo ne. To by mohlo být pro úspěch celé věci rozhodující.“ Ještě dlouho se radili o podrobnostech svého záměru. Potom se Lukas s těžkým srdcem rozloučil, aby se vrátil přenocovat k tlustému hostinskému. Nedělal si velké naděje, že tam bude málo štěnic a že ho tlusťoch ušetří drzých poznámek, když se vrátí bez doprovodu.

Zítra ráno oba vyjdou z města, každý na vlastní pěst.

Cestou Lukas ještě zašel do kostela a zapálil největší voskovici, jakou si mohl dovolit. Do pozdního večera tam klečel a modlil se, aby Christian ještě žil a Marta ve zdraví přečkala odvážnou výpravu.

Ani Marta v noci nemohla spát. Nedokázala ze vzpomínek zaplašit výraz v Lukasových očích, když se s ní loučil. Znala jeho obavu, že ji už nikdy neuvidí. I jí bylo úzko při představě, co všechno se jí může na cestě do Landsbergu přihodit.

Ale největší strach měla o Christiana. Přežije tak dlouho peklo v Randolfově žaláři? Žije vůbec ještě? Když na něj soustředila své smysly a city, nevnímala žádnou odezvu. Všechno bylo zahalené němou tmou.

„Hej, vzpamatuj se konečně, ty bastarde!“ Tvrdé kopance do zmučeného těla probraly Christiana z bezvědomí. Omámené mžoural do jasného světla pochodní.

„No konečně, taky je nejvyšší čas,“ zachraptil strážný. „Ležel jsi tady dva dny jako chcíplotina.“

Hrubě zajatce posadil, což Christianovi působilo velkou bolest.

„Tady jez a vypij to!“ Strážný mu vtiskl do rukou, stále ještě spoutaných řetězy, tvrdou patku chleba a džbán páchnoucí, zahnívající vody.

„Nejlíp hned, než ti to sežerou krysy,“ dodal než opět odešel a pečlivě zvenčí zasunul závoru.

Teprve když se opět rozhostila úplná tma, začaly se Christianovi kousek po kousku vracet vzpomínky.

Marta!

Nepochyboval o tom, co mu Randolf se zlým zadostiučiněním svěřil. Proč jen to nevytušil? Proč mu nic neřekla? Teprve teď pochopil, proč se provdala za starého vdovce, proč sebou tak polekaně cukla, když se dotkl jejího ramene.

Pociťoval soucit, zděšení, zoufalství. A vinu, že ji dostatečně neochránil. Avšak brzy z této citové směsice vzešel nový, všechno ostatní zastiňující cit. Musí se pomstít.

Christian věřil, že Lukas poslechl jeho rozkaz a odvedl Martu do bezpečí, než ji Randolf stačil objevit.

Teď se musí plně soustředit, aby unikl z žaláře. Přestože mu každý pohyb působil krutou bolest, s vypětím všech sil se posadil. Na čele mu vyvstal pot. Stěží se dokázal nadechnout, točila se mu hlava a zvedal žaludek.

Dýchal pomalu a opatrně, až počínající mdloby ustoupily. I když měl žízeň, upíjel vodu jen malými doušky. Pak se přinutil žvýkat chleba, třebaže jen stěží kousal a polykání mu působilo potíže. Chce-li nabrat trochu sil a utéct, musí jíst.

Námaha ho natolik vyčerpala, že mu pot stékal po těle. Opřel se o chladnou, vlhkou stěnu kobky a opět upadl do spánku podobného bezvědomí.

Později se s velkým úsilím zvedl. Přinutil se opatrně udělat dva kroky sem a zase zpátky, tolik mu dovolily řetězy a okovy na nohou. Pokusil se rozpohybovat tělo, až po chvíli vysíleně padl na zem.

Teprve když mu strážný opět přinesl chleba a vodu, uvědomil si, že zoufalými pokusy se vzpamatovat strávil celý den.

Jestli se Randolf nevrátí moc brzy, dokážu to, pomyslel si Christian. Jenže Randolf si nenechal příležitost ujít. Krátce po odchodu chraptivce se objevili dva muži a přikovali mu ke zdi i ruce, takže se nemohl skoro vůbec pohnout. O chvilku později vešel do kobky statný rytíř, provázelo ho několik strážců a muž nesoucí mísu se žhavým uhlím a několik želez.

Otevřenými dveřmi zaslechl Christian zdálky drásavý křik nějaké ženy.

Randolf na něj pohlédl se zlými záblesky v očích. „Poznáváš ten hlas? Od té doby, co je ta tvoje milá v silných rukou mých strážců, je na můj vkus už moc ošklivá. Nechme ji těm ozbrojencům, ať se taky trochu pobaví.“

Christian se cítil jako rozervaný v půli. To není Marta, uklidňoval se. Randolf by si nenechal ujít ten triumf hodit mu před nohy, co z ní zbylo, kdyby ji skutečně dostal. Ale co když mu opravdu padla do rukou?

Když na sobě nedal znát žádné hnutí, Randolf kývl na muže s mísou žhavých uhlíků.

„Já už tě naučím se bát, až se budeš přede mnou svíjet na zemi a škemrat o svůj bídný život,“ pohrozil. „Každou kost v těle ti zlámou, každý úd zvlášť odseknou. Ale nepředbíhejme, budeme postupovat pěkně pomalu.“

Vzal jedno z rozžhavených želez.

„Co myslíš, na kterém místě začneme?“

Přiblížil doruda rozpálené železo tak blízko k Christianovu obličeji, že spoutaný pocítil nejen žár, ale i pach připálených vlasů.

Pane na nebi, dej mi sílu, ať to vydržím! Nebo ještě lépe, udělej něco, ať se tohle nestane, modlil se tiše.

Ale jeho modlitba nebyla vyslyšena. Randolf mu roztrhl košili a přitiskl rozžhavené železo na hruď, těsně nad srdce.

Nejpozději po dvou dnech si Christian přiznal, že každá myšlenka na útěk je marná. Byl krátkými řetězy přikován ke zdi, na rukou i nohou mu pouta rozedřela maso a zůstaly krvavé, hnisající rány. O zbytek se postaral Randolf, jenž každý večer přicházel a s požitkem zajatce mučil.

Byla to jen otázka času. Každým okamžikem se mohly otevřít dveře a do kobky vejít jeho vrazi.

Nikdo neví, že je tady uvězněný. Pravděpodobně si všichni myslí, že je dávno mrtvý. Christian se loučil se životem.

Udělal, co mohl, aby žil bohabojně, dodržoval rytířskou přísahu a chránil lidi, kteří se k němu s důvěrou připojili.

Jen jednoho litoval: pomyšlení, že žil bez Marty a její lásky. Bez ohledu na to, jakého je původu, je to žena, s níž toužil sdílet život. To, že jí to už nikdy nebude moct povědět, ho tváří v tvář smrti bolelo nejvíc.

Hrad Landsberg u Lipska

„Hej ty tam! Co tady máš co pohledávat?“

Marta sebou cukla a v myšlenkách proklínala svou neopatrnost a stráže markraběte Dietricha, jež ji odhalily už tak blízko Hedvičina obydlí. Celou cestu sem zvládla bez potíží, nehledě na to, že jí po jízdě na tvrdohlavém mezku bolel každý sval a krátce před cílem ještě musela prchat před několika zloději, kteří jí chtěli mezka ukrást.

Snadno pronikla do hradu, když několik děveček bavila různými kousky, které ji Josefa před odjezdem naučila, a zjistila přitom, kde Hedvika bydlí. A teď, jen pár kroků od cíle, jí zkříží cestu tihle chlapi!

Pomalu se otočila, snažila se dívat klidně a bezelstně a trochu hlubším hlasem promluvila.

„Asi jsem se ztratil. Chtěl jsem někam do ústraní. Na takovém nóbl hradu nemůžu čurat jen tak na palisádu…“

Starší strážný, muž s obličejem zjizveným po neštovicích a nepořádným, rusým vousem si ji prohlížel s nedůvěrou. Je na něm přímo vidět, jak mu to v mozku pracuje, pomyslela si úzkostlivě Marta. Uvěří jí výmluvu?

„A to ústraní hledáš zrovna tady, před komnatou paní Hedviky? Vy potulní kejklíři jste ale prolhaná, smilná pakáž!“ Zjizvený k ní přistoupil a kývl na druha.

„Dělej, svaž mu ruce a ke kapitánovi s ním. Ten se podiví, co jsme to tady lapili. Bratr našeho pána měl pravdu, že uvěznil svou dámu zrovna tady.“

Druhý strážný jí přidržel ruce za zády a pevně spoutal zápěstí. „Teď budeš mít moc vošklivý potíže, a ta krásná Hedvika taky!“ zabručel.

„Počkejte!“ zvolala Marta, když ji muž šťouchl do zad, aby ji popohnal. „Já chci za jednou z jejích služebných. Jmenuje se Zuzana…“

Zjizvenec ji nechal pod dozorem kamaráda a vešel do dveří na konci chodby. Ale brzy se vztekle vrátil.

„Ten chlapík si z nás dělá blázny! Do žaláře s ním! Ta Zuzana se na mě rozkřikla, že je počestná vdaná žena a nescházela by se potají s takovým darmožroutem.“

„To je nedorozumění. Povězte jí, že jí přináším vzkaz od Marty,“ vykřikla nahlas v naději, že ji Zuzana uslyší. Ale dveře zůstaly zavřené.

Stráže ji vedly pryč, dolů po schodech, přes dvůr ke kamenné strážní věži. Jejich velitel jim přišel na půl cesty vstříc. Hrdě mu předvedli svou kořist.

„Potloukal se kolem komnat markraběnky Hedviky. Naštěstí jsme ho dopadli dřív, než se mohl vplížit dovnitř a pošpinit čest té dámy.“

„Ještě ho neodvádějte dolů, ale doprovoďte ho do strážnice,“ nařídil hejtman poté, co se na Martu zadíval tak pronikavě, že jí přeběhl mráz po zádech.

„Chci si ho nejdřív vyslechnout sám. Ale hlídejte ho dobře. A nikdo se ho ani nedotkněte. O jeho oblečení si potom můžete hodit kostky.“

Při posledních slovech Marta strnula. Nepomyslela si, že by to mohlo zajít tak daleko. Představa, co se stane, až stráže zjistí, že je žena, jí roztřásla kolena.

Jeden z mužů ji surově dloubl mez lopatky. „Tak honem, jdi. Nenapadá tě žádná vhodná písnička?“ posmíval se.

Muži ji odvedli do malé komory v prvním patře strážní věže. Místnost měla jen úzká okna, skrze něž dovnitř sotva pronikalo světlo. Poďobaný se postavil ke vchodu a nespouštěl ji z očí.

Marta si sedla a vyčerpaně se opřela o chladnou zeď. V hlavě jí vířily pochmurné myšlenky a zaplavovala ji beznaděj.

Je po všem.

Až si na ní stráže ukojí své choutky, umře v nějaké kobce, aniž Hedvika bude vůbec tušit, že je tady. Raimund a Lukas na ni budou marně čekat. A ať Christianovi přátelé vymyslí na jeho záchranu cokoli, přijdou pozdě.

Marta přestávala věřit, že rytíř ještě žije. Christian je mrtvý a v jeho vesnici povládne Randolf. Tak proč by měla ona žít dál.

Unaveně zavřela oči. Možná by mohla předstírat útok na hejtmana stráže nebo pokus o útěk, aby konec aspoň přišel rychle.

Trvalo chvíli, než se hejtman objevil.

Poslal strážného ven, zavřel za sebou dveře a přikročil k Martě. Pomalu vstala. Co má přijít, chtěla mít co nejdřív za sebou, dokud může stát.

„Nechceš mi povědět, kdo nebo co doopravdy jsi?“ zeptal se muž hlasem zvyklým rozkazovat.

„Jsem Hilarius, potulný pěvec,“ odpověděla Marta.

Hejtman se ušklíbl. „Jedno vím úplně jistě: potulný chlapík nejsi.“ Než se Marta nadála, zvedl jí barevnou kápi a košili a ukázal na lněný pruh, kterým měla stažená prsa. „Spíš potulná ženská, je to tak?“

Zavrtěl hlavou, usedl na stoličku a upřel oči na vyděšenou zajatkyni. „Děvče, co sis myslela?“ zeptal se skoro otcovsky. „Uteklas, aby ses sešla se svým milým?“

Teď měl pohled přísnější. „Dobře víš, jaký trest na tohle je. A co si myslíš, že se stane, když si stráže všimnou, koho mají před sebou? Nikoho nezajímá, co se dole v kobkách děje. Tak honem, s pravdou ven, ať můžu rozhodnout.“

Marta upustila od záměru vrhnout se na hejtmana, aby ji zabil. Teď horečnatě přemýšlela, co odpovědět. Nutně se musí dostat k Hedvice. A velitel stráže se nenechá odbýt nějakou hloupou výmluvou. Zhluboka se tedy nadechla. „Mám důležitou zprávu pro vašeho pána a markraběnku Hedviku. Záleží na ní čest markraběte Oty a život jednoho statečného rytíře.“

Hejtman na ni překvapeně pohlédl. „Ty jsi posel? Proboha, kdo ti má tohle uvěřit? Odkdy tuhle práci vykonávají ženské?“

„Mluvím pravdu,“ zoufale tvrdila Marta.

Dveře se prudce otevřely. Strážný, který Martu spoutal, vešel a tiše něco oznámil veliteli. Ten se na ni ještě jednou krátce podíval a vyšel ven.

„Zajatec zůstane tady, nikdo k němu nesmí,“ rozkázal ještě.

Marta osaměla, zmítaná mezi zoufalstvím a nadějí.

O chvilku později klečela Marta v oblečení potulného pěvce a se spoutanýma rukama před Dietrichem z Landsbergu, markrabětem Východní marky. Hejtman se prve brzy vrátil a beze slova ji odvedl do paláce. Markrabě poslal všechny přítomné ven, zůstal s ním jen velitel stráže, jenž na ni opět přísně hleděl.

Srdce jí bušilo, pokradmu si prohlížela muže, v jehož rukou teď ležel její a možná i Christianův život. Viděla Otova bratra už na dvorském sněmu ve Würzburgu, když spolu s ostatními odpůrci saského vévody předstoupil před císaře. Byl asi o deset let mladší než Oto, štíhlejší a pohyboval se pružněji. Tím a také pravidelným obličejem rámovaným tmavými, na ramena splývajícími vlasy jí trochu připomínal Christiana. Od Zuzany věděla, že Dietrich z Východní marky tráví hodně času na císařském dvoře a provázel císaře na několika italských taženích. Ovládá dvorské způsoby s dokonalou elegancí, avšak za neproniknutelným obličejem vycítila skrytou vášeň podobně jako u Christiana. Musí jen doufat, že jeho vztek nedopadne na ni.

„Tvrdíš, že pro mě máš důležitou zprávu,“ promluvil přísně. „Ale s důležitými zprávami nejsou posílány mladé ženy převlečené za muže. Jistě víš, jak zákon takovou domýšlivost trestá.“

Marta se ještě víc přikrčila. „Ano, pane. Prosím, odpusťte mi!“ Pak mu pohlédla přímo do očí. „Tohle poselství je důležitější než můj život. Neviděla jsem jinou možnost jak je vám a paní Hedvice předat. Kdybych se vydala sama v ženských šatech z Míšně sem, pravděpodobně bych do vašeho hradu vůbec nedošla.“

„Ty ses sama dostala z Míšně až sem?“ zeptal se překvapeně markrabě. „Copak se nenašel muž, jenž by mi tu zprávu přinesl, když je tak důležitá?“

„Je důležitá a důvěrná,“ doplnila Marta. Opět jednou musí všechno vsadit na to, aby mohla svému protějšku vypovědět celý příběh. Prostě se spolehla na to, že může svému pocitu věřit.

„Jsem Marta z Christiansdorfu, porodní bába,“ začala, ale dál se nedostala.

„Marta?“ přerušil ji Dietrich a naklonil se, aby si ji lépe prohlédl. „Marta, která mou švagrovou zachránila před otravou jedem a mého kmotřence před smrtí v horečkách?“

Udivená, že o tom ví, a zároveň s úlevou zhluboka vydechla. „Ano, pane.“

„Ta, co má vidiny?“

Marta s odpovědí zaváhala. Před třemi dny ji za to chtěli ubít k smrti jako čarodějnici.

Ale Dietrich na její odpověď ani nečekal. „To celé věci dodává jinou váhu.“ Obrátil se k hejtmanovi. „Jdi a vyřiď paní Hedvice, že ji prosím, aby sem přišla, sama. Ale než odejdeš, tak té dívce rozvaž pouta. Bylo správné rozhodnutí přivést ji přímo ke mně.“

Muž se lehce uklonil a splnil rozkaz.

Marta si nenápadně třela zápěstí, která se jí odkrvila, a Dietrich na ni mlčky hleděl. Marta sklopila oči, ale věděla, že teď podstupuje důležitou zkoušku.

Hedvika rychle vešla, zdvořile pozdravila švagra a udiveně pohlédla na potulného pěvce, který před ním klečel. Potom poznala Martu. „Proboha,“ uniklo jí, ale okamžitě zmlkla.

„Znáte to děvče, sestro?“ zeptal se Dietrich.

Hedvika pochopila, že Marta je v nesnázích.

„Ano. Ať už se dopustila čehokoli, prosím, buďte k ní milostivý. Jsem jí velmi zavázána vděčností. Mně i vašemu kmotřenci několikrát zachránila život.“

Markrabě spokojeně přikývl.

„Posaďte se po mém boku a vyslechněme si, jakou zprávu pro nás má,“ vyzval Hedviku.

Na jeho pokyn Marta líčila krvavé události v Christiansdorfu. „Máme důkazy, že Christian je nevinný a neutekl, nýbrž je potají držen jako vězeň v kobce na Randolfově hradě,“ pokračovala. Pochybnosti, zda Christian ještě žije, si nechala pro sebe.

Hedvika a Dietrich se při jejích slovech mračili. Ale když začala mluvit o Odě, nechybělo moc a Dietrich by překvapeně vyskočil.

„Jsou nějaké důkazy, že Oda je vyzvědačka Jindřicha Lva?“ naléhal.

„Zatím jen slovo jednoho skutečného potulného pěvce. Ale takové důkazy lze jistě najít. Proč by na něj jinak poštvala vrahy?“ odpověděla opatrně Marta.

Dietrich jí naznačil, aby vstala.

„Tenhle Christian, není to ten mladý rytíř na divokém bělouši, co z mého kmotřence a syna udělal skvělé jezdce? Důvěřujete mu?“ obrátil se na Hedviku.

„Plně. Je nám věrně oddaný a je to čestný rytíř. Nikdy by svého lenního pána neokradl. Chránil můj život, když na nás zaútočily Jindřichovy oddíly. A jeho chytrému, uvážlivému počínání vděčí můj choť za své výnosy ze stříbrných dolů.“

Hedvika na okamžik zaváhala.

„Mezi Randolfem a Christianem léta panuje nesmiřitelné nepřátelství. To byl také důvod, proč mě manžel poslal k vám.“

Záměrně nepoužila slovo vyhnal, aby švagra neurazila. Ale nedokázala potlačit hořkost v hlase, když pokračovala: „Několikrát jsem vašemu bratrovi prorokovala, že poteče krev, když Randolfovi propůjčí moc nad jeho sokem. Opakovala jsem mu, že je nespravedlivé takto se odměnit věrnému leníkovi, jako je Christian, za jeho služby. A nyní se tedy zlo dostavilo.“

Zajíkla se a skoro úpěnlivě pohlédla na Dietricha, jehož tvář neprozrazovala žádné hnutí mysli. „Oto mi už nevěří. Plně ho na svou stranu získali Randolf a Oda, která, jak se teď musíme obávat, své kroky a myšlenky řídí podle přání Jindřicha Lva. To nesmíte připustit!“

Mlčky a zoufale obě ženy čekaly, jak se markrabě Východní marky rozhodne.

Žádný pozorovatel nemohl tušit, co se v Dietrichovi odehrává. Třebaže neměl o nic menší temperament než jeho starší bratr, za léta strávená na císařském dvoře se dokonale naučil skrývat své myšlenky.

Oto je blázen! To mu stále znovu procházelo hlavou ode dne, kdy k němu bratr odsunul Hedviku i s její malou dceruškou. Vždycky staršímu sourozenci záviděl tuhle manželku, jež byla nejen krásná, ale i chytrá, a navíc oddaná svému muži, přestože si to Oto už sotva zaslouží.

Jeho manželka, polská královská dcera Dobroněga, mu nevěnovala ani zlomek takové náklonnosti a loajality, jakou Hedvika projevovala Otovi po všechna léta. S ledovým srdcem trávila dny postěním a modlením a z povinnosti mu porodila jednoho syna a dceru. Svatba byla politická nutnost, aby si zajistil východní hranici své marky. Věčně vyčítavý výraz a umanutou pobožnost citově chladné Dobroněgy už dávno jen těžko snášel.

I on měl své aférky a jednoho nemanželského syna, kterého uznal a umožnil mu dráhu duchovního. Ale se ženou jako Hedvika po boku by ze sebe nikdy nedělal takového zamilovaného blázna jako jeho bratr s touhle Odou.

Dietrich o Martiných slovech nepochyboval. Při několika příležitostech Christiana poznal a považoval ho za čestného muže. Znal jeho pověst skvělého jezdce a bojovníka s mečem a byl rád, že jeho syna Konrada v době, kdy sloužil jako panoš na Otově dvoře, hodně naučil. To jednou chlapci může v boji zachránit život. Věděl také, že se Christian odvážil až do bezprostřední blízkosti nepřátelského tábora, aby bratrova astrologa odhalil jako zvěda, kterého však Otovi tupí strážní zase nechali utéct. Bylo jasné, že takový muž si udělá dost nepřátel.

Ale na druhou stranu ta mladá žena, co před ním stojí a zoufale prosí za záchranu svého pána, na sebe kvůli němu vzala velká nebezpečí.

Když viděl lesk v jejích očích, přál si být jednou tak milován jako tenhle Christian.

Ticho v paláci se už v uších přítomných změnilo v hukot a šum, když Dietrich konečně oznámil své rozhodnutí.

„Nemohu se vměšovat do záležitostí svého bratra, pokud jde o Christiana a jeho vesnici. Ovšem je-li tady opravdové nebezpečí, že Oda je vyzvědačkou Jindřicha Lva, musí být odhalena. Vyšlu na tu práci do Braunschweigu jednoho ze svých mužů. A možná,“ obrátil se s lehkým úsměvem na Hedviku, „by mohli i někteří vaši věrní rytíři v Otově blízkosti mít oči a uši otevřené.“

Hedvika přikývla a Marta nevěděla, má-li pociťovat úlevu či zděšení. Markrabě jí věří, ale ještě se nevyjádřil, zda ji pošle zpátky do žaláře. A hlavně nehodlá nic podniknout na Christianovu záchranu! Dříve než markraběnka stačila promluvit, dal Dietrich povolat svého hofmistra, jenž se zjevil tak rychle, jako kdyby čekal za dveřmi.

„Zítra ráno se vydám na lov, jenom s malou společností. Připrav všechno potřebné!“

Dvořan se uklonil a zmizel tak rychle, jak se objevil.

Hedvika povytáhla obočí. „Vy teď chcete jet na lov?“

Dietrich na ni klidně pohlédl, ale Marta i Hedvika postřehly lehký úsměv na rtech.

„Ano. Směrem na jih. A je možné, že cestou přes panství toho Randolfa uvidím statného jelena a požádám Randolfa a jeho družinu, aby mě provázeli.“

Teď pohlédl na Martu. „To by Christianovým přátelům poskytlo skoro na celý den příležitost snadno tvého pána osvobodit z kobky.“

Marta padla na kolena a chtěla mu děkovat, ale markrabě ji pohybem ruky zarazil.

Přistoupil k ní, vzal flétnu a šaškovskou kápi a obojí hodil do ohně.

„Ale nejprve skoncujeme s nemravnými poměry,“ prohlásil přísně. „Dej se obléknout, jak se sluší, a teprve pak mi zase přijď na oči. Zbytek toho převleku taky předejte plamenům. Po zajatém potulném pěvci tady na hradě nesmí zůstat ani stopy.“

Marta se špatným svědomím hleděla, jak se věci vzňaly. Měl by jí Christian za zlé, že kvůli ní byly zničeny poslední věci po jeho otci? Ale pak si uvědomila, že má novou naději vidět rytíře opět živého. Zmateně následovala Hedviku, která jí přikázala, aby počkala v jedné komoře.

O chvilku později se otevřely dveře. Zuzana nechápavě zírala na Martin převlek a její krátké vlasy. „Tak ten potulný pěvec jsi byla ty?“

Pustila oblečení, které nesla přes ruku, a prudce Martu objala. „Proboha, kdybych to jen tušila! Způsobila jsem ti těžkosti, viď? Strašně mě to mrzí.“

Marta objetí radostně opětovala. „Nakonec to dobře dopadlo, nic si z toho nedělej.“

Svlékla si příliš velký mužský kabátec, stáhla kalhoty a kamaše a vklouzla do šatů, které Zuzana přinesla. Přítelkyně jí pomohla schovat vlasy pod šátek tak, aby nikdo neviděl, že jsou krátké. Pak ji vedla zpátky do paláce, kde čekali Dietrich a Hedvika.

Druhý den ráno vyrazili hned po pobožnosti a ještě před snídaní. Měli málo času. Jako doprovod si markrabě Dietrich vybral čtyři své nejvěrnější, mlčenlivé rytíře a nejrychlejší, nejsilnější koně. K tomu vzal s sebou dva panoše, dostatečně lehké, aby mohli střídavě vzít před sebe na koně Martu, aniž se zvíře příliš unaví nebo zdrží skupinu.

Markrabě měl v úmyslu urazit cestu k Raimundovu panství za dva dny ostré jízdy. Od Marty věděl, že se tam chce sejít Lukas s Raimundem a sami se vypravit do Randolfova hradu, pokud se k nim Marta nevrátí následující půlden po jejich příjezdu.

Dietrich se před odjezdem Hedvice zdvořile omluvil, že ji nechává na hradě Landsberg samotnou. Třebaže jí dopřával mnohem větší svobodu, než Oto nařídil, v jednom ohledu byly bratrovy rozkazy jasné: Hedvika nesmí opustit hrad.

„Bude-li Bůh chtít, brzy přivezeme svobodu i pro vás,“ loučil se s ní laskavým úsměvem, když mu požehnala na cestu. Hedvika se s pochopením usmála. S dvěma ozbrojenci jako doprovodem dnes odjede Zuzana do Míšně, údajně proto, že ji Hedvika propustila ze svých služeb. Ve skutečnosti se měla poohlédnout na hradním vrchu, zjistit, co se proslýchá, a sledovat Odu, až se s Otou vrátí. Jako manželka kovářova pomocníka si tam snadno najde novou práci, možná dokonce u Ody.

Jezdci se rychle hnali k jihu. Jen panoš, jenž měl před sebou v sedle Martu, měl potíže zvládnout silného koně. Marta si posmutněle vzpomněla na Lukase, na jeho šikovnost při vedení koně, za níž z velké části vděčil Christianovi.

Kdepak teď asi je? Jestlipak našel Otovu družinu? A zdalipak Raimund dostal svolení odjet s Gerem a Richardem domů?

Vroucně se modlila za Christianův život a za to, aby při jeho osvobozování nebyl nikdo z přátel zraněn.

V noci ji opět probudil zlý sen, ve kterém viděla zuboženého rytíře v krvi na zemi kobky. V pravém spánku ji od té chvíle bez ustání trápila bodavá bolest.

Markrabě byl stejně jako Christian rozený jezdec. Nedal na sobě znát ani stopu únavy, v očích mu blýskalo potěšení z dobrodružství. Ale za ním Marta vycítila naléhavé přání odhalit zákeřnou intriku. Pokud markrabě Dietrich dbá na dodržování rytířských ctností tak, jak se o něm povídá, musí mu být Randolfovo počínání z hloubi duše odporné. A aby zachránil čest rodiny, potřebuje důkazy o Odině spojení s Braunschweigem. Jen tak dokáže vymanit bratra z vlivu Jindřicha Lva.

Dojeli k Raimundově panství krátce po setmění. Překvapeně a zároveň radostně uvítala Alžběta ve vysokém stupni těhotenství nečekané hosty. Dala přinést nápoj na uvítanou, který osobně podala Dietrichovi, rozkázala stájovým pacholkům, aby se postarali o všechny koně, a děvečkám v kuchyni aby rychle připravili večeři.

„Manžel se bohužel ještě nevrátil. Ale počítám, že by přijel nejpozději zítra ráno, pokud mu váš bratr povolí několik dní volna,“ sdělila markraběti.

Ten se zhluboka napil z poháru na uvítanou a podal ho dál muži ze svého doprovodu.

„Děkujeme za vřelé přijetí, krásná paní,“ poděkoval. „Když dovolíte, počkáme tady na vašeho rytíře a jeho přátele. Chceme mu trochu pomoci s jeho příštím záměrem,“ vysvětloval a vcházel s Alžbětou do domu.

Překvapeně na něj pohlédla a všimla si šelmovské jiskry v očích urozeného hosta. Čekala, zda bude ochoten prozradit jí víc. Ale Dietrich se usadil ke stolu a natáhl před sebe dlouhé nohy.

Alžběta přikázala služebné, aby hostům nalila nejlepší víno, jaké mají. Pod záminkou, že musí ještě udělit příkazy kuchařce, spěchala ven za Martou.

„Tvoje rady pomohly,“ oznámila jí rozzářeně a položila si dlaň na vzdutý život. „Ale pověz mi, co se stalo? Proč sem přijel markrabě Dietrich?“

Marta jí stručně všechno vypověděla. Ale přitom ji soužila ošklivá myšlenka: Co když bude Raimund při plánovaném osvobozování zraněn? Ještě si dobře pamatovala na jeho přání raději zemřít než zůstat jako mrzák na obtíž své ženě. Zůstane Alžběta vdova s ještě nenarozeným dítětem?

Přinutila se potlačit tuto představu. Raimund je zkušený bojovník a jako rytíř v Otových službách už mnohokrát dával svůj život v sázku.

Aby se trochu uklidnila a také si protáhla nohy ztuhlé po dlouhé jízdě na koni, procházela se pomalu po statku.

Raimund je zřejmě ve srovnání s Christianem zámožný. Má velký dům z kamenů obklopený mnoha vedlejšími hospodářskými budovami. Rychle pochopila, odkud se bohatství bere: Pozemky za panským sídlem byly obehnané ohradami, stály na nich stáje a na pastvinách pobíhali statní, dobře stavění koně a páslo se tam několik hříbat.

„Hej ty tam!“ vytrhl ji ze zamyšlení hlasitý výkřik. Otočila se a uviděla asi desetiletého chlapce s obličejem plným pih, který na ni křičel: „No jo, ty. Máš jít hned k pánům. A pospěš si!“

Přihladila si modré šaty, které jí Hedvika dala přinést, už druhé, a skryla pod šátek uvolněný pramen vlasů. Pak běžela k panskému domu a zastavila se na prahu komnaty, kde hosté seděli kolem velkého stolu.

„Dali jste pro mě poslat?“

„Posaď se k nám. Určitě máš hlad a žízeň, a možná nám ještě můžeš prozradit něco, co nám pomůže,“ pozval ji markrabě Dietrich.

Marta stísněně postoupila o krok v před. Odporuje všem zvyklostem, aby někdo jako ona seděl u jednoho stolu s paní domu, knížetem a jeho rytíři.

Markrabě jí ukázal na lavici přímo proti sobě. Rytíři poposedli, aby jí udělali místo. Cítila na sobě Dietrichovy oči a sklopila zrak. Zájem, s jakým na ni hleděl, tentokrát nebyl zvědavý, to jasně cítila. Bude dneska v noci od ní požadovat cenu za to, že ji propustil na svobodu a pomáhá při Christianově osvobozování?

Markrabě Dietrich si skutečně pohrával s myšlenkou, že Martu pozve na noc k sobě. Je to hezké děvče, jako stvořené pro lásku, pomyslel si. Mladá vdova, která zřejmě po manželovi příliš netruchlí, hlavně si dělá starosti o pána vesnice. Kousek, jakého se pro něj odvážila, svědčí o odvaze a skryté vášni. Představil si, jak se pod jeho rukama prohýbá a slastně sténá, když laská její křehké tělo.

Ale pak si povšiml nelibosti, s jakou sklopila oči a poposedává na lavici, a v duchu si spílal do bláznů. Je jasnovidka. Dokáže snad číst jeho myšlenky?

Tahle mladá žena v uplynulých dnech prožila peklo a podstoupila největší útrapy, aby pomohla Christianovi a markraběnce. Zjevně je u konce svých sil, a on nemá v hlavě nic jiného než ji dostat k sobě do postele!

S politováním potlačil všechny myšlenky na noc s ní a s vlídným úsměvem k ní posunul mísu s pečení. „Jez!“ vyzval ji. „Máš za sebou pár hodně těžkých dnů.“

„Jste velmi laskavý, pane,“ poděkovala tiše, aniž se na něj podívala.

Ale než se stačila obsloužit, projela jejím tělem tak prudká bolest, že vykřikla a zhroutila se. Jen díky rytíři po její levici, který ji pohotově chytil, nespadla na zem.

Když se Marta probrala, hleděla jako skrze mlhu do starostlivé Alžbětiny tváře.

„Co se stalo?“ ozval se ze strany tlumený, rázný mužský hlas. Pohlédla tím směrem a poznala markraběte Dietricha, jenž na ni hleděl s náznakem pocitu viny. Marta se vrátila do skutečnosti a pocítila znovu vlnu zděšení, jež ji zaplavila. Pokoušela se posadit. „Christian,“ zašeptala s očima dokořán a opět klesla na polštář, který jí někdo podstrčil za záda.

Alžběta pomalu vstala a přidržela jí u úst pohár. „Napij se, to tě posílí.“

Marta ochutnala chladné, silné víno, jaké ještě nikdy nepila. Prostí lidé pijí zpravidla jen slabé pivo. Několikrát polkla, prsty si přejížděla po bolavých spáncích a dívala se střídavě na Alžbětu a markraběte Dietricha.

„Můj pán Christian… trpěl strašnou bolestí… a teď už ho vůbec necítím…“

„K čertu!“ uniklo Dietrichovi a okamžitě se paní domu omluvil.

Spolehl se na svou znalost lidí a zeptal se Alžběty: „Předpokládám, že víte, v jaké situaci se nachází rytíř Christian a co má váš manžel v úmyslu?“

Mladá žena přikývla. „Christian je přítel naší rodiny, o jeho cti vůbec nelze pochybovat. Musíme ho vysvobodit z Randolfových spárů.“

„Dobře,“ přikývl Dietrich. „Ale já nemůžu jen tak vjet do hradu nejmocnějšího bratrova vazala a žádat od něj propuštění obviněného vězně, který je navíc považovaný za mrtvého. Zvlášť když paní Hedvika i naše léčitelka tvrdí, že jistě vydal rozkaz, aby byl v podobném případě váš přítel okamžitě zabit, než ho někdo uvidí. A můj bratr v současné době není ze známých důvodů ochoten cokoli v této záležitosti podniknout.“

Markrabě se na chvilku zachmuřil.

Potom se podíval na Martu. „Ukazují ti tvé obrazy budoucnost, nebo přítomnost?“

„Je to, jako kdybych jeho bolest zažívala s ním…“

„Pak je teď Christian buď mrtvý, nebo v bezvědomí,“ vyvodil Dietrich závěr bez ohledu na obě mladé ženy. „Pravděpodobně si Randolf krátí večery tím, že ho mučí. Pokud váš rytíř ještě žije, nechá ho pak přes noc na pokoji, aby se vzpamatoval.“

Markrabě se rozhodl. „Jestliže váš manžel a jeho přátelé nepřijedou zítra dopoledne, vyrazím bez nich,“ oznámil Alžbětě. „Něco mě už napadne, abych Randolfovi sáhl na zoubek, i když se pak bratr bude na mě zlobit. A teď se, prosím, postarejte tady o toho anděla bez křídel. Ještě bude potřebovat hodně sil.“

Ke všeobecné úlevě druhý den ráno hned po snídani přijeli Raimund, Gero a Richard i s Lukasem. Koně byli zpěnění, jezdci zpocení, pokrytí prachem od hlavy k patě, a vypadali unaveně.

Raimund už zdálky viděl, že mají návštěvu. Ale když mu z domu vyšel vstříc markrabě Dietrich, udiveně před ním klesl na koleno.

„Urozený pane, vítejte v mém domě,“ pozdravil vzácného hosta.

Dietrich mu naznačil, aby vstal. „Neztrácejme čas dvorskými zdvořilostmi! Podle všeho, co víme, čas rytíře Christiana se nachyluje. Musíme si pospíšit.“

Raimund se překvapeně podíval na přátele. Jestliže Marta získala tak mocného spojence, musely se jí podařit pravé divy. To je tedy opravdu štěstí!

Markrabě vysvětlil svůj plán. „Pozvu Randolfa, aby mě se svou družinou provázel na lovu. Vy pak musíte nenápadně proniknout do hradu a vysvobodit Christiana z kobky. S bratrem se o lovení v jeho lesích nějak dohodnu.“

Raimund a jeho přátelé souhlasili, potěšeni a povzbuzeni nečekanou pomocí.

„Očekávám však za to všechno protislužbu,“ prohlásil markrabě.

„Jak si přejete, pane,“ uklonil se Raimund.

„Až osvobodíte svého přítele, vrátíte se ke dvoru mého bratra a uděláte vše, abyste odhalili tu vyzvědačku Jindřicha Lva!“

„To jsme beztak měli v úmyslu, už z oddanosti k markraběti Otovi.“

„Dobře,“ přikývl Dietrich. „Také proto se postarám o to, abych od vás odlákal pozornost. Randolf a jeho lidé vás nesmějí vidět nebo poznat. Musíte také předpokládat, že pokud se osvobození podaří, bude okamžitě podezírat vás. Nemůže kvůli tomu spustit povyk, protože Christian je oficiálně mrtvý Ale bude ho nejdřív hledat u vás.“

„Nemusíte se bát. Máme připravený dobrý úkryt.“

„Tak tedy neztrácejme čas.“

Když však muži po krátkém odpočinku a rychlém občerstvení chtěli vyrazit, propuklo prudké dohadování.

Lukas zatvrzele trval na to, že se bude na záchranné akci podílet.

„Ty už jsi svůj podíl vykonal a dokázal jsi hodně. Ale teď je jasné, že i když se nám podaří proniknout do hradu tajně, musíme počítat s krveprolitím. Panošové při takových bojích nemají co dělat!“ prohlásil rázně Raimund.

Ale Lukas se nenechal odstrašit. „Učil jsem se boj s mečem u Christiana, nejlepšího šermíře v marce. A on mi také svěřil svůj meč. Tak ho taky můžu použít, abych ho pomohl osvobodit.“

Zamračeně hleděl na tři rytíře a přemítal, jestli ho za jeho drzost potrestají.

Přistoupil k nim markrabě Dietrich. „Jestli se pro svého rytíře odvážil tolik co Marta a také lecčeho dosáhl, možná byste ho opravdu měli vzít s sebou,“ vmísil se do hádky. „Kdy máš být pasován na rytíře?“ zeptal se panoše.

„Příští rok o svatodušních svátcích, pane.“

Markrabě tasil meč. „Pojď a ukaž, co ses naučil!“

Mezi přihlížejícími to zašumělo.

Lukas polkl a proklínal svou opovážlivost. Teď aby nastoupil proti vznešenému pánovi? Dietrich se těšil pověsti vynikajícího šermíře a bojovníka, jenž se nezdráhá nastoupit do boje i proti silnějšímu protivníkovi.

Panoš sebral všechnu odvahu. Koneckonců musí hájit čest svého pána, a jeho život, bude-li smět vyjet s ostatními.

„Jak si přejete, pane. Je mi ctí.“ Uklonil se, přistoupil blíž a tasil Christianův meč.

Rázem se kolem vytvořil početný kruh zvědavců. Tentokrát se nikdo nezlobil ani na služebnictvo, které nechalo ležet svou práci. Panoš s mečem nastoupí proti markraběti, kdo to jakživ viděl?

Lukas ještě pohlédl na Martu, jež se na něj lehce, povzbudivě usmála.

Potom potlačil v hlavě všechny ostatní myšlenky, soustředil se na svůj a soupeřův meč, jak ho to učil Christian.

Markrabě na něm nechal první útok a odrazil ho plnou silou. Lukas okamžitě pochopil, že Dietrich je rychlý a silný bojovník. Ale zatím dokázal každý jeho výpad odrazit nebo se mu včas vyhnout.

Brzy na něm vyrazil pot a namáhavě oddychoval. Jeho sok měl výhodu dlouholetých zkušeností a tělesné převahy. Lukas se statečně držel, odrážel útoky, prováděl výpady, uhýbal, otáčel se, náhle se dostal do téměř bezvýchodné situace a v posledním okamžiku proklouzl pod protivníkovou paží držící meč.

Dietrich se spokojeným úsměvem dokončil souboj. „Dobře, panoši,“ pochválil Lukase a zasunul meč do pochvy. „Znám mnoho rytířů, kteří by mi nedokázali odolávat ani zdaleka tak dlouho.“

Okolo stojící nadšeně tleskali a Lukasovi, jenž pořád ještě lapal po dechu, spadl kámen ze srdce.

„Vezměte ho s sebou,“ přimluvil se Dietrich u Raimunda. „Stačí na to.“

„Dobrá,“ souhlasil rytíř a upřel oči na panoše. „Ale žádné svévolné hrdinské činy, slyšíš! Budeš se přesně držet mých příkazů.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Lukas a zaplavil ho pocit pomstychtivé radosti, že Randolfovi oplatí jeho kruté činy.

Muži se vydali na cestu odděleně. Markrabě Dietrich a jeho družina pozvou Randolfa na lov a Raimund s přáteli potají připlují k hradu na člunu. Podle Martiných vizí se obávali, že Christian, pokud ještě žije, nedokáže chodit, natož jet na koni. Kromě toho útěk po vodě nezanechá stopy.

„Bůh buď s vámi a Christianem,“ loučila se s nimi Alžběta.

Markrabě se ještě jednou rozhlédl po Martě a uviděl ji, jak s obličejem bledým jako stěna zírá na místo, kde prve sváděl souboj s Lukasem. Zamyšleně vložil uzdu svého vraníka do ruky stájovému pacholkovi, přestože se již chystal vyhoupnout na koně.

„Je snad ještě něco, co bys mi chtěla povědět?“ zeptal se tiše.

Marta na něj pohlédla nepřítomně, jako kdyby se dívala skrze něj a myšlenkami byla ve snovém světě. Při souboji markraběte s panošem se jí před očima vynořoval jiný obraz: krví zbrocený mladík s Dietrichovými rysy nehybně leží na louce, kde se pořádá turnaj.

Co to má znamenat? Dietrichův syn, jenž už nějakou dobu slouží na Otově dvoře jako panoš, ještě zdaleka nedosáhl věku, kdy by se směl zúčastnit turnajů.

„Ještě o tom musím přemýšlet,“ vypravila ze sebe. „Kéž Bůh ochraňuje vás i ostatní!“

Vysvobození

„Mrzí mě, že tvoje první rytířská zkouška v sobě má tak málo rytířského,“ poznamenal Raimund cestou k Randolfovu hradu a zkoumavě pohlédl na Lukase. „Nejedeme na koních, nýbrž se plavíme v člunu, nevyzýváme k otevřenému boji, ale potají se plížíme do protivníkova hradu.“

„V tomto případě mi to nevadí,“ odpověděl Lukas a letmo se podíval na Martu.

Věděla, že Lukas je opravdu ochoten porušit téměř všechna pravidla, aby Christiana vysvobodil ze žaláře, třebaže by se raději vyhoupl na koně a s bojovým pokřikem se hnal na nepřítele.

Co měl Christian z dodržování rytířských zásad? Musel se beze zbraně vydat do rukou svému úhlavnímu nepříteli, je považován za mrtvého a opovrhuje se jím. Možná dokonce opravdu mrtvý je. Randolf si nezaslouží, aby se s ním jednalo rytířsky.

Letní slunce stálo vysoko a řeka lemovaná vrbami se leskla a jiskřila. Marta však nedokázala klid a krásu okolí vychutnávat. Málem umírala strachy, když Lukas a Raimund veslovali proti proudu Muldy k úkrytu nedaleko Randolfova hradu.

Konečně muži přistáli u břehu a skryli se v keřích. Gero a Richard, kteří vyjeli na koni napřed, aby pozorovali hrad, je očekávali na domluveném místě. Sdělili jim, že Randolf v doprovodu několika svých lidí před chvilkou vyrazil spolu s markrabětem Dietrichem.

„Mám jít do hradu a poohlédnout se tam?“ zeptala se Marta, přestože jí to pomyšlení nahánělo hrůzu. „Mohla bych předstírat, že hledám práci děvečky. Možná bych zjistila, kde je Christian uvězněný.“

„Nepřichází v úvahu,“ odmítl Raimund rozhodně. „Mohl by tě poznat někdo, kdo tě viděl na dvorském sněmu…“

Nemáte tušení, jak moc dobře mě znají, pomyslela si trpce. Ale byla ochotna odvážit se takového činu. „Jak se chcete nenápadně dostat dovnitř? Ženy si nikdo nevšimne.“

Hrdinové ze starých bájí, které znala, se při podobných záchranných výpravách většinou převlékali za potulné obchodníky nebo mnichy, aby pronikli do tábora protivníka. Avšak Raimund a jeho přátelé s sebou nemají nic než své meče a pevný pruh plátna, který má sloužit jako nosítka.

Raimund jí položil ruce na ramena, obrátil ji tváří k sobě a vážně promluvil: „Zůstaneš tady. To je mé poslední slovo. Je to příliš nebezpečné. Bude lepší, když soustředíš všechny síly, abys pak mohla pánovi pomoci.“

Marta sklopila hlavu a maličko ustoupila. Zaplavil ji pocit, že selhala. Jen nerada si přiznala, že Raimund má pravdu. Ve stavu, v jakém se nachází, by skutečně byla spíš přítěží než pomocí. Dny a noci, které uplynuly po Randolfově hrdelním soudu ve vesnici, vyčerpaly veškerou její sílu. Proto v Landsbergu padla do rukou hlídce. A minulou noc nedokázala napětím a obavami usnout.

Raimund jí jemně prsty pozvedl bradu. „Prokázala jsi takovou odvahu, jakou by leckterý muž vůbec neměl. Jestli Christian přežije, bude za to vděčit zejména tobě a Lukasovi.“ Usmál se na ni, pak opět promluvil rázněji: „Ale teď se bude svádět boj na meče. A to je věc mužů.“

„Jak se chcete ve čtyřech probít ke kobkám? Je to nemožné, přestože většina ozbrojenců odjela s Randolfem,“ zeptala se ustaraně.

Raimund se pousmál. „Znám jednu tajnou chodbu, neví o ní nikdo, nejspíš ani Randolf.“

Viděl Martinův a Lukasův údiv, zvědavost v jejich tváři, a usoudil, že si ti dva zaslouží vysvětlení. „Pověděl mi o ní otec, když umíral. On a Randolfův otec byli dobří přátelé. Ale Randolfův otec zemřel tak záhy, že o ní možná synovi ani neřekl. S ním zemřelo i přátelství mezi našimi rody. Randolf byl už jako dítě zákeřný zmetek, kterého matka rozmazlovala, a scházel mu vzor čestného muže.“

Ukázal Martě skrýš mezi vrbami. „Tady počkej a nevycházej, dokud ti nedáme znamení.“

Pak muži odešli a Marta osaměla.

Čekání bylo nesnesitelné. Nejprve Marta stále znovu probírala a rovnala zásoby léčivého koření, mastí a obvazů, které s Alžbětinou pomocí získala od moudré stařeny ve vsi. Potom vstala a bez cíle přecházela sem a tam.

Neodvažovala se posadit. Šumění řeky a šelestění listí ji uspávaly, byla unavená. Ale musí zůstat bdělá.

Upírala oči směrem, kterým muži odešli. Ale nic se ani nepohnulo. K tomu, aby vycítila něco zdálky, byla příliš unavená. Zjistila již, že vyčerpání omezuje schopnost vnímat, avšak o to víc se jí v mysli vynořují snové obrazy.

Neklidně si představovala, co všechno se mohlo nepovést. Možná Raimund nenašel tu tajnou chodbu. Nebo byla zasypaná a není průchodná. Možná Christian není v kobce, ale někde úplně jinde, a je mrtvý. Možná se muži nevrátí, protože byli při pokusu o osvobození zabiti…

Když dospěla až sem, rázně se v duchu okřikla. A dost!

Raimund a jeho průvodci jsou zkušení bojovníci, dodávala si odvahy. Dokážou přemoct stráže. Když si Randolf vyjel na lov, zbytek stráží si bude jistě krátit čas popíjením piva a hrou v kostky a nebude tak ostražitý jako jindy.

Opět se rozhlédla, zda není nikdo nablízku, pak popošla k řece a napila se. Přestože měla žaludek stažený, snědla i kousek chleba, který jí dala Alžběta na cestu. Jestliže muži opravdu Christiana vysvobodí a její děsivé vidiny se potvrdí, bude mít brzy plné ruce práce.

Opět si vyvolala v paměti Christianův obraz, ostře řezané rysy ve tváři a tmavé oči, a tiše se modlila.

Pokřik sojky ji vytrhl ze zamyšlení.

Rozhrnula větve keřů a viděla je přicházet. Mezi dvěma koni byla zavěšena plátěná nosítka. Christian! Žije tedy? Mrtvé tělo by muži asi jen položili přes hřbet koně.

S úlevou vyšla z úkrytu a zamávala příchozím na znamení, že všechno je v pořádku.

Na oděvech mužů byly stopy krve, ale nikdo nebyl vážněji zraněn.

Když však spatřila Christiana, srdce se jí sevřelo a do očí vyhrkly slzy Ležel v hlubokém bezvědomí a žhnul horečkou. Tváře měl propadlé, zarostlé strništěm vousů a potřísněné krví, nad pravým obočím zela tržná rána. Pod roztrhaným oděvem byly patrné stopy děsivého mučení: podlitiny ve všech barevných odstínech, krvavé pruhy po řemenech důtek, různě velké spáleniny. Zápěstí na rukou rozedřená řetězy a zhnisaná, na několika prstech stržené nehty.

Muži opatrně uložili nehybné tělo do člunu. Gero a Richard rychle vyrazili na koních, Raimund a Lukas odstrčili člun od břehu. Proud je rychle odnášel dolů po řece.

Marta klečela za Christianovou hlavou, zapomněla na všechno kolem a soustředila se na práci. Důkladně prohlédnout všechna zranění a ošetřit je bude moci až budou v bezpečí. Ale něco může udělat už nyní.

Po němé modlitbě opatrně přiložila ruce k Christianovým spánkům. Opět cítila, jak ji svrbí dlaně, a to svědčilo o životní síle proudící z jejího těla do jeho. Potom však do ní začala procházet odezva jeho bolestí. Měla pocit, že ji vír vtahuje do černé jámy, aniž se proti tomu dokáže bránit.

Raimundův hlas ji přivedl zpátky do skutečnosti. Rytíř rychle odložil veslo a odtáhl jí ruce od Christianovy hlavy.

Nepřítomně zamrkala.

„Zbledla jsi jako stěna a málem omdlela,“ poznamenal Raimund starostlivě.

Znal léčivou sílu jejího doteku, třebaže tehdy ještě nebyla tak silná, a tušil, co se odehrálo. „Teď už s tím přestaň, nikomu nepomůže, když i ty ztratíš vědomí.“

Ponořila ruku do vody. Ale když ochlazovala Christianovo čelo mokrou utěrkou, zpozorovala něco, co jí připadalo jako zázrak: Buď díky její počáteční snaze, nebo prudkému houpání člunu po Raimundově pohybu, Christianova víčka se zachvěla.

„Bůh budiž pochválen,“ vydechla.

Christianovým tělem otřásal slabý, suchý kašel, pak rytíř otevřel oči a zmateným, horečkou otupeným pohledem se zadíval na nebe nad sebou.

„Žádný strach, kamaráde, neumřel jsi,“ pospíšil si Raimund s vysvětlením. „Vytáhli jsme tě z té kobky a teď tě vezeme do bezpečí.“

Mluvil rychle a obával se, aby přítelův duch opět nezabloudil do temnot. Marta opatrně omývala zaschlou krev z obličeje zraněného a Raimund mu rychle povídal o záchranné akci: jak našli tajnou chodbu vedoucí do hradního okrsku, přemohli stráže a prohledávali kobky.

„Měl jsi tu pochybnou čest být tady jediným vězněm,“ vyprávěl lehkým tónem, aby na sobě nenechal znát starost o přítele, přestože si nebyl jistý, zda ho Christian vůbec slyší a rozumí mu. „Zdá se, že Randolf jinak nikoho nevězní. Ale můžu tě utěšit: Z tvých trýznitelů není kromě něj nikdo naživu. V žaláři a na strážnici teď leží jen mrtvoly, které nemůžou nikoho prozradit ani mučit. Randolf se podiví, až se vrátí domů. A když bude mít na návštěvě markraběte Dietricha, nemůže ani dát svému vzteku volný průběh. To by tě mělo trochu povzbudit.“

Christian namáhavě stáhl tvář.

„Lukas dneska skvěle obstál ve svém prvním boji,“ pokračoval Raimund. „Vyřídil dva útočníky naráz, to ať někdo napodobí! A až nad celou tou věcí poroste tráva a ty budeš moct přijet na mé panství, vyslechneš si ještě jeden příběh, který se do té doby stane legendou. Tvůj panoš obstál v souboji s markrabětem Dietrichem!“

Konečně muži zamířili ke břehu a opatrně vynesli zraněného z člunu. „Odneseme tě do úkrytu,“ oznámil mu Raimund. „Marta tě bude léčit, Lukas vás bude ochraňovat. Nikdo vás tam nebude hledat. O místě se říká, že je prokleté, a každý se mu důsledně vyhýbá. Dokonce si budete moct rozdělat oheň. Jenom se začne říkat, že už zase obchází Divý muž…“

„Počkej,“ zachraptěl Christian a chtěl zachytit Raimunda za rukáv, avšak zabránil mu v tom záchvat suchého kašle otřásajícího ztýraným tělem, jemuž zjevně působil velké bolesti.

„Co je?“ zeptal se znepokojeně přítel.

„Pusť mě nejdřív do řeky… Musím ze sebe smýt tu žalářní špínu…“

„S tímhle kašlem a v horečce?“ vyděsil se Raimund.

Pochybovačně pohlédl na Martu, ale ta souhlasně přikývla.

„Když to chce, má to mít. Probudí to jeho životní sílu a zmírní horečku. O kašel se postarám potom,“ prohlásila tak klidně, jak dokázala.

Bez ohledu na to, že si namočí své oblečení, Raimund a Lukas opatrně ponořili rozpálené tělo nemocného do průzračné vody.

Christian zasténal a roztřásl se. Lukas se vyděšeně podíval na Martu, ale ta se tvářila stejně ustaraně jako prve.

Potom muži odnesli Christiana k odlehlé, mechem porostlé chýši.

„Odjakživa si lidé netroufají sem chodit,“ ujišťoval je Raimund a pokusil se zažertovat: „Ale jak tě znám, Marto, ty se popereš i s Divým mužem!“

Tázavě na něj pohlédla a rytíř ji rychle uklidnil. „To já jsem před lety pustil do oběhu pověst, že tu obchází Divý muž. Občas člověk potřebuje skrýš, kam nikdo nepřijde, jako třeba teď.“

Christian znovu sáhl po přítelově paži a se zbytkem sil ji stiskl. „Nenoste mě dovnitř… Nechte mě ležet venku, ať vidím slunce, než umřu…!“

Ale tentokrát mu odporovala Marta, bez ohledu na to, zda jí to přísluší.

„Uvidíte v životě ještě hodně slunce, pane. Ale sama s Lukasem vás pak nedokážu odnést do chýše.“

Zřejmě teprve teď si ji Christian všiml. Otočil k ní hlavu a očima lesklýma horečkou na ni zíral jako na přízrak.

Když promluvil, zasáhl ji jeho hlas hluboko do nitra. „Marto…! Ty jsi… Tady?“

Soustředila všechny síly, aby opětovala jeho pohled a nerozplakala se. „Samozřejmě, pane. Myslel jste si, že vás nechám na holičkách?“ zašeptala.

„Jsi tady… Nenašli tě…“

Znovu ztratil vědomí.

„Brzy zase přijedu,“ ujišťoval Raimund. „Ale teď se musím vrátit domů a předstírat, že o ničem nevím, až se přiřítí rozzuřený Randolf.“ Zasmál se a odcházel k člunu.

Muži odnesli omdlelého do chýše a položili ho na širokou dřevěnou lavici, kterou Marta posunula tak, aby Christian, až se probudí, mohl vidět z okna. Pokud neuvidí přímo slunce, ať aspoň má denní světlo a výhled na zelený les.

Lukas rozbalil raneček, který jim s sebou dala předvídavá Alžběta: bylo v něm oblečení pro Christiana, víno na posilnění a oškubaná slepice, ze které mohla Marta uvařit vydatnou polévku.

„Pomůžete mi svléknout z něj mokré věci?“ požádala panoše.

Zděšeně na ni pohlédl. „To ho mám svléknout, před tebou?“

Marta netrpělivě zakoulela očima. „Buď budeme dbát na rozdílný stav a dobré mravy a necháme ho umřít, nebo se o to nebudeme starat a pokusíme se ho uzdravit. Copak jste dneska už pár pravidel neporušil?“

Lukas mlčel a Marta pokračovala: „Podívejte se na něj, pane! Musíme ho svléknout z mokrých věcí. A já musím zjistit, co všechno mu ještě udělali, a jestli nemá polámané kosti.“

„Dobře. Ale otoč se a čekej, až ti řeknu,“ rozhodl Lukas.

Marta vzala džbán stojící na podlaze chýše a šla k řece pro vodu. Už byla venku, když za sebou zaslechla Lukasova tlumená slova: „Tedy někoho jako ona jsem opravdu ještě nepoznal.“

Když se vrátila s vodou, pro jistotu se zvenčí zeptala: „Můžu dovnitř?“

Z chýše se ozvalo stručné: „Hm.“

Vešla a zalapala po dechu, když uviděla, co Lukasovi vzalo řeč. I v šeru chýše vypadalo Christianovo tělo děsivě. Měl obě ruce a nohy, za to zřejmě ještě mohl být vděčný. Ale po celé horní polovině těla byly rozesety spáleniny, většina z nic mokvala. Mnoho ran bylo zanícených a hnisalo. Tmavé modřiny na trupu napovídaly, že by mohlo být zlomeno několik žeber, pravé koleno bylo oteklé téměř na dvojnásobný objem.

„Ta nestvůra,“ zašeptala se slzami v očích.

„Za tohle by se měl Randolf smažit v pekle,“ nenávistně dodal Lukas.

Marta se vzchopila. Soucit Christianovi nepomůže. Opatrně začala jizvy vymývat. Lukas se rozhlédl po chýši. Nebylo tu vybudované ohniště, ale uprostřed byl na holé podlaze kruh z kamenů. V rohu našel několik suchých větví, naskládal je do hraničky a podpálil.

Pátého večera Marta prohlásila: „Když dneska klesne horečka, přežije.“

Pokoušela se nedat v hlase znát zoufalství, ale Lukasovi nemohla nic předstírat.

Napravila dva zlomené prsty a sešila ránu na hlavě. Otok na koleni ustupoval, většina popálenin se začínala potahovat suchými strupy, rány už nemokvaly a nehnisaly. Protože nemohla na otevřená zranění na hrudi nanést mast proti kašli, pověsila nad postel šátek namočený do lektvaru z tymiánu. Silný pach koření naplnil celou místnost.

Horečka však stoupala a klesala. V uplynulých dnech Christian jen občas na krátkou chvilku nabyl vědomí, aspoň pokaždé na tak dlouho, aby do něj mohli vpravit vodu, do které zamíchala tinktury snižující horečku.

Věřila v léčivou moc spánku. Ráno Christian po dlouhé době přišel k sobě, dostal od Marty trochu silné polévky a dokázal ji udržet v útrobách. Avšak odpoledne horečka udeřila se stravující silou.

„Mohla by to být přechodná krize v uzdravování,“ pokoušel se ji utěšit Lukas, když ždímala šátek, aby vyměnila obklad. „Poslední záchvěv nemoci, než poleví.“

„Možná,“ připustila zamračeně Marta.

Lukas vstal a oběma rukama ji odtáhl od nemocného. „Jsi úplně vyčerpaná. Má-li být tahle noc tak zlá, jak se obáváš, musíš být odpočatá. Tak se teď trochu vyspi. Já se o něj zatím postarám.“

Marta neodporovala. „Vzbuď mě, kdyby se něco dělo,“ zašeptala ještě. Pak se schoulila do rohu na zem a okamžitě tvrdě usnula.

Měla pocit, že spala jen malou chvilku, když jí Lukas zatřásl ramenem. Polekaně vyskočila.

„Pořád tě ze spaní volá,“ zašeptal Lukas sklíčeně.

Rychle vstala. Musela se opřít o trám, protože se jí zatočila hlava.

Položila dlaň na Christianovo čelo rozpálené horečkou a lehce se nahrbila. Pozvolna spěla ke konci svých schopností. Christian byl silný, dosud se ještě nikdy nevzdal. Přestože stopy na jeho těle svědčily o krutém mučení, měl by následky překonat. Co mu brání vrátit se do života? Byla si jistá, že to nejsou viditelná zranění.

„Bojujte,“ zapřísahala ho tiše. „Přece jste vždycky bojoval, tak proč chcete vzdát boj o svůj život? Potřebujeme vás!“

Obrátila se a odcházela, aby přinesla studenou vodu na nové obklady. Ale ještě než udělala první krok, slabě jí stiskla paži horká ruka.

„Zůstaň!“ slyšela zachraptit Christiana. Podívala se na něj a jeho pohled ji zasáhl jako při jejich prvním setkání. „Prosím tě, zůstaň,“ opakoval tiše. Přikývla.

„Sedni si ke mně,“ požádal a nepouštěl její paži.

Opatrně usedla na kraj jeho lůžka. Teď ji vzal za ruku. „Neodcházej ode mě.“

Tiše a zamyšleně seděla a Christian s klidným výrazem v obličeji usnul.

Marta u něj seděla celou noc. Občas na několik okamžiků i v nepohodlné poloze usnula, pak se zase polekaně probrala. Oheň dávno vyhasl a Lukas tvrdě spal. V chýši byla úplná tma, avšak cítila, že Christianův dech a puls se zklidňují. Za úsvitu pronikajícího dovnitř úzkým okénkem začaly věci v chýši opět nabývat obrysy. Marta s pocitem, že ji nikdo nepozoruje, upřela pohled na Christianův obličej, na němž se po dlouhé trýzni muk a horečky nyní rozprostřel klid. A nebyl to klid blížící se smrti, nýbrž začínajícího uzdravování.

Christian náhle otevřel oči a podíval se na ni.

„Jak se cítíte, pane?“ zeptala se tiše.

„Dobře, díky tobě,“ usmál se slabě. „Nehledě k tomu, že mám hlad a žízeň.“

„To je dobrá zpráva!“ zvolala šťastně a obrátila se k Lukasovi. „Mladý pane, pojďte sem, rychle!“

Panoš okamžitě vyskočil a tasil dýku.

Ale když viděl Martin rozzářený úsměv a svého pána, jak se vlastními silami pokouší sednout, s úlevou si oddychl. „Však už bylo načase!“

Marta podala Christianovi pohár zředěného vína.

„Pijte pomalu,“ nabádala ho. Pak vstala a ulomila kousek bílého chleba, který jim dala Alžběta.

„Zkuste to pomalu sníst. Ale lepší by byl masový vývar na posilnění. Vaše tělo si musí nejprve zase zvyknout na tuhou stravu.“

„Jdu a chytím pár křepelek!“ vykřikl Lukas a hned vyběhl ze dveří.

Christian pomalu upíjel a kousal malá sousta chleba. Přitom nespouštěl z očí Martu, které se zmocňovaly stále větší rozpaky, až nakonec vstala, aby znovu rozdělala oheň.

Pověsila nad plameny železný kotlík, který jim také přibalila Alžběta, a ohřívala zbytek slepičího vývaru.

Pak jím naplnila dřevěnou misku a odnesla ji Christianovi.

Položil jí dlaně na ruce a misku postavil na zem, přitom Martu nepouštěl.

„Musím s tebou mluvit,“ vypravil ze sebe.

„Nejprve byste se měl napít vývaru, pane“ doporučila mu rozpačitě.

„To má čas.“

Sevřel její ruce ve svých a pohlédl jí do očí. „V žaláři jsem měl hodně času přemýšlet. Času lecčeho litovat a uzavřít mír s Bohem i světem. Udělal jsem v životě leccos špatného, prosil jsem Boha, aby mi to odpustil, a mám za sebou i některé dobré skutky.“ Odmlčel se. „Ale jednoho lituju víc než čehokoli jiného: Proč jsem už dávno nepochopil, že ty jsi žena, kterou chci mít po zbytek života po svém boku. Miluju tě.“

Marta se zachvěla. „Pane, mluvíte v horečce!“

„Horečku jsi vyléčila. A já už nejsem pán. Jsem bezprávný psanec. Mám jenom to, co mám na sobě, ve své vesnici a ani před svým lenním pánem se nesmím ukázat.“ Trpce se usmál. „Jestli ti to nevadí?“

Opět zvážněl. „Jestli to cítíš podobně jako já… a já v to věřím a doufám… pověz mi to!“

Marta mlčky sklopila hlavu a srdce jí bušilo.

Christian vzal něžně její hlavu do dlaní a zvedl ji tak, aby se jí mohl podívat do očí. Co v nich viděl mu jako odpověď stačilo.

Jemně ji políbil na rty. Cítil, že jeho polibek opětuje, a líbal ji vášnivěji. Když ji konečně pustil, znovu se chopil jejích rukou.

„Marto… ty jsi moje láska a můj život! Jestli chceš, promluvím s tvým manželem. Možná tě nechá jít, když jsi mu neporodila žádné děti.“

Dosud měla pocit, že se pohybuje ve snu, jeho slova ji teď vrátila do skutečnosti.

„Wiprecht je mrtvý. Zemřel, když mi pomáhal utéct z vesnice.“

„Bůh budiž milostiv jeho duši,“ zašeptal Christian a pokřižoval se. Měla Josefa na mysli tohle, když řekla, že sňatek s Wiprechtem Martě jednou zachrání život?

Potlačil otázku, co všechno strašného se v jeho vesnici ještě odehrálo, a v hlavě mu kroužila jediná myšlenka: Marta je vdova! Je volná! Skoro se za svou radost styděl.

„Tak tedy, chceš se stát mou ženou?“

Zoufale si dlaněmi zakryla tvář. „Nemůžu se za vás provdat. Jsem nízkého rodu. Mí rodiče byli pasáci ovcí.“

„A můj otec potulný zpěvák; kromě toho jsem teď zavržený, tak jsi na tom vlastně lépe než já,“ pokusil se zažertovat, aby rozptýlil její pochybnosti. „Chceš si mě vzít? Prosím tě!“

Sklopila hlavu a mluvila tak tiše, že její slova spíš tušil, než slyšel. „Byla jsem znásilněna…“

V očích mu bleskl hněv. „Vím.“

Marta zděšeně vzhlédla.

„Řekl mi to. V žaláři. Vychloubal se tím, když jsem byl před ním spoutaný v řetězech a nemohl… se za to pomstít. Ze všech hrozných chvil byla tahle nejstrašnější.“

Opět ji vzal za ruce a líbal do dlaní ještě ušpiněných od rozdělávání ohně. „Dovol mi udělat všechno, abys zapomněla, co ti provedl.“ Jemně jí otíral slzy. „Přísahám, že ti nikdy nezpůsobím žádnou bolest!“

„Já vím,“ přikývla.

Christian stáhl Martě šátek a chtěl ji pohladit po vlasech. Ruka se mu ve vzduchu zastavila, když uviděl krátké, uřezané prameny.

„Co se stalo?“ vyhrkl zděšeně.

„Muselo to být…,“ začala Marta, ale v tom okamžiku se zvenčí ozval pokřik sojky. Lekla se, vyskočila a rychle skryla krátké vlasy pod šátek.

Ve dveřích se objevil Lukas s dvěma mrtvými křepelkami v ruce. „Myslel jsem, že bude lepší ohlásit se předem, abyste si nemyslel, že sem pronikl nějaký vetřelec, a nepřivítal mě s taseným mečem,“ pokoušel se žertovat. Potom si všiml Martina zvláštního výrazu a jizvy na Christianově hrudníku, která pukla a vytékal z ní tenký pramínek krve.

„Měl jste raději zůstat ležet,“ poznamenal starostlivě. Položil úlovek na rozviklanou stoličku, Marta zatím vytáhla z koše pruh plátna a několik bylin a ránu obvázala.

„Lukas má pravdu. Nesmíte se ještě tak prudce pohybovat a potřebujete hodně spát,“ plaše a se sklopenou hlavou zašeptala zrudlá Marta.

„Uzavřeme spolu dohodu,“ ozval se Christian. „Budu dělat všechno, co mi řekneš, abych zase obnovil své síly. Ale až budu schopen vstát, tak mi ty, Lukasi, pomůžeš získat zpátky obratnost v boji!“

Panoš přikývl. Věděl, co bude následovat.

„Mám v úmyslu dobýt si zpátky svou čest, titul a vesnici.“

Marta zbledla jako stěna a vyběhla ven.

Christian se za ní překvapeně díval. Pak kývl na Lukase, aby přistoupil blíž. „Buď tak hodný a ohol mi vousy. Myslím, že je načase, abys mi pověděl všechno, co se odehrálo v době, kdy jsem byl v žaláři. Všechno!“

Když mu Lukas vyprávěl, čeho se Marta odvážila, byl Christian otřesen do hloubi duše. Nenechal však na sobě nic znát, protože vycítil, že o tom v přítomnosti panoše nechce mluvit, stejně jako o svém milostném vyznání.

Co ji tak rozrušilo? přemítal a netoužil po ničem jiném než se jí opět dotýkat a líbat ji. Bez odporu pil léčivé lektvary, které pro něj svařovala, jedl polévky s divokým kořením, které vařila, a spal tak dlouho, jak jen mohl. Po dalších pěti dnech se cítil natolik silný, že se opatrně pokusil vstát a popojít několik kroků. Na pravou nohu ještě nedokázal řádně došlápnout. Ale byl rád, že sám dokulhá k řece a může na pokožce cítit slunce a vodu.

Když se vrátil do chýše, požádal Lukase, aby jel za Raimundem a přivedl ho sem. „Je nejvyšší čas kout další plány,“ prohlásil. Panoš se spokojeně vydal na cestu.

Christian si unaveně přejel rukou přes obličej. Krátká cesta k řece ho vyčerpala. Ale to, co měl v plánu teď, už nechtěl ani chvilku odkládat. Navzdory bolestem vyšel před dveře, aby se podíval po Martě. Objevil ji, jak sedí zamyšlená na nedaleké mýtince, rukama si objímá skrčená kolena, tvář nastavuje slunci, jehož paprsky sem pronikají mezi listy v korunách stromů.

Nepohnula se, když přicházel, přestože musela vycítit jeho přítomnost. Les je tu příliš nebezpečný na to, aby bylo možné nevšímat si neznámých kroků, které se blíží.

Pomalu ji obešel a čekal, až otevře oči.

„Ještě jsi mi neodpověděla na otázku,“ promluvil na ni tiše.

Vstala, jak jí kázala zdvořilost, ale se sklopenýma očima mlčela.

„Marto, chceš se stát mou ženou?“ opakoval a nedával na sobě znát napětí, které pociťoval.

„Rytíř si nemůže vzít neurozenou ženu. To by bylo proti božímu řádu,“ vypravila ze sebe.

„To je mi jedno!“ odsekl Christian prudčeji, než měl v úmyslu. Chytil ji za ramena a přinutil, aby k němu vzhlédla. „Marto, náš první polibek tenkrát a ten tady… Přece jsi mě nepolíbila jen z poslušnosti? Snad si nemyslíš, že bych od tebe požadoval něco, co mi dobrovolně nechceš dát?“

„Ne,“ přiznala po kratším zaváhání.

O krok couvl, opřel se o velký, bludný balvan a chytil ji za ruce.

„Jestli chceš, vzdám se titulu a země a odstěhuju se s tebou někam, kde nás nikdo nebude znát. Můžu vydělávat na živobytí tak, že se dám najímat jako placený bojovník na turnaje.“

Mlčela, proto mluvil dál.

„Ale pak bychom lidi v naší vsi navždy vydali Randolfově zvůli, Jonase a Emmu, Karla, tvé nevlastní dcery a všechny ostatní. To přece nechceš po tom, co jsi pro ně a pro mě udělala!“

Marta vytrvale mlčela a upírala pohled na bosé nohy.

„Vděčím ti za svou svobodu i život. Ale není to vděk, když říkám, že je mi lhostejné, jestli naše svatba bude stavovsky přijatelná nebo ne v případě, že se mi podaří získat znovu čest a titul. Nechci dál žít bez lásky! Nechci dál žít bez tebe!“

Její zatvrzelé mlčení ho přivádělo k zoufalství. „Jsem ti tak protivný? Nedovedeš si představit, že bys mě měla aspoň trochu ráda?“

Konečně se mu Marta podívala do očí. „Nejste mi protivný… Miluju vás z celého srdce… už dávno, i když jsem si to nechtěla přiznat,“ zašeptala plaše. „Udělala bych pro vás všechno i bez svatby. Ale nemůžete se se mnou oženit, chcete-li získat zpátky svou vesnici.“

Christian se štěstím a úlevou rozesmál. „Tak s tím si vůbec nedělej starosti!“

Přitáhl ji k sobě a něžně jí hladil krk. Příjemná vlna tepla, jaké ještě nikdy nepocítila, se jí šířila po těle. Jemně jí pokrýval obličej polibky.

„Nechci tě jen jako milenku, chci, abys byla mou ženou před Bohem i před lidmi,“ vysvětloval tiše. Rty jí přejel od krku na rameno. Opatrně posunul výstřih šatů a líbal jí odhalenou pleť. Když pocítil, že na okamžik strnula, hned modré plátno vrátil zpátky. Mají dost času.

On musí nejprve nabrat síly a ona překonat vzpomínky na to, čeho se na ní dopustili jiní muži. Bude ji muset získávat pomalu a opatrně. Ale bude o ni bojovat tak, jako ona bojovala o něj.

„Neboj se, chci, abys byla šťastná.“

„Jsem šťastná,“ odpověděla a přála si, aby ji políbil tak vášnivě jako před pár dny. Christian jako kdyby jí četl myšlenky, se k ní sklonil a tentokrát jeho polibek opětovala.

Prsty mu pročesávala tmavé vlasy a cítila, jak ji zaplavuje nádherný, slastný pocit. Poprvé začala tušit, jaké radosti přináší láska, o níž jí vyprávěla Emma neuvěřitelné věci.

Noc

„Už jsi zase na nohou! Zaplaťbůh!“

Raimund přijel s Lukasem k chýši Divého muže a s úlevou seskočil z koně. „Nerad to přiznávám, ale dělali jsme si o tebe vážné starosti.“

Podal Martě několik uzlíků. „To ti posílá Alžběta.“

„Jak se jí daří?“ zeptala se Marta.

„Může to přijít každým dnem, povídala stará porodní bába ze sousední vesnice. Ale upřímně řečeno bych byl klidnější, kdybys u ní mohla být ty, pokud tě Christian už může postrádat. Je to její první dítě a bojím se o ni.“

Marta tázavě pohlédla na Christiana.

„Postarej se o Alžbětu. Já teď budu potřebovat spíš Lukasovu pomoc.“

Usedli před chýší a rozbalili dobroty, které jim Alžběta poslala.

„Objevil se u tebe Randolf?“ vyptával se Christian.

„Samozřejmě, a vztekle odtáhl, když jsem ho vyhodil. To by tak hrálo, aby do haly mého domu někdo vtrhl s taseným mečem a ohrožoval mého správce.“

Ale pak Raimund posmutněl. „Musel jsem Gera a Richarda poslat zpátky do Míšně. Markrabě Dietrich a Hedvika tě budou podporovat, až budeš u Oty žádat spravedlnost, ale za to jsme jim museli slíbit, že usvědčíme Odu jako vyzvědačku Jindřicha Lva. Mě Oto očekává hned, jakmile se dítě narodí. Nemůžu tedy stát po tvém boku, až budeš dobývat zpět svou vesnici.“

Raimund s nezvyklou prudkostí vykřikl: „Nenávidím se za to, že zrovna tebe budu muset nechat na holičkách! Ale dám ti s sebou pár spolehlivých lidí, ty nejlepší, jaké mám.“

„Ne,“ odmítl okamžitě Christian. „Když se bez vyhlášení boje a jakékoli předchozí rozepře zúčastníš tažení proti Randolfovi, vystavuješ se nebezpečí, že budeš také zavržen a staneš se bezprávným vyhnancem. To nemůžu připustit.“

„Tak co chceš dělat? Nehledě k tomu, že nejsi s to sám nastoupit k boji proti tuctu ozbrojenců. I kdybys našel důkazy Hartwigova podvodu, nemůžeš prostě jen tak přijít do Otova hradu! Už u brány by tě stráže zabili. Jsi psanec, každý tě může oddělat!“

Christian si z toho zřejmě nedělal moc těžkou hlavu.

„Jsem považován za mrtvého. To by mi mělo zajistit určitý moment překvapení. A nechám si narůst plnovous, aspoň pro první čas. Kdy bude svolán příští zemský sněm na Collmbergu?“

Raimund překvapeně vzhlédl. „Tedy… to by byla možnost…“

Na zemský sněm zvaný thing se každých čtvrt roku sjížděli šlechtici z celého markrabství a Oto tam pod širým nebem urovnával právní spory, které se mezi nimi vyskytly.

„Za dva týdny,“ pokračoval Raimund. „Dám ti svou normanskou přilbu. S chráničem nosu, drátěnou kuklou a vousem tě nikdo hned tak nepozná, protože s tebou nikdo nepočítá, kromě Randolfa. Musíme se jen postarat, aby Oto dovolil neznámému muži předstoupit. Možná by ti mohl pomoct markrabě Dietrich.“

„Máš nějaké zprávy z mé vesnice?“

Raimund přikývl. „Včera jsem tam poslal jednoho ze svých mužů, aby se poohlédl a naslouchal. Byl v kovárně pod záminkou, že se jeho koni cestou uvolnila podkova. Randolf samozřejmě počítá s tím, že se někde vynoříš. Poslal Hartwigovi k ruce pár dobře vyzbrojených lidí, ale správce je přesto strachy bez sebe. S každým dnem, který uplyne, roste jeho naděje, žes přece jen umřel na horečku a následky zranění.“

„Jak se vede lidem ve vsi?“ zajímalo Christiana.

„Mají strach. Kovář se sice vyjadřoval jen velmi opatrně, ale kdo by mu to měl za zlé, celá záda má zjizvená. Lidé si však potají šuškají příběhy o tvých činech. A pak je tu ještě ta záležitost se strašidelným koněm…“

„S Dragem?“ zasmál se Christian.

„Ano. Tys ho pustil na svobodu, viď? Teď se stále znovu objevuje na kraji lesa či vesnice, ale nikdy nedovolí, aby se k němu někdo přiblížil a odchytil ho. Vzpíná se na zadní, kope kolem sebe, vyhazuje a opět zmizí. A někdo mu každý den připravuje porci ječmene, pokaždé na jiné místo.“

„Kuno a Bertram,“ vydechla Marta.

„Lidé ve vesnici vykládají, že kůň je prokletý a bude se objevovat tak dlouho, dokud nebude tvoje smrt pomstěna nebo se nevrátíš živ a zdráv,“ pokračoval Raimund. „V každém případě máš ve vesnici příznivce, kteří za tebou stojí, třebaže si myslí, že jsi mrtvý.“

„Musím nejdřív jet tam a obstarat si důkazy, s nimiž předstoupím před Otu,“ prohlásil Christian. „Až se teď budeš vracet, vezmi s sebou Lukase.“

„Ale pane, já vás přece budu provázet!“ zvolal Lukas.

„V žádném případě. Nezapomeň, že jsem v klatbě. Chceš být taky zavržencem? Raimund tě přijme mezi svou družinu a postará se o tvé další vzdělávání a výcvik, dokud si tě nebudu moct vzít zpátky k sobě.“

„Obvinili vás falešně a nikdy vám neposkytli příležitost hájit se před soudem. Oto vás musí vyslechnout, vyslovit osvobozovací rozsudek a Randolfa a Hartwiga potrestat!“ odporoval zapáleně panoš.

„Oto je pán marky a nemusí nic,“ okřikl ho Christian. „A nevsadil bych krk na to, že svého nejmocnějšího vazala opravdu přísně odsoudí.“

„Randolf se na vás dopustil do nebe volající nespravedlivosti,“ namítl Lukas už v ráži. „Kromě toho si s ním musím vyřídit osobní účet. Vy jste mě učil zásady rytířství. A já musel přihlížet, jak on po nich dupe. Teď chci vidět, jak bude obnovena spravedlnost. Kromě toho do té doby, než se vydáte na cestu, potřebujete někoho, s nímž budete cvičit boj s mečem.“

K Christianovu překvapení se Raimund panoše zastal.

„Promysli si znovu své rozhodnutí. Zatím ho nikdo nepostrádal. A poslední dny ukázaly, že Lukas je lepší než lecjaký rytíř.“

„Rozmyslím si to, ještě než vyrazím,“ ustoupil Christian. „Do té doby zůstaň se mnou a budeš můj partner pro cvičné souboje.“

Lukas si spokojeně oddychl a Marta přemýšlela, jaké plány má Christian s ní. Nechá mě u Alžběty, abych v nejistotě čekala na zprávu, zda ho opět zajali a tentokrát opravdu zabili? To nevydržím. A co chce dosáhnut sám, jenom s Lukasem po boku?

Christian však měl zřejmě plán. „Můžeš nám půjčit dva dobré koně?“ zeptal se Raimunda. „Drago je příliš nápadný, i kdyby se mi ho podařilo chytit.“

„Osobně ti je vyhledám,“ slíbil Raimund. „Ale dokážeš to? Do týdne bys měl být schopen boje, chceš-li opravdu nejprve do své vsi a teprve potom na thing.“

V jeho hlase byly patrné pochybnosti.

Raimund vzal Martu s sebou do své vsi. A přijeli v pravý čas. U Alžběty nastaly porodní bolesti a stará porodní bába byla ráda, že se o porod postará Marta. Ukázala oteklé, dnou pokroucené ruce. „Už mě bolí a třesou se mi. Mé dny jsou sečteny,“ postěžovala si. „Jestli chceš, pomůžu ti, ale paní říkala, že se ve své práci dobře vyznáš. Ráda ti uvolním místo.“

Marta přikývla a poslala stařenu domů. Na cestu jí dala i mast, která zmírní bolest kloubů.

Alžběta stála v hale a utrápeně se na Martu usmála. Rukama si podepírala záda a přecházela sem a tam, dokud ji další nápor bolesti nezastavil.

„Takhle to trvá už půl dne. Ale nedávala jsem na sobě nic znát,“ přiznala se. „Jinak by Raimund nevyšel z domu. Ženy ostatně povídaly, že při prvním dítěti to trvá nejméně jeden den.“

Alžběta se tvářila statečně, ale opět se zkroutila v křeči.

Marta jí pomohla dojít do komnaty v patře a ve stále kratších přestávkách mezi porodními stahy ohmatala vzdutý život.

„Už to nebude dlouho trvat,“ ujistila Alžbětu. A skoro ve stejném okamžiku rodičce praskla plodová voda.

„Ach!“ vyjekla Alžběta v rozpacích, ale Marta se ji snažila uklidnit.

Raimund seděl v hale a byl tak neklidný, že se nedokázal na nic soustředit. Alžběta byla křehká, ale nebyl zvyklý, že by si někdy stěžovala a fňukala. Teď málem přišel o rozum, když ji slyšel křičet bolestí až sem. Dvakrát vyskočil a běžel k její komnatě, chtěl dovnitř, ale několik žen mu rázně zastoupilo cestu. Místnost, kde se rodí, v žádném případě není místo, kde by měl co pohledávat nějaký muž, vysvětlily mu neúprosně.

Rychlými kroky tedy přecházel sem a tam jako tygr v kleci. Copak to nikdy neskončí? Jeho žena je tak drobná a něžná, přežije vůbec porod? Zvolna se začal proklínat, že ji svou bezuzdností ohrozil. Jestli zemře, nikdy si to neodpustí. Nakonec se odebral do kostela a modlil se.

Ještě před půlnocí Marta pomohla Alžbětě porodit krásného chlapečka s hustými, černými vlasy. Na rozdíl od většiny novorozenců nebyl zrudlý a vrásčitý, ale měl hladkou, růžovou pleť.

Služebné rodičku umyly, učesaly a vložily jí novorozeně do náruče. Mladá žena se šťastně dívala na synka a políbila ho na heboučkou tvářičku. Nemusela nic říkat, Marta se hned vydala hledat novopečeného otce, aby mu pověděla dobrou zprávu.

Budoucí otcové většinou čekají u vína nebo piva. Ale Raimunda nenašla ani v hale, ani ve stájích. Jeden z pacholků jí však řekl, že viděl pána jít do kaple.

Marta ho spatřila klečet před oltářem.

Pomalu se otočil. Poznala na něm, že očekává spíš špatnou zprávu. Povzbudivě se na něj usmála. „Máte syna! A jeho šťastná maminka by vám ho ráda představila!“

Trvalo okamžik, než Raimund zprávu pochopil. Pak vyrazil a hnal se po schodech nahoru ke komnatě nedělky.

Raimund byl tak nadšený pohledem na droboučké novorozeně, že od něj nemohl odtrhnout pohled. A pociťoval obrovskou úlevu, že Alžběta porod dobře přestála.

O dva dny později se s těžkým srdcem vydal na cestu do Míšně, ale před odjezdem se ještě vroucně pomodlil za zdraví a blaho svého syna a manželky a za úspěch Christianova záměru.

Ještě měl v úmyslu cestou zajet k chýši Divého muže, aby příteli pověděl o novince ve své rodině a ujistil se, že Christian se rychle uzdravuje, dělá pokroky a může se za několik dní odvážit boje na život a na smrt.

Marta zatím měla zůstat u Alžběty a jejího syna, jenž skvěle prospíval. Ale na její naléhání jí rytíř slíbil, že Christiana přesvědčí, aby ji vzal s sebou, až se bude vracet do vsi.

Teď tedy pomáhala Alžbětě zotavit se po porodu a využívala čas, aby také načerpala síly a ujasnila si myšlenky. Po hrůze, kterou v uplynulých týdnech zažila, jí dělalo dobře vidět kolem sebe šťastné obličeje.

Často si představovala, jak Christian a Lukas, zalití potem, svádějí cvičné souboje a kují plány na skutečný boj.

Při denním snění si ve vzpomínkách vyvolávala Christianovy polibky, jeho něžné doteky a vytrvalé dvoření. Bezmezně ho miluje a touží po něm. Ale je možné, aby je čekala společná budoucnost? Přežijí vůbec dalších několik dní? Pravděpodobnost nebyla příliš velká vzhledem k přesile, která stojí proti nim.

Pět dní po Alžbětině porodu přijel za soumraku na statek Lukas. „Zítra ráno vyjíždíme,“ sdělil Martě. „Mám se tě zeptat, jestli jsi opravdu připravená připojit se k nám.“

Krátce se rozhlédl. „Tady bys byla v bezpečí. Nezapomeň, že je to nebezpečná záležitost. Nehledě k tomu jsi pravděpodobně pořád ještě hledaná jako čarodějnice.“

V Martině hlase nezazněl ani stín pochybnosti či váhání. „Jdu s vámi. Jestli Christian zvítězí, nikdo už mě nebude obviňovat.“

Potom se nesměle zeptala: „Jak se daří pánovi?“

„Lépe než mně!“ zasmál se panoš. „Rány se hojí, už skoro nekulhá, mečem se ohání jako za svých nejlepších dnů a dneska mě hnal před sebou, dokud jsem úplně nepadl. Jsem tak vyřízený, že sotva vylezu na koně.“

Podkoní jim vyvedl dva statné a už osedlané hřebce. Lukas Martě pomáhal nasednout na sedlo před sebe a Alžběta vyšla s plným košem, aby se s nimi rozloučila a popřála jim boží požehnání pro záměr, který mají před sebou.

Potom se vydali na cestu, jeli vstříc nejistotě, každý ponořený do svých myšlenek na to, co přinese další den.

Když opět stála proti Christianovi, v hlavě jí zmateně vířily myšlenky. Zdálo se, že znovu načerpal sílu, přestože na jednu nohu lehce kulhal. Vous mu změnil obličej, ale krátký pohled do jeho očí jí pověděl, že k ní chová stále stejné city a hledá v její tváři odpověď.

Nabídla mu, že mu ováže koleno, aby se mu zpevnilo pro chůzi a jízdu, pod obvaz mu namazala fialkovou mast.

Christian si prohlížel obsah košíku od Alžběty a nedokázal potlačit smích.

„Není nad předvídavou hospodyni,“ poznamenal a vytáhl tři ostře nabroušené dýky a kotouč provazu, který by stačil na spoutání tuctu mužů.

Dal Lukasovi i Martě dýku.

„Jsem stejně jako dřív připraven vybojovat si tu věc sám,“ prohlásil a vážně na ně pohlédl. „Nechci, abyste se kvůli mně vydávali v nebezpečí.“

„To není jen kvůli vám,“ odporovala tiše Marta. „Je to pro nás všechny, pro naši vesnici. Nebudete bojovat sám. Najdou se lidé, kteří se vám postaví po bok.“

„Uvidíme,“ poznamenal Christian, aniž dal najevo jakékoli citové hnutí. „Měli bychom jít brzy spát, abychom byli ráno odpočatí.“

Uhasili oheň. Každý ulehl na místo, kde spával, a pohodlně se natáhl.

Marta nemohla usnout, v hlavě jí vířily všemožné myšlenky. Ale všechny úvahy směřovaly k jedinému závěru.

Když si byla jistá, že Lukas tvrdě spí, vstala a tiše přešla k Christianovu loži. Ještě než si stačila sednout vedle něj, vymrštil se s tasenou dýkou a pocítila na krku chladný kov.

„To jsem já,“ zašeptala zděšeně.

Christian ji pustil a schoval dýku. „Promiň,“ omlouval se. „Myslel jsem, že se sem vloudil nepřítel.“

Chvilku mezi nimi panovalo stísněné ticho.

„Nikdo neví, jestli budeme zítra večer ještě naživu,“ zašeptala posléze Marta. Protože dál nedokázala mluvit, nahnula se k němu a políbila ho. Na okamžik ho ochromilo překvapení, pak její polibek vroucně opětoval. Po chvilce se od ní odpoutal, vstal, vzal svůj plášť a vedl ji ven z chýše. Venku ji objal kolem štíhlého pasu a zamířil k malé mýtince, na níž ji před několika dny požádal o ruku. Rozložil plášť na trávu a pohlédl na Martu.

Ve světle měsíce rozeznala šťastný výraz v jeho tváři. Pak zavřela oči a slastně se oddávala polibku, který byl stále vášnivější. Přitiskla se k němu a pootevřela ústa, když na rtech ucítila jeho jazyk.

Žádostivě ji hladil po těle, ale nezapomínal na její strach.

„Víš jistě, že to opravdu chceš?“ zeptal se zadýchaně.

„Ano.“

Proboha, překvapuje mě pořád znovu, pomyslel si, přestože si nedovedl představit, jak by prudkou touhu, jež v něm stoupala, ovládl, kdyby odpověděla ne. Příliš dlouho žil zdrženlivě, příliš dlouho po ní toužil.

Při svatém Jiří, jak by teď mohl být ještě umírněný, když si celé tělo žádá ji, její pleť, vlasy, doteky.

Posledním zbytkem jasného rozumu pochopil, že to, co teď udělala, byl nejodvážnější čin, k jakému se kdy rozhodla. Po všem, co věděl a tušil, musely být její dosavadní zkušenosti s muži děsivé.

Líbal ji na krk a ramena, hladil ňadra, nejprve jemně, pak je pevně svíral. Ochotně zvedla paže, aby jí mohl přetáhnout přes hlavu svrchní šaty. Opatrně jí vyhrnul spodní košili z tenkého plátna a něžně ji líbal. Marta tiše zasténala.

Klesl před ní na kolena a něžně ji líbal. Držel ji pevně, jako kdyby ji už nikdy nechtěl pustit.

Nedokázala by popsat pocity, které se jí zmocňovaly. Nikdy nic takového nezažila. A chtěla ještě víc a víc. Hladila mu vlasy, objímala jeho hlavu a tiskla si ji k tělu. Potom rychle přetáhla přes hlavu košili a klesla na kolena proti němu.

V měsíčním svitu se její tělo stříbřitě třpytilo. Užasle na ni hleděl a vydechl: „Jsi nádherná.“

Položil ji na plášť a s její pomocí si stahoval oblečení.

Líbal ji na ústa a tělo, hladil ji a vycítil, že na něj čeká.

Také Marta se chvěla touhou. Plaše ho k sobě přitáhla. Potom zažila něco, co dřív nepovažovala za možné: muž do ní pronikl a nepůsobil jí bolest. Tentokrát nebyla suchá, sevřená a naplněná odporem, ale vlhká a roztoužená. Chtěla ho v sobě cítit.

Zasténala slastí. Christian na ni pohlédl a pak se do ní zabořil ještě hlouběji. Už se nedokázal ovládat, a taky nemusel. Dlouho se milovali, až s hlubokým povzdechem dospěl k vrcholu.

Dlouho leželi vedle sebe mlčky, drželi se za ruce a vychutnávali milostný zážitek.

Christian chtěl prstem objet jemné rysy její tváře a ucítil slzy.

„Ublížil jsem ti? Bolelo tě to, má drahá? Odpusť mi,“ vylekal se.

„Ne… já… jsem tak šťastná!“

Slíbal jí slzy z tváří, cítil na rtech, jak jsou slané, hladil ji po vlasech, přejížděl jí rty po krku a ramenou.

Milovali se ještě jednou, tentokrát velmi něžně a pomalu. Zpozoroval, jak mu vychází vstříc, jako by se ho nemohla nasytit. Držela ho za ramena, hladila po zádech, pohybovala se v jeho rytmu a nad mýtinou se ozývaly její slastné výkřiky.

Potom opět leželi vedle sebe, zpocení, unavení a šťastní. Christian přes ni přehodil cíp pláště, aby jí nebyla zima.

„Tak chceš se za mě provdat?“ zašeptal.

Tiše se zasmála. „Když na tom trváte!“

Ale okamžitě zvážněla. „Měli bychom o tom mluvit, až bude všechno za námi.“

Pohladil ji po tváři. „Proč uhýbáš? Já to myslím vážně. Nebo máš strach sdílet se mnou život psance? Budu tě chránit a bránit, do poslední kapky krve.“

„Já vím, Ale nebude pro vás mnohem obtížnější prosadit svůj plán, když předstoupíte před Otu s neurozenou manželkou po svém boku?“

„Ale to je mi lhostejné! Nechci už žít bez tebe. A dokud jsem v nemilosti a nemám žádný úřad, nemusím ho žádat o svolení, koho si smím vzít.“

Prsty jí projel krátké vlasy. „A prosím tě, říkej mi jménem.“

„To nejde!“

„Zkus to!“

„Christiane… vy myslíte…“ Zarazila se, když jí žertovně zahrozil. „Myslíš… že ti markrabě vesnici vrátí?“

„Chceš slyšet pravdu? Nedovedu si představit, že nechá padnout Randolfa.“

„Ale ty přesto vytáhneš proti Hartwigovi, viď?“

Bylo to spíš zjištění než otázka.

„Musím to zkusit. To jsem Guntramovi dlužen. A taky Gretě, Bertě a Jonasovi, všem, co si tolik zlého vytrpěli a trpí dosud.“ Odmlčel se.

„Bojíš se? Chceš, abychom všechno nechali na Raimundovi a markraběti Dietrichovi a odešli daleko odtud?“

Položila mu prst na ústa, jako kdyby mu chtěla zabránit v dalším mluvení. „Bojím se jenom jednoho, že tě ztratím! Ale ty bys nemohl žít s vědomím, žes nechal ostatní na holičkách. Nebyl bys už ten muž, kterého miluju. A mě bys nenáviděl, že jsem tě k tomu přiměla.“

Christian mlčel tak dlouho, až si myslela, že usnul. Ale potom otevřel oči a pohlédl na ni.

„Prozradíš mi, proč jsi ke mně přišla?“

Nelitovala toho, ale nemohla mu přiznat, jak velký strach musela překonat. Nasadila tedy žertovný tón.

„Doufala jsem, že budeš mít zítra aspoň jeden důvod, proč lehkovážně nedávat život v sázku!“

Christian tušil, co se v ní odehrávalo. Opět ji políbil a bezstarostným tónem ujistil: „Neboj, dám na sebe pozor. A na tebe taky.“

Za úsvitu Christian opatrně vstal, aby Martu nevzbudil. Zamilovaně se zadíval na křehkou postavu a zakryl jí ramena pláštěm.

Pak se v něm, vynořila představa, jak se na ni Randolf vrhl a znásilnil ji. Opět v něm vyšlehla nenávist. Pane, pomsta bude tvoje, pomyslel si, ale odpusť mi, protože já jemu odpustit nemůžu. Musím ho zabít.

Přešel na kraj mýtiny a zarazil meč do země tak, že před ním stál jako kříž. Poklekl, soustředil všechny myšlenky na nadcházející boj a v duchu se modlil.

Všemohoucí, bude-li vůle tvá a povoláš mě k sobě, pak tě prosím, drž ochrannou ruku nad mými přáteli, mou vesnicí a hlavně nad tvou dcerou Martou.

Dlouho tak klečel v modlitbách.

Pak se vrátil. Marta ještě spala zahalená v jeho plášti, pod kterým rozeznával obrysy jejího těla. Skrývá v sobě mnoho tajemství, pomyslel si Christian. Největší z nich však je, odkud bere odvahu a sílu odvážit se vždycky mnohem víc, než by dokázal kdokoli jiný v její situaci.

Když se Lukas probudil, chýše byla prázdná. Polekaně vyskočil. Zaspal? To by bylo mrzuté! Nebo Christian přece jen v tichosti odjel bez něj?

Rychle na sebe natáhl svrchní oblečení a vyběhl ven. S úlevou si oddychl. Christian a Marta stáli u koní.

Ale pak ho něco zarazilo, způsob, jakým se na sebe dívali, blízkost a důvěrnost, jaké mezi nimi panovaly. Pocítil bolestivé bodnutí u srdce.

Čekal tak dlouho jen proto, aby mu ji zase někdo vzal? Starého Wiprechta za to dokázal nenávidět, a přesto se nevzdával naděje, že jednoho dne Martu získá pro sebe. Ale jak má nenávidět Christiana, svého pána a rytíře?

Teď si ho Christian všiml. „Tak připraven k odjezdu?“

Lukas nebyl schopen odpovědi, jen mlčky přikývl.

Samozřejmě na sobě nedal ani jeden z milenců nic znát. Avšak lesk v Martiných očích nebylo možné přehlédnout, stejně jako něžné pohledy, jimiž ji Christian vždy na zlomek vteřiny objímal. Oba zářili štěstím.

Kam to povede? A to zrovna teď, kdy všichni potřebují jasnou hlavu, protože táhnou do velmi nerovného boje!

Stroze odmítl chleba, který mu Marta nabídla, jenom se trochu napil piva, složil si věci a vyhoupl se na koně. Trýzněn zoufalými myšlenkami je následoval směrem k Christiansdorfu. Bylo skoro štěstí, že mladý hřebec, kterého pro něj vyhledal Raimund, si záhy vyžádal celou jeho pozornost.

Zase jednou seděla Marta na koni před Christianem a měla před sebou skoro celodenní jízdu do jejich vesnice. Tentokrát však bylo všechno jinak. I kdyby ještě před večerem měla zemřít, teď si vychutnávala možnost opřít se o něj, cítit, jak ji objímají jeho silné paže.

Pokaždé se zachvěla při vzpomínce na každou podrobnost uplynulé noci. Nejraději by ho políbila, šeptala mu zamilovaná vyznání a znovu a znovu se s ním milovala. Být u něj tak blízko, opírat se o jeho tělo a nesmět ho hladit a líbat jí působilo téměř bolest.

Věděla, že Christian má podobné pocity. Vzpomínala na lásku, kterou viděla v jeho očích, když se probudila, na něžnost a zároveň vášnivou touhu, s jakou si ji dnes ráno ještě vzal, na vroucnost jeho polibků…

Teď však jedou do boje. Chtějí-li přežít, musí teď veškerou pozornost soustředit na svůj úkol. Marta si byla jistá, že Christian si všechno přesně naplánoval. Ale teď se ho nechtěla vyptávat. Sdělí jim svůj záměr, až uzná za vhodné. Do té doby si bude užívat mlčenlivý soulad a oddávat se nádherným vzpomínkám na noc a dnešní ráno.

Účtování

Čím víc se Christian, Marta a Lukas blížili ke své vesnici, tím byli opatrnější. Krátce před soumrakem zastavil rytíř před vchodem do jeskyně, v níž Marta čekala na Lukase, když musela prchnout z vesnice.

Doufali, že kromě nich, Kuna a Bertrama o tajném místě dosud nikdo neví. Lukas chlapcům důrazně kladl na srdce, aby o něm nikomu neřekli. Pozorně si prohlíželi okolí. Ale nikde nebylo ani stopy po nějakém člověku, který by sem v poslední době vstoupil. Nedaleko jeskyně našli i nedotčený úkryt, kam Christian předtím, než byl zajat, schoval svou drátěnou košili, kuklu, přilbu a gambeson. Protože všechno bylo důkladně zabaleno v kůži, stačilo jen vyčistit několik rezavých míst.

Christian přikázal panošovi a Martě, aby se skryli a v žádném případě nechodili do vsi, dokud pro ně někoho nepošle. Nejprve chtěl přijet do vesnice sám a nepoznán, aby zjistil, s kolika protivníky bude mít co do činění a s kým ještě může počítat.

Vytáhl z úkrytu i rozedranou kytlici, v níž se naposledy vkradl do vesnice Lukas, a natáhl ji na sebe. Pod ní skryl dýku, natáhl staré kalhoty, které Raimund odkoupil od jednoho svého rolníka, a zamazal si vousatý obličej.

Přehodil si přes hlavu kapuci, vzal do ruky kopáč a nahrbeně popošel několik kroků, takže vypadal menší. Proměna byla dokonalá.

„Nikdo vás nepozná, pokud nebude stát těsně před vámi,“ ujišťoval ho Lukas překvapeně.

„Dobře. A pamatujte, ani se nehnete z místa, dokud ode mě nepřijde nějaká zpráva!“

Přísně pohlédl na Lukase, jenž se mlčky uklonil, a pak upřel pohled na Martu. V jejích očích viděl lásku a bolest z rozloučení.

„Podaří se to,“ prohlásil s jistotou.

Rychle se odvrátil, aby odolal pokušení sevřít ji do náruče, a vykročil na cestu.

Christian se nenápadně skryl na místo, odkud mohl pozorovat kovárnu. Když si byl jistý, že v ní není nikdo než Jonas a Karel, napodobil unavený krok horníka po tvrdém pracovním dnu a vešel do dveří.

Jonas právě oběma rukama svíral obrovské kladivo a bušil do rozžhaveného kusu železa, které Karel držel v kleštích a rovnoměrně jím otáčel. Jen letmo vzhlédl a řekl: „Polož nářadí tamhle na lavici, potom se o ně postarám.“

„Raději počkám, až na mě budeš mít čas,“ odpověděl Christian a stáhl z hlavy kapuci.

Jonasovi klesly ruce s kladivem a Karel na něj strnule zíral, jako kdyby viděl ducha. Ale ještě než stačili vykřiknout radostí, Christian položil prst na ústa a naznačil, aby byli zticha.

„Vy žijete, pane! Bůh budiž pochválen!“ vypravil ze sebe radostně Jonas. Christian si všiml, že silný kovář je hluboce dojatý.

„Marta měla pravdu,“ zašeptal Karel. „Tvrdila, že nejste mrtvý.“ Potom se zamračil. „Vyhnali ji. Hledali jsme ji, ale už jsme o ní nikdy neslyšeli. Je mi líto, pane.“ Mladý kovář jako kdyby náhle starostmi zestárl o několik let.

„Je v pořádku a čeká nedaleko odtud,“ svěřil jim Christian.

„Bůh vám žehnej!“ šťastně zašeptal Karel.

Christian věděl, co oba muži vytrpěli, a že přežili jen díky Martině odvaze. A věděl také, že Karel ji miluje. Ale nevadilo mu to. Teď a navěky patří už jen jemu, Christianovi.

„Měli byste pracovat dál, ticho bude nápadné,“ vyzval je.

Jonas vhodil rozpálený kov do sudu s vodou, ozvalo se hlasité syčení a vyvalil se oblak páry. Pak se zašklebil na Karla a hodil mu malé kladívko. „Tak honem, udělejme trochu rámusu!“

Kováři bušili kladívky do kovadliny a přitom vyprávěli Christianovi o situaci ve vesnici.

„Kolik lidí má teď Hartwig?“

„Tucet. Několik jich každý večer přijde a prohledávají všechny domky, jestli tu náhodou nejste. A minulý týden poslal Randolf nového velitele pro své ozbrojence. Je to obrovský chlap a jmenuje se Bodo.“

Silný kovář vypadal rozpačitě a zároveň ustaraně. „Stojíme při vás a celou dobu jsme se modlili, abyste se vrátil živ a zdráv a zase nastolil spravedlnost. Ale nemůžete tady teď zůstat, pane! Nesmějí vás najít!“

„Přicházejí vždycky ve dvojici, všechno prolezou a ukradnou, co se jim zalíbí,“ dodal Karel s potlačovaným vztekem. „Nemůžeme se proti nim bránit. Je jich mnoho a jsou po zuby ozbrojení.“

„Tentokrát jim připravíme pořádné přivítání,“ prohlásil rozhodně Christian. „S kým můžu počítat?“

„Samozřejmě s námi dvěma, taky Emma a Berta vás neprozradí. Ale dál? Nezůstalo nás tady z první skupiny osídlenců moc,“ přiznal Jonas s nádechem studu. „Guntram, Greta a Wiprecht jsou mrtví. Ostatně zrádce Kaspar taky.“

„Neměl azyl u otce Bartoloměje?“ zeptal se Christian.

„Utekl a za několik dní se našla jeho mrtvola. Ale neprobodl ho nikdo z nás.“

„Takže nemáme žádný důkaz o podvodu. Dá se počítat s hornickým mistrem?“

„Myslím že ano. Ostatně vzal Bertu do svého domu. Jistě by to neudělal, kdyby si myslel, že Guntram byl skutečně vinen.“ Jonas se rychle pokřižoval za zavražděného. „Martin odešel s Hermannovou dcerou. Prý teď žijí v Bertoldově vesnici. Ale před Hildebrandem se musíte mít na pozoru. Zjevně se přidal na Hartwigovu stranu. Tvrdil, že člověk se musí podívat do tváře skutečnosti.“

„Je to zbabělec a zrádce,“ poznamenal Karel a zarytě tloukl do kovadliny. „Přitom Hartwig vymyslel do nebe volající nespravedlivost. Teď vyžaduje třetinu výnosu nejen od horníků, ale i od všech ostatních. To nemůžeme dávat. Nechají nás vyhladovět.“

„Kdo nemůže zaplatit, tomu hrozí bičem a kládou,“ pokračoval zamračeně Jonas. „Děti chřadnou hlady a on si cpe peníze do kapes. Otec Bartoloměj dělá, co může. Ale Hartwigovi lidé se jen chechtají, když jim hrozí věčným zatracením a prohlašují, že jim kdykoli v Míšni bude udělena úplná absoluce.“

„Co je s Kunem a Bertramem? Teď bych potřeboval jejich pomoc.“

Jonas se usmál. „Ti budou blažení, že jste tady a že vám můžou pomoct. Mám je zavolat?“

„Pošli Emmu. Ale nesmějí na sobě dát nic znát.“

Jonas vyšel ven, aby řekl manželce novinu, ale rychle se zase vrátil.

„V jakém pořadí prohledávají Hartwigovi lidé domky?“ zeptal se Christian.

„Do kovárny jdou vždycky nejdřív.“

„Dneska vás budou obtěžovat naposled,“ slíbil Christian. „Je mezi horníky pár spolehlivých a odvážných chlapů? Jeden z chlapců by je měl seznámit s mým plánem. Ale Hartwigovi lidé nesmějí poznat, kdo na ně zaútočil. Když něco nevyjde tak, jak má, všechno sveďte na mě. Beru na sebe veškerou vinu, to vám přísahám.“

Pohlédl na muže. „Jste odhodláni k takovému činu? Pokud ne, budu postupovat jinak, ale spoléhám na vaši mlčenlivost,“ řekl.

V Jonasově tváři se zračila nenávist. „Cokoli můžeme udělat pro to, abychom se zbavili té pakáže, to také uděláme,“ ujišťoval. „A u toho tlusťocha Hartwiga mám ještě jeden osobní, nesplacený účet. Skoncujeme s touhle noční můrou!“

Krátce nato přiběhli do kovárny Kuno a Bertram. Byli udýchaní a s nadšeným obdivem civěli na svého rytíře.

„Teď to těm darebákům všechno vrátíte, že jo?“ radoval se Kuno a oči mu zářily.

„Ano. Ale potřebuju k tomu vaši pomoc. Kuno, utíkej do jeskyně, čekají tam Lukas a Marta. Dávej pozor, aby za tebou nikdo nešel. Lukas ať hned přijde sem. A cestou pro něj někde sežeň kytlici.“

„Dobře, pane,“ přikývl zrzek horlivě.

Bertrama poslal se vzkazem k horníkům, které Jonas označil jako spolehlivé.

„Přicházejí,“ zašeptal Karel, jenž pozoroval z okna, co se děje na druhé straně potoka.

Christian se postavil vedle vchodu.

Dva ozbrojenci rozrazili dveře a vešli. „Tak co, vy holoto!“ zařval jeden z nich na Karla a Jonase.

Druhý schválně porazil koš s dřevěným uhlím stojící u výhně.

V tom okamžiku Christian nepozorovaně vykročil, vytáhl muži meč z pochvy a přitiskl mu hrot mezi lopatky.

„Posbírej to, nebo tě probodnu tvým vlastním mečem!“ přikázal klidně.

Muž strnul překvapením, ale druhý se rychle otočil. „Co si to dovoluješ, ty žebroto? Za to budeš viset!“

„Myslím že ne,“ odpověděl Christian a stáhl si kapuci z hlavy.

Odzbrojený voják se pomalu otočil, poznal protivníka a strnul, jako kdyby viděl ducha. Druhého držel Jonas v šachu tak, že mu nastavil těsně před obličej rozžhavený konec železné tyče.

„Svlékněte se!“ rozkázal Christian. Vojáci na něj užasle zírali.

„Tak bude to?“

Muži zdráhavě svlékli kožené kabátce a holínky a pustili je na zem.

„Svoje špinavé bruchy si můžete nechat, to bych se pěkně poděkoval,“ ušklíbl se Christian a hodil Karlovi několik smyček, kterými mužům svázal ruce, Alžbětin dárek přišel vhod.

Potom jim strčil do pusy roubík. Jonas bez zaváhání každého ještě řádně přetáhl obuškem.

„To je za vaši péči, když jsem klečel v kládě,“ zabrumlal.

„Pro začátek životní cesty zločince to není špatné, co?“ zasmál se Christian.

„K tomu nedojde. Hartwig a jeho lidé se budou muset zodpovídat za své počínání.“

O chvilku později se vrátil Kuno s Lukasem převlečeným za rolníka. Pihatý zrzek nadšeně pohlédl na rytíře, když uviděl na zemi ležet dva bezvládné, svázané muže. „Vždycky jsem věděl, že nás nenecháte na holičkách a dáte to tady zase do pořádku!“ zvolal.

Christian se usmál jeho nadšení. „Můžeš mi pomoct. Běžte se s Bertramem podívat, ve kterých domcích jsou ostatní.“

Hodil Lukasovi oblečení jednoho z pacholků. Oblékli si ukořistěné věci a zdálky vypadali jako Hartwigovi lidé. Christian spokojeně sáhl po svém meči, který mu Lukas v plátěném pytli přinesl.

Bertram a Kuno přiběhli zpátky a vykládali, kde teď ostatní ozbrojenci řádí. V převlečení šli Christian a Lukas nejprve do Bertina, potom do Karlova domu a přemohli další čtyři muže. Ale věděli, že je čeká mnohem těžší úkol. Ostatní ozbrojenci budou kumpány postrádat. Nikdo nesmí mít příležitost vzít si některého vesničana jako rukojmí, nebo se na něm chtít pomstít. A nikdo nesmí uniknout a dostat se k Randolfovi. Proto se rozhodli, že nejprve přijde na řadu Hartwig.

S nadějí, že se jim nikdo důkladně nepodívá do tváře, se zvolna blížili k panské tvrzi.

Znuděný strážný líně vzhlédl. „Co je?“

Dřív než poznal, kdo před ním stojí, dostal ránu do žaludku, až se bolestí ohnul. Za okamžik byl spoutaný a s roubíkem v puse odtažený do kouta.

Sedm z dvanácti, počítal Christian. Ještě jich zbývá pět. A Hartwig a ten Bodo.

V chodbě panské tvrze se k nim nevrle obrátil pacholek. Poznal muže proti sobě a chtěl vykřiknout varování, ale to už ho poslala k zemi rána do vazu, kterou mu uštědřil Lukas.

Christian na panoše uznale kývl. S taseným mečem zašeptal: „Připraven?“

„Připraven.“

Vrazili do místnosti, kde u stolu seděl Hartwig se třemi svými muži. Jak bylo domluveno, Christian okamžitě začal bojovat se strážemi a Lukas mečem zahnal podvodného správce do rohu. Tlusťoch nekladl odpor, ale s roztřesenými rty střídavě civěl na čepel a na krvavý boj, který se odehrával před jeho očima. Christian probodl prvního protivníka a dalším výpadem smrtelně zranil druhého. Třetí byl šikovnější a Christiana zachránila jen rychlá otočka, přesto ho sokův meč zranil na předloktí.

Když se muž rozběhl, aby varoval ostatní, Christian sebral všechny síly, dohonil ho a na místě zabil.

Potom se otočil ke smrtelně bledému správci, který vypadal, že se v nejbližším okamžiku strachy pozvrací. Hartwig už dávno poznal, kdo před ním stojí.

Christian naznačil Lukasovi, aby sklonil svou zbraň a blížil se ke správci se svým mečem, z něhož kapala krev.

Hartwig klesl na kolena. „Milost, při Bohu všemohoucím!“ škemral.

Christian na něj pohrdavě pohlédl. Odporná, tučná ropucha, pomyslel si.

„Kdy čekáš, že se Randolf vrátí?“

Všiml si prohnaného pohledu, který se Hartwigovi blýskl v očích, a přitiskl mu hrot meče k hrdlu.

„Pravdu!“

Správce se hrůzou zhroutil. „Zatím ne. Povolal si ho k sobě markrabě,“ přiznal plačtivě. „Ale nařídil, abychom mu okamžitě poslali zprávu, kdybyste se tady objevil.“

„Tu zprávu dostane,“ přikývl podmračeně Christian.

„A teď vstaň a nepodělej se strachy do kalhot, zbabělče!“

Hartwig roztřeseně poslechl, aspoň první rozkaz.

„Chceš mou vesnici opustit živý?“ zeptal se tvrdě Christian.

Tlusťoch horlivě přikyvoval.

„Rozkaž zbytku svých lidí, aby sem přišli. Můj panoš s tebou vyjde ven, abys nepřišel na nějaký hloupý nápad. A neplet se v něm. Umí zacházet s mečem stejně jako já!“

Obrátil se k Lukasovi. „Při sebemenším podezření ho propíchni, zaslouží si to.“

„S radostí!“

Hartwig vyšel ven následován Lukasem, jenž mu tiskl na záda hrot dýky. Správce k sobě chtěl povolat lidi, ale hlas mu selhával a nohy se mu třásly. Stéká mi po zádech pot, nebo je to už krev? přemítal ustrašeně. Pak si odkašlal a zkusil to znovu: „Stráže ke mně!“

Chvilku se nic nedělo.

Lukas přitiskl nůž ještě důrazněji k Hartwigovým tlustým zádům.

„Tak co, vy bastardi, přijdete konečně, když vás volám!“ rozkřikl se teď vztekle správce.

Z Emmina domu konečně zvolna vyšel velký statný muž, zřejmě nový velitel Hartwigových ozbrojenců, a rozkročil se přede dveřmi. „Christiane, ty zloději a lumpe, kde se schováváš?“ zařval. „Myslíš, že nevidím, co se tady děje?“

Christian vyšel před tvrz. „Tady jsem. A jestli chceš, abyste ty, tvůj kumpán Hartwig a zbytek tvých lidí přežili, tak pojď sem!“

„Odvážně řečeno. Ale co chceš zmoct proti takové přesile? A proti tomuhle?“ Bodo se poťouchle usmál a otočil se za sebe. Dal znamení a z domu vyšli dva jeho muži. Každý z nich držel v levé ruce za nožičku malé dítě, Emminu dceru a malého Christiana, Guntramova syna, první ve vesnici narozené dítě. Děti křičely a zmítaly se, muži vytáhli meče a rozpřáhli se, připraveni utnout jim hlavy.

„Můžeš se na to dívat, Christiane? Jak klidně zapíchneme líheň tvých milovaných rolníků, protože jsi moc velký zbabělec na to, aby ses vzdal? Můžeš si vybrat, který to roztomilý děťátko přijde na řadu dřív!“

„Strašidelnej kůň!“ zařval náhle někdo a ukázal na kraj lesa, kde se objevil hlasitě řehtající Drago.

Okamžik rozptýlení stál oba ozbrojence život.

Jonas plný nenávisti nenápadně přiskočil k pacholkovi držícímu za nožičku jeho dcerku a vrazil mu nůž do zad. Chlap se hroutil k zemi a kovář rychle zachytil dítě a vzal je do náručí.

Téměř současně Marta vyrvala druhému malého Christiana a Berta ozbrojenci plnou silou ťala do zad hornickým kopáčem.

Velitel na okamžik strnul, ale pak se vzpamatoval a tasil meč. Christian neztratil ani myšlenku nad tím, jak je možné, že je tady i Marta, přeběhl potok a v příštím okamžiku stál proti Bodovi.

„Vzdej se a budeš se před soudem odpovídat za své bídné činy, nebo se mnou bojuj na život a na smrt!“ vyzval ho.

„Chceš se sám bít se mnou a deseti mými lidmi?“

„Už jsi zbyl jediný,“ oznámil mu Karel, který právě přišel. „Tví kumpáni, pokud ještě žijí, jsou dobře spoutaní a pod dohledem. A s tebou bude rytíř Christian brzy hotov.“

„Tohle vám zlomí vaz!“ supěl Bodo. „Vám a té chátře, co se opovážila zaútočit na družiníky urozeného pána.“

„Není horší chátry než ozbrojenci, kteří zneužívají ženy a děti!“ odpověděl zuřivě Christian. Teď už se seběhla skoro celá vesnice a Christian slyšel radostné výkřiky: „Žije!“, „Náš pán se vrátil!“, „Konečně tady zase zavládne spravedlnost!“

Christian bez pohnutí stál a čekal na útok.

Bodo se rozmáchl k prvnímu, prudkému výpadu. Christian pochopil, že má před sebou silného protivníka. Randolf si ho pro tento úkol nevybral nadarmo. Potřeboval muže, který bude Christianovi nebezpečný.

Zranění na paži vedoucí meč ho bolelo víc, než si zpočátku myslel. Musí boj rychle ukončit. Christian se plně soustředil na každý soupeřův pohyb, snažil se předvídat a uhýbat, dřív než protivník ránu vedl.

Tentokrát i Marta poznala, že výsledek boje je nejistý. Christian již několikrát přemohl soupeře větší než on, ale teď je zraněný a stále ještě oslabený pobytem v žaláři.

Všemohoucí, stůj při muži, kterého miluju! Jinak jsme všichni ztracení, modlila se tiše.

Vesničané vykřikli, když statný bojovník jen o vlas minul Christianovu hlavu. Bodo sevřel rukojeť meče oběma rukama a rozmáchl se, aby jednou ranou rozpoltil protivníkovu hlavu i tělo. V tom okamžiku Christian zaútočil a vrazil nepříteli meč do hrdla. Smrtelně raněný obr se zapotácel. Měl ještě pořád dost síly, že ťal mečem, ale Christian se dokázal prudké ráně dostatečně rychle vyhnout. Bodo bezvládně padl na zem a z rány se mu valila krev.

Ozval se jásot. Mnozí vesničané padali před Christianem na kolena, jiní se slzami v očích předstupovali a klaněli se mu s tichou radostí a nekonečnou úlevou.

Rytíř však viděl jen Martiny rozzářené oči. Pak se obrátil k Lukasovi. „Přiveď sem toho podvodníka.“

Se vzteklou radostí hnal panoš tlusťocha přes potok.

„Zatýkám vás pro podvod, pobuřující chování a zneužití vašich pravomocí,“ prohlásil Christian a osobně mu spoutal ruce. Pátravě se rozhlédl. „Je tady už postavený nějaký žalář?“

„Ano, v tvrzi,“ odpověděla Johana a šťastně se tiskla k Martě.

„Zítra zasedne soud,“ pokračoval Christian. „Chci slyšet o celém rozsahu bezpráví, jehož se na vás Randolf, Hartwig a jejich lidé dopustili.“

Potom se Christian obrátil k Hermannovi, jenž se už také přidal ke shluku vesničanů a tvářil se velmi spokojeně. „Horní mistře, můžete mi poskytnout několik spolehlivých lidí, kteří se postarají, aby odtud nikdo nemohl utéct? Chci, aby se dostali před soudní dvůr. Ale nejprve musím vznést žalobu u markraběte.“

Hermann přikývl. „Můžete se na mé lidi spolehnout. Ti chlapi tolikrát porušili horní právo a ošidili nás o mzdu za naši práci, že každý z nás má s nimi nevyrovnaný účet. Můžete se spolehnout, že vás u markraběte podpořím.“

„Promluvíme si o tom zítra při soudu,“ přikývl Christian. „Prohledejte spolu s otcem Bartolomějem všechny doklady a hledejte důkazy, že podváděli nejen vás, ale i markraběte.“

Rozhlédl se po vesničanech a viděl vyhublé, utrápené obličeje, v nichž se však nyní odrážela radost. „Je něco, co by se mělo vyřídit okamžitě?“

Marta s úsměvem vykročila z hloučku. „Jedno zranění, které musí být ošetřeno.“

Viděl láskyplný výraz v rozzářeném obličeji, když se k němu blížila, a rázem pocítil touhu okamžitě se s ní navěky spojit.

„Nu pak mám já ještě něco neodkladného. Otče Bartoloměji, sezdej mě teď hned s touto ženou, pokud ovšem bude souhlasit!“

Přes užaslými vesničany k sobě Martu přitáhl a vášnivě ji políbil.

Všichni kolem jim začali provolávat slávu. Svatba jako koruna dnešního šťastného dne, a navíc tak neobvyklá! Kdo to kdy slyšel, aby se rytíř oženil s neurozenou dívkou? Třebaže to je, nutno podotknout, mladá vdova.

Hlučící lidé teď táhli s ženichem a nevěstou ke kostelu a Marta Christianovi pošeptala: „Opravdu sis to dobře rozmyslel? Dokonce i když se ti u markraběte podaří prosadit všechno, kvůli takovému manželství budeš mít určitě potíže. A naše děti nebudou patřit k tvému, nýbrž k mému stavu.“

„Však se uvidí,“ usmál se na ni šťastně. „Tedy, paní Marto, chceš-li se přesto všechno odvážit dát mi své srdce a ruku, učiníš ze mě nejšťastnějšího člověka na světě.“

Vesele se zasmála. „Mé srdce dávno máš, vezmi si k němu i mou ruku!“

Otec Bartoloměj si myslel, že ho na tomto světě už nic nemůže překvapit, avšak dnešní den ho přesvědčil o opaku. Nejprve se vrátí muž, o němž se všichni domnívají, že je mrtvý, a neuvěřitelně smělým činem osvobodí vesnici od krutých darebáků, kteří tu vládli místo něj. A pak se navíc chce ještě oženit, a to ne na své stavovské úrovni, ale s Martou!

Avšak kdo je on, páter, aby mohl někoho odsoudit? A když oběma září v očích štěstí, nemůže mu nikdo namluvit, že si Bůh nepřeje, aby před kostelními vraty složili manželskou přísahu. Přestože také ještě nezažil, aby se svatba ohlásila tak narychlo.

Spojil jim ruce a přijal od nich manželský slib.

Za jásotu vesničanů Christian znovu políbil mladou manželku a vesele se s ní zatočil.

Pak se pátravě rozhlédl kolem. „Jsem chudý muž. Dům mi shořel a s ním byly zničeny i všechny zásoby piva, které vařila ještě Greta.“ Na okamžik se zachmuřil. „Bůh buď její duši milostiv!“ Znovu se rozhlédl. „Kdo mi pomůže uspořádat oslavu? Slibuju, že všechno vrátím, pokud mě markrabě nedá oběsit.“

Lidé se smáli, jen Martě sevřela srdce ledová ruka.

Pouze Lukas a ona kromě Christiana věděli, že dneska byla vybojována jen první část bitvy. Jestliže ho Oto odmítne vyslechnout nebo rytíř vůbec nebude připuštěn na zemský sněm, bude Christianův život ztracen. A její zřejmě také.

Předstoupil hornický mistr. „Prosím vás, Christiane, buďte mým hostem! Obslužte se po chuti z mé spíže. A na noc vám dám připravit svou komoru. Vrátil jste nám všem naději na lepší život.“

Christian poděkoval za velkorysou nabídku. Ale krátký pohled na Martinu tvář mu prozradil, že se při pomyšlení na Hermannovo pohostinství necítí dobře. Vždyť ji jeho dcera Gertruda obvinila jako čarodějnici a vražedkyni svého dítěte.

„Řekni ano. Gertruda už v tom domě nebydlí. Odešla s Martinem do Bertoldovy vesnice,“ zašeptal jí.

Marta dneska nechtěla přemýšlet o tom, jaké zlo by se mohlo vyklubat z tohoto vajíčka. Nabídka hornického mistra možná byla skrytou prosbou o prominutí.

Hlučný dav vesele táhl k louce, kde ženy zase jednou společně chystali neplánovanou hostinu a Christian zamířil k Dragovi, jenž láskyplně vítal pána, kterého už dávno považoval za ztraceného.

„Promiňte, ale teď opravdu musím ošetřit to zranění,“ ukázala Marta na Christianovu paži, kde na rukávu zasychala krev.

Za mnohoznačných poznámek vesničanů odvedla Christiana do své staré chýše a hledala obvaz.

Christian se sklonil k Johaně a Marii, které je následovaly. „Co myslíte, nechtěly byste jít natrhat květiny a uplést nevlastní matce svatební věnec?“

Dívky plaše přikývly a vyšly ven. Christian za nimi zavřel dveře a přitáhl k sobě Martu.

„Jsi moje žena, navždycky a navěky. Miluju tě,“ zašeptal. Umlčela ho vášnivými polibky.

Zajel jí rukou pod sukni, pak ji posadil na kraj stolu, vykasal spodničku a prudce se jí zmocnil. Marta ho objímala, zapomněli na všechno kolem, splynuli v jedno tělo.

Udýchaně ji pustil. „Tohle ještě nebyla svatební noc,“ poznamenal.

„A co tedy?“ zasmála se.

„Jen ochutnávka.“

Ale Marta věděla, že to bylo víc. Právě oslavil návrat do života po boji na život a na smrt, po letech naplněných jen povinností a odříkáním.

Ošetřila mu ránu na paži. Potom se vrátili ke svatební společnosti, která na ně čekala s veselým, dvojsmyslným žertováním. Oslava nebyla okázalá a jídla nebylo moc, ale všichni se radovali a veselili.

Chyběli jen Lukas a Karel. Oba se dobrovolně přihlásili jako hlídky k zajatcům, aby se vyhnuli slavnosti, a teď se vzájemně utěšovali.

Marta trvala na tom, že jim donesou aspoň něco dobrého k jídlu a trochu piva.

„Blahopřeju vám,“ vypravil ze sebe Lukas tak vlídně, jak dokázal. Marta rozzářená štěstím mu poděkovala.

„Tys ji taky miloval od samého začátku, viď?“ zeptal se Karla, když novomanželé odešli.

Mladík se na něj zoufale podíval a přikývl. „A teď se podruhé provdala za někoho jiného.“

„Aspoň je to tentokrát dobrý muž…,“ Lukas se zajíkl, protože mu to přiznání rozrývalo duši. „Ten nejlepší.“

Marta a Christian zůstali na slavnosti tak dlouho, jak bylo nutné, aby neporušili dobré zvyky. Potom požádali otce Bartoloměje, aby požehnal jejich manželskému loži. Konečně Christian zasunul závoru ve dveřích svatební komory a rozsvítil lojovou lampičku.

Marta k němu přistoupila zezadu a objala ho. Obrátil se k ní a dlouze ji líbal. Pomalu se svlékali a tentokrát si dávali na čas, aby se na sebe mohli vynadívat. Christian se těšil pohledem na půvabné obrysy štíhlého těla, Marta prsty přejížděla pletence svalů na pažích, něžně se dotýkala jizev po Randolfově mučení, jako kdyby je chtěla uhladit. Opatrně se poznávali, zjišťovali, které něžnosti v nich vyvolávají největší potěšení, které doteky jsou nejvzrušivější. Nakonec je přemohla touha a nedokázali déle vyčkávat.

„Má milovaná,“ zašeptal Christian, když do ní pronikal. „Můj živote, má milenko, ženo, přítelkyně!“

Se zavřenýma očima se Marta oddávala slasti.

Druhého dne Christian pod vesnickou lípou předsedal soudu. Nikdo nezapomněl, že právě tady se Randolf dopustil největší zvůle, dal popravit Guntrama. Jen o několik kroků dál měla Marta dojem, že ještě pořád vidí na zemi Gretinu krev. Chybí mi, pomyslela si smutně.

Seznam zločinů a zlých skutků, kterých se od té doby Hartwig a jeho lidé dopustili, byl nekonečný. Skoro každý vesničan se stal někdy nějak obětí jejich násilnické svévole.

Christian požádal Bartoloměje, aby pečlivě sepsal, z čeho by mohl Randolfa a Hartwiga obvinit na zemském sněmu. Jednotlivé nespravedlivé činy, kterých se dopouštěli vůči rolníkům a horníkům nebudou markraběte zajímat. Ale že se Hartwig lživě odvolal na nejvyšší příkaz, aby vesničanům odebral třetinu jejich výnosů, a peníze pak strčil do vlastní kapsy, s tím se Oto jen tak nesmíří. Koneckonců kolonistům slíbil na deset let osvobození od dávek.

Na základě dokladů mohou otec Bartoloměj a hornický mistr Hermann dokázat, že i při vybírání dávek od horníků byla svévolně stanovena výše odvodů a část končila v kapse Hartwiga a jeho kumpánů.

Ovšem není jisté, zda Oto půjde i proti Randolfovi. Christian si nedělal naděje. Podá-li žalobu na thingu, bude to hazardní záležitost s nejistým koncem. Proto také vesničanům důrazně vysvětlil, že si nesmí svůj nastřádaný vztek vybít na zajatých ozbrojených pacholcích. O osudu zatčených Randolfových lidí musí rozhodnout Oto. Ale naléhavě je také nabádal, aby je hlídali, protože nikdo z nich nesmí uniknout. To by zcela zmařilo jeho plán.

Spoutaného Hartwiga vezme s sebou na sněm.

Před odjezdem si Christian a Marta ještě vyjeli na Dragovi. Na thing pojedou na jednom z Raimundových koní, aby je nikdo nepoznal podle hřebce.

Bělouš pána dlouho postrádal a překypoval bujností. Na jedné vzdálenější mýtině zastavili a nechali ho pást.

„Vezmeš mě zítra s sebou, že ano?“ ujišťovala se Marta.

Christian na ni překvapeně pohlédl. „V žádném případě. Je to příliš nebezpečné.“

„Mám tady snad čekat, až přijde zpráva, že tě ubili nebo oběsili?“ odporovala prudce Marta. „Nepřichází v úvahu!“

„Ještě nejsme manželé ani celý den a už odmlouváš,“ napůl pobaveně poznamenal Christian.

„Měl sis vzít hofmistrovu dceru, když ti ji Oto nabízel, pak bys měl poslušnou manželku,“ odsekla se smíchem Marta. Alžběta jí před několika dny o té záležitosti vyprávěla.

Podívejme, pomyslel si Christian, ale nepřekvapilo ho to. Od prvního dne věděl, že Marta není jako ostatní ženy. Proto ji miloval. Ale teď jde o život.

Přísně na ni pohlédl. „Také jsme ještě nemluvili o tom, jak je možné, že ses včera odpoledne náhle objevila ve vsi, přestože jsem ti nakázal, abys zůstala v jeskyni.“

„Ale přece to tak bylo dobře. Díky tomu se malému Christianovi nic nestalo,“ namítla Marta.

Ale protože Christian se stále tvářil přísně, trochu pokorněji dodala: „To Drago mě nalákal do vsi. Kromě toho jsem měla naléhavý pocit, že mě tam bude potřeba. Ty dobře víš, že takové pocity u mě mají vždycky nějaký význam.“

Christian byl zmítán mezi odevzdaným povzdechem, úsměvem a rozčilením. Držel ji pevně za obě paže a vážně se jí díval do očí. „Chceš nade mnou zvítězit mými vlastními slovy. Přísahal jsem, že tě budu ochraňovat, a také to udělám i za cenu svého života. Ale neztěžuj mi ten úkol tím, že se budeš zbytečně vydávat v nebezpečí. Když jdu do boje, musím se spolehnout na to, že jsi v bezpečí, a ne že se najednou objevíš přímo pod mečem nepřítele.“

„A já jsem přísahala, že budu při tobě stát. Dovol mi jet s tebou. Půjdu k Raimundovi nebo k Hedvice. Možná tam i něco dokážu.“

Christian se krátce zamyslel, pak přikývl: „Souhlasím.“

Rozhodnutí

Nečekaná návštěva markraběte Dietricha a jeho družiny se postarala o zmatek na hradním vrchu v Míšni. V nastalém chaosu se Raimund přiblížil k Dietrichovu koni a vzal ho za uzdu. „Dovolíte, abych se osobně postaral o vašeho vzácného hřebce?“ zeptal se. „Zdá se mi, že trochu pokulhává na levou zadní.“

Cvičeným pohybem zvedl koni kopyto. „Podkova nesedí správně. Chcete-li na hřebci hned dál jezdit, musí být nutně překován,“ prohlásil a přitom na markraběte lehce, nepozorovaně kývl.

„Slyšel jsem, že chováte koně, a proto se v nich velmi dobře vyznáte,“ odpověděl markrabě. „Budete tedy tak laskav a osobně se o mého vraníka postaráte a pak mi dáte vědět?“

„Samozřejmě,“ uklonil se Raimund.

Oto při pohledu z okna s nelibostí zjistil, že bratra provází Hedvika. Co to má znamenat? Cožpak nenařídil, že jeho manželka nesmí opustit Landsberg bez jeho souhlasu?

Stále ještě však měl dostatečně dvorské chování, aby zachoval zdání klidu, když Dietrich s Hedvikou vešli do haly.

„Vítejte, paní choti,“ pozdravil chladně manželku. „Doufám, že se vám a naší dceři vede dobře. Jistě se budete chtít hned uchýlit do svých komnat, abyste si po cestě trochu odpočinula.“

Dietrich se povzbudivě podíval na odcházející švagrovou, která Otu pozdravila důstojným úsměvem a lehkým pokynutím hlavy.

„Očekávám vysvětlení,“ vyjel Oto na mladšího bratra. „Doufám, že máš pádné důvody.“

„To tedy ano,“ odpověděl vážně Dietrich. „Bratře, musím s tebou mluvit. O samotě.“

Oda překvapeně vzhlédla, když se bez předchozího klepání otevřely dveře a někdo vstoupil do její komory.

„Ty?“ zeptala se chladně, když uviděla Randolfa. „Nevíš nic lepšího než sem přijít, teď, když jsi, ty hlupáku, nechal utéct toho ministeriala, kterého jsi oficiálně dal prohlásit za mrtvého?“

„Učinil jsem opatření, aby se zpráva o jeho smrti stala skutečností,“ odpověděl Randolf a nedal na sobě znát uraženost. Potom vystřelil svůj šíp: „A co je s tebou? Pokud vím, tak za tebou Oto dochází už méně často. Je to kvůli jeho ochabující mužné síle? Přece jen už není nejmladší. Nebo tvoje hvězda slábne?“

Oda se kousla do dolního rtu. „Pokud bude slábnout moje hvězda, poklesne i tvá, na to nezapomínej!“ odsekla tvrdě.

Randolf propůjčil hlasu lehce svůdný tón. „Oto je teď velmi zaměstnaný. Nemáš zase jednou chuť na pořádného chlapa?“

Místo odpovědi se Oda matně pousmála a protáhla se na posteli.

Randolf to pochopil jako pozvání. V nitru zajásal a rychle rozvazoval šňůrky svého oděvu, zauzloval vázání a stěží potlačil kletbu. Konečně odložil kabátec a bruchy a ulehl k Odě.

Rukama jí hnětl ňadra a lačně ji líbal. Oda roztáhla nohy. V překotném spěchu si nevšiml jejího znuděného výrazu.

„No přiznej, že jsi v náručí toho stárnoucího muže toužila po mně?“ supěl samolibě a rychle, prudce přirážel.

Krátce před vyvrcholením ho zasáhl její chladný hlas jako proud ledové vody. „Co víš o markraběti Dietrichovi?“

Sotva ještě dokázal vypustit do ní své semeno, pak mu úd rychle ochabl. Nechápavě na ni pohlédl. „Ty si mě vezmeš do postele, abys mě zpovídala?“

Bez přemýšlení pozvedl ruku, aby ji uhodil. Ale uprostřed pohybu ho zadržela.

„Měl bys o tom přemýšlet a nedopustit, aby tvůj ocas ovládal mozek,“ vyčetla mu Oda. „Opravdu si myslíš, že přijel z Landsbergu na tvůj hrad jen náhodou ve stejný den, kdy Christian zmizel? A teď si přijede sem a ještě s sebou přiveze Hedviku, o čemž Oto zcela jistě nevěděl. Nepřiměje tě to k přemýšlení?“

„To by sis snad měla dělat starosti hlavně ty, ne?“ opáčil jedovatě Randolf a vztekle se oblékal.

Oda se ani nesnažila zakrýt nahotu. „Já jsem už opatření udělala.“

Rysy v obličeji markraběte Oty ztuhly. Prsty zaťal do opěradla křesla tak silně, až mu zbělely klouby. „Jsi si tím jistý?“ vypravil ze sebe.

„Ano,“ přikývl klidně bratr. „Můj vyzvědač na Jindřichově dvoře mi potvrdil, že Lev má jako důvěrnici všemi mastmi mazanou, černovlasou krasavici, kterou však od začátku roku u dvora nikdo neviděl. Údajně se provdala do Flander. Stálo mě spoustu peněz zjistit, přes koho posílá své zprávy do Braunschweigu. Tvůj rytíř Raimund a jeho přátelé mezitím zjistili, kde se její posel skrývá, a velmi naléhavě mu domluvili, aby změnil strany. Zítra, až všichni pojedou na sněm, se chce s tvou kráskou sejít, to bude nejlepší příležitost přistihnout je při činu.“

„Proboha, nesmí k tomu dojít veřejně!“ zvolal Oto, jemuž teď vířily hlavou nejrůznější myšlenky, jedna horší než druhá. Co všechno Odě svěřil a mohlo to být užitečné pro Jindřicha Lva? Je to osudová situace. Nechal se oklamat.

„Proto jsem tady,“ uklidňoval ho bratr. „Rodinná čest nesmí dojít újmy. Především na sobě nesmíš dát nic znát před Odou.“

Oto stále ještě horečně přemýšlel. Povstalečtí odpůrci Jindřicha zatím až na malé výjimky zachovávají příměří; Albrecht Medvěd je těžce nemocný a po jeho smrti zřejmě celé povstalecké hnutí utichne. Možná by dokonce mohl využít Odu, aby Lvu dodal zprávy, které by však byly k jeho prospěchu.

Ale v příštím okamžiku dospěl Oto k nejtemnějšímu článku svého myšlenkového řetězce.

„Proboha, jak se vůbec usmířím se svou ženou? Ta mi udělá ze života peklo, až se dozví, že jsem s ní tak zatočil zrovna kvůli vyzvědačce svého úhlavního nepřítele.“

„Ona to ví,“ sdělil mu chladně Dietrich.

A zamračeně dodal: „Víš, bratře, vždycky jsem ti Hedviku záviděl. Ale teď bych nechtěl být v tvé kůži.“

„Zastavte!“ zvolala náhle Marta k údivu ostatních, když se jejich malá cestovní skupinka blížila ke Collmbergu. Tentokrát jela víceméně neobratně sama na klidném mimochodníku, který patřil jednomu z Hartwigových mužů. Christian vedl koně, na němž seděl spoutaný Hartwig, a veškerou pozornost soustřeďoval na zajatce. Kromě toho jí před odjezdem sdělil, že je nejvyšší čas, aby se jako jeho manželka naučila jezdit na koni sama. Osobně jí vyhledal nejklidnější zvíře a ukázal, jak si s ním poradit. Lukas jel po jejím boku a radil jí, jak udržet mimochodníka pod kontrolou. Průvod doplňovali ještě hornický mistr Hermann a otec Bartoloměj.

Christian rozkázal zastavit a čekal, až k němu Marta dojede. „Potřebuješ si odpočinout?“ zeptal se starostlivě, i když lehce netrpělivě.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Marta, přestože by ji přestávka velmi potěšila. Jet sama na koni je něco úplně jiného než v sedle před jezdecky zdatným rytířem.

„Musím na hradní vrch,“ prohlásila. A ještě když mluvila, myšlenky se jí projasňovaly a pochopila vidinu, kterou měla při cvičném souboji mezi Lukasem a Dietrichem ve Východní marce. „Syn markraběte Dietricha je v nebezpečí. Musím varovat jeho otce.“

Christian se jen krátce zamyslel. Znělo to příliš vážně, takovou zprávu nemůže nechat bez povšimnutí. A v Míšni bude Marta možná víc v bezpečí než na zemském sněmu, kde by se mohlo stát, že jako psancova žena bude také zavržena a prokleta, jakmile vyjde jejich sňatek najevo.

„Dobře. Tak se zatím rozloučíme,“ souhlasil s těžkým srdcem. Obrátil se na Lukase. „Doprovodíš ji? Všude vyhlašujte, že po mé smrti hledáte nového pána, a postarejte se o to, aby se o tom doslechl Randolf. Marta by se možná mohla uchýlit k Hedvice.“

Lukas souhlasně přikývl. Ale ještě než se rozloučili, Christian ho krátce zadržel.

„Budeš na ni dávat dobrý pozor a ochraňovat ji, ano?“ naléhal potichu.

„Copak jsem to nedělal vždycky?“ opáčil Lukas.

Markrabě Dietrich se ujal úkolu požádat Hedviku, aby se nezúčastnila večeře v hale. Oda nesmí pojmout podezření. Mohlo by ji zneklidnit, kdyby Oto náhle uvolnil místo po svém boku manželce, když na něm tak dlouho seděla ona.

„Jak moc toho lituje?“ zeptala se zamračená Hedvika švagra.

„Natolik, aby bos a s nepokrytou hlavou podnikl pouť přes celý hrad a kajícně před vámi padl na kolena,“ usmál se smutně Dietrich. „Vím, že jste hrdá žena a bratr se k vám zachoval velmi ošklivě. Otázka, jak se s vámi usmířit, ho zaměstnává a trápí víc než cokoli jiného. Prosím vás, příliš mu to neusnadňujte, ale ani neztěžujte!“

Hedvika na něj chytrýma očima pohlédla nepopsatelným způsobem, který v něm pokaždé budil přání sevřít ji v objetí.

„Sama nevím, co mám dělat,“ vzdychla. „Strašně mi ublížil a ponížil mě. Něco takového nelze zapomenout. Ale je to můj muž, v zaslepenosti se dal dotlačit do svízelné situace a choval se nespravedlivě k mnoha lidem. Už jen proto, abych skoncovala s touhle potupou a dopomohla lidem jako Christian ke spravedlnosti, bych měla brzy opět zaujmout místo po jeho boku.“

Dietrich se před ní hluboce uklonil a políbil jí ruku. „Má paní, vždycky jsem obdivoval nejen vaši krásu, ale i moudrost.“

„Posaď se vedle mě jako obvykle, má choť zůstane na můj příkaz ve svých komnatách,“ zašeptal Oto s úsměvem Odě a kývl na páže, aby jemu i jí naplnilo pohár.

Oda uposlechla jeho výzvu se zářivým úsměvem a jako každý v hale sklopila oči, když kaplan odříkával modlitbu před jídlem.

Avšak instinkt jí napovídal, že se musí mít na pozoru. Tohle bude její poslední večer v Míšni. Příjezd markraběte Dietricha je první varovný signál. Ten muž se jí vždycky jevil jako nebezpečný a okamžik, kdy se tu objevil, je příliš závažný než aby to byla náhoda. Jednomu mazaně vyhlížejícímu výrostkovi z ulice slíbila spoustu peněz, když bude sledovat hostinec, kde se má ubytovat posel vévody Jindřicha, než se s ním sejde. Dozvěděla se tak, že za ním byli tři rytíři. Věci si tedy už sbalila. Zítra ráno, až všichni odjedou na thing, nevběhne jim do pasti a nesetká se s poslem, ale zmizí směrem do Braunschweigu.

Zdánlivě klidně a svůdně se zúčastnila večeře a čekala jen na to, až bude večer u konce. Avšak Oto se nijak nechystal hostinu ukončit.

Konečně vstal a nabídl jí rámě. „Projevíte mi svou přízeň a budete mi ještě dělat společnost u poháru vína?“ zeptal se s úsměvem. Ale poznala, že tentokrát se mu v očích neleskne žádostivost. Všechno ví.

Oda si všimla, že poloprázdnou halou se k ní blíží dva rytíři. Bleskurychle se rozhodla, že nebude s odjezdem čekat do zítřejšího rána. Vytrhla se Otovi, otočila se k pážeti, které stálo za ní, chytila je pod krkem a přiložila mu ke spánku železný osten.

Věděla, že si jako rukojmí vzala syna markraběte Dietricha. Celý večer si útok plánovala pro případ, že bude potřebovat poslední možnost k útěku.

„Všichni ustupte, nebo ten kluk umře!“ vykřikla.

Mladý Konrad se ani nepohnul, jen oči měl rozšířené strachy.

„Nechte mě odjet, pak chlapce bez úhony pustím jednu míli za městskou bránou,“ požadovala Oda nahlas.

„Jestli se někdo z vás jen pohne, bodnu. Ten osten je otrávený, páže nepřežije dnešní večer.“

Uvědomovala si, že její vyhlídky jsou špatné, stěží projde s rukojmím kolem tolika zkušených bojovníků ven z hradu. Ale když půjde ke dnu a bude muset zemřít, vezme s sebou aspoň syna nenáviděného nepřítele.

Triumfálně pohlédla na Dietricha, jenž nemůže udělat nic, aby mu jeho jediný legitimní dědic nezemřel před očima.

Ale právě tento okamžik se Odě stal osudným. Zezadu jí někdo železným stiskem sevřel ruku s trnem, kopanec do podkolení ji připravil o rovnováhu a chlapce jí kdosi prudce vyrval.

Marta spokojeně pohlédla na Lukase. To se ti docela hezky povedlo!

Po varovné vidině se pohybovali v hale stále v Konradově bezprostřední blízkosti, nepozorovaně za Odinými zády, takže mohli včas zasáhnout. Stráže se rozběhly k Odě, aby ji zajaly, ale místností náhle proletěl nůž a zabodl se jí hluboko do prsou.

Randolf zamířil k mrtvole a vytáhl svůj vrhací nůž z těla. Ta černovlasá děvka se v něm spletla. Jeho s sebou do propasti nestáhne.

Markrabě Dietrich rychle přiběhl k synovi a pevně ho objal. Potom vděčně pohlédl na Martu a Lukase. „Nikdy vám to nezapomenu!“

Oto přejížděl pohledem mezi mrtvou ženou ležící několik kroků od něj, přes Lukase a Martu k Randolfovi, jenž si položil ruku na srdce a hluboce se uklonil, aby skryl výraz ve tváři. „Pane! Ta žena už nikoho nebude ohrožovat. Doufám, že jste se mnou spokojený.“

Krvavá příhoda zaměstnávala veškeré osazenstvo hradu hluboko do noci. Oto, Dietrich a Hedvika seděli u společného stolu a hádali se.

Dietrich opět jednou obdivoval Hedvičinu chytrost, neboť Otovi vůbec nevyčetla, že tak lehkomyslně propadl vyzvědačce. Bratr si to sám dost vyčítal a toho Hedvika využila pro své plány.

„Že to všechno skončilo celkem hladce, za to vděčíš jen hrstce lidí,“ prohlásila. „Martě a Lukasovi, kteří nás varovali a zachránili tvého synovce. A svým rytířům Raimundovi, Gerovi a Richardovi, kteří odhalili spojení mezi Odou a Jindřichem Lvem. Samozřejmě s podporou tvého bratra!“ pohlédla na Dietricha a usmála se na něj. Potom neochvějně pokračovala: „Nic tě přitom nenapadá? Všichni jsou nejbližší Christianovi přátelé, a on že by měl být zloděj a zrádce? To je stěží k uvěření. Zvlášť když ho z toho všeho obvinil pouze Randolf, jeho úhlavní nepřítel.“

„Předložil důkazy Christianovy viny. A Randolf dneska opět prokázal svou věrnost rodu Wettinů,“ odporoval Oto.

„Tak? Opravdu?“ Hedvika povytáhla obočí. „Jak jsem slyšela, ohrožení Konrada už pominulo, teprve potom vrhl svůj nůž. Nemohlo to být spíš tak, že zabil Odu, aby nemohla prozradit nic, co by ho přivedlo do úzkých? Nebyl to on, kdo ji k tobě přivedl a představil ti ji?“

Avšak Oto se zatím ještě nekál tolik, aby byl ochoten diskutovat. „Randolf stojí nad veškerou pochybnost. Jeho rodina patří k nejstarším a nejvěrnějším družiníkům našeho rodu.“

Dietrich pohlédl na Hedviku. Dnes večer zřejmě nedokážou pro Christiana nic udělat. Musí předstoupit na sněmu a veřejně žádat své právo. Před tolika posluchači nemůže Oto jen tak přejít bezpráví, jež bylo na rytíři spácháno.

„Tak mám, bratře, pocit, že přes staré věrné nevidíš ty nové,“ povzdychl si odevzdaně Dietrich.

Brzy se ještě ke všemu rozprší.

Markrabě Oto byl unavený, jeho nálada se stále zhoršovala, protože od rána na sněmu projednával všemožné spory mezi purkrabími, nižšími šlechtici a ministerialy. Copak se musí pořád mezi sebou škorpit a dohadovat? V jeho zájmu je, aby jeho lidé bojovali společně proti nepříteli, a nikoli proti sobě navzájem. Kromě toho má teď ve své rodině sporů víc než dost. Přimhouřenýma očima pátral po nebi, zda někde za mraky neprosvítá slunce. Jistě už dávno minulo poledne. Nejvyšší čas s těmi otravnými záležitostmi skončit.

„Má ještě někdo něco, co by chtěl přednést?“ zeptal se tónem, který naznačoval, že setkání považuje za ukončené.

„Já, můj pane!“ zazněl hlas z poslední řady. Marta stísněně pohlédla na Lukase, jenž se spolu s ní nenápadně vmísil do Raimundovy družiny. Příští okamžiky rozhodnou o Christianovi, osudu jich tří a celé vesnice.

Přítomní se udiveně podívali na muže v plné zbroji, jenž si razil cestu shromážděním. Přilba s nástavcem na nos, drátěná kukla stažená hluboko do čela, vousy a několik čerstvých jizev neprozrazovaly nic o jeho podobě.

Ve vzrušeném mumlání přítomných neznámý poklekl před markrabětem a položil mu k nohám svůj meč.

„Můj pane a vládce, vyslechněte mě! Mám důkazy, že jste byl okraden a vaším jménem byly vydávány falešné rozkazy, jež jsou v rozporu s vašimi skutečnými pokyny. Mám důkazy, že na lidech v mé vsi bylo spácháno těžké bezpráví a já byl obviněn lživou obžalobou. Prosím vás o spravedlnost a potrestání viníků.“

Oto se nevrle naklonil dopředu. „Žádáš spravedlnost a neukážeš svůj obličej? Odhal tvář! A potom mi předlož své důkazy!“

Christian sňal přilbu a stáhl drátěnou kuklu. Ze všech stran zazněly překvapené výkřiky.

„Christian! Myslel jsem, že je mrtvý!“

Někdo nahlas vykřikl: „Zabijte toho zloděje!“

Martě se sevřelo srdce, když viděla, že se k rytíři blíží několik strážných. Ale markrabě Oto je pohybem ruky zastavil.

„Jsem to já,“ pokračoval hlasitě rytíř. „To, že zde před vámi klečím živý, je jeden z těch důkazů. Neprchl jsem a nedoznal tak svou vinu, jak vám bylo nepravdivě sděleno. Byl jsem držen v žaláři na Randolfově hradě. Dovolte mi vyzvat ho na souboj a výsledek přijměte jako boží rozsudek!“

Randolf vztekle vyskočil. „Jsem urozený muž a nebojuji s nějakým obyčejným ministerialem, a už vůbec ne se zlodějem, který vás podváděl, pane!“ uklonil se uctivě směrem k markraběti.

„Jak je možné, že ten muž stojí přede mnou živý a zdravý, přestože jste mi osobně oznámil jeho smrt, Randolfe?“ otázal se Oto.

Obr se stříbřitě plavými vlasy na okamžik znejistěl

„Zřejmě se mi donesla nepravdivá zpráva o jeho smrti. Ale můj správce našel jednoznačné důkazy, že vás Christian okradl o značné množství stříbra,“ nabyl jeho hlas rychle obvyklé pevnosti

„Jeden muž přiznal, že mu správce rozkázal, aby u mě údajně ukradené stříbro schoval,“ namítl Christian. „Můj kníže, tento muž lživě obžaloval důlního tesaře a dal ho oběsit, pak probodl starou vesničanku. Jeho správce zfalšoval důkazy proti mně, vaším jménem tvrdě vyžadoval od vesničanů nespravedlivé dávky a peníze si strkal do vlastní kapsy!“

Dal znamení a Richard a Gero táhli uličkou v davu spoutaného Hartwiga, kterého nemilosrdně hodili na zem markraběti k nohám.

Správce se svíjel strachy. „Milost, pane! Musel jsem to dělat! Jenom jsem vykonával příkazy!“

Oto se rozlíceně podíval na Randolfa. „Chcete mi to nějak vysvětlit?“

„Tenhle chlap jednal za mými zády,“ odpověděl rytíř. „Jsem zděšen a kajícně přiznávám, že jsem pro tak důležitou práci vybral špatného muže. Odpusťte mi, pane.“

Pokorně se poklonil před Otou a přikročil ke kňučícímu Hartwigovi, který chtěl protestovat. „Mlč, ty hajzle!“ Nakopl správce do kříže.

Oto s odporem sledoval výjev. „Christiane, máte šest přísežných svědků, kteří mohou dosvědčit, že mluvíte pravdu??“

Kývl na vysokého duchovního, jenž nesl v ruce kříž zdobený drahokamy.

Raimund, Gero a Richard předstoupili. Každý z nich položil dva prsty na kříž. „Zaručujeme se za poctivost rytíře Christiana a dosvědčujeme, že byl zrádně a potupně držen v kobce na Randolfově hradě,“ prohlásil nahlas Raimund.

K rytířům přistoupil otec Bartoloměj a učinil totéž. „Jako že je Bůh nade mnou: v mém kostele jistý muž přísahal na bibli, že na Hartwigův rozkaz schoval stříbro v Christianově domě a v chýši důlního tesaře, aby na ně padlo podezření.“

Přikročil k nim hornický mistr Hermann. „Dosvědčuji, že tomu tak je a rytíř Christian vždy jednal jen ve vašem zájmu, markrabě. Kromě toho mohu vám a vašemu pokladníkovi na základě listin a dokumentů dokázat, že Hartwig od nás požadoval víc stříbra, než vám pak odevzdával. Značný rozdíl v obou částkách jsme našli v jeho truhle.“

Hrozilo, že mezi diváky propukne vřava. Pravděpodobně se za Otovými zády odvíjelo obrovské spiknutí. Chyběl však ještě šestý přísežný svědek, jenž by se postavil na Christianovu stranu.

Marta si všimla, že se pomalu zvedá starý Arnulf. Ale než stačil dokulhat k Christianovi, k všeobecnému překvapení vstal markrabě Dietrich a postavil se Christianovi po bok.

„Zaručuji se za čest a rytířskost tohoto muže. Kdybyste takových měl v marce víc, bratře, nedolehlo by na vás a jeho vesnici tolik zla,“ prohlásil nahlas a v davu to zašumělo.

Bylo víc než neobvyklé, že se markrabě zaručuje za obyčejného ministeriala.

Oto s přimhouřenýma očima hleděl na muže před sebou a dlouho mlčel.

Tak už něco řekni, vybízela ho v duchu netrpělivě Marta. Naprav to bezpráví!

Konečně markrabě promluvil. „Slyšte můj rozsudek. Důkazy Christianovy neviny jsou jednoznačné. Osvobozuji ho tímto od všech žalob.“

Lukas se s úlevou podíval na Martu a stiskl jí ruku.

„Hartwig je obviněn z krádeže. Odsuzuji ho k smrti oběšením. Rozsudek bude vykonán za tři dny na popravišti v Míšni.“

Správce hlasitě naříkal a kroutil se na zemi. Oto znechuceně pokynul strážím, aby ho odvedly.

Marta nedokázala politovat zrzavého tlusťocha. Ještě teď jí přejel mráz po zádech, když si vzpomněla na to, jak chtěl Johaně vypíchnout oko, na Emmino zoufalství, na Jonasovo a Karlovo utrpení v kládě, na zákeřné Christianovo zatčení. A na svůj strach, když Hartwig rozkázal, aby ji zbičovali a zavřeli do klády. Na okamžik zavřela oči a setřásla ty vzpomínky. Hartwig bude za svou krutost a zákeřnost spravedlivě potrestán. Ale jak Oto rozhodne o Randolfovi?

Markrabě upíral neproniknutelný pohled na svého dosud nejmocnějšího vazala a věděl, že Hedvika ho sleduje přísným zrakem.

Zvedl ruku, aby shromáždění zmlklo.

„Randolfe! Nebudu vás v plné míře činit odpovědným za zločiny vašeho správce. Jsem si jistý, že se jich dopouštěl bez vašeho vědomí. Avšak jednal jste nedbale a naložil jste na sebe břímě viny. Abyste ji odpykal, vydáte se na cestu do Svaté země a budete tam čtyřicet dní ochraňovat poutníky. Teď se okamžitě odeberete na své panství a neopustíte je až do odjezdu. Dávám vám čtyři týdny času, abyste zde uvedl do pořádku své záležitosti.“

Na Randolfově tváři nebylo znát ani jediné hnutí mysli.

„Jak si přejete, můj vládce.“

Marta nevěděla, jestli má pociťovat zklamání nebo úlevu. Randolf musí opustit Míšeňskou marku. Možná ve Svaté zemi zemře. Mnozí tam našli smrt. Třebaže nenávist je smrtelný hřích, přála si to. Nikdy mu nezapomene a neodpustí, co provedl Christianovi a jí.

Ale možná se vrátí. Za dva, za tři roky?

Oto se znovu obrátil k Christianovi. „Správcovy ozbrojence můžete za jejich zločiny potrestat ve své vesnici podle vlastního uvážení.“

Christian se mlčky uklonil, vstal a chtěl se opět vrátit do zadních řad.

Ale Oto ho pohybem ruky zastavil. Vyměnil si krátký pohled s Hedvikou, jež s přísnou tváří seděla vedle něj jako živá pobídka.

„Ještě jsem neskončil, rytíři Christiane. Přistupte blíž.“

Christian poslechl a opět poklekl na koleno. Copak asi ještě přijde? pomyslel si trpce.

Mohl být spokojen, že jeho pověst byla napravena. Ale zlobilo ho, že Randolf z toho vyklouzl tak snadno. Už kvůli Martě si s ním chtěl vyrovnat účet na život a na smrt.

„Jako odškodnění za utrpěnou křivdu a odměnu za vaši věrnost a oddanost jsem se rozhodl, že vás zbavím stavu ministeriala. Tímto vám propůjčuji na věčné časy čest a titul svobodného zrození a pozvedám vás do stavu urozených, se všemi právy, poctami a svobodami.“

Christian se poklonil a poděkoval. Pochopil, že toto je Otova nabídka ke smíru, aby nechal Randolfa v klidu odjet do Jeruzaléma. Po celá léta byl Christian proti statnému rytíři v nevýhodě, protože nebyl urozený. Teď bude moci pro svou vesnici vykonat mnohem víc. To mu napovídal rozum.

Ale srdce křičelo po pomstě za to, čeho se Randolf dopustil na Martě.

„Nevypadáte moc šťastně, rytíři Christiane,“ zabručel Oto. „Nejste snad s mým rozsudkem spokojený?“

„Jak bych mohl, můj pane?“

Pohled na Hedviku v Otovi vyvolal velkorysost. „Navíc vám povoluji ještě jedno přání. Ale přemýšlejte rychle!“

Christian upřel oči na Randolfa, jenž už se svými nejvěrnějšími přáteli sedlal koně, aby podle markraběcího rozkazu okamžitě vyrazil na své panství. Teď by ho mohl vyzvat k souboji na život a na smrt! Urozenému už by nemohl boj odmítnout.

Potom však ucítil, jak na něj Marta upírá oči, které sledovaly jeho pohled. Viděl, jak zbledla a sotva zřetelně, avšak prosebně vrtí hlavou.

S obtížemi potlačil nenávist. Přísahal, že bude Martu ochraňovat, přitom mu však meč nedokáže pomoct vždycky. Nikdo nevěděl lépe než on, jak snadno na ni lze zaútočit pro její schopnosti.

Hodina odplaty ještě nadejde.

Pomalu zvedl hlavu. „Skutečně bych vás chtěl poprosit ještě o jednu milost.“

„Mluvte,“ pokynul milostivě Oto.

„Smím-li vyslovit ještě jedno přání, pak vás prosím, buďte tak milostivý a pozvedněte do mého stavu také mou manželku,“ požádal Christian.

Oto na něj užasle pohlédl. „Vy jste se oženil?“

„Přede dvěma dny. Třebaže pochází z prostých poměrů, bez její odvahy a pomoci by spiknutí proti vám nikdy nebylo odhaleno.“

„Kdo je to? Je tady?“ zeptal se netrpělivě Oto.

Christian pohlédl na Martu a nenápadným pohybem ji vyzval, aby předstoupila.

S roztřesenými koleny vyšla z davu a poklekla před markrabětem.

Otovo překvapení neznalo hranic. „Vy jste se oženil s touhle dívkou?“

„A vybral si dobře,“ podotkl markrabě Dietrich.

„Služby, které s nasazením života prokázala rodu Wettinů, jsou mimořádně velké a zaslouží si pocty.“

Oto si opět vyměnil pohled s Hedvikou, která povzbudivě přikývla.

„Tedy budiž. Povstaňte, paní Marto!“

Paní? Marta zmateně a rozpačitě vstala a o krok ustoupila. Ale ještě než mohla s Christianem přijímat blahopřání, markrabě Oto znovu zaburácel: „Ještě stále jsem neskončil!“

Muži zmlkli.

„Nechť předstoupí Christianův panoš.“

Lukas popošel dopředu a poklekl před markrabětem.

„Prokázal jste velkou odvahu, mladý muži, a v boji jste si vedl jako rytíř,“ prohlásil markrabě. „Proto jsem se rozhodl, že vás pasuji na rytíře. Dnešní noc se modlete a dodržujte půst. Zítra ráno na hradním vrchu od vás osobně převezmu rytířský slib.“

Návrat domů

„Přijíždějí! Přijíždějí!“

Kuno a Bertram opět vyhlíželi a teď v celé vesnici vyvolali horečný ruch. Od té doby, co před několika dny dorazil Christianův posel a sdělil jim zprávu o nadcházející popravě Hartwiga a další novinky, žili christiansdorfští v rozrušení.

Z celého srdce se radovali, že skončila Randolfova a Hartwigova hrůzovláda a markrabě zprostil Christiana všech obvinění a podezření. Christian se tady už postará o spravedlivý pořádek. Další poslova slova však vyvolala nevěřící úžas a nekonečné rozhovory: Rytíř Christian, a dokonce i Marta byli povýšeni do šlechtického stavu!

Copak někdy někdo slyšel, že by se z obyčejné kořenářky stala šlechtična?

Názory se rozcházely, lidé nevěděli, mají-li tomu uvěřit. A potom: Jak se asi Marta změní, jestli je to skutečně pravda? Hlavně Griseldis byla nezvykle tichá a dělala si starosti, že jí teď nová paní dvojnásob a trojnásob splatí všechny ty zlomyslnosti, které jí v minulosti dělala.

Vesničané se sbíhali, aby přijíždějící patřičně pozdravili.

Blížila se vskutku nezvyklá společnost.

V čele Christian v novém plášti z kvalitní vlny na svém ušlechtilém bělouši, po jeho boku Marta v šatech tak drahocenných a krásných, až to mnohým vzalo řeč: Zelená látka byla bohatě vyšívaná, hnědé lemy se nádherně hodily k Martiným vlasům, které měla vyčesané a pokryté jemným závojem. Hned za nimi jel Lukas v nádherné výzbroji.

Za nimi na koni či pěšky přicházeli hornický mistr Hermann, otec Bartoloměj, Emma a Jonas, kteří se vypravili do Míšně, aby viděli Hartwigovu popravu, následovali tři neznámí muži nesoucí zednické nářadí, několik ozbrojenců a úplně na konci, jaké překvapení, těžký formanský vůz s Hansem a Friedrichem.

Griseldis a Hiltruda s rozechvělými koleny a sklopenýma očima přikročili k Christianovi a Martě, podali jim nápoj na uvítanou a Hildebrand před nimi padl na kolena. Ostatní vesničané ho napodobili.

Marta se v drahých šatech necítila dobře. Darovala jí je Hedvika a Christian trval na tom, aby si je na cestu oblékla.

„Po cestě se zapráší. A co si pomyslí ostatní, když se vrátím tak naparáděná?“ namítala.

„Přesně o to jde,“ vysvětloval Christian. „Tak nejspíš pochopí, že už nejsi to chudé děvče na útěku před Wulfhartem, které s sebou vzali ze soucitu, nýbrž dáma a paní vesnice. Nikdo se pak neodváží tě nějak prohánět a něco ti rozkazovat.“

Dáma, paní? pomyslela si polekaně Marta. Ale Christian se na ni usmál: „Jen si vzpomeň na Griseldis!“

Po sněmu markrabě a Hedvika pozvali Christiana a jeho mladou ženu na několik dní do Míšně. Marta stále ještě nedokázala pochopit, že ten zlý sen skončil, a představit si, jak bude její budoucí život vypadat. Nejraději by i jako Christianova manželka ve své chýši sušila byliny a míchala masti. Ale to by se asi k jejímu šlechtickému stavu nehodilo, nebo ano?

Christian ji dobře znal a věděl, jaké myšlenky se jí honí hlavou, proto ji uklidňoval: „Když chceš, můžeš dál léčit lidi. Vlastně ve vesnici potřebujeme tvé schopnosti a nemůžeme se jich vzdát. Vezmi si pomocnici. Neříkala jsi, že Johana je šikovná? Beztak se musíme o Wilhelminy dcery postarat. Ale ty se budeš muset naučit vést velký dům.“

Marta se šťastně přimkla k manželovi, možná těsněji, než dovolují dobré mravy.

Večer v hale radostně oslavovali s přáteli. Jenom Lukas chyběl. Jako každý budoucí rytíř musel před obřadem pasování projít koupelí, potom šel ke zpovědi a noc trávil postěním a v modlitbách.

Konečně nadešel okamžik, kdy Christian s Martou mohli odejít do své komory, kterou již dal Oto novomanželům připravit.

„Prokážete mi svou přízeň, paní Marto?“ zeptal se Christian s přehnanou poklonou a políbil jí ruku hned, jakmile za nimi zavřel dveře.

„Jakou?“ zasmála se Marta a v očích jí blýsklo. Pak ho vroucně objala a na svou otázku si sama odpověděla: „Všechnu!“

Tu noc vůbec nespali. Milovali se, mluvili a kuli plány do budoucna.

Druhý den ráno Oto osobně vedl slavnostní obřad, při němž byl Lukas pasován na rytíře. Před svou družinou a několika duchovními mu předal přilbu, drátěnou košili, kopí, ostruhy a meč a podle starých, po generace opakovaných formulí ho nabádal, aby dodržoval rytířské vlastnosti: aby byl věrný a spolehlivý, vytrvalý a uměřený, aby štědře obdarovával chudé a ochraňoval slabé.

Bledý, klidný a vážný přijal Lukas zbraně a přísahal, že bude žít podle těchto pravidel.

Potom přijal tolik blahopřání, jako Christian a Marta uplynulého dne. Christianovi dalo práci, aby se ke svému bývalému panošovi protlačil.

„Dobrá práce,“ pochválil ho a položil mu ruku na rameno. „Jestli nemáš jiné plány do budoucnosti, rád bych tě přijal jako rytíře do své družiny.“ Lukas na něj nechápavě hleděl a pak se rozzářil. „Nic víc bych si nemohl přát!“

„Domluveno,“ přikývl Christian. „Chceš nejprve několik dní volna, abys mohl jet za otcem a oznámit mu tu radostnou zprávu osobně?“

Lukas si okamžitě uvědomil nově získanou důstojnost. „Vyšlu k němu posla. Mám pocit, že až se vrátíme do naší vesnice, bude potřeba udělat hodně práce,“ odpověděl rozvážně. Ale pak mu po tváři přelétl obvyklý přidrzlý úsměv. „Kromě toho si nechci nechat ujít chvíli, až se bude Hartwig houpat na šibenici!“ Opět zvážněl: „Bůh ví, že si to zasloužil.“

Mezi gratulanty se objevil i markrabě Dietrich.

„Blahopřeju, rytíři,“ promluvil na Lukase, jenž se před ním dokonale zdvořile uklonil.

„Dovedete si představit, že byste se připojil k mé družině? Dobrého muže mohu potřebovat vždycky, a s bratrem bych se dohodl,“ nabídl mu markrabě.

Lukas v rozpacích vzhlédl. „Děkuji vám za takovou poctu, pane, ale právě mě přijal do svých služeb Christian.“

Dietrich se zasmál. „Vidím, že byl zase jednou rychlejší. Bude to výborný pán. A potřebuje tě jistě naléhavěji než já.“ Otočil se k Christianovi a Martě a zvážněl: „Randolfa jste se zatím načas zbavili. Neodváží se poslat do Svaté země za sebe někoho jiného. Kdoví, už mnoho mužů do Jeruzaléma odešlo a nikdy se nevrátilo. Ale jeho kumpáni nevynechají sebemenší příležitost, aby vám ztrpčili život.“

„Randolf tam nezemře,“ opáčil Christian. „On ne. A až se vrátí, bude jako křižácký rytíř ještě méně napadnutelný než teď.“

Markrabě z Landsbergu mu položil ruku na rameno. „Ale vy jako urozený šlechtic také.“

Christian vyslal jednoho posla k Lukasovu otci a druhého do své vesnice. Marta naléhala, aby se Emma a Jonas dozvěděli o Hartwigově nadcházející popravě a měli možnost vidět, jak umírá muž, jenž jim způsobil takové trápení.

Čas do vykonání rozsudku využili Christian a Marta k návštěvě Josefy. „Nechceš přece jen s námi odjet do mé vesnice?“ nabídl jí rytíř, když stařena oba objala a popřála jim štěstí. „Mohla by sis ve stáří dopřát trochu víc klidu.“

„Klidu?“ usmála se šelmovsky Josefa. „Od kdypak je klid tam, kde se ukážeš ty?“ Vzápětí však zvážněla. Martu opět zaplavil pocit, že stařena tuší nebo ví víc, než právě chce říct. „Možná později, dá-li Bůh a nechá mě ještě nějakou chvíli naživu. Myslím, že přijde čas, kdy mě budete ve vesnici potřebovat.“

Zbytek dne Christian hledal šikovné řemeslníky. Rozhodl se, že místo svého vypáleného domu si dá postavit kamenný. Po rozhovoru s cechovním mistrem najal kameníka s tovaryšem a učedníkem. Z příjmů, které mu nyní ve vesnici budou patřit, si to může dovolit.

S Arnulfem se dohodl, že mu zatím půjčí několik ozbrojenců, než si bude moci najmout vlastní. Krátce poté nečekaně potkali dobré známé. Na trhu, kde si obstarávali další potřebné věci, potkali formany Hanse a Friedricha, kteří tu už třetí den nabízeli obilí dovezené z Čech, kam dopravili náklad soli.

„Blahopřejeme, pane Christiane, a vám také, paní Marto,“ pozdravil je Friedrich a svižně se poklonil, jak mu dovolila náhlá bolest v zádech.

„Jak vidím, zase potřebujete mou pomoc,“ starostlivě poznamenala Marta, ale Friedrich se vyděsil. „To už se teď nepatří, když jste urozená dáma. Po celém městě se vypráví, jaké neobvyklé rozhodnutí markrabě Oto učinil.“

„Máme z toho radost spolu s vámi,“ doplnil Hans.

„Možná spolu uzavřeme nějaký obchod,“ navrhl Christian k všeobecnému překvapení. „Pak bych vás dokonce mohl pravidelně přenechat péči šikovných rukou mé ženy. Co byste řekli tomu, kdybyste svůj formanský obchod přeložili do naší vesnice? Jestli se bude i nadále tak rychle rozrůstat, budeme potřebovat povozníky, kteří budou vyvážet železo a stříbro a dovážet všechno, co sami nepěstujeme a nemáme. Nemuseli byste se vydávat na tak daleké cesty.“

Bratři si vyměnili překvapené pohledy. „Kolik nám dáte času na rozmyšlenou?“

„Vy jistě zítra pokračujete dál směrem k Halle, že? Pojeďte s námi, udělejte si zajížďku do naší vesnice, odkoupíme tam od vás část obilí. Mohli byste nám také dovážet ještě leccos jiného, co potřebujeme, samozřejmě za mzdu. Když ukončíte obchody v Halle, jistě budeme mít dlouhý soupis věcí, které byste nám mohli přivézt. Máte mé slovo.“

Hans a Friedrich na sebe opět pohlédli a neznatelně přikývli.

„Domluveno!“ prohlásil Friedrich.

V den, na který byla ohlášena Hartwigova poprava, se lidé hned při východu slunce tlačili kolem šibenice, aby jim neušlo, jak jednou budou věšet taky pána. Něco takového se nekonalo každý den. Friedrich vyprávěl, jak po celé Míšni kolují zvěsti o tom, co všechno se dělo v Christiansdorfu.

Obchodně zdatní hostinští nalévali pivo, dvě tlusté ženy prodávaly plněné chleby a medové koláčky a hlasitě se snažily vzájemně si odlákat zákazníky. Několik kluků se pralo o nejlepší místa, dokonce i na střechách okolních domů seděli zvědavci.

Christian, Marta a Lukas seděli na koních a drželi se trochu stranou. Nechtěli, aby byli poznáni jako účastníci celé té historie. Emma a Jonas přišli z vesnice a stáli teď vedle nich.

Vzrušený pokřik davu ohlašoval, že se odsouzenec blíží. Hartwiga nepřivážela popravčí kára, ale byl obličejem dolů přivázán k prknu a vlečen ulicemi.

Byl rozedraný, špinavý a potřísněný výkaly, když ho stáhli z prkna a vlekli pod šibenici. Z koutku úst mu tekly sliny, sotva se držel na nohou a skučel a naříkal.

Soudní písař přečetl obžalobu a pár výrostků hodilo na odsouzence kusy shnilé zeleniny. „Jen si zatancuj s provazníkovou dcerou, ty tlustá štěnice!“ vykřikla nějaká žena a okolostojící zajásali.

Christian a Lukas s nepohnutou tváří hleděli na odpornou podívanou, kterou skýtal zbaběle kňučící Hartwig.

Marta odvrátila pohled od někdejšího správce, jenž kdysi tak krutě vládl jí i jejím přátelům a nyní z něj byla jen kňourající hromada masa a strachu. Všichni, které Randolf a Hartwig neprávem a tvrdě trestali, by svůj osud snášeli s větší důstojností a odvahou.

Když hlasité zajásání rozrušeného davu prozradilo, že zločinec už visí, všimla si, jak Emma vzala Jonase za ruku. Manžel ji k sobě přitáhl a objal kolem ramen.

Trvalo dlouho, než Hartwig vydechl naposledy. Dav nadšený takovým divadlem se pomalu rozcházel a Christian dal svým lidem znamení k odjezdu do vesnice.

„Z celého srdce se radujeme s vámi!“ ujišťoval Hildebrand Christiana a Griseldis poněkud ustrašeně nespouštěla oči z Marty.

Rytíř se chladně zadíval na stařešinu vsi a zavolal na vesničany: „Děkujeme za přivítání. Vstaňte. Později se pod vesnickou lípou poradíme, co je třeba udělat, aby byly napraveny škody, které utrpěla vesnice i mnozí jednotlivci. Ale nejprve chci vidět zajaté ozbrojence. Jsou ještě tady pod vaším dohledem?“

„Samozřejmě,“ předstoupil Karel před ostatní. „Trochu pohubli a už si tolik neotvírají huby, ale najdete je v žaláři všechny.“

Zamířil jako první k tvrzi. Christian na koni přebrodil potok a následovali ho skoro všichni vesničané.

„Vyveďte je!“ rozkázal Christian.

Muži svázaní k sobě nohama a odzbrojení se pomalu vypotáceli ze žaláře a nejistě se zadívali na Christiana.

„Markrabě Oto mi dovolil, abych vás za vaše hanebné činy potrestal podle vlastního uvážení,“ promluvil hlasitě rytíř.

Zajatci si vyměnili zneklidněné a bázlivé pohledy a vesničané napjatě čekali, jak Christian rozhodne.

„Vaše zbraně a koně už máme. Všechny své peníze odevzdáte Bertě, jako odškodnění za smrt jejího manžela, kterého jste pomáhali zavraždit!“ rozkázal Christian a neotočil se, když se mu za zády ozval Bertin potlačený výkřik a spokojené mumlání ostatních.

„Zujte si boty a svlékněte šaty.“

Muži nejprve zaváhali, pak spěšně splnili rozkaz, až stáli jen v podvlékačkách před zraky všech obyvatel vsi, kteří nešetřili pokřikem a vtipy.

„A teď zmizte,“ pokračoval nemilosrdně Christian. „Každý z vás, koho napříště potkám blíž než v okruhu dvaceti mil od naší vesnice, to zaplatí svým životem. A nezapomeňte, že všichni tady dobře znají vaše odporné ksichty, nikdy na ně nezapomenou.“

Bývalí ozbrojenci, teď téměř nahé postavy, se za smíchu všech přítomných rozběhli pryč.

Christian spokojeně cválal na běloušovi zpátky a odvedl ho do jeho staré stáje. Lukas už tam byl a přebíral od Marty jejího mimochodníka.

Stáli tu ve třech a chvilku na sebe jen mlčky hleděli. Nikdo nemusel nic říkat. Každý z nich vzpomínal, za jakých okolností tady byl naposledy, co se od té doby událo a co všechno je čeká. Konečně přerušil mlčení Christian.

„Začneme?“

Marta a Lukas souhlasně přikývli. Všichni se vydali pod vesnickou lípu. Ale když Christian viděl, jak se k nim Hiltruda blíží s ustrašeným pohledem, požádal Lukase: „Svoláš sem všechny?“

Mladý rytíř pokračoval v cestě do vsi, Christian a Marta čekali, až k nim Hiltruda přijde.

Vdova po Kasparovi měla ve tváři vepsaný strach a stud. Roztřesenou rukou podávala Christianovi několik mincí. „To je váš podíl na pečení a vaření piva od té doby, co nám Hartwig nebere všechny peníze,“ promluvila sotva slyšitelně a klopila oči. Choulila se do sebe, jako by očekávala rány.

Christian se už doslechl, že po Gretině smrti převzala pečení chleba a vaření piva.

„Tvůj chleba jsem ještě neochutnal, pivo vaříš dobré,“ pochválil ji vlídně. „Budeš ochotna i nadále dělat tuhle práci a také všechno ostatní, co vykonávala Greta?“

Hiltruda na něj užasle pohlédla. V očích měla slzy.

„Vy byste to dovolil? Ale můj muž…“

„Kaspar byl za svou zradu potrestán. Proč bys měla trpět za něco, o čem jsi nevěděla? Zradil tak i tebe.“

Hiltruda s pláčem klesla na kolena. „Děkuju, pane. Bůh vám žehnej!“

„Vstaň! A teď pojď s námi k vesnické lípě. Musíme všichni projednat spoustu věcí.“

Marta měla sotva čas pozdravit se s nevlastními dcerami, které se plaše obdivovaly jejím krásným šatům, když shromáždění začalo. Bylo potřeba mnohé upravit, o mnoha věcech jednat, ale věděla, že všichni čekají na návrh, který se dosud nikdo neodvážil vyslovit.

Nakonec se o slovo přihlásil Karel. „Myslím, že bychom měli zvolit jiného stařešinu vesnice. Hildebrand nás v dobách nebezpečí nechal na holičkách, místo aby se nás zastal, a když zajali rytíře Christiana, jako první zbaběle přeběhl na druhou stranu.“

Hildebrand se nahrbil. „Co jsem asi měl udělat?“ bědoval. „Proti takové přesile jsme byli bezmocní!“

„Ostatní se taky lecčeho odvážili!“ vyjel na něj ostře Karel. „Dokonce i Bertram, tvůj vlastní syn, nasazoval život. Jenom tys zbaběle mlčel a přihlížel!“

Pohledy většiny vesničanů se upřely na Christiana, avšak ten se nyní tvářil uzavřeně. „Koho si chcete zvolit za stařešinu, je jenom vaše věc,“ prohlásil nahlas. „Ale tentokrát vybírejte dobře!“

„Ať se jím stane Jonas!“ zvolala Berta a sklidila udivené pohledy, ale i souhlasné výkřiky.

Hildebrand se choulil do sebe, Griseldis s uraženým výrazem klopila hlavu a ostatní svorně zvolili kováře vesnickým rychtářem.

Než se shromáždění rozešlo, Christian se očima dohodl s Martou a ještě jednou se ujal slova.

„Zítra zase všichni půjdeme po své práci a znovu se pokusíme udělat ze vsi to, o čem jsme vždycky snili, místo klidu a spravedlnosti. Avšak neoddávejte se klamu. Budeme za to muset bojovat. Každý z nás. Získali jsme trochu času, abychom se na ten boj připravili. Ten čas musíme využít a přichystat se na den, kdy se vrátí Randolf, nebo přijde někdo jemu podobný.“ Vesničané zčásti polekaně, zčásti odhodlaně upírali oči na Christiana.

Chybí mi tu Greta, pomyslela si opět Marta. Teď by promluvila a řekla ostatním, že bez odvahy se lepšího života nedočkají!

Tentokrát však mlčení prolomil Jonas. „Budeme připraveni, až k něčemu podobnému dojde,“ prohlásil. Znělo to jako slib.

Ženy připravovaly večeři pro všechny ze zásob, které s Christianovým svolením přinesly z tvrze a z formanského vozu. Rytíř objal Martu kolem ramen a zvolna s ní procházel svým pozemkem. Na místě, kde stál jeho dům, který dal Hartwig vypálit do základů, nyní pracoval kameník se svými lidmi a vyměřoval půdorys nové stavby.

„Nu, paní Marto…,“ oslovil ji žertovným tónem.

„Na to si nikdy nedokážu zvyknout,“ přerušila ho se smíchem a opřela si hlavu o jeho rameno.

Nevšímal si jejích slov a pokračoval: „Byla byste té lásky a doprovázela mě na cestě do Kolína?“

Překvapeně na něj pohlédla. „Do Kolína?“

„Ano.“ Christian vytáhl z měšce na opasku malý sáček, otevřel ho a ukázal obsah Martě. Při pohledu na něj zalapala po dechu.

„Ty drahokamy mi dal markrabě Dietrich jako svatební dar. Chce, abych si za ně dal od slavného kolínského mečíře zhotovit nový meč nejlepší kvality,“ vysvětloval Christian. „Domnívá se, že ho budu potřebovat.“

Tiše povzdechla. „Ano, to asi budeš.“

Randolf se za dva nebo tři roky vrátí. A jen Bůh ví, kdo a co je všechno za tu dobu může potkat.

„Kdy chceš vyjet? Ještě před zimou, nebo až na jaře?“

„Za několik dní, jakmile tady bude všechno důležité vyjasněno a upraveno.“

„Jestli je to tak, ráda tě doprovodím.“

Něco v jejím tónu Christiana zarazilo. Pozorně se na ni zahleděl. A když bezděky zabloudil očima k jejímu ještě plochému břichu, věděla, že pochopil, proč by ho na jaře provázet nemohla.

Šťastně ji objal a něco jí šeptal do ucha.

Doslov

Osídlování oblastí východně od řek Sála a Labe bylo jedno z nejmohutnějších středověkých hnutí v Německu. Podle odhadu historiků se sem ve 12. století vydalo asi dvě stě tisíc lidí ze západu, aby zde našli osobní svobodu a tvrdou prací zúrodnili půdu.

To, že v Christiansdorfu byla odhalena naleziště stříbra, byla šťastná náhoda, která se stala východiskem pozoruhodného vývoje. Zvěst o bohatých zásobách stříbra se brzy rozšířila po celé zemi a přilákala tisíce horníků, řemeslníků i dobrodruhů. Již kolem roku 1300 bylo město Freiberg, které zde vzniklo, nejlidnatější v celé Míšeňské marce. Freiberčané dnes hrdě vyprávějí návštěvníkům, že stříbrná ruda z Freibergu a Krušných hor položila základy pověstnému bohatství saských knížat.

Míšeňský markrabě Oto z Wettinu, jehož pomník stojí ve Freibergu na Horním náměstí a jehož jméno zná každé dítě ve městě, vešel do dějin skutečně jako Oto Bohatý. Svobodné horní právo, které vyhlásil a podle něhož, jak je v knize popsáno, smí každý hledat a kutat rudu, pokud jednu třetinu, později jednu desetinu, výtěžku odevzdá markraběti, umožnilo rychlý rozvoj hornictví na jeho území a dopomohlo rodu Wettinů k moci.

Podsunula jsem Otovi nemanželského syna, za což se omlouvám. O jeho aférách není nic známo.

Jeho bratr Dietrich, markrabě Východní marky, dnešní Dolní Lužice, měl mimo své nešťastné manželství s polskou královskou dcerou opravdu nemanželského syna s vdovou po jednom ministerialovi, uznal ho a postaral se o něj.

Naopak Hedvika byla podle starých pramenů nepříjemná a je popisovaná jako „hádavá ženská“. Ovšem kronikáři byli dříve výhradně muži a zcela jistě jí měli za zlé, že se vměšovala do Otových záležitostí. Jsem přesvědčená, že muž, jemuž tak záleželo na moci, by neposlechl svou ženu, pokud by její názor nesdílel. A pozdější historický vývoj dal Hedvičiným námitkám za pravdu.

O zakladateli Christiansdorfu víme jen to, jak se jmenoval, a že byl nepochybně jako většina lokátorů pouhý ministerial. Jeho osud je úplně fiktivní.

Z té doby je ostatně dochováno jen velmi málo pramenů. Příběh o tom, že první stříbro v Christiansdorfu objevili solní formani z Halle, je popsán už u Agricoly, ale dnes o něm mnozí historikové pochybují. Protože však je ta pověst tak známá, použila jsem ji a vymyslela důvod, proč obchodníci se solí odbočili z obvyklé trasy a dostali se až do Temného lesa.

Místa, kde vznikl Christiansdorf a okolní vesnice, většinou začala být osídlována od roku 1150. Dnes je tato událost každý rok připomínána „historickým osídlovacím průvodem“, což je akce, při níž milovníci středověku a vlastenci na počest svých předků týden pěšky a na vozech s plachtou putují po středním Sasku.

Já se však připojuji k tezi doktora André Thiema z Institutu saských dějin a etnografie v Drážďanech, jenž zastává názor, že první nález stříbra datovaný rokem 1168 byl odhalen již prvními kolonisty. Rovněž se domnívá, že vztah mezi markrabětem Otou a císařem nebyl tak nezkalený, jak se snaží popisovat těch několik dochovaných listin.