OSUDY PORODNÍ BÁBY

Sabine Ebertová

Seznam nejdůležitějších jednajících postav.

Historické osobnosti jsou označeny *

Obyvatelé Christiansdorfu

Christian*, rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu

Marta, mladá porodní bába a kořenářka, Christianova manželka

Thomas a Klára, jejich děti, dále Johana a Marie, Martiny nevlastní dcery

Randolf, Christianův úhlavní nepřítel a hradní fojt v Christiansdorfu

Richenza, Randolfova manželka

Lukas, kdysi Christianův panoš, nyní rytíř v jeho družině

Jakub, Lukasův mladší bratr, Christianův panoš

Richard a Gero, rytíři, Christianovi přátelé

Herwart, kapitán stráží v Christiansdorfu

Jonas, kovář a jeho mladá žena Emma

Karel, kovář a Martin nevlastní syn

Agnes, Karlova manželka

Mechthilda, kuchařka v Christianově domácnosti

Till, Christianův písař, dříve známý jakožto potulný zpěvák Ludmillus

Hildebrand, bývalý stařešina vsi a jeho žena Griseldis

Kuno a Bertram, začínající stráže v Christianových službách

Bartoloměj, vesnický farář

Hermann, hornický mistr

Hans a Friedrich, dříve formani, dovozci soli z Halle

Petr a jeho sestra Anna, sirotci

Hilbert, kaplan v Christianově domácnosti

Josef, obchodník se suknem

Anselm, krejčí

medikus

Tilda, kuplířka

Míšeň

Oto z Wettinu*, markrabě míšeňský

Hedvika*, Otova choť

Albrecht* a Dietrich*, synové Oty a Hedviky

Žofie* a Adéla*, dcery Oty a Hedviky

Oldřich z Čech*, Žofiin manžel

Martin*, míšeňský biskup

Zuzana, děvečka v Hedvičiných službách

Josefa, moudrá stařena a Christianova pěstounka

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Friedrich Štaufský* zvaný Barbarossa

Beatrice Burgundská*, Friedrichova manželka

Jindřich Lev*, vévoda saský a bavorský

Matylda*, Jindřichova manželka

Jordan z Blankenburgu*, Jindřichův stolník

Dietrich z Landsbergu*, markrabě Východní marky, bratr markraběte Oty

Konrad*, syn markraběte Dietricha

Dedo z Groitzsche*, Friedrich z Brehny* a Jindřich z Wettinu*, další bratři markraběte Oty

Wichmann*, arcibiskup magdeburský

Ludvík Pobožný*, lantkrabě duryňský

Oto Braniborský*, Hermann z VýmaruOrlamünde*, Dietrich z Werbenu* a Bernhard z Ascherslebenu*, synové Albrechta Medvěda* a Hedvičini* bratři

Další postavy v ději

Ekkehart, Giselbert a Elmar, rytíři a Randolfovi přátelé

Raimund, rytíř v Otových službách a Christianův přítel

Alžběta, jeho manželka

Sigrun, Lukasova nevěsta

Sebastian, její zpovědník

Bertold* a Konrad*, pánové vesnic v sousedství Christiansdorfu a Randolfovi přátelé

Martin a Gertruda, dříve obyvatelé Christiansdorfu, kteří se přestěhovali do sousední vesnice

Hilda, moudrá žena

Melchior, vůdce a „mistr“ zlodějské dětské bandy

Aloisius, astrolog

Prolog

S veškerou odvahou, kterou v sobě dokázali vydolovat, a za nevýslovných útrap se tehdy vydali na cestu, aby v cizině hledali štěstí a svobodný život.

A pak bylo v jejich novém domově nalezeno stříbro. Nepředstavitelně mnoho stříbra.

Rychle se rozšířila zvěst, že v Christiansdorfu se štěstí povaluje na silnici.

Ale lidé museli hodně trpět, aby se poučili, že štěstí se na silnici nepovaluje. Vyžaduje, aby se o ně bojovalo.

PRVNÍ DÍL

Nebezpečná setkání

Březen 1173 v Christiansdorfu

„Pane, potřebujeme nevěstinec!“

Jezdec, tmavovlasý, asi třicetiletý rytíř s ostře řezanými rysy v tváři, se překvapeně zahleděl na starou ženu, jež mu v chumelenici běžela naproti a padla na kolena, aby zamračeně oznámila tuto podivnou zprávu.

S němým povzdechem přitáhl uzdu svému bělouši. Dlouhé dny jel v zimě a sněhových vánicích, byl unavený, hladový, promrzlý a promáčený na kůži. Toužil po své manželce.

Pane na nebi, vím, že máme své bližní milovat, ale s touhle věčně hořekující ženskou mi to opravdu neusnadňuješ, pomyslel si mrzutě tváří v tvář stařeně.

Selka si zřejmě v hlubokém rozhořčení jeho nevole nevšimla. „Člověk už nemůže jít po vsi, aby nepotkal ty nestydy s napůl odhalenými prsy a chlípnými pohledy,“ horlila. „Dokonce koketují i se ženatými muži. A před tou divokou mužskou sebrankou, co se tu usadila, si není jistá žádná počestná žena.“

No na tebe určitě nikdo nedotírá, prolétlo rytíři hlavou. Ale něco se muselo přihodit, když tu na něj babice za takového nečasu doslova číhala, ještě než stačil dojet domů.

„Postarám se o to, Griseldis,“ přikývl netrpělivě. „Tak se konečně vrat do tepla ke svému ohništi.“

Vypadá to, že zima v letošním roce vůbec neskončí. Přitom už je polovina března. Jestli sníh brzy neroztaje, začne jarní výsev opožděně. Ovšem jestli jsou pravdivé zprávy, které se dozvěděl v Míšni u svého lenního pána markraběte Oty, bude mít jeho vesnice brzy horší starosti než jen opožděný výsev.

„Ano, pane. Jistě, pane.“ Stařena se rychle uklonila a kulhala pryč, rytíř pobídl koně k chůzi. Bělouš dávno vycítil, že jeho stáj je nablízku, a sám tam zamířil.

Jako pokaždé, když se po delší nepřítomnosti vracel, přejížděl Christian pohledem po okolí a uvědomoval si ohromné změny, které ve vesnici nastaly od chvíle, kdy sem před necelými šesti lety došel se skupinou franckých kolonistů. Opustili své domovy a vydali se s ním do nejistoty, aby po nebezpečné cestě divočinou Temného lesa získali vlastní kus země a zúrodnili ho. Ale potom byla objevena mocná stříbrná žíla. Brzy se sem nastěhovala spousta horníků a řemeslníků, takže z původních čtyř tuctů obyvatel je nyní už několik set. Jenže přitáhli i zloději, dobrodruzi a děvky, s nimiž za jeho nepřítomnosti opět byly potíže, má-li věřit Griseldiným slovům.

Muži a ženy se klaněli a uctivě zdravili, když poznali svého pána.

Na rozdíl od jiných vesnic tady zimní klid nepanoval. Ze všech stran slyšel klepání a bušení horníků v šachtách, jež v kraji převládly nad poli, ťukání paliček od přebíracích stolů a rány kladiv z kovárny. Z tavicích pecí u potoka stoupal hustý, tmavý kouř.

Christian se těšil domů a řídil běloušovy kroky na dvůr své usedlosti. Avšak vstříc mu nevyběhla nedočkavá Marta, nýbrž jedna z děveček.

K čemu má člověk jasnovidnou manželku, když ani netuší, že přijíždím, pomyslel si zklamaně Christian.

„Bůh budiž pochválen, že jste se zdráv vrátil, pane,“ pozdravila ho děvečka s nelíčenou radostí.

Poděkoval za uvítání. „Kde je moje žena?“ zeptal se vzápětí.

„Je mi líto, pane. Věděla, že dneska přijedete. Máme na kamnech polévku a horkou vodu na koupel. Ale paní musela odejít. V jedné šachtě se stalo neštěstí.“

Aspoň že ji nevolali k porodu, pomyslel si Christian. To by ji pak dneska už vůbec nemusel vidět. Ale v příštím okamžiku si za tu myšlenku spílal. Možná jsou těžce ranění, nebo dokonce mrtví.

„Ať jí někdo vyřídí, že jsem doma. A horká koupel je skvělý nápad.“

Děvečka rychle odběhla a Christian začal osušovat hřebce. Bělouš byl nevypočitatelný a nebylo možné pustit k němu stájového čeledína. Nasypal koni ještě řádnou porci ječmene a konečně vešel do domu. Tam na něj čekala desetiletá Marie, jedna ze dvou nevlastních dcer, které jeho žena vyvdala v prvním nešťastném manželství, k němuž byla přinucena. Dívka držela za ruku jeho vlastního syna Thomase. Marie příchozího plaše pozdravila, ale tříletý chlapeček se k němu nadšeně hnal. Objal mu nohy a natahoval ručičky, aby ho otec vzal do náruče. Přitiskl si obličejík na jeho tvář, ale hned ucukl a hlasitě si stěžoval na pichlavé vousy.

„Potom se nechám oholit,“ zasmál se Christian. Hrdě a něžně se zadíval na syna, který tmavými vlasy a očima i rysy v tváři jako kdyby otci z oka vypadl.

„Co dělá tvoje sestřička?“ zeptal se dítěte.

„Spí. Ještě pořád neumí chodit,“ stěžoval si chlapeček ke skrytému otcovu pobavení. „Ale všichni říkají, že už se to brzy naučí,“ dodal důležitě.

Kláře bylo tři čtvrtě roku. Bratříček choval k holčičce od jejího narození rytířské city a důkladně sledoval všechny její pokroky.

Teď klátil nohama a chtěl zase zpátky na zem, chytil otce za ruku a táhl ho ke kolébce. Christian ho rád následoval. S dojetím se zadíval na dceru. Thomas se podobal jemu a Klára se zelenýma očima a kaštanově hnědými vlásky bude zřejmě celá máma. Teď spinká. Rtíky jemně špulí, jako kdyby pila, obličej má kulatý a růžový. Každý den děkoval Christian Bohu, že mu požehnal dvěma zdravými dětmi a manželka oba porody přežila. Nedovedl si představit, jak by bez Marty žil. Byla jeho životní láskou.

Vešla kuchařka Mechthilda. „Přejete si horkou polévku, pane? Koupel bude hned připravená.“

Christian se rozhodl, že si dá prostřít v kuchyni, která byla kvůli nebezpečí požáru postavena kousek dál od hlavní budovy. Je tam tepleji a jídlo cestou nevychladne. Kuchařka mu naplnila misku polévkou a přidala kus chleba. Byl čerstvě upečený, jak si Christian okamžitě všiml, a labužnicky nasál vůni polévky, ještě než nabral první lžíci. Hustý, fazolový pokrm byl ochucen zvláštní směsí koření, jak to dovedla jenom Marta. Namočil chleba do misky a dal synovi kousnout.

Horká polévka a oheň v kamnech mu dělaly dobře. Teprve nyní si uvědomoval, jak je promrzlý a vyčerpaný. Při rychlé jízdě na koni se i v mrazu zpotil. Jeho žena, která se vyzná v léčitelství, by trvala na tom, aby si co nejrychleji svlékl mokré oblečení a vykoupal se v horké vodě.

Misku se zbytkem polévky přisunul k synovi, který se na něj díval stále menšíma očima.

„Až to dojíš, půjdeš spát.“

Chlapec svraštil čelo. „Ještě ne,“ zaškemral.

„Buď hodný, ráno si spolu vyjedeme na koni.“

Thomasovi se radostí rozzářila tvář. Christian ho pohladil po hedvábných vláskách. Pak synka opět předal Marii a vyšel nahoru do ložnice, kde už byla připravena káď s horkou vodou a čisté ručníky.

Vychutnával si pocit prohřívání a uvolnění těla, myšlenky mu však kroužily kolem cesty, z níž se právě vrátil.

Úkol, který mu jeho lenní pán, markrabě Oto Míšeňský, uložil, může způsobit mnohé těžkosti. Opět jednou je ve hře osud jeho i vesnice. Stříbro bylo požehnání, ale zároveň kletba. Dopomohlo jim k určitému blahobytu ve srovnání se strádáním prvních tvrdých let po příchodu do pustiny, avšak probudilo také chtivost nepřátel a stálo krev i utrpení.

Ještě víc ho však zaměstnávala jiná myšlenka. Příští týdny s sebou přinesou jasno o tom, co se stalo z jeho úhlavního nepřítele, s jehož návratem už měsíce počítá. Kdysi přísahal, že toho muže zabije.

Zavrzání dveří ho vytrhlo ze zadumanosti. Stála před ním štíhlá, křehká, na přehozu přes ramena jí ještě ulpívaly sněhové vločky a tvář jí zářila radostí.

Christian rychle vstal a vystoupil z kádě.

Marta sáhla po ručníku a přistoupila k němu, aby ho osušila. Zabránil jí v tom tak, že ji pevně objal a přitáhl k sobě. „Chybělas mi.“

Polibek na přivítanou nebral konce. Konečně se od něj odpoutala a tiše se zasmála. „To vidím,“ sklouzla mu pohledem po těle.

Zkřížila paže za hlavou, jemně ho políbila a šeptala: „Také jsi mi scházel.“

Stáhl jí z hlavy čepec, aby se mohl dívat na kaštanově hnědé vlasy a probírat se v nich rukama. Shrnul jí přehoz z ramen, vzal ji do náruče a nesl k posteli. Líbal ji na ramena a hladil po stehnech, která se ochotně rozevírala.

Marta netrpělivě rozvazovala šněrování šatů. Byly za jeho nepřítomnosti chvíle, kdy měla pocit, že už bez něj nevydrží ani den. Pokaždé, když se vrátil z cesty, milovali se jako vyhladovělí.

Tentokrát si ani nestačila svléknout šaty. Byla stejně nedočkavá jako on. Objala ho, přimkla se k jeho tělu a zasténala, když do ní vnikl. Netrvalo dlouho a oba křičeli přemoženi vášní.

„Zmuchlal jsem ti šaty,“ zašeptal s předstíranou lítostí, když vedle sebe leželi, unavení a zpocení. „Takhle nemůžeš sejít do haly, všichni v domě by si mysleli bůhvíco.“

Marta se zasmála. „Po tom křiku, který byl slyšet až do sousední vsi, nemůže stav mých šatů nikoho překvapit.“ Něžně ho pohladila po obličeji. „Stejně všichni vědí, jak to s námi je.“

Šelmovsky na něj pohlédla šedozelenýma očima. „Nemám snad jako tvá žena povinnost splnit ti všechna přání?“

Nedokázal potlačit úsměv. „Však na tom také trvám.“

Posadila se. „Pomůžeš mi se šněrováním? Obléknu si ty zelené šaty.“

Trpělivě rozvazoval uzly, které prve netrpělivě zapletla. Pak jí svlékl šaty a spodničku a zamilovaně na ni hleděl. Dvě těhotenství její tělo nijak nepoznamenala. Ve dvaceti letech byla stále štíhlá jako toho dne, kdy k sobě po dlouhém strádání konečně našli cestu. Jen v prsou byla plnější.

Když ji uviděl poprvé, byla chudičká, velmi mladá porodní bába na útěku. Krutý hradní pán jí chtěl dát useknout ruce a nohy, protože jeho manželka porodila mrtvého syna. Christian se tehdy vydal s průvodem kolonistů do Míšeňské marky a nabídl jí ochranu před pronásledovateli. Dívčina bystrost a léčitelská šikovnost záhy vzbudily jeho zvědavost, a nikoli pouze jeho. Když ji vzal s sebou do Míšně na hradní vrch, aby se pokusila vyléčit markraběcího mladšího syna, zabránila Marta vražednému útoku otráveným vínem, jenž měl být spáchán na markraběnku Hedviku, a připoutala k sobě pozornost jeho nepřátel. Poté, co bylo v jejich vesnici objeveno stříbro, se události překotně valily. Markrabě Oto jmenoval Christianova nejmocnějšího nepřítele Randolfa fojtem budoucího hradu, který měl být v Christiansdorfu vybudován. Randolf ve vesnici krutě řádil a dal pod falešnou záminkou Christiana uvěznit do žaláře, kde ho mučil. S nasazením života ho Marta a rytířův panoš Lukas zachránili a odhalili komplot chystaný proti markraběti Otovi. Martě se podařilo Christiana, zmučeného téměř k smrti, vyléčit. A než vytáhl do boje na život a na smrt, aby svou vesnici osvobodil od Randolfa, vyznali si oba konečně svou lásku, která se zdála všem nemožná, lásku mezi rytířem a mladou kořenářkou.

Markrabě Oto poslal Randolfa jako pokání za zlé činy na cestu do Svaté země a obyčejného ministeriala Christiana i jeho manželku Martu povýšil do stavu svobodné šlechty.

Je štěstí, že se zase umí smát, pomyslel si Christian a mlčky se na svou ženu zadíval. Příliš dlouho musel přihlížet, jak ji starosti a utrpení ničí. Vzájemná láska oba vyléčila, také Christianovi pomohla osvobodit se od dlouhého truchlení. Ale vnitřní jizvy se opět rozevřou, až jí poví, co jí sdělit musí.

Marta chtěla vstát a vyjmout z truhly zelené šaty, ale chytil ji za ruku a přitáhl zpátky na postel. Pohled na její nahé tělo v něm znovu vyvolal touhu, ale bylo v ní ještě víc, jako kdyby ji jeho objetí mohlo ochránit před zlem. Chtěl ji vidět šťastnou.

Ochotně ulehla vedle něj, hladila vlasy, které mu splývaly k ramenům, obrysy tváře a svalnaté paže. Pak prsty jemně sjela k jizvám na těle, jako to činila často, když vedle sebe leželi.

Tentokrát ji dlouze líbal a hladil, až mu dala jasně najevo, že už nechce déle čekat.

Byl pryč skoro dva týdny. Nekonečně dlouhou dobu.

„Proboha, celý dům vyhladoví, jestli konečně nesejdeme dolů. A jestli já teď nevstanu, usnu a probudím se nejdřív za dva dny,“ poznamenal později.

Marta se usmála. „Jsi pán domu. Můžeme zůstat tady, ostatní ať povečeří sami,“ navrhla.

Odmítl však, třebaže by se mu to tak líbilo nejvíc. Ale stalo se obyčejem, že pokaždé, když se vrátil po delší době domů, seděli první večer v hale všichni členové domácnosti pospolu a Christian si vyslechl, co se za jeho nepřítomnosti ve vesnici událo.

„Určitě jsi kuchařce uložila, aby uvařila něco zvlášť dobrého. Tak ji nesmíme zklamat.“

Nyní, v době půstu a za situace, kdy skoro všechny zásoby byly vypotřebovány, se těžko dala připravit slavnostní večeře. Jistě nemůže počítat s něčím víc než zeleninovou polévkou a solenou rybou.

Než sešli dolů, společně se šli podívat na děti, které ležely vedle sebe a klidně spaly. „Jsou nádherné,“ zašeptal a znovu si Martu k sobě přivinul.

„Ano, jsou,“ přikývla. „Vítej doma,“ dodala tiše.

Novinky

Christian a Marta společně vešli do haly, kde služebné již připravovaly stůl a lavice. Martiny nevlastní dcery jim pomáhaly.

„Všechno v pořádku, Johano?“ pozdravil starší, kterou po příjezdu ještě neviděl. Jistě byla s Martou u zraněných horníků.

„Ano, pane,“ odpověděla nesměle a přihladila si pramen světlých vlasů, který se jí uvolnil z copu. „Přestože je teď hodně co dělat. Šíří se zimní horečka… a k tomu to důlní neštěstí. Dva muži jsou zranění. Ale brzy zase budou moct pracovat.“

„Jsem si jistý, že jsi udělala, cos mohla,“ usmál se na ni vlídně.

Dvanáctiletá dívka se záhy začala zajímat o Martinu práci a nyní už měla obsáhlé vědomosti o léčivých bylinách.

Po svatbě s Martou k sobě vzali i její dvě nevlastní dcery. Byla to hezká, pilná, plavovlasá děvčata, která se vůči němu vždy chovala nesměle. Představa, že místo prostého, starého rolníka je na místě jejich otce rytíř, jim stále ještě byla trochu cizí. Zvlášť když vesničané přísného, avšak spravedlivého Christiana jen zřídka viděli se usmívat. Pouze ve společnosti Marty nebo přátel ukazoval i svou druhou stránku.

Na rozdíl od většinou veselé mladší sestry bývala Johana často vážná a uzavřená. Ale už v osmi letech prokázala velkou odvahu, aby společně s matkou zachránila před smrtí staršího bratra Karla a vesnického kováře Jonase. Tehdy Randolf vyhlásil nad oběma mladými muži, Christianovými nejvěrnějšími spojenci, krutý, svévolný rozsudek. S Johaninou podporou se k nim Marta v noci připlížila, třebaže tím riskovala život, a pomohla jim. Kdyby se Christian na poslední chvíli neobjevil s taseným mečem, byly by i Marta s Johanou krvavě potrestány.

„Běž za páterem Bartolomějem, hornickým mistrem Hermannem, za Jonasem a jeho ženou a pozvi je k večeři,“ požádal Johanu Christian. „A přiveď i svého bratra.“

Karel, starší bratr, pracoval v kovárně u Jonase a bydlel v chýši, která kdysi patřila jeho otci.

Dívka přikývla, přehodila si přes ramena plášť a vyběhla, až za ní světlé vlasy zavlály.

O něco později seděli všichni společně kolem stolu a pochutnávali si na jídle. Vedle Christiana zaujali čestná místa páter Bartoloměj, hornický mistr a vesnický rychtář. Páter Bartoloměj byl vlídný muž s věnečkem šedivých vlasů kolem hlavy a většinou dobře naladěný. Byl vysvěcen na kněze a před šesti lety odešel z kláštera, aby provázel kolonisty do Temného lesa a v nové vesnici pečoval o jejich duševní blaho. Hornický mistr Hermann se staral o všechno, co souviselo se šachtami a tavícími pecemi. Kováře Jonase, jenž měl za manželku hezkou zrzavou Emmu, zvolili obyvatelé Christiansdorfu před čtyřmi lety rychtářem, třebaže byl ještě hodně mladý. Jeho předchůdce Hildebrand, manžel Griseldis, jež Christiana zastavila při příjezdu domů, se v nouzi projevil jako zbabělec.

Vedle Marty seděli bratři Gero a Richard, rytíři bez vlastní usedlosti a Christianovi přátelé, které vzal před čtyřmi lety do svých služeb. Vedle nich chyběli ještě dva rytíři: Lukas, dříve Christianův panoš, jehož za osobní statečnost předčasně pasoval na rytíře osobně markrabě Oto, a jeho mladší bratr Jakub, jenž nyní sloužil jako Christianův panoš. Christian oba mladíky poslal domů, když došla zpráva, že jejich otec těžce onemocněl.

U dlouhého stolu seděli na oslavu dne všichni, kdo ještě patřili k Christianově domácnosti: Marie, Johana a Karel, kuchařka, děvečky, stájoví pacholci a vdova Hiltruda, jež na Christianův příkaz ve vesnici dohlížela na pečení chleba a vaření piva. Její manžel zemřel za podivných okolností poté, co Christianovi a tesaři Guntramovi tajně podstrčil ukradené stříbro. Neprávem obviněného Guntrama kvůli tomu Randolfovi lidé oběsili.

Bázlivou a vylekanou Hiltrudu naplnila ohromnou vděčností Christianova velkorysost, když jí nepodsouval spoluvinu na manželově zradě. Všechna přání mu doslova odečítala ze rtů a po smrti svého násilnického manžela doslova rozkvetla.

Christian spokojeně přejel pohledem společnost u stolu. Tady se cítil mnohem lépe než mezi intrikány a podlézavci u dvora. Marta vedle něj štěstím zářila, nahoře spaly jeho děti. Bohužel nebude moci tuto idylku vychutnávat dlouho.

Když všichni dojedli, odsunul misku stranou, dal nalít pivo a pohodlně se opřel v židli.

„Co je nového ve vsi?“ zeptal se.

„Tři děti zemřely na horečku, která teď obchází,“ postěžoval si páter Bartoloměj. „V zimě a závějích sem došli dva nemocní leprou. Postavili jsme přístřeší na kraji vesnice a pravidelně jim tam nosíme přede dveře jídlo. Dřevo na topení si mohou nasbírat sami. Až sníh roztaje, půjdou dál, pokud budou ještě naživu.“

„Griseldis si u mě stěžovala a požadovala, abychom postavili nevěstinec. Co se tu dělo?“ otázal se Christian přímo.

Jonas nedokázal potlačit úsměv. „Jedna z těch děvek dělala oči na jejího Hildebranda a ten od ní nemohl odtrhnout pohled. Ty dvě ženské se do sebe pustily a na veřejnosti se popraly.“

„Takové poměry tady nemůžeme trpět,“ poznamenal přísně páter. „Možná by nevěstinec byl opravdu dobrým řešením. Tak by nám se svým nestydatým zevnějškem nebyly na očích. A pro ženy by to také bylo lepší.“

„Potřebujeme ty děvky,“ ozval se tiše hornický mistr. „Mezi mými muži a strážemi je spousta svobodných. Když si nebudou moct občas za peníze užít se ženou, nastanou problémy. Už teď se o těch pár ženštin perou.“

„Přitáhlo sem tolik dobrodruhů a zlodějů, myslel jsem, že za nimi děvky přijdou zcela samozřejmě,“ podivil se Christian a pohledem prosil Martu o pomoc. Ta se jen usmívala. Pravděpodobně Christian přenechá řešení ožehavé záležitosti jí.

„O hříšných tělesných choutkách a hádavých ženských se zmíním při příští bohoslužbě. Ale ty, synu, bys měl co nejdřív opět uspořádat den, kdy budeš soudit. V poslední době se hromadí krádeže. Tvé stráže dopadly kluka, který vdově Else ukradl měšec s penězi,“ pokračoval páter.

Christian se zamračil. Nerad vynášel rozsudky, při nichž zloději přicházeli o ruku, když to byli ještě děti. Ale na druhou stranu nemůže strpět, aby někdo obíral vesničany o plody jejich práce. Práce bylo dost a na rozdíl od jiných osad se tady lidem vedlo dobře. Kdo trpěl nouzí, mohl si na chleba vydělávat u přebíracích stolů nebo při rozbíjení větších kusů rudy. Dokonce i mrzáci a žebráci, kteří ve vsi žili, byli štědře obdarováváni. Stříbro mnoha lidem dopomohlo k majetku, k jakému by se ve svém starém domově nikdy nedopracovali.

Marta mu položila ruku na paži. „Tuhle věc bys měl podrobněji vyšetřit. Mám dojem, že někdo dal dohromady bandu dětí, která pro něj krade. Zeptej se toho chlapce, je napůl vyhladovělý a zmlácený, že hraje všemi barvami. Najdi toho muže.“

Když se společnost později rozcházela, Christian zdvořile vyzval hornického mistra, aby ještě chvilku zůstal. S politováním se podíval na Martu a pohledem ji prosil o odpuštění za to, co teď bude muset povědět.

„Markrabě Oto chce, abych ho hned po Velikonocích doprovázel na císařův dvorský sněm do Goslaru. Mám tam najmout ještě víc horníků. Podle vaší nejnovější zprávy o rudných žilách v okolí chce markrabě co nejdřív zahájit těžbu i tam.“

Mistr Hermann na něj užasle, téměř zděšeně pohlédl. „To máte císaři před očima v jeho městě přetahovat horníky?“

„Chápu vaše pochybnosti, horní mistře. Ale rozkaz markraběte je jednoznačný,“ tvrdě prohlásil Christian. „Jakmile bylo v Christiansdorfu nalezeno stříbro, markrabě Oto sem povolal horníky a energicky prosazoval urychlenou těžbu. A teď má další důvod, proč dolování stříbra ještě uspíšit. Císař, jehož Lombarďané potupně nazývají Barbarossa, plánuje další polní tažení do Itálie. Ochota německých knížat podílet se na tom záměru rozhodně není velká. Poslední polní tažení do Itálie před šesti lety skončilo katastrofálně a není důvodu, proč by další mělo dopadnout jinak. Oto se chce, jako mnozí jiní, z účasti na tažení vykoupit. Ale k tomu potřebuje stříbro. Hodně stříbra.“ Christian se odmlčel a pak klidněji pokračoval: „Rád bych si s sebou do Harzu vzal jednoho z vašich mužů. Vás ne, to by bylo příliš nápadné. Možná nějakého štajgra, někoho, kdo tam má příbuzné, které by mohl celkem nenápadně přesvědčit, aby se sem přestěhovali.“

„Zítra vám někoho doporučím,“ zamyslel se Hermann, poděkoval za večeři a odcházel.

Christian věděl, že se blíží okamžik, kdy zůstane s Martou o samotě a konečně jí sdělí nejhorší novinku. Ale ještě tu postával Karel a očividně měl něco na srdci.

Přestože mladý kovář překypoval silou a v nebezpečí dokázal projevit statečnost, tentokrát vypadal dost nesměle.

Jonas ho lehce popostrčil blíž k Christianovi a Marta se na něj povzbudivě usmála.

Karel s rozpačitým výrazem v tváři k němu o krok přikročil.

„Pane, chtěl bych vás požádat o dovolení, abych se směl oženit,“ vypravil ze sebe konečně.

Christian na něj překvapeně pohlédl. „A kdo má být ta šťastná nevěsta?“

„Agnes, dcera vrchního štajgra. Dokážu ji uživit, v kovárně je spousta práce,“ pospíšil si dodat, protože vlastně byl ve dvaceti letech ještě příliš mladý, aby si založil vlastní domácnost.

Christian se rozpomínal na tu dívku: nesmělé stvoření s kaštanově hnědým copem, zevnějškem trochu podobné Martě. Velmi doufal, že Karel ji chce kvůli ní, a nikoli jako pouhou náhradu za Martu, kterou tajně miloval. Ale pro Agnes to jistě nebude špatný svazek: Karel jako kovář je dobrá partie, silný, pohledný chlapík, který se ke svým sestrám dovede chovat velmi mile.

„Co tomu říká její otec?“

„Souhlasí.“

„A ona?“

Karel se usmál ještě rozpačitěji. „Taky.“

Christian mu položil ruku na rameno. „Kdy se chcete brát?“

„Vy souhlasíte?“ Karlovi se očividně ulevilo, jako kdyby místo povolení původně počítal s velkým hromobitím.

„Samozřejmě. Mé požehnání máte.“

„V květnu mi bude jedenadvacet,“ prohlásil Karel rozzářený štěstím.

„Tak tedy po senoseči. Domluveno? Bude-li tvá nevlastní matka souhlasit, přenecháme vám dům a pozemek tvého otce.“ Věděl, že Marta bude pro, neboť spolu o tom už jednou mluvili.

„To byste udělal?“ vypravil ze sebe užasle Karel.

„My tady máme místa dost. Tvůj otec obětoval život, aby zachránil Martu. Považuj to za své právoplatné dědictví.“

Pohlédl na Jonase. „Co bys řekl tomu, kdyby si tam zařídil druhou kovárnu? Stěžuješ si, že práci sotva stíháte. Pak si každý z vás bude moci najmout pomocníka a o zakázky se můžete rozdělit: jeden bude pracovat pro horníky, druhý kovat hřeby, podkovy a opravovat pluhy. Nebo jak budete chtít. S jedinou výjimkou: O zbraně se budeš starat ty.“

Jonas přikývl. „To je dobrý návrh. Podrobnosti si můžeme domluvit hned.“

Karel byl úplně přemožen radostí. „Později, nejprve musím za Agnes, abych jí ty dobré zprávy pověděl.“ A už byl ze dveří venku.

Jonas a Emma si vyměnili vroucí pohled a také se záhy rozloučili.

„Věděla jsi o tom?“ zeptal se Christian Marty, stále ještě překvapený takovou novinkou.

„Už nějaký čas se mezi nimi rozvíjí vztah,“ usmála se. „A než se budeš ptát dál, ano mluvil o tom se mnou, protože si nebyl jistý, jestli je vhodná chvíle na takovou otázku a co na to řekneš.“

Vedl ji po schodech nahoru do komory, kde spali. „Proč bych měl mít něco proti? Je to slušný chlap, a navíc schopný.“

„Určitě spolu budou šťastní,“ dodala Marta, když vešli do ložnice. Sáhla po džbánu a nalila do dvou pohárů.

„A teď ven s tím. Cos mi zamlčoval, abys s tím vyšel na světlo až teď?“

Christian odevzdaně usedl na stoličku. Opravdu nebylo možné před Martou něco skrývat. Náhle ho zaplavila únava a přihladil si tmavé vlasy nad čelem. „Za prvé je k vzteku, že tak brzy musím zase pryč. A tentokrát se mnou na dvorský sněm jet nemůžeš.“

„Klára je beztak na takovou cestu ještě malá. A všichni by se jen zbytečně divili, že ji ještě sama kojím. Kromě toho jsi slyšel, že se tu šíří nebezpečná horečka, tři děti už zemřely. S Johanou jsme od rána do večera na nohou, abychom ošetřily nemocné.“

„Proboha, málem bych zapomněl!“ Christian vyskočil a spěchal po schodech dolů. Marta za ním udiveně hleděla. O chvilku později se vrátil.

„To je pro tebe,“ podával jí balíček.

Překvapeně ho rozbalila a úžasem zatajila dech. Byl to tmavomodrý přehoz s kapucí lemovaný kožešinou. Dojatě si krásný kus oděvu oblékla a hladila měkkou látku.

„Je nádherný, ale musel stát celé jmění. Můžeme si něco takového vůbec dovolit?“

„To říkáš pokaždé, když ti koupím šaty. Přece víš, že to nedělám jen proto, abych tě zkrášlil.“

Marta na něj pochybovačně pohlédla. „Chceš, abych to nosila na návštěvy k nemocným?“

Důrazně přikývl. „Drahé šaty ukazují tvůj stav. Když chceš i nadále pokračovat ve své práci, nikdo si nesmí myslet, že jsi pořád ještě ta malá, bezbranná léčitelka, se kterou může každý mávat. Nezapomeň, že už jednou tě chtěli zabít kvůli podezření, že jsi čarodějnice.“

Marta zhluboka povzdechla. Tolikrát už o tom spolu mluvili a to téma v ní stále ještě probouzí nelibost. Nejenom kvůli starostem o peníze. Jediná vesnice jako léno nestačí, aby rytíř mohl zaplatit svou výzbroj a plnit závazky vůči svému lennímu pánovi. Avšak jejich vesnice zbohatla a zvětšila se díky stříbru. Jenže Christian skoro všechny své zisky vkládá do najímání a výzbroje stráží. Má pro to dobrý důvod. Stříbro je velké lákadlo pro zloděje a několikrát již museli odrážet útoky na vesnici.

Ona však má ještě jiné nepřátele, když snad ne přímo tady, pak v sousední vsi, kde vládne Christianův protivník a v níž žije i žena, jež ji kdysi obvinila z čarodějnictví. Marta tenkrát dokázala uniknout pronásledovatelům jen díky tomu, že se jim její první manžel postavil do cesty a obětoval svůj život. Chtěl tak zřejmě napravit to, jak špatně se k ní choval po dobu jejich vynuceného manželství.

Drahé šaty ji budou ochraňovat stejně jako jeho drátěná košile, opakoval stále znovu Christian. Ona tu ochranu potřebuje, když tady manžel není. Proto neúprosně trval na tom, aby i při péči o nemocné byla oblečená jako šlechtična.

Přitom ona jen nerada dává najevo svůj šlechtický stav. V srdci se stále cítila jako obyčejné děvče a zaráželo ji, když se před ní bývalí sousedé klaněli, nebo dokonce poklekali.

Moc je dvojsečná zbraň. Snadno může zkazit toho, kdo ji uplatňuje.

Marta potlačila starost o to, jak drahý oděv udrží čistý a nepoškozený v těsných, sazemi umazaných chýších horníků a rolníků. „Děkuju,“ zašeptala dojatá jeho starostlivostí. Potom na manžela vážně pohlédla. „Pověz mi, co tě opravdu tísní? Nehledě k tomu, že zase budeš brzy muset odjet a za Otu tahat železo z ohně.“

Christian se na okamžik zahleděl před sebe.

„Měli jsme nyní čtyři poklidné, šťastné roky,“ začal a upřel oči na manželku. „Je možné, že období klidu záhy skončí.“

Marta na něj tázavě pohlédla.

„Markrabě Oto dostal zprávu, že Jindřich Lev se začátkem roku vrátil z poutní cesty do Svaté země,“ pokračoval Christian. „Prý ho a jeho družinu čítající pět set rytířů přivítali Braunschweigští s velkým jásotem. Údajně přivezl cenné relikvie a chce nyní postavit skvostný klášterní kostel. Také se povídá, že ho všude po cestě přijímali jako krále nebo císaře.“

Marta okamžitě pochopila, co by to mohlo znamenat.

Před sedmi lety se markrabě Oto spolu s mnoha dalšími knížaty a vysokým duchovenstvem připojil k povstání proti Jindřichu Lvovi, mocnému vévodovi saskému a bavorskému. Christian i ona byli při tom, když císař na dvorském sněmu ve Würzburgu povstalce obvinil, že zaútočili na jeho nejmocnějšího a nejvěrnějšího spojence. Jen díky tomu, že Lvovi protivníci tehdy přistoupili na křehký mír, vyvázli bez potrestání.

„Ale většina vůdců někdejšího povstání je po smrti: Albrecht Medvěd, Ludvík Duryňský, Christian z Oldenburgu… Myslíš, že i přesto může propuknout válka?“ zeptala se tiše.

„Jindřich díky poutní cestě získal ještě větší moc a vliv. Dříve či později dojde právě kvůli tomu ke sporu, mezi ním a knížaty a možná i mezi ním a císařem.“

Marta na okamžik zavřela oči. Viděla před sebou vypálené vesnice, hromady znetvořených dětských a ženských mrtvol, mrtvé muže, kteří přišli o život kvůli té krutě vedené šarvátce. Bude Christian brzy muset odejít do války? A dostanou se drancující, paličské hordy tentokrát i sem? Nyní už Christiansdorf není ta neznámá samota uprostřed Temného lesa, nýbrž vesnice široko daleko proslavená stříbrným bohatstvím.

„Ale to pořád ještě není všechno, cos mi chtěl povědět,“ naléhala.

„Ne.“ Christian se zhluboka nadechl, teprve potom pomalu pokračoval.

„Otovi zvědové přinesli i zprávu o tom, že v družině Jindřicha Lva se ze Svaté země vrátili i urození míšeňští rytíři.“

Marta se na stoličce nahrbila, přestože s touto zprávou dávno počítala.

Randolf je zpátky. Muž, který ji spolu se svými kumpány unesl a brutálně znásilnil, když jí nebylo ještě ani čtrnáct let, ten, kdo Christiana falešně obvinil, věznil a málem umučil k smrti, bohatý rytíř, kterého Oto za všechny jeho zločiny jenom poslal na pouť do Svaté země. Christian po Otově rozsudku jen proto, aby ji chránil, s těžkým srdcem nevyzval Randolfa na souboj, nýbrž místo toho požádal Otu, aby Martu povýšil do stavu svobodné šlechty.

Christian ji vzal za ruku, kterou teď měla ledově chladnou, a přitiskl si ji na hruď, aby ji zahřál. „Možná mezi nimi není. A jestli ano, třeba vstoupil do Lvových služeb. Cožpak by jinak nepřijel nejprve domů, aby viděl manželku a syna?“

Oba věděli, že se Randolf krátce před odjezdem do Svaté země oženil s mladou vdovou, aby své panství nezanechal pouze pod dohledem správců. Za jeho nepřítomnosti porodila jeho žena syna, téměř na den stejně starého jako je jejich syn.

Marta vzhlédla a klidně se podívala Christianovi do očí. „Tomu přece sám nevěříš. Kolik rytířů Oto ještě poslal do Svaté země? A Oto ho potřebuje, tak jako císař potřebuje Jindřicha Lva. Jsou to jejich nejmocnější družiníci, při polních taženích postaví nejsilnější vojenské oddíly. Takže mu slíbí ještě větší moc a vliv, aby si ho udržel v Míšeňské marce.“

Zhluboka se nadechla. „Víš to stejně dobře jako já. Nepotrvá dlouho a Randolf se tady objeví. Bůh nám buď všem milostiv.“

Den soudu

Druhý den časně ráno dala Martu zavolat zoufalá Emma, jejíž děti dostaly horečku. Marta rychle vzala koš s mastmi a tinkturami a běžela k mladé ženě, která pocházela ze stejné vsi jako ona a odedávna byla její přítelkyně.

Ani Christian se nezdržoval v domě déle, než bylo nutné. Musí zařídit spoustu věcí, než zase odjede. Vyšel přede dveře a okamžik si vychutnával pohled do okolí. Přestalo sněžit, svítilo slunce a v jeho záři se bílá sněhová přikrývka, jež mu chrupala pod nohama, rozsvítila jako posetá drahokamy.

Kolem proběhlo malé, teple oblečené stvoření, zakoplo a kutálelo se ve sněhu.

„Hopla!“ Christian chytil chlapce za kabát a zadržel ho. Byl to malý Christian, první dítě, které se tady ve vesnici narodilo a na přání rodičů bylo pojmenováno po něm. Teď mu bylo skoro šest let.

„Jak se daří matce?“ zeptal se rytíř.

„Dobře, pane,“ odpověděl klučina. Bertin manžel byl onen tesař, kterého dal Randolf na základě falešného obvinění oběsit. Hornický mistr se pak Berty ujal a ona se mu starala o domácnost. Jeho manželka byla dávno mrtvá a dceru zapudil, když nařkla Martu z čarodějnictví a požadovala její smrt.

„Běž ke mně do domu a řekni kuchařce, ať ti dá něco k jídlu. A usuš se u ohně,“ přikázal Christian s předstíranou přísností. Chlapec rozzářeně poděkoval a hlubokým sněhem se prodíral do domu. O malého Christiana se obyvatelé vesnice zvlášť starali, nejen proto, že byl napůl sirotek, ale také v něm spatřovali symbol rozkvětu svého nového domova.

Christian pokračoval ke stáji a přivítal se s koňmi.

„Vezmeš mě s sebou? Slíbil jsi to,“ uslyšel za sebou synův hlásek.

Se smíchem se otočil. „Tak to ale pověz Marii nebo kuchařce, aby tě nikdo nehledal.“

Thomas nadšeně běžel zpátky do domu.

Christian poklepal na krk Dragovi, svému běloušovi.

„Je mi líto, ale s tím mrňousem si musím vzít jiného koně.“

Třebaže Drago bude brzy už příliš starý, aby nesl do boje rytíře v plné zbroji, stále ještě je nevypočitatelný a nesnese na hřbetě nikoho jiného než Christiana. Aby Thomase později nenapadlo potají se na běloušovi projet, záměrně ho držel od Draga dál.

Osedlal mladého vraníka s překypujícím temperamentem. Podle názoru většiny lidí nebyl ani tohle vhodný kůň pro vyjížďku s tříletým dítětem, ale Christian chtěl, aby se jeho syn co nejdříve obeznámil s koňmi a naučil se s nimi zacházet. Sám byl zkušený jezdec a věřil si, že bujného, mladého hřebce vychová a učiní z něj svého spolehlivého druha. Vraníka dostal jako svatební dar od přítele Raimunda, který choval koně a Draga si několikrát půjčil na krytí. Takovým velkorysým darem Raimund též poděkoval za to, že mu Marta vyléčila těžké zranění z boje a zachránila život.

Thomas byl vzápětí zpátky a rozzářeně se na otce díval. Christian synka posadil na sedlo před sebe a zamířil k západnímu konci vesnice, kde stráže, které najal, měly své ubytovny, stáje a prostranství, na němž cvičily několik mladíků z vesnice jako posily. Další strážní věž stála na severovýchodním okraji vsi, odkud vedla cesta do Míšně.

Muži se právě učili bojovat se zbraní, když mezi ně přijel Christian. Spokojeně pozdravil Herwarta, jejich kapitána, z něhož by byl dobrý rytíř, kdyby měl šlechtický původ. Mohlo mu táhnout na čtyřicítku, měl za sebou mnoho bojů a navzdory svému věku uměl velmi rychle zacházet s mečem.

„Jak si ti noví lidé vedou?“ zeptal se Christian.

„Hubou jim to jde lépe než zbraní,“ zasmál se Herwart a vrásky na hranatém, ošlehaném obličeji se mu ještě prohloubily.

Kývl na dva mladíky, zrzavého se spoustou pih a jeho asi stejně starého kamaráda s rozcuchanými černými vlasy.

„Hej vy dva, pán chce vědět, co jste se naučili. Tak mu to předveďte.“

Oba přistoupili blíž a uklonili se. Kunovi a Bertramovi bylo šestnáct a jako malí chlapci přišli s prvními osadníky. Odjakživa překypovali touhou po dobrodružství. Ale v nebezpečných situacích prokázali statečnost. Proto jim Christian splnil vroucné přání a dal je cvičit ve zbrani. Zrzavý Kuno byl sirotek; jeho pěstounku, starou Gretu, Randolf probodl, když ho proklela. A Bertramovi rodiče, bývalý vesnický stařešina a věčně reptající Griseldis, jež na Christianův návrat čekala už na kraji vesnice, se neodvážili proti rytířovu rozhodnutí nic namítat.

Chlapci neustále se ženoucí za dobrodružstvím ještě neměli dostatečný cvik v zacházení se zbraněmi, ale aspoň zčásti nahrazovali neobratnost vehemencí a snahou.

„Jste rychlí,“ uznale je pochválil Christian. „Ale příliš neopatrní.“

Rozepnul si opasek s mečem, podal Herwartovi zbraň a vzal si od něj dřevěnou hůl, s jakými chlapci cvičili. Pak zavolal na zrzka. „Zaútoč a pokus se ubránit!“

Kuno zdráhavě přistoupil blíž. Bylo dost těžké aspoň trochu se prosadit proti mužům, kteří měli za sebou pár let výcviku navíc. Ale Christian měl pověst legendárního šermíře. Kuno na vlastní oči několikrát viděl, jak jeho zářný vzor zvítězil nad většími a silnějšími protivníky. Ale zaváhat nesměl. Tak se tedy ze všech sil pustil do boje.

Ale již při třetím či čtvrtém pohybu vedl Christian hůl s velkou prudkostí shora dolů a zarazil ji až dva prsty nad místem, kde Kunův krk přecházel v rameno.

„Je-li tvůj sok větší než ty, většinou okamžitě zaútočí ranou shora. Ale ty ses tam vůbec proti útoku nechránil,“ vytkl chlapci.

Jindy přidrzlý Kuno vypadal zklamaně a zahanbeně.

Christian opakoval svůj útok, tentokrát pomalu.

„Budeš-li dostatečně rychlý, můžeš využít okamžiku, kdy se tvůj protivník rozmáchne. V té chvilce má nechráněný trup,“ vysvětloval a svým pomalým pohybem dal Kunoví možnost vést potřebný útok.

„Nauč se předvídat, co tvůj sok bude chtít udělat,“ nabádal ho Christian a opět si zapínal opasek s mečem. „Bude na tom záviset tvůj život.“

„Vy jste mi udělali ostudu, vy trdla,“ zlobil se Herwart. „Za to budete čistit rez ze železných košil až do úsvitu. Aby vám, slaboši, trochu narostly svaly.“

„Teď ne, Herwarte,“ vpadl mu do řeči Christian a postrčil k chlapcům svého synka. „Chvilku na malého dávejte pozor. Ale držte se tady nablízku, mám pro vás nějaký úkol.“

Poslední slova Kuna zase vzpružila.

„Ano, pane.“

„Ale nemyslete si, že té práci uniknete!“ hřímal Herwart.

Christian se podíval za mladíky, k nimž se jeho syn nadšeně přidružil, protože věděl, že s nimi je vždycky nějaká legrace. Pak spolu s Herwartem zašel na strážnici.

„Hned po Velikonocích opět odjedu, musím na císařův dvorský sněm,“ sdělil kapitánovi stráží. „Čtyři tví nejlepší lidé ať se po dobu mé nepřítomnosti nastěhují do mého domu.“

Herwart překvapeně povytáhl obočí, ale neodvážil se na nic ptát. Christian mu poví všechno, co uzná za vhodné. Poškrábal po zarostlé tváři. „Jestli vaše rodina potřebuje zesílenou ochranu, bude nejlepší, když se k vám odstěhuju osobně. Cvičení se zbraněmi můžeme provádět i na vašem dvoře a já budu vždy na místě.“

„Dobře,“ přijal Christian s povděkem návrh. „A co ten malý zloděj, kterého jste chytili?“

„Je mu teprve sedm, ale už je to zkušený chmaták. Teď sedí v žaláři.“ Herwart vytáhl z truhly plátěný šátek svázaný do uzlíku. „To jsme u něj našli. Stará Elsa v tom hned poznala svůj majetek, tady podle toho vyšitého znamení.“

Christian rozvázal šátek, v němž byla schovaná měděná mísa, do které se obvykle schovávaly tenké mince, aby se nepolámaly.

„Je tam všechno?“

Herwart přikývl.

„Moje žena tvrdí, že tu řádí celá parta dětských zlodějů, které někdo dospělý posílá na loupežné výpravy.“

„Taky si myslím, ale dosud se nám nepodařilo nikoho chytit. V každém případě se to tady v poslední době hemží malými, velmi šikovnými dlouhoprsťáky. Nevím, kde se tu najednou vzali, navíc v tuto roční dobu. Sirotci, které ve vsi máme, přece všichni žijí u svých příbuzných.“

„Přiveď toho kluka. A pěkně mu přede mnou nažeň strach!“ přikázal Christian.

„S radostí,“ zašklebil se Herwart.

O chvilku později se vrátil s vězněm, vyhublým, špinavým chlapcem, který se ze všech sil snažil vypadat odvážně a nad věcí. Dokonce i v šeru strážnice bylo vidět, že má paže i nohy poseté různě starými stopami ran.

„Poklekni před pánem vsi!“ zaburácel Herwart a kluk okamžitě poslechl.

„Zítra nad tebou vynesu rozsudek,“ prohlásil Christian přísně. „Abych tě mohl dát oběsit, musel bych s tebou jet do Míšně, na to nemám čas. Takže ti dám useknout ruku. Ale chci se zachovat milostivě: můžeš si vybrat, jestli levou nebo pravou.“

Chlapec zbledl jako stěna a vzhlédl k němu, zjevně se snažil zachovat klid. Ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Kdo ti pomáhal?“ přísně se zeptal Christian a naklonil se k němu.

„To vám nemůžu říct, pane,“ zašeptal zoufale odsouzený.

„A proč ne? Když všechno přiznáš, zmírním ti trest.“

Zlodějíček sváděl dlouhý vnitřní boj, potom bázlivě promluvil: „Protože by potom moc ublížil mojí sestře…“

„Ten muž, co vás posílá krást?“ vyptával se Christian přívětivějším hlasem.

Chlapec přikývl a rukávem si utřel nos. „Mistr se o nás stará, abysme neumřeli hlady. My totiž jinak nikoho nemáme…“

„No já ale vidím, že vás bije, posílá vás krást a je mu úplně jedno, jestli budete oběšení,“ namítl ostře Christian. „Kolik vás v partě je? A kde se váš mistr skrývá?“

„Pane,“ dítěti teď stékaly proudy slzí po tvářích. „Nesmím vám to prozradit, jinak ubije mou sestřičku k smrti.“

„A jak se tvoje sestra jmenuje? A jak se jmenuješ ty?“

„Petr. Sestra je Anna. Ještě jí není ani šest roků,“ popotahoval vychrtlý zlodějíček. „Jsme jediní, kdo z naší rodiny zůstali…“

„Pověz mi, kde ji najdu, a já se postarám o to, že se jí nic nestane. Máš mé slovo.“

O chvilku později vyšel Christian ven ze strážnice a sháněl se po Kunovi a Bertramovi. Oba byli i s jeho synem u koní a s požitkem mu vyprávěli krvežíznivé historky o krutém slovanském knížeti Radomírovi, podle něhož se jmenuje Christianův hřebec. „Opravdu pil víno z lebek svých mrtvých nepřátel?“ vyptával se Thomas s rozzářenýma očima. „No jasně,“ přikývl Kuno. „Z očí mu šlehaly plameny a vlasy měl černé, jako je vraník vašeho otce. A když uviděl hezké děvče…“

„Tak pro dnešek už bylo těch hrůzostrašných pohádek dost,“ přerušil ho Christian. „Kuno, Bertrame, zase jednou se musíte maskovat v převleku. Oblékněte si hornickou kytlici nebo selskou halenu a poohlédněte se v řemeslnické čtvrti.“

Podle toho, co se právě dozvěděl, jim dal přesné pokyny. „Ale čekejte až do odpoledne!“ nařídil. „Nejprve je nutné ještě něco zařídit.“

Když se Christian se synem vrátili do domu, Marta stála v kuchyni a vařila lektvar proti kašli. Znal tu vůni, ale ani po tolika letech nevěděl, zda je to tymián, nebo co všechno to jeho žena v kotlíku míchá. Špičky prstů měla zelené jako vždy, když pracovala s bylinami.

„Jak se daří dětem Emmy a Jonase?“ zeptal se Christian poté, co synek Martu bouřlivě objal na přivítanou a rozrušeně jí vykládal historky, které mu napovídal Kuno.

„Ještě nemají moc vysokou horečku,“ odpověděla Marta a drtila další bylinky. „Emma naštěstí přišla včas.“

Přesto vypadala stísněně. Christian věděl, že si dělá výčitky, protože nedokázala zachránit děti, které na horečku zemřely. Při epidemiích umírají zkrátka nejdřív staří lidé a děti. V jejich mladé vesnici však skoro žádní staří nežijí.

Nebezpečné cesty na východ, do neznámé ciziny, země, kterou je teprve nutno zúrodnit, se téměř bez výjimky odvážili jen mladí silní lidé, aby si tu vybudovali lepší život.

„Děláš, co můžeš,“ pokusil se ji utěšovat. „Nemůžeš zachránit všechny.“

Vzal jí z ruky nůž na krájení bylin a dodal: „Ale věděl bych o někom, koho bys zachránit mohla. Jsi ochotna odvážit se něčeho trochu krkolomného?“

Vysvětloval jí svůj plán a sledoval, jak se jí do tváře vrací život, střídavě se vztekle mračila a dychtivě naslouchala.

„Zavolám Johanu, aby to tady dokončila,“ přikývla nakonec a otřela si ruce do zástěry. Přes ramena si přehodila drahý plášť, který jí Christian přivezl.

Marta cílevědomě kráčela ke čtvrti obývané řemeslníky a kupci, která se za poslední tři roky rychle rozšířila, protože do Christiansdorfu se kromě sedláků a horníků přistěhovali i provazníci, hrnčíři, bednáři, ševci, koláři a mnozí další. Jen koželuhové a mydláři bydleli na kraji vesnice, protože jejich řemeslná práce byla spojena s odporným zápachem. Avšak ostatní řemeslníci a kupci si postavili domy kousek od selských usedlostí a záhy budou mít i vlastní kostel, zřejmě dost honosný. Bude zasvěcen svatému Mikuláši, proto se už teď celá čtvrť nazývá Mikulášská. Hornickou osadu domorodci pojmenovali Saské město, protože většina horníků pocházela ze Saska: z Harzu, císařského města Goslar a ze Zellerfeldu.

Zatím byly pro nový kostel jen vykopané základy a Marta pokaždé užasla, jak jsou hluboké. První řada kamenů byla kvůli zimě zabalena do slámy. Z kamenických dílen se ozývaly rány, klepání a ťukání, jak mistři kameníci vyráběli ozdobné prvky pro pilíře.

Obchodníci a řemeslníci nepochybně vydělávají hodně, když si mohou dovolit kamenný kostel. Oba kostely ve vesnici, první, který postavili kolonisté záhy po příchodu na své území, a kostel svatého Jakuba v hornické osadě, byly jednoduché, dřevěné stavby.

Marta prošla kolem staveniště kostela a zabočila do jedné z uliček, kde se potulovalo pár hladových psů. Sníh se tady už proměnil ve špinavou břečku, ale ještě pořád udržoval většinu odpadků ležících na zemi.

Záměrně pomalu procházela uličkami a nenápadně se rozhlížela. U výrobce svíček koupila několik voskovic, u hrnčířovy manželky si prohlédla poháry a džbány a domluvila s ní několik vzorů, které by chtěla na nádobách mít. Brzy pocítila, že se na ni upírá několikero očí.

Okázale nesla nový džbán a svazek svíček a zamířila k obchodníkovi s látkami, jenž se tady na podzim usadil, a zkoumala jeho zboží.

„Mistře Josefe, chci koupit čtyři lokte, a nikoli celý štůček,“ pokárala ho, když požadoval příliš vysokou cenu. Mnohoslovně začal vychvalovat kvalitu zboží a smlouvat. Marta věděla, že ji chce umluvit, protože se domnívá, že u žen to má snadné. Nevrle přerušila příval řeči. „Nabídněte mi výrazně lepší cenu, potom si látku objednám u vás. Manžel chce na Velikonoce nově obléknout celou rodinu. Ale jestliže máte tak drahé zboží, koupíme raději u mistra Wolframa v Míšni.“

Takové panské vystupování Martě nebylo po chuti, časem však pochopila, že někdy je to nezbytné, aby se prosadila.

Po jejích slovech se na Josefově tváři rychle vystřídala chtivost a úžas. S mnoha poklonami a pokorným ujišťováním provázel zákaznici ke dveřím do obchodu.

Když po chvíli vyšla, zpozorovala, že ji nenápadně sleduje celá vlečka dětí. Brzy objevila, co hledala.

Kývla na malou holčičku s vlásky slepenými do špinavých pramínků, která stála bosa a v roztrhaných šatečkách ve sněhu a upírala na ni planoucí oči.

„Ty tam! Pomůžeš mi nést nákup domů. Zaplatím ti za to,“ zvolala rozkazovačně. Děvčátko k ní přiběhlo.

„Ráda, urozená paní,“ zašeptalo a chopilo se svazku svíček, přitom očima přejelo Martě kolem pasu. Věděla, že maličká hledá váček s penězi přivázaný na opasku pod pláštěm.

Marta vzala dívku pevně za ruku, aby jí nemohla utéct, a vydala se k domovu. Chtěla, aby polonahé dítě už nemuselo být déle v zimě, a navíc se cítila stále hůř pod pohledy, které ji následovaly.

Zavedla dítě do kuchyně, postrčila je k ohništi a vzala od něj koupené věci. „Chceš něco jíst?“ zeptala se.

Děvčátku se rozzářil zrak a přikývlo, ale pak se zarazilo uprostřed pohybu. „Paní, slíbila jste, že mi zaplatíte,“ ozvala se tiše.

„To také udělám,“ uklidnila ji Marta a naplnila misku teplou kaší. „Teď se najez.“

Přikázala kuchařce, aby dohlédla na holčičku, jež se hladově cpala, a vyšla ven, aby přivedla Christiana.

Když se po chvilce vrátila do kuchyně, maličká se zachvěla, rychle spolkla poslední sousto a poklekla s očima bázlivě upřenýma na meč visící na opasku přísného rytíře.

„Jmenuješ se Anna, viď?“ oslovila ji Marta a sklidila udivený pohled. „To je rytíř Christian, pán vesnice,“ pokračovala klidně. „Zítra vynese rozsudek nad tvým bratrem, který byl přistižen při krádeži.“

Děvčátko opět ustrašeně pohlédlo na Christiana. Když nikdo už nic neříkal, vstalo a popošlo k němu o dva kroky blíž.

„Pane, prosím vás, neubližte mému bratrovi. Pak budu i já k vám hodně milá,“ zašeptala Anna a vysoko zvedla sukýnku potrhaných šatů, přitom si rukávem otřela slzy.

Marta si s Christianem vyměnila ponurý pohled. Oba věděli, že ve velkých městech darebáci bez výčitek svědomí vycvičí a zneužívají bandu dětí ke krádežím a nezřídka je nutí, aby uspokojovaly zvrhlé choutky některých mužů. Ale tady? A téhle hubeňoučké holčičce ještě není ani šest let!

Christian si odkašlal. „Stáhni si sukni. Tady nemusíš být k nikomu takovým způsobem milá.“

„Ale když bratrovi dáte useknout ruku, nebude už moct pracovat, pane. Mistr ho vyžene a on někde umře hlady. A já zůstanu úplně sama,“ zoufale vysvětlovala dívenka.

„Prozraď nám, kde se skrýváte. Pak se postarám, abyste bratr a ty měli kde bydlet, dosyta se mohli najíst, nemuseli krást… ani být milí k mužům,“ domlouval jí Christian.

„Ale on nás i ostatní potrestá… Všichni umřeme,“ naříkala holčička a kousala se do drobné pěstičky.

„Máš mé slovo. Ten mistr už nikomu z vás neublíží. Kdo z tvých kamarádů tady bude chtít zůstat, může si vydělávat na živobytí poctivou prací.“

Druhý den ráno Christian svolal celou vesnici na soudní zasedání. Těžké zločiny, za něž byl trest smrti, často k nim patřila i krádež, byly souzeny v Míšni, spory mezi horníky urovnával hornický mistr, ale nad ostatními prohřešky a zločiny vynášel rozsudek Christian. Z udělených pokut mu část patřila, rovněž měl podíl na zisku vesnického mlýna, obecní pekárny a pivovaru. Potřeboval ty peníze, aby mohl zajišťovat ochranu vsi.

Za jeho nepřítomnosti se odehrálo několik nepřístojností a sporů, které chtěl podle práva rozsoudit.

Nejprve vznesl obžalobu vinař proti lázeňskému. „Přesně čtrnáct dní po Hromnicích si ode mě koupil skoro polovinu mých zásob.“

„To přece není žádný zločin,“ protestoval okamžitě lázeňský.

To skutečně není, ale celá záležitost byla zjevně tak drzá, že se okamžitě ozval protestní šum a přihlížející několika výkřiky vyjádřili sympatie s vinařem, naopak lázeňský sklidil pár šťavnatých nadávek.

Christian vyzval přítomné ke klidu. Každý rok na Hromnice byly peníze „znehodnoceny“; všichni museli staré feniky vyměnit u markraběcího pověřence za nové. Jenže za čtyři staré dostali vždy jen tři nové, čtvrtá mince patřila markraběti. Staré peníze se směly používat ještě přesně čtrnáct dní. Kdo tedy čtrnáct dní po Hromnicích měl víc mincí než zboží, tratil čtvrtinu hotovosti. Bylo dovoleno ponechat si staré feniky, kterým zůstala hodnota stříbra, avšak nesměly být použity k placení, na to byly vyhlášeny tvrdé tresty. Každý se tedy pokoušel své mince udat krátce před Hromnicemi nebo po nich. Jestliže lázeňský vinaři přesně v poslední den lhůty vnutil hromadu mincí, byla to z jeho strany zlovolnost. Ovšem vinař nemusel na obchod přistoupit.

Další vinařova slova potvrdila Christianovu domněnku. „Chtěl se mi tak pomstít za to, že jsem mu zaplatil jenom polovinu za trhání zubu, protože mi přitom zlomil čelist,“ stěžoval si vinař.

„Ale zase jsem mu ji hned zadarmo napravil,“ hájil se okamžitě lázeňský.

„Máš kvůli tomu ošetření ještě nějakou pohledávku u vinaře?“ zeptal se Christian.

Lázeňský dramaticky rozhodil ruce. „Ale ne, pane. Já jsem čestný muž. Když nebyl spokojený, tak zkrátka zaplatí méně. Ale hnát mě před soud za to, že jsem u něj nakoupil, tedy opravdu! Mí hosté mají žízeň a chtějí pít víno.“

„Tys mu prodal tolik vína, kolik chtěl?“ obrátil se Christian na vinaře. Muž přikývl.

„Pak nemůžeš vůči němu vznášet žalobu. Musíš peníze vyměnit, tak praví zákon,“ prohlásil Christian.

Lázeňský chtěl s úsměvem odejít a vinař se také zamračeně obracel k odchodu, Christian však oba zadržel.

„Je docela dobře možné, že příští rok po Hromnicích budeš mít spoustu zákazníků a všichni budou platit starými mincemi,“ oslovil lázeňského. Vesničané se okamžitě začali pochechtávat a špitat si. Zřejmě pánův nepřímý návrh padl na úrodnou půdu. Při příštím znehodnocení peněz se lázeňský nedokáže ubránit přílivu zákazníků a nebude mít příležitost přijatých, propadajících feniků se zbavit. Taková představa rozjasnila tvář i vinaři. Muži odcházeli za veselého smíchu diváků.

Dalším případem byla rvačka Griseldis s jednou z prostitutek. Ani tentokrát přihlížející nešetřili kousavými poznámkami. Celá příhoda byla poměrně pikantní. Také okolnost, že jako svědci byli předvoláni známí vtipálkové, formani Friedrich a Hans, slibovala dobrou zábavu. Bratři ještě před několika lety převáželi sůl z Halle do českých zemí a při jedné zastávce v Christiansdorfu objevili náhodou první kus stříbrné rudy, vzali ho s sebou a dali v Harzu posoudit. Na Christianův návrh se později usadili se svým obchodem ve vesnici. A právě když vezli dřevo do jedné z mnoha šachet, stali se svědky pranice žen ve sněhu.

Friedrich, starší bratr, chtěl zeširoka a barvitě líčit celou příhodu, avšak ke zklamání posluchačů ho Christian vyzval ke stručnosti. Nejen proto, aby ženám ušetřil trapné chvíle, ale hlavně kvůli tomu, že na řešení čekaly mnohem důležitější případy. Uložil nakonec oběma ženám pokutu. „Kdyby se to mělo opakovat, postavím vás na pranýř. Obě k jednomu kůlu,“ uzavřel a opět vzbudil veselí mezi posluchači, kteří si to dovedli živě představit.

Potom dal Christian předvolat Petra. Okamžitě se rozhostilo ticho, protože všichni věděli, že nyní se bude projednávat nejtěžší případ.

Marta vycítila podivnou náladu, která se najednou rozestřela nad shlukem vesničanů, chtivě očekávali tvrdý trest. Většina, která se ještě před chvilkou smála, teď chtěla vidět téct krev.

Krádež nebyla o nic lehčí zločin než vražda. Kdo chce připravit poctivé lidi o plody jejich tvrdé práce, zaslouží si neúprosné potrestání.

„Tenhle chlapec je zloděj,“ prohlásil přísně kapitán stráží Herwart. „Okradl vdovu Elsu a je dost starý, aby byl za svůj čin spravedlivě potrestán.“

Bledý kluk stál před Christianem a stěží potlačoval slzy.

Z davu se ozvalo několik posměšných výkřiků, které Christian mávnutím ruky umlčel.

„Ten chlapec nekradl pro sebe, nýbrž na rozkaz jednoho muže, jenž před dvěma týdny se skupinou hladových sirotků, které vycvičil pro krádeže, přitáhl do naší vesnice.“

Christian dal znamení strážím, a ty postrčily doprostřed kruhu hubeného, cizího muže. Měl přes sebe přehozenou špinavou ovčí kožešinu a obličej mu pokrýval slepený, špinavý plnovous. V očích mu planula nenávist.

Kuno a Bertram minulého dne na Martin pokyn našli vůdce bandy dětských zlodějů a tajně pozorovali jeho úkryt. Když se za soumraku děti vracely, aby odevzdaly kořist, stráže ho zajaly.

„Spočítej si, jestli je tam všechno!“ vyzval Christian překvapenou vdovu Elsu a hodil jí uzlík s mincemi.

„Ty hajzlíku, kryso mrňavá, tys mě zradil! Za to tě zabiju! A tu tvoji zatracenou sestru taky!“ Otrhanec se chtěl na Petra vrhnout, ale stráže přiskočily a zadržely ho.

„Ty tady určitě nikoho nezabiješ!“ zuřivě ho zarazil Christian.

„Můžeš uvést nějakého důvěryhodného svědka, jenž se zaručí, že peníze, které u tebe byly nalezeny, jsi poctivě vydělal?“ zeptal se.

Chlap jen odplivl a Herwart mu za to dal pěstí do brady.

„Máme tu tedy dva zloděje,“ pokračoval Christian a obrátil se k vesničanům, „velkého a malého.“

Marta pohladila Annu, která se za ní vyděšeně schovávala a popotahovala, po čerstvě umytých vlasech.

„Chlapce odsuzuju k tomu, aby odčinil svůj prohřešek tak, že rok bude pracovat pro vdovu Elsu. Budeš jí pomáhat, chodit na dříví do lesa, nosit vodu a vykonávat všechno, co ti nařídí. Je to jasné?“

Petr horlivě přikyvoval a otíral si z obličeje slzy úlevy.

„Když si bude stěžovat, že jsi líný, něco jsi ukradl nebo jsi chtěl utéct, už z toho tak lehko nevyvázneš,“ varoval rytíř chlapce přísným hlasem.

Petr klesl na kolena a zářivě se na něj usmál. „Bůh vás odměň za vaši milost! Budete se mnou spokojený, pane.“

„Ty kryso! Však já tě dostanu,“ zařval na chlapce otrhanec.

„Mlč!“ obořil se na něj Christian. „Ode dneška máš zákaz pohybovat se blíž než ve vzdálenosti dvaceti mil od této vsi. Jako varování pro ostatní budeš ocejchován.“

Přihlížející rozsudek spokojeně schvalovali, jenom pár špinavých, cizích mužů na kraji zástupu zděšeně vykřiklo. Na Christianovo znamení přinesl Jonas z kovárny v kovové míse žhavé uhlíky a železný cejch. Kovář zuřil, když mu předchozí večer Christian a Marta vyprávěli o Annině nabídce být milá. Jeho vlastní dcerka byla přibližně ve stejném věku jako zubožená holčička, kterou tenhle darebák zjevně už prodával mužům a možná i sám zneužíval.

„Kdo z vás tady chce nalézt domov a poctivě pracovat, ať předstoupí,“ zvolal Christian směrem ke hloučku špinavých, otrhaných postav. „Pro ostatní s okamžitou platností platí stejný zákaz pobytu. Pokud by se tu někdo z vás ukázal, bude potrestán stejně jako on.“

Dva strážní teď muže drželi mezi sebou a třetí se k němu blížil s rozžhaveným železem.

„Proklínám vás! Vás i tu vaši zákeřnou ženskou!“ řval odsouzenec.

„Mlč, nebo tě dám oběsit!“ okřikl ho Christian.

Železo zasyčelo, když voják odsouzenci vypálil na tvář znamení zloděje. Chlap pronikavě zařval, padl na zem, ale znovu se s námahou postavil na nohy.

„Proklínám vás! Pamatujte si mé jméno. Ještě všichni uslyšíte o Melchiorovi, mistru zlodějů!“ křičel ocejchovaný a za posměchu vesničanů, hnán strážemi, klopýtal z vesnice.

Po chvíli zdráhání ho následovalo několik mladíků z hloučku zlodějů.

Jedna dívka a čtyři chlapci ve věku Petra a Anny nejistě zůstali stát. Marta se k nim protlačila mezi shromážděnými a svěřila je své kuchařce. „Vezme vás s sebou, dá vám najíst, potom se poradíme, kde vás ubytujeme. Souhlasíte?“ zeptala se povzbudivě nových chráněnců.

Mechthilda na nic nečekala a postrkovala děti před sebou. „Ale nejdřív potřebujete vodu a mýdlo,“ brumlala. Přestože se většinou mračila, byla ráda, že se může o někoho starat, když její děti zemřely.

Vesničané se zvolna rozcházeli, aby cestou domů nebo v krčmě ještě probrali souzené případy a rozsudky.

Marta šla za Christianem a zastihla ho, jak s přísným výrazem domlouvá malému zloději. „Dneska jsi měl velké štěstí, je ti to jasné?“

„Nikdy vás nezklamu, urozený pane,“ ujišťoval ho znovu Petr. „Udělám všechno, co mi přikážete. Mohl bych u vás sloužit, až si odpracuju ten rok u vdovy Elsy?“

„Uvidíme,“ odpověděl Christian a podíval se na Annu, která přiběhla a bratra pevně objala. „Zatím si k sobě vezmeme tvou sestru.“

Anně přelétl po tváři strach. „Ale on vás proklel. Mistr vás proklel,“ zašeptala. „Vrátí se a všem nám ublíží.“

Marta ji pohladila po tvářičce. „Určitě ne. Vy děti jste teď pod ochranou nejudatnějšího rytíře celé Míšeňské marky.“

Choulostivé rozhovory

S přidušeným výkřikem se Marta probudila. V okamžiku stál u postele Christian s taseným mečem a rozhlížel se po vetřelci.

„To byl jen zlý sen,“ uklidňovala ho žena, která se stále ještě třásla po celém těle a před očima jí vyvstával obraz z děsivého snu: Byla přikovaná řetězy ke zdi temného žaláře a po odhaleném těle jí přejížděly tenké prsty podobné pavoučím nohám.

Po útěku z domova Martu často pronásledovaly ošklivé předtuchy a snové výjevy, které se však dříve či později nějakým způsobem projevily i ve skutečnosti. Ale po svatbě se to stávalo už jen velmi zřídka, vysvětlovala si to těhotenstvími a mateřstvím. Uplynulé čtyři roky byly poměrně klidné, neudálo se nic hrozného ve srovnání s krvavými událostmi předchozích časů.

Christian se uklidnil jen zčásti a opět položil meč vedle postele, kam ho vždy ukládal, aby ho měl v případě potřeby hned při ruce. Ale neulehl zpátky k ní, zapálil svíčku a odhrnul závěs nad postelí trochu stranou, aby světlo dopadalo na Martu. Pronikal k ní ještě větší chlad, ale pochopila. Christian ji chtěl chránit před démony, kteří ji opět navštívili.

„Byla to ta kletba?“ zeptal se po chvíli.

Marta ležela na zádech a zírala na strop. Sen ji rozrušil natolik, že nyní nebyla schopna o něm mluvit.

„Buď kletba, nebo strach, že by se mohl vrátit a pomstít se,“ vypravila ze sebe s trochou špatného svědomí, protože mu zamlčela skutečný obsah své noční můry.

Příšerný výjev ze žaláře měla ještě živě před očima a naplňoval ji hlubokým zděšením. Bylo to varování před něčím, co ji opravdu čeká? Marta si přála, aby tu s ní byla Josefa, moudrá stařena z Míšně. Vychovala Christiana a žil u ní do doby, než byl povolán na hradní vrch. Jako odškodnění za to, že jeho otec, potulný pěvec a vyzvědač, zemřel ve službách otce markraběte Oty a matka se krátce poté utrápila k smrti. Josefa by věděla, co sen znamená.

Christian se zatím nořil do vlastních pochmurných myšlenek. „Myslíš, že by bylo lepší, kdybych dal Melchiora oběsit? Jenže v Míšni by popravili spíš toho chlapce než jeho,“ poznamenal a sedl si na kraj postele. Zima mu zřejmě nevadila, Marta si však přitáhla deku až k bradě.

„Nemyslel jsem si, že ho bude následovat tolik jeho lidí,“ povzdychl si.

„Ano. A ti pro něj budou krást. Brzy zase bude řezat malé děti a nutit je ke zlodějně a k tomu, aby byly milé,“ poznamenala trpce jeho žena.

„Nemůžeme napravovat celý svět,“ netrpělivě namítl Christian. „Je dost těžké udržovat pořádek a klid v téhle vesnici.“

Jestli se opravdu vrátí Randolf, pravděpodobně můžeme zakopat i tenhle malý cíl, pomyslel si zlostně.

Zůstal sedět, ale obrátil se k manželce a v hlase měl podezřele nedbalý tón. „Ostatně… v době, až budu na dvorském sněmu, se k nám do domu nastěhuje Herwart s několika svými muži. Dneska ráno jsem to s ním domluvil.“

Marta se překvapeně posadila a přehodila si deku přes ramena. „Čeho se obáváš?“

Christian se krátce zasmál. „Předtuchy jsou v téhle rodině tvoje věc. Tohle je prostě opatření pro jistotu.“

Vstal, uhasil svíčku a lehl si vedle své ženy. Ale v krátkém okamžiku, než ho zahalila temnota, si Marta v jeho očích přečetla, že i jeho trýzní démoni minulosti.

Druhý den dopoledne si Christian vyšel se synem a Marta se ujala choulostivé záležitosti.

Zavolala k sobě Annu, která pomáhala v kuchyni, byla umytá, učesaná a na sobě měla trochu velké šaty po kuchařčině dcerce.

„Chtěla bys navštívit bratra?“ zeptala se děvčátka, jež na ni hledělo velkýma očima a hned přikývlo. Marta jí popsala cestu do Elsina domu a vtiskla jí do ruky sáček s tymiánem. „Zdvořile se jí zeptej, jestli by mohla tvého bratra na půl dne postrádat a poslat ho ke mně. Dej jí za to tyhle bylinky proti kašli. Ať si pravidelně spaří jednu lžíci, nechá ustát, přecedí a lektvar vypije.“

Anna nesměle opakovala, co má vyřídit, a odběhla. Netrvalo dlouho a vrátila se s bratrem.

„Co si přejete, krásná dámo, bude okamžitě provedeno,“ přidrzle se usmál Petr a hluboce se uklonil. Anna na něj obdivně hleděla.

Martu zahřálo u srdce, když viděla, jak sourozenci pookřáli. Je to skoro zázrak, co zmůže střecha nad hlavou, trocha jídla, voda a mýdlo, pomyslela si.

„Mám pro tebe důležitý úkol. Avšak nebude lehké ho splnit.“

„Jen mi ho svěřte a už jdu na to,“ ujišťoval ji horlivě bývalý zlodějíček.

„Zajdeš za všemi prostitutkami ve vesnici a vyřídíš jim, aby přišly ke mně do domu. Pověz jim, že je třeba domluvit něco velmi důležitého,“ uložila mu Marta.

Chlapec překvapeně vykulil oči, ale spolkl veškeré poznámky a vyrazil ven. Marta si byla jistá, že svůj úkol vykoná dobře. Byl dítětem ulice a jistě si ve dnech, které ve vesnici strávil, dobře všiml, co se tady děje. Bude vědět, kdy a kde tyto ženštiny pobývají.

Opravdu netrvalo dlouho a přišla jich celá skupina. Některé děvky byly ještě mladé, jiné staré, s mezerami po vypadaných zubech. Na dvou bylo patrné těhotenství, jedna z nich bude jistě brzy rodit.

Nahlas si povídaly a zastavily se před domem pána vesnice. Čekaly, až je Marta pozve dovnitř.

„Chcete od nás pár rad jak si udržet manžela vedle sebe v posteli?“ zeptala se jedna drze.

„Nebo se o něj máme postarat my? Takového statného, ušlechtilého rytíře by ráda obsloužila každá z nás,“ zvolala druhá.

„Hmmm… to nebude třeba, my to zvládneme sami,“ tiše odpověděla Marta a krev se jí nahrnula do tváří.

„Taky jsme o tom slyšely!“ zasmála se mladá žena s hustými, plavými vlasy.

Dveře se znovu otevřely a vešel kovář Jonas. Rázem osvobodil Martu z rozpaků a ženy obklopily jeho.

„To je ale pěkný, svalnatý chlapík. Jestli chceš, splním ti všechna tajná přání,“ nabízela jiná za smíchu ostatních a pohladila Jonase po svalnaté paži.

„Hloupá huso! Chceš, aby tě vyhnali kvůli svádění ženatého?“ okřikla ji starší zrzka.

Jonas se jí však už rozzlobeně vytrhl a usedl vedle Marty. Záležitost, kterou bylo třeba vyřešit, spadá do jeho pravomocí vesnického rychtáře a on se nikdy žádného úkolu nezalekl. Protože se však obával podobných scén, raději požádal Martu, aby mu stála po boku.

„Chceme vám předložit návrh,“ oslovil ženy a ty okamžitě zmlkly a zvědavě na něj upřely oči.

„Je vám známo, že kvůli vám vznikají ve vesnici stále znovu potíže. Vdané ženy si stěžují, nedávno dokonce došlo k pranici, a páter se zlobí kvůli veřejnému smilnění. Na druhé straně se před několika dny s jednou z vás na ulici zacházelo tak surově, že týden nemohla pracovat.“

„Chcete nás vyhodit?“ vykřikla blondýna. „Pak ale uvidíte, jak teprve budou neuspokojení chlapi vyvádět.“

„Ne, to ne,“ uklidňovala ji Marta. „Chceme vám navrhnout, aby se vybudoval dům, kde byste žily a pracovaly. Pak byste nemusely shánět zákazníky na ulici a na veřejnosti by byl pokoj.“

„Dům? A že ne rovnou palác? Kdybychom si mohly dovolit dům, dávno už bychom nemrzly na ulici!“ vykřikla starší prostitutka.

„Je tu několik možností,“ převzal opět slovo Jonas. „Některé z vás by mohly pracovat u lázeňského. Slyšel jsem, že chce svůj dům rozšířit.“

„Ta krysa!“ ozval se další výkřik. „Špatně platí a sám by pořád chtěl.“

„Nebo,“ pokračoval klidně Jonas, „vám vesnice uvolní několik lidí, kteří vám dům postaví. Mohly byste se tam nastěhovat a každý měsíc odevzdávat část z toho, co si vyděláte.“

„Ale my nechceme žádného pasáka, co nás bude bít, sebere nám všechny peníze a ještě bude vyžadovat, aby byl do smrti zadarmo obsluhován,“ namítla energicky zrzka. Několik žen souhlasně přikyvovalo.

„Jak budete dům provozovat, o tom se můžete domluvit mezi sebou,“ uklidňovala je Marta. „Nemusíte se rozhodnout hned. Poraďte se a dejte vědět mistru Jonasovi. Ale ať už na ulici nedochází k žádným hádkám,“ dodala přísně a podívala se do očí každé ženě.

Většinu z nich znala, protože skoro všechny ji v uplynulých letech navštívily kvůli nějakému svému trápení. Jen jednu dosud neviděla, mladičkou, sotva dvanáctiletou dívku, která by byla velmi hezká, kdyby neměla obličej znetvořený viditelnými stopami po ranách.

Vskrytu se rozhodla, že půjde věci na kloub, a poslala ženy domů s vybídnutím, aby si vše nechaly projít hlavou. Pozdržela u sebe jen starší rudovlasou prostitutku.

„Co tvé potíže, Tildo?“ zeptala se. Žena jí jednou v nebezpečné situaci pomohla a Marta jí za to slíbila, že ji bude vždycky léčit zadarmo.

„Jakmile se ochladí, vždycky se to zhorší,“ postěžovala si zrzka. „Ale nechci fňukat, taková Hana je na tom mnohem hůř, asi bude muset přestat dělat. Má horečku…“

Marta odlila do hliněné lahvičky trochu tinktury z orlíčku a pečlivě uzavřela zátkou. „Tohle jí dej. Několikrát denně ať spolkne pár kapek.“

Žena na ni pohlédla s nelíčeným úžasem a klesla na kolena. „Bůh vám požehnej, vy jste opravdu svatá! Kdo to kdy slyšel, že z chudého děvčete se stane vznešená dáma, a přesto nezapomene na ty, kterým se vede zle?“

„Ale no tak vstaň,“ vyzvala ji Marta v rozpacích. Když byla zrzka na odchodu, ještě se jí zeptala: „Kdo je ta maličká mezi vámi? A kdo ji tak seřezal?“

Tilda se náhle zamračila. „Nevím. A vy byste to taky raději neměla vědět,“ uzavřela stroze a vyšla z domu.

Konečně se počasí změnilo, vál teplý vítr a po čtyřech deštivých dnech nebylo po sněhu památky. Na blátivých cestách se objevily poházené odpadky a šířil se od nich odporný puch. Christian by měl přikázat, aby při úklidu o velikonoční sobotě byly také zameteny ulice ve vesnici, pomyslela si Marta a nazouvala si dřeváky, aby po dvoře přešla aspoň trochu suchou nohou. Neobvyklý nápad asi vesničany nenadchne, ale to je jí lhostejné.

Malá Anna, kterou poslali pást husy, vzrušeně běžela k domu a přerušila Martiny úvahy. „Paní, přijíždějí dva jezdci!“ vykřikla udýchaně.

Marta se zachvěla. Randolf! byla její první a jediná myšlenka. Každý den, který uplynul od chvíle, kdy jí Christian vyprávěl novinky z Braunschweigu, v ní živil obavu, že se tu nenáviděný muž navzdory veškeré pravděpodobnosti možná přece jen ukáže.

Vyšla přede dveře a rázem se jí na tváři rozšířil úsměv a výraz úlevy. V přijíždějících poznala Lukase a jeho bratra Jakuba.

„Paní Marto, jsi stále krásnější,“ pozdravil ji Lukas, usmál se a uctivě se sklonil, aby jí políbil ruku.

„Tys se mnou vždycky žertoval,“ opáčila vesele Marta. Mladého rytíře, jenž byl jen o tři roky starší než ona, znala nejlépe z Christianových přátel. Seznámili se, když ještě byla mladičká porodní bába na útěku před krutým hradním pánem a Lukas byl Christianův panoš, vždy vesele naladěný, plavovlasý, kudrnatý ideál všech mladých služebných na míšeňském hradním vrchu. Prožili společně nebezpečná dobrodružství, a to je sblížilo víc, než jejich rozdílný původ dovoloval. Měla ho ráda jako bratra.

„Tohle nebyl žert,“ namítl Lukas. Ale když mu pohlédla do očí, viděla, že se nic nezměnilo na situaci, o níž spolu nikdy nemluvili a mluvit nebudou. Lukas ji miloval, ale nikoli jako sestru, přestože pro něj byla coby manželka jeho pána a nejlepšího přítele zcela nedosažitelná.

Malý Thomas přerušil rozpačitou chvilku, protože přiběhl a hned se na Lukase vrhl. „Vezmete mě k sobě na koně? Projedeme se spolu aspoň chviličku?“ žadonil. „Tatínek mě na Draga nevzal.“

Lukas chlapečka vyzvedl, zatočil se s ním a zase ho postavil na zem. „Později, mladý rytíři. Teď si nejdřív koně zaslouží odpočinek a porci ječmene.“

Marta pozvala Lukase a jeho mladšího bratra do domu a postarala se, aby dostali horkou polévku, čerstvý chléb a pivo.

Přišel i Christian a pozdravil přítele srdečným poklepáním na rameno. Skoro desetiletý věkový rozdíl ani skutečnost, že Lukas byl kdysi jeho panoš, jejich přátelství nijak nenarušovaly. Christian byl přesvědčený, že mladík si odvážným jednáním za Randolfovy hrůzovlády zaslouží jeho úctu a přátelství. A téma, že oba milují stejnou ženu, v mlčenlivé svornosti opomíjeli.

„Jak se daří otci?“ zeptal se Christian.

„Ten starý lišák se zázrakem uzdravil, jakmile ze mě vymáčkl slib, že se zasnoubím,“ sděloval zasmušile Lukas, jindy neustále zářící dobrou náladou. „Jediný syn našeho souseda zahynul při turnaji. A já se teď bezpodmínečně mám oženit s jeho nejstarší dcerou, aby bylo v budoucnosti možné obě panství spojit.“

„Zní to rozumně,“ přikývl Christian bez ohledu na Lukasovu zachmuřenou tvář, protože věděl, jaká tíže spočívá na bedrech jeho bývalého panoše. Na jeho výhodném sňatku závisí, zda bude mít otec prostředky na to, aby mohl složit peníze potřebné k pasování mladších bratrů na rytíře a vyplatit věno sestrám. Proto otec naléhal na brzké zasnoubení a byl dokonce ochoten v den sňatku odejít na výminek a svému prvorozenému předat dědictví. Syn však dosud o ženění neprojevil ani nejmenší zájem.

„Kvůli tomu ji přivezli z kláštera. A ušetři mě dalších podrobností,“ ukončil nebývale stroze rozhovor na toto téma. Nepochybně bylo podle něj vyčerpáno.

Jako pokaždé, když měl Christian odjet, Marta smutně a s obavami počítala dny, které jim ještě zbývaly. Přes den to nebylo tak zlé, měla hodně práce. Zabývala se dětmi, léčila epidemii horečky, která konečně ustupovala, dělala spoustu věcí, které musely být udělány, aby udržela velkou domácnost v chodu. Kromě toho se blížily Velikonoce, na něž se vesničané těšili, neboť to znamenalo konec půstu a naději na teplo a nový život na polích a loukách. S Mechthildou prohlédla zásoby a sepsala, co je třeba ještě obstarat. Také Christian byl celé dny z domu, staral se o výcvik strážných, jednal s hornickým mistrem o výnosech šachet, navštěvoval taviče u pecí a s Jonasem a Karlem plánoval otevření druhé kovárny.

Ale večer, kdy měli konečně čas pro sebe, jí bylo těžko u srdce.

„Myslela jsem si, že časem pro mě bude lehčí smiřovat se s tím, že odjíždíš, ale je to pokaždé ještě horší,“ zašeptala smutně a opřela se o něj.

„Vždyť netáhnu do války,“ pokoušel se ji utěšit. Ale oba věděli, že je to slabá útěcha. Každý z nich mohl každým dnem zemřít, na zákeřnou nemoc, po úraze, při požáru nebo loupežném přepadení.

Marta se opět uprostřed noci s úlekem probudila, jako tak často v posledních dnech. Tentokrát ji však neprobral opakovaný zlý sen o pavoučích prstech a žaláři. Přestože všichni v domě spali, měla dojem, že zaslechla nějaký zvláštní zvuk, něco, co se ozvalo z haly.

Nejprve pomyslela na oheň. Ale necítila kouř. Vplížil se někdo do domu? Stísněně se podívala na prázdnou postel vedle sebe.

Christian ráno odjel ke svému příteli Raimundovi, jenž byl rovněž rytířem ve službách markraběte Oty a jehož pozemky hraničily s Randolfovými. Před odjezdem na dvorský sněm chtěl s určitostí vědět, zda se jeho protivník vrátil na rodinné panství.

Když teď zavolá Lukase nebo stráže, probudí se všichni v domě. Po krátkém zaváhání se rozhodla, že se nejprve sama podívá, kdo je v hale, nebo co se tam děje. Kdyby hrozilo nebezpečí, pořád ještě může přivolat pomoc.

Vzala dýku, kterou měla vždy připravenou pod polštářem, když Christian nebyl v domě, a přehodila si přes ramena plášť. Bosa a opatrně, aby nezpůsobila hluk, se plížila po schodech dolů, přitom počítala schody a překračovala ty, o nichž věděla, že vržou. V domě byla zima a tma, ale brzy uviděla zdola vycházet slabé světlo.

Kdo to může být? Vždyť večer, než šla spát, jako každý den zkontrolovala celý dům, aby nikde nesvítila svíčka a ohniště bylo řádně zakryté. Dělala to tak každá hospodyně. Hrozilo příliš velké nebezpečí, že z lehkomyslnosti a neopatrnosti vznikne ničivý požár.

Zrychlila krok a už nedbala na vrzající schody. Zdola uslyšela srdceryvný povzdech a tupou ránu, jak něco dopadlo na dřevěný stůl. Je někdo zraněný?

Marta vstoupila do haly a byla připravená na ledascos, ale ne na pohled, který se jí naskytl. Ve světle svíčky seděl u stolu Lukas. Hlavu si podepíral rukou, v druhé držel pohár a před ním stál velký džbán. Mladík působil dojmem hlubokého zoufalství, a když uslyšel její slabý výkřik a vzhlédl, viděla, že je na nejlepší cestě opít se do němoty.

Tak ho ještě nezažila. Lukas byl pokaždé ztělesněná radost ze života, většinou měl vždycky připraveno pár drzých žertů, choval se bezstarostně, skoro lehkomyslně.

„Co je s tebou?“ vypravila ze sebe, přikročila ke stolu, pustila dýku a sáhla po jeho ruce.

Lukas na ni upřel oči a zřejmě potřeboval chvíli, než ji poznal. Potom mlčky zavrtěl hlavou a zhluboka se napil.

„Zítra tě bude strašně bolet hlava, jestli okamžitě nepřestaneš pít a nepůjdeš si lehnout,“ domlouvala mu.

„To nevadí. Aspoň nebudu muset myslet,“ odsekl, vytrhl ruku z její dlaně a chtěl si znovu nalít. Marta rázně chytila džbán a odsunula ho z Lukasova dosahu. Musel by vstát, aby se k němu dostal. Na výrazu tváře bylo patrné, že svádí vnitřní boj, zda se s ní má hádat a vstát z lavice, nebo prostě zůstat sedět na místě. Nakonec mu ruka poklesla a odevzdaně se nahrbil.

„Je to kvůli té svatbě, viď?“ zeptala se tiše Marta. Dávno tušila, že ta záležitost Lukase trápí víc, než je ochoten si připustit. „Je tvá nevěsta tak ošklivá?“

Trpce se ušklíbl. „Viděl jsem ji teprve dvakrát. Obléká se jako jeptiška, chová se jako jeptiška… Nenávidí mě a bude mě vždycky nenávidět.“

„Jak to můžeš vědět? Dopřej jí čas, aby tě lépe poznala.“

Lukas se zoufale zasmál a zavrtěl hlavou. „To nemá smysl. Přála si zůstat v klášteře. Její otec ji odtamtud přivezl a trvá na svatbě.“

Marta mlčela, jen se na něj dívala, a tak ho povzbudila, aby mluvil dál.

„Chce v každém případě zůstat panna, aby přišla do nebe. A já jí to zkazím. Už když se na mě podívá, pokřižuje se, jako kdybych byl sám ďábel, a rozpláče se. Protože si myslí, že já ji dostanu do pekla po smrti, připravuje mi ona peklo už teď.“

Marta se kousla do spodního rtu. Opravdu to vypadá na beznadějnou situaci. Kdyby se dívka bránila manželství jenom z nezkušenosti a pouze potřebovala čas, aby budoucího manžela lépe poznala, Marta by nepochybovala, že ji Lukas dokáže přesvědčit. Třebaže je mladý, je to už statečný rytíř, je pohledný a příjemný.

Ale takhle? Církev učí, že pouze panny přijdou do nebe. Věrné manželky, které porodily děti, a počestné vdovy mají také trochu naděje. Ale pokud Lukasova nevěsta vidí v ženichovi toho, kdo ji o tuto vyhlídku připraví, jestliže nepociťuje strach, nýbrž nenávist…

„Já ji ani nechci,“ pokračoval Lukas. „Když si představím svatební noc s tímhle putujícím vodopádem…“

Skryl obličej do dlaní. „Ještě nikdy jsem neobjímal děvče, které by mě nechtělo. Ale jak to tak vypadá, jedno budu dokonce muset donutit, aby se mnou šlo do postele.“

Znovu hlasitě zasténal a zajel si prsty do hustých, plavých vlasů. „Ani nemůžu věřit, že o tom mluvím zrovna s tebou.“

„Nikomu nic neprozradím,“ ujistila ho Marta rychle. „Nepovím to ani Christianovi, máš mé slovo.“

V hlavě jí vířily myšlenky. Kdysi byla surově znásilněna a později, v prvním manželství, musela strpět, když se jí nemilovaný muž v posteli vnutil. Ale ještě nikdy nepřemýšlela o tom, co asi pociťuje muž, když musí ulehnout k ženě, jež ho nenávidí a pociťuje k němu odpor, muž, který se neopájí strachem a zděšením bezbranné ženy, ale chtěl být s láskou přijatý v manželském loži. Náhle nevěděla, koho má víc litovat, jestli Lukase, nebo jeho neznámou nevěstu.

„A co kdybyste manželství nezavršili hned?“ zeptala se opatrně. „Možná ji dokážeš časem získat, nebo dáš pak manželství anulovat a najdeš si ženu, po níž budeš toužit a ona po tobě.“

Lukas se na ni podíval a i ve slabém světle svíčky jí ten pohled hluboce otřásl. Zřejmě pochopil, že se prozradil, rychle sklopil oči a prudce zavrtěl hlavou. „Naši otcové nás přiměli přísahat na kříž, aby něčemu takovému zabránili. A oba chtějí být při završení manželství přítomni.“

Marta na něj zděšeně pohlédla. Lukas má svou ustrašenou nevěstu zbavit panenství před očima svého otce a tchána! Co je to za odporný nápad dvou starců!

„Možná bychom měli tvou snoubenku pozvat sem,“ uvažovala nahlas. „Lépe by tě poznala a já bych s ní mohla promluvit… samozřejmě opatrně…“

Lukas se na ni podíval napuchlýma očima. „To bys opravdu udělala?“ Rázem vystřízlivěl. „Ale musíš být opatrná! Ona je… náboženská fanatička.“

„Zkusit to můžeme. A teď jdi spát, než tady v té zimě onemocníš a dostaneš ještě horečku.“

Ráno Lukas beze slova přijal solenou rybu, kterou mu Marta podala, zapil ji pohárem piva a netrpělivě zavolal na Jakuba, který se zdržoval u koní: „Tak, bratříčku, pospěš si! Konec lenošení.“

Přikázal mu, aby si přinesl meč, a tvrdými výpady hnal šestnáctiletého mladíka před sebou.

„Jsi moc slabý, pomalý a nedáváš pozor, kam vedu první útok!“ vytýkal Lukas nemilosrdně chyby a vyrazil mladšímu meč z ruky tak prudce, až zbraň obloukem odletěla k zemi. Jakub s temně rudou tváří ji šel zvednout.

„Nemůže za tvou špatnou náladu,“ pošeptala Marta Lukasovi, když si všimla, jak Jakub nenávistně pohlédl na bratra, když si myslel, že ho nikdo nepozoruje. Jistě pro něj nebylo snadné cvičit se ve zbrani za přítomnosti nejstaršího bratra. Měl tak stále před očima nejen to, že panství po otci nezdědí on ale Lukas, a navíc mu pořád bylo připomínáno, že zdaleka nedosahuje sourozencových kvalit.

Lukase však ani nenapadlo ztišit hlas. „Tady nejde o mou náladu,“ odsekl. „Neprokážu mu žádnou laskavost, když ho budu šetřit. Když se to konečně pořádně nenaučí, nepřežije svůj první skutečný boj. Tak jako on teď jsem šermoval ještě předtím, než jsem se stal panošem.“

Marta mu musela vskrytu dát za pravdu. Poznala Lukase, když byl asi tak starý jako jeho bratr teď. A to už uměl s mečem zacházet daleko lépe než Jakub dnes.

Však se ten uzel ještě uvolní, pomyslela si.

Mnohem víc ji v této chvíli zaměstnávala otázka, jak by mohla obměkčit Lukasovu nevěstu.

Do čeho se to jen pustila? Je-li ta mladá žena, vždyť ani nezná její jméno, skutečně tak zbožná, možná ji rozzlobí, když s ní Marta bude chtít pohovořit o tak choulostivém tématu. Je to dokonce velmi pravděpodobné. Ale něco podniknout musím, to Lukasovi dlužím, pomyslela si. Přece mu ze srdce přeju, aby byl šťastný.

Christianův návrat ji vytrhl z úvah. Rychle mu běžela vstříc.

„Nic,“ odpověděl na její mlčenlivou otázku hned, když seskakoval z koně. Přítel Raimund bedlivě sledoval Randolfovo panství, dokonce si vyslechl klevety mezi čeledí, která se při různých příležitostech setkávala s Randolfovým služebnictvem. „Nepřišel žádný dopis, nepřijel žádný posel, natož Randolf.“

Nikdo z nich nechtěl vyslovit tichou naději, protože jí ve skutečnosti příliš nevěřil.

Druhý den ráno se shromáždil oddíl chystající se do Goslaru na dvorský sněm. S Christianem, jeho rytíři, panošem a půltuctem ozbrojenců, kteří měli ochraňovat další skupinu goslarských horníků na cestě do nového působiště, jel i jeden ze štajgrů. Christian mu slíbil dobrou odměnu, když v Goslaru zajde za příbuznými a přesvědčí je, aby se odstěhovali do Christiansdorfu.

Marta na první pohled klidně stála, přestože všichni kolem ní vzrušeně pobíhali. Upírala oči na Christiana sedícího na bělouši tak pevně, jako kdyby s ním byl srostlý. Manžel se ještě otočil, aby zkontroloval, že všichni rytíři už sedí na koních a zavazadla jsou naložena.

Přistoupila blíž a znovu do sebe vpíjela pohled na manžela, na jeho jisté, pružné pohyby, na nepopsatelnou směs uvolnění a soustředěnosti. Nemohla se vynadívat. Vědomí, že její muž musí odjet, jí svíralo hrdlo.

Co má nevypočitatelný markrabě za lubem tentokrát? Jaké s ním má úmysly? Vděčili Otovi za mnohé: Pozval do marky kolonisty, dal jim pozemky a osev pro nový začátek, směle rozhodl o tom, aby do vesnice přišli horníci a těžili stříbrnou rudu, povýšil Christiana a Martu do stavu svobodných šlechticů. Avšak zároveň propůjčil moc nad vesnicí i Randolfovi, přestože věděl, že mezi ním a Christianem vládne nepřátelství na život a na smrt.

„Bůh vás ochraňuj,“ vypravila ze sebe tiše. Soukromě se s ním rozloučila už prve v komoře.

„Také tebe a děti,“ odpověděl Christian. „Nedělej si starosti. Nejpozději za pět týdnů jsem zpátky.“

Také on se vzdal rozloučení na veřejnosti, jen se na ni ještě jednou krátce podíval a dal znamení k odjezdu.

Marta se dívala za jezdci, dokud nezmizeli v lese. Pak se vrátila do domu, aby přichystala ubytování pro Herwarta a jeho lidi.

Musela se velmi přemáhat, aby opět nepodlehla temným předtuchám.

Randolf navzdory své síle není muž, jenž se postaví rovnocennému protivníkovi v otevřeném boji.

Květen 1173dvorský sněm v Goslaru

Markrabě Oto trval na tom, aby Christian nejprve navštívil horníky v Rammelsbergu a teprve potom se objevil v císařské falci v Goslaru.

Christian proto spolu se štajgrem zabočil k osadě horníků a hutníků, zatímco průvod s Otou, markraběnkou Hedvikou a jejich družinou vjížděl do bohatého císařského města plného vznešených hostů.

Svého panoše poslal s Lukasem a ostatními napřed do Goslaru. Nechtěl, aby byl mladík spolu s ním vtažen do potíží, které hrozí, jestliže se císař dozví, že mu míšeňský markrabě před nosem odlákává horníky.

Štajgr Fritz ho vedl k jedné z chýší, v níž žila jeho sestra s manželem a dětmi.

Žena překvapeně vykřikla, když poznala bratra. Nečekala, že dá o sobě ještě někdy vědět, když před lety uprchl do neznáma a nejistoty.

„Bůh s námi!“ zvolala. „Jsi to opravdu ty, nebo tvůj duch?“ Přitiskla si dlaně k tvářím a z očí jí vytryskly slzy. „Ty žiješ! A jsi zdravý!“

Teprve pak si uvědomila, že bratra provází rytíř, a polekala se.

„Odpusťte, urozený pane,“ omlouvala se spěšně a se sepjatýma rukama padla na kolena. „Jsem úplně zmatená.“

Než se stačila dál mnohoslovně omlouvat, Christian sesedl z koně a uklidňoval ji. „Vstaň. Chci si jenom o něčem promluvit s tvým manželem. Ne, neboj se, není to nic zlého,“ dodal rychle, když si všiml, že se opět vyděsila.

„To je Christian, pán vesnice, kde žiju,“ představil Fritz rytíře a po jeho slovech žena opět padla na kolena a spínala ruce.

„Pane, co pro vás můžeme udělat?“ zeptala se naříkavě. „Jsme chudí. A kromě toho se můj muž vrátí až zítra večer. Je teď na jiné šachtě,“ vysvětlovala obrácená k bratrovi. „Je to moc daleko na to, aby tam denně docházel. Vrací se domů jen v sobotu.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Fritz. „Tak už nás pozvi dovnitř a přines vodu, ať může pán opatřit svého koně…“

Žena se neustále omlouvala za chudobné bydlení a vedla návštěvníky do chýše. Uvnitř se na podlaze z udusaného jílu batolily dvě děti. Jejich starší sourozenci určitě pracují u přebíracího stolu, předpokládal Christian. Ze stručného štajgrova vyprávění pochopil, že jeho sestra a švagr jsou pilní, ale chudí lidé, kteří jen stěží nakrmí svých pět dětí. Proto Christian s sebou přinesl pytlík jáhel, které teď předal vděčné ženě. „Buď tak hodná a uvař je pro nás,“ požádal ji. Tak bylo postaráno o jídlo a nemusel nejprve hledat směnárníka, který mu vymění míšeňské feniky za zdejší mince. Mrzelo ho však, že ztratí celý den čekáním na Fritzova švagra. Spěchal, aby se mezi hosty dvorského sněmu poohlédl po jedné známé tváři.

Po jídle mu žena nabídla jedinou postel v chýši a chtěla s dětmi přespat na podlaze. Christian však s díky odmítl a ulehl na slámu vedle svého koně. Do města by se dnes už nedostal, brány jsou jistě dávno zavřené. A cestou v hostincích už zažil tolik štěnic a blech, že na jedné noci, kdy ho budou zase štípat, už nesejde.

Druhý den nechtěl trávit jen čekáním, a tak ho Fritz vedl k šachtám, haldám, přebíracím stolům a tavícím pecím, kde pracovaly stovky lidí, jimž se prach a špína už zadřely pod kůži. Christiana překvapilo, jak velký je revír v Rammelsbergu, kde už mnoho generací vytěžilo obrovské množství stříbra a mědi.

Slunce stálo téměř v nadhlavníku, když k nim rozrušeně kulhala Fritzova sestra. „Můj muž se vrátil,“ oznamovala udýchaně. „Přinesli raněného.“ Zamířili tedy zpátky do chýše, kde se Fritz přivítal s překvapeným švagrem. Vlasy a oblečení měl prosycené kouřem, zřejmě od zakládaných ohňů. Hornický mistr Hermann jednou Christianovi vysvětloval, že je to osvědčená metoda uvolňování rudy, aby pak bylo možné lépe ji těžit. V šachtě se založí oheň a čeká se, až uhasne a horniny dostatečně vychladnou.

Štajgrova sestra jim přinesla slabé pivo a Christian vysvětloval markraběcí nabídku.

„Nabízí vám doprovod na cestě a zaručuje, že každý může v Christiansdorfu těžit stříbro jako svobodný muž, když odevzdá určitý podíl na zisku. Promluvte si s Fritzem, jak život u nás vypadá, a rozmyslete si, jestli nabídku přijmete.“

Okamžitě zpozoroval, že jeho slova padla na úrodnou půdu. Jestli se nepodaří přemluvit příbuzné a přátele Fritzovi, nepodaří se to nikomu jinému. Ponechal tedy rodinu o samotě v chýši a vydal se do Goslaru.

Ve stejnou dobu míšeňská markraběnka ve svých komnatách v císařském městě rozčileně promlouvala k manželovi. Paní Hedvika byla štíhlá, plavovlasá a o víc než dvacet let mladší než Oto, jenž dávno překročil padesátku. Markrabě se širokými rameny a energickou bradou však stále vzbuzoval respekt. Hedvika se ale nenechala jeho statnou postavou a podmračeným výrazem zastrašit.

„Opravdu se chceš podruhé dopustit stejné chyby?“ ptala se ho a jen stěží ovládala svůj temperament. „Říkala jsem ti to: tenkrát a dneska to opakuji: Temný les je velký, ale ne dost velký pro tyto dva muže. A už vůbec ne poté, co se přihodilo před Randolfovou kajícnickou poutí.“

Je to vážně hádavá ženská, pomyslel si Oto a zasmušile hledá na svou choť. Ovšem se skřípáním zubů si musel přiznat, že ve většině případů má pravdu. Přesně vzato skoro vždycky a tentokrát zcela jistě. A když se rozčiluje tak jako teď, tváře jí planou a oči se vášnivě lesknou, přivádí ho na úplně jiné myšlenky.

Po roztržce s Hedvikou, k níž došlo před několika lety, potřeboval dlouhý čas, než se rozbouřená hladina uklidnila. Má-li být k sobě upřímný, choval se k ní tenkrát dost hrubě. Nejprve ji neprávem obvinil z nevěry s Christianem a jednu noc nusela na jeho rozkaz strávit v poutech, než si uvědomil svůj omyl, krátce poté sám propadl svodům jiné ženy a vykázal Hedviku na panství svého bratra Dietricha, markraběte Východní marky. Bohužel se z jeho milenky vyklubala špionka jeho úhlavního nepřítele Jindřicha Lva a při pokusu o útěk málem zavraždila jeho synovce Konrada.

Od té doby se k vlastnímu překvapení vzdal všech milostných afér, nehledě na občasné návštěvy žen, když byl někde na cestách. Na ty však okamžitě zase zapomněl.

Kromě toho nemládl. Také proto dovedl ocenit, když mu jeho žena v posteli prokazovala láskyplnou přízeň.

Hedvika zmlkla, zkřížila paže na prsou a pozorovala manžela. Znala ho dost dlouho, aby uhodla, co mu táhne hlavou, třebaže to na sobě nedala znát.

Když ji před více než patnácti lety provdali za Otu, tehdy byla o polovinu mladší než teď a otcovo rozhodnutí ji vyděsilo, okamžitě propadl jejímu půvabu. A Hedvika se rychle naučila této okolnosti využívat, stala se jeho důvěrnicí a chytrou rádkyní. Až do chvíle, kdy podlehl té špionce a svou ženu odsunul do ústraní. Teprve když zasáhli Christian, Lukas a mladá Marta, bylo spiknutí odhaleno; Oto na kolenou prosil Hedviku o odpuštění a přísahal, že se polepší. V hloubi srdce mu však tu urážku a ponížení nikdy neodpustila, třebaže se Oto domníval, že všechno je zase jako dřív.

Všimla si touhy, která mu bleskla v očích, oči mu zabloudily do výstřihu šatů ušitých podle poslední módy a odhalujících křivku ňader. Uvědomovala si, že je i ve třiceti letech ještě pořád krásná.

„Postarám se, aby se tentokrát ti dva nestřetli. Přikážu, aby složili svatou přísahu,“ slíbil Oto.

Odpověděla na jeho pohled lehkým úsměvem a věděla, co bude následovat.

Ale touha, která se v ní dřív při takových příležitostech probouzela, silně pohasla.

To však nesměla za nic na světě dát najevo, protože pouze po Otově boku je schopna odolávat pomluvám a intrikám u dvora. Zavřela tedy oči, a když ji Oto položil na postel, snila o jiné tváři nad sebou.

Jako vždy učinil Goslar na Christiana velký dojem. Mohutné městské hradby, věže a brány, velké množství kostelů a úzké, klikaté uličky mezi domy vypovídaly o blahobytu a síle císařského města, jež zbohatlo díky těžbě kovových rud.

Když se Friedrich Štaufský stal císařem, přenechal Goslar svému synovci a rodem rovnému uchazeči o trůn Jindřichu Lvovi, jako vyrovnání za to, že mu zároveň se Saským vévodstvím nemohl dát i Bavorsko, jak slíbil. Avšak po vzpouře saských knížat proti Jindřichovi si císař před pěti lety vyžádal bohaté město od Lva zpátky jako zástavu za to, že ho podpořil proti jeho nepřátelům.

Christian si ještě dobře vzpomínal, jak tehdy Oto s požitkářským výsměchem komentoval skutečnost, že vévoda Jindřich ztratil rudné doly a on naopak nové zakládá.

Přál bych si, aby moje vesnice byla také tak blahobytná a chráněná, pomyslel si. Markrabě Oto už jednou, hned po prvních nálezech stříbra, nahlas vyjádřil myšlenku, že z Christiansdorfu by se mohlo jednou stát silné, bohaté město. Dokonce si už pro něj vymýšlel jméno: Město na svobodných dolech.

Jestlipak k tomu jednou dojde? uvažoval Christian. Pokud se vesnice bude rozrůstat tak rychle jako dosud, mohla by taková situace nastat ještě za jeho života, jestli ovšem brzy nepadne v boji. Na druhou stranu je pravda, že města se tvoří na velkých brodech nebo křižovatkách obchodních cest, nikoli uprostřed lesů jen kvůli tomu, že je tam pár šachet a tavicích pecí.

Vedl teď hřebce k nádherné císařské falci a rozhlížel se po známých tvářích. Ale místo přátel, či nepřátel, ho poté, co sesedl z koně, jako první oslovil Dietrich z Landsbergu, Otův mladší bratr.

Christian se před markrabětem Východní marky uctivě uklonil. Byl Dietrichovi velmi zavázán, protože před třemi lety díky Martinu a Lukasovu statečnému zásahu umožnil jeho přátelům, aby ho osvobodili z Randolfova žaláře.

„Musím s vámi mluvit, Christiane,“ začal Dietrich bez okolků. „Doprovoďte mě do mých komnat.“

Christian se snažil v markraběcí tváři odhalit, co asi od něj vážený šlechtic chce. Přestože se Dietrich podobal Otovi, výraznými rysy v obličeji a černými vlasy, které už Otovi silně prošedivěly, postavou a chováním se bratři zásadně odlišovali. Oto byl statný a často mrzutý, všichni se obávali jeho zuřivých výbuchů. Naopak o deset let mladší Dietrich byl štíhlý, pohyboval se s pružností šelmy a po mnoha letech strávených u císařského dvora měl dokonalé způsoby.

Také nyní se tvářil zcela neutrálně.

„Vím, po kom se tady rozhlížíte,“ pokračoval markrabě, když osaměli. „A musím vás připravit na to, že ho záhy uvidíte.“

Pohlédl na Christianovu ruku, jež bezděky sevřela rukojeť meče.

„Ovládejte se,“ napomenul přísně rytíře. „Dovedu si představit, jak vám je. Ale nesmíte zaútočit na muže, jenž po celý rok ve Svaté zemi ochraňoval s mečem v ruce poutníky a přivezl odtamtud vzácnou relikvii. Pokud vám záleží na vašem životě, na životě vaší rodiny a blahu vaší vsi, pak svůj vztek ovládněte,“ nakázal přísně.

Christian se zhluboka nadechl a mlčel. Má mu opět být odepřena možnost vyzvat nepřítele na souboj a pomstít se za to, čeho se dopustil na Martě?

Dietrich vstal a nalil pohár vína sobě i hostu, což bylo gesto, kterého si Christian velmi vážil.

„Můj bratr je v obtížné situaci,“ klidně vykládal Dietrich. „Randolf ve Svaté zemi chránil Jindřicha Lva a provázel ho i na zpáteční cestě do Braunschweigu. Oto však o něj nechce přijít a přenechat ho svému rivalovi, jenž by mu mohl nabídnout velkorysé léno. A také chce mít tu relikvii v Míšni. Proto obnoví nabídku, jež už jednou Randolfovi učinil. Jistě víte, co mám na mysli.“

Christian s kamennou tváří postavil pohár na stůl, možná až trochu tvrdě. Klapnutí se rozlehlo po místnosti.

Dietrich se však nenechal zmást, naopak se usmál. „Paní Hedvika a já jsme se dohodli na malém spiknutí, abychom vás tímto předem varovali a vaši situaci v rámci možností učinili snesitelnou. Markraběnka s vámi nemůže mluvit mezi čtyřma očima, aby si nezničila pověst, proto o tu laskavost požádala mě. Společně jsme na Otovi vymohli několik záruk pro vás. Doufáme, že nás nezklamete.“

„Ne, pane,“ odpověděl Christian dutě. „Děkuji vám.“

„Bratr si přeje, abyste ho dnes po večerním klekání navštívil v jeho komnatách.“

„Budu tam.“

„Dobrá. A ještě bych měl jednu prosbu… nehledě na to, že se okamžitě nevrhnete na Randolfa a nevrazíte mu meč do srdce, pokud vůbec nějaké má.“

„Co si přejete, pane?“

„Jistě víte, že můj syn Konrad už není pážetem, nýbrž se stal panošem u dvora mého bratra v Míšni. Jenže v boji s mečem učinil jen malé pokroky. Těšilo by mě, kdybyste ho v této oblasti něčemu naučil, pokud na to budete mít čas.“

Christian se hluboce poklonil. „Když dovolíte, hned ho vyhledám.“

Rázným krokem a s tváří tak zachmuřenou, že se mu všichni, kdo šli proti němu, rychle či bázlivě vyhnuli, mířil Christian ke cvičišti, kde při příjezdu viděl několik panošů, kteří se učili zacházet se zbraněmi. Jeden z chlapců se právě snažil z koně zasáhnout kopím slaměnou figurínu, ostatní se seběhli do hloučku a zvědavě si prohlíželi nečekaného návštěvníka. Lukas a Arnulf, starý zbrojmistr, jenž zešedivěl v Otových službách, dohlíželi na trénink a nešetřili kritickými poznámkami.

Christian se obrátil k Arnulfovi. „Markrabě Dietrich si přeje, abych jeho synovi dal několik dodatečných hodin v boji s mečem,“ oznámil.

„Proč?“ Konrad, Dietrichův jediný manželský syn, vystoupil ze skupiny panošů a nedůvěřivě si Christiana změřil.

Rytíř neměl zrovna ohleduplnou náladu, avšak nechtěl chlapce pokořit před jeho stejně starými druhy. „Bude nejlepší, když se na důvody zeptáte svého otce,“ odpověděl stroze.

„Protože rytíř Christian má rád slabochy a ty jsi slaboch,“ zazněl pohrdavý hlas.

Christian se podíval na křiklouna a poznal Albrechta, nejstaršího syna markraběte Oty. Chlapci bylo čtrnáct let, byl vytáhlý a mohl by být i hezký, kdyby mu navzdory mládí obličej nestahoval pohrdavý výraz. Když ho Christian viděl naposledy, byl chlapec o pár let mladší, ale už tehdy se choval opovržlivě a krutě ke svému mladšímu bratrovi.

Albrecht byl panošem na dvoře Hedvičina bratra Oty Braniborského, jeho mladší bratr Dietrich nyní sloužil jako páže v císařově družině. Možná měl Albrecht při setkání v Goslaru předvést své pokroky v zacházení s mečem Otovu zbrojmistrovi. Ale ukázalo se, že čas, který strávil jako páže a později panoš na dvoře mocného dědy a po jeho smrti ve strýcově družině, jeho špatné vlastnosti nepotlačil, ale spíš ještě prohloubil. Bůh nás ochraňuj před dnem, až tenhle nepodařený výrostek převezme vládu nad Míšeňskou markou, pomyslel si Christian.

„Jste opravdu tak dobrý v boji s mečem?“ zeptal se polohlasně Konrad, který nechtěl nechat Albrechtovu pohrdavou poznámku bez odezvy.

Christian, beztak už velmi podrážděný, neodpověděl a naznačil Lukasovi, aby se proti němu postavil. Lukas se naučil bojovat u Christiana a byl jeho velmi nadaný žák. Znal a ovládal všechny manévry a finty, s jejichž pomocí Christian vítězil i nad protivníky, kteří byli zdánlivě silnější než on. Až dosud se domníval, že už je mistrovi rovnocenným partnerem. Teď se však na něj Christian vrhl s takovou prudkostí a silou, že ho stěží poznával. Co to do něj najednou vjelo? Chce mě zabít? pomyslel si mladík. Přestože se Lukas bil podle všech pravidel šermířského umění a leckterého zkušeného bojovníka by dávno porazil, Christian ho stále víc zaháněl do úzkých a nakonec ho silným výpadem odzbrojil.

Holýma rukama se Lukas pokusil rozlíceného muže uklidnit. „Člověče, co se s tebou děje?“ zasyčel, když Christian zase začal vnímat okolí.

„Hádej, co jsem se dozvěděl,“ odsekl vztekle a udýchaně zasouval meč do pochvy. „Podrobnosti ti povím později.“

Potom pohlédl na panoše, kteří na něj užasle, beze slova hleděli, někteří dokonce s pootevřenou pusou. Tak rychlý a prudký souboj ještě nikdy neviděli, ani při turnajích.

Obrátil se ke Konradovi. „Stačí to jako odpověď na vaši otázku?“

Dietrichův syn potřeboval chviličku, než se vzmohl na odpověď: „Bude mi ctí učit se u vás,“ vypravil ze sebe.

V té době mířil markrabě Dietrich ke kapli, kde před oltářem klečela štíhlá žena s plavými vlasy vyčesanými do složitého účesu.

Dietrich se pokřižoval a poklekl vedle ní.

Neotočila se k němu, ale dobře věděla, kdo je vedle ní.

„Mluvil jsem s Christianem,“ zašeptal, když rozžíhal svíci.

„Bůh budiž pochválen! Snad se nám podaří zabránit dalšímu zlu,“ zašeptala Hedvika, aniž na něj pohlédla.

Když svíci postavil, jeho ruka se jakoby náhodou na okamžik dotkla její. Po zádech jí přeběhl mráz. Nedokázala se už ovládnout a pohlédla na něj. Když se jejich zraky setkaly, zachvěla se podruhé.

„Dovol, abychom přestali zapírat city, jež nás už tak dlouho trýzní,“ zašeptal sotva slyšitelně a položil teď ruku na její.

Sklopila oči, ale ruku neodtáhla.

Kaple je asi to nejhorší místo, kde si domlouvat nevěru, byla jediná jasná myšlenka, která ji napadla. Kypěly v ní nejrůznější pocity, od úleku přes radost po strach.

„Máš mezi služebnými nějaké děvče, jemuž můžeš plně důvěřovat?“ zašeptal Dietrich a teď položil ruku těsně vedle její paže.

„Zuzanu. Je mi oddaná a nikdy by mě nezradila,“ odpověděla zajíkavě.

„Otovi řekni, že ti není dobře a ať jde na setkání s císařem bez tebe. Pošli pryč komorné, vypůjči si od Zuzany její plášť a přijď do prvního hostince na Liebfrauenbergu. Budu tam na tebe čekat,“ zašeptal Dietrich. Pak se pokřižoval a odešel.

Hedvika se zhluboka nadechla. Oto by jí vrazil svou dýku do srdce, kdyby se dozvěděl, že ho podvádí. Ale bylo jí to lhostejné. Milovala Dietricha. Milovala ho už dlouho, i když si to dosud nechtěla přiznat.

Hedvika měla po každém kroku pocit, že už dál nedokáže jít, když v plášti své komorné, s kapucí staženou hluboko do obličeje, spěchala uličkami k hostinci. A přesto ji nohy nesly dál, jako kdyby měly svou vlastní vůli.

Srdce jí bušilo, když stála přede dveřmi. Ještě pořád se může obrátit k návratu. Ještě se nic nestalo.

Vešla a viděla, že Dietrich na ni už čeká v šenku. Okamžitě vstal, vzal ji za ruku a vedl po schodech nahoru do jedné z komor. Muselo ho stát celé jmění v této době získat volný pokojík, protože ve městě se kvůli dvorskému sněmu lidé jen hemžili. Ovšem hostinští byli zřejmě zvyklí, že při takových příležitostech hledají skryté místečko i návštěvníci, kteří nechtějí být poznáni.

Teď už není návratu, pomyslela si, když vešla do komory. Teď je ze mě nevěrnice. Navíc taková, jež se dopouští krvesmilstva se svým švagrem. Církev nerozlišuje mezi pokrevními a přiženěnými příbuznými, třebaže není nic neobvyklého, když se vdova po manželově smrti provdá za jeho bratra, aby byla zachována majetková soudržnost.

V komoře hořel v ohništi oheň a šířilo se od něj příjemné teplo. Dietrich zapálil svíčku a upevnil ji do svícnu, Hedvika se zády opírala o dveře. Jako kdyby hledala oporu a zároveň chtěla zabránit tomu, že dveře zase otevře a uteče.

Dietrich k ní zvolna přistoupil a stáhl jí z hlavy kapuci, sňal plášť z ramen a jemně jí položil dlaň na tvář.

„Drahá,“ bylo jediné slovo, které zašeptal.

Přitiskla obličej do jeho ruky a zavřela oči. „Drahý.“

Nejraději by se jí hned zmocnil, ale ovládal se. Je ochotna se mu odevzdat, ale nesmí ji polekat. Byl si jistý, že v životě ještě nepatřila jinému muži než Otovi. A nedovedl si představit, že by jeho podmračený bratr byl zvlášť něžný milenec.

Sám už dobyl mnoho žen. Ale ještě žádná pro něj neznamenala tolik co Hedvika. Tak dlouho po ní toužil a chtěl si vychutnat chvíle, kdy ji vezme do náručí, stejně jako si je měla vychutnat ona.

„Pojď,“ zašeptal a vedl ji doprostřed místnosti. „Nech se obdivovat. Zasloužíš si to.“

Opatrně jí sňal závoj z hlavy a dotkl se plavých vlasů.

Objal ji kolem pasu, líbal na rameno, na krk, těšil se pohledem na ni, když lehce zakláněla hlavu a se zavřenýma očima šťastně přijímala jeho něžnosti.

Pak ji vášnivě políbil a cítil, jak jeho polibek opětuje.

„Miluju tě už dlouho… Toužím po tobě,“ promlouval k ní tiše, když se od sebe udýchaně odpoutali.

Rozvázal tkanice jejího svrchního oděvu, který sklouzl k zemi. Jemně jí hladil ňadra, svlékal prádlo, pak ji zvedl do náručí a odnesl na postel. Měl pocit, že je správné, že všechno dělá on, jako kdyby tím přijímal veškerou vinu za jejich hříšný poměr. Mihotavé světlo plamenů jí pozlacovalo tělo.

„Jsi nádherná.“

Špičkami prstů se jí dotýkal a cítil, jak se chvěje. Pak ji pevněji objal, líbal ji na prsa a břicho, laskal klín. Nejprve překvapeně, přidušeně vykřikla, pak jen rozkoší sténala.

Když mu zabořila prsty do tmavých vlasů, věděl, že i v ní plane žádostivý oheň, který lze uhasit jen jediným způsobem. Rychle se svlékl a vzal si ji vášnivě, ale tak, aby i jí připravil milostné naplnění.

Hedviku zaplavovaly zcela neznámé pocity. Jejího těla se zmocnila dosud nepoznaná žádostivost a potlačila všechny myšlenky. Chtěla jenom jedno: aby tyhle chvíle nikdy neskončily.

Co to bylo, pomyslela si udiveně později, když šťastně leželi vedle sebe. Patnáct let je vdaná, ale netušila nic o existenci takové mocné vášně, neznala mnohé z toho, co s ní Dietrich dělal, aby jí dopomohl k nejvyššímu uspokojení.

Tohle se naučil u dvora? prolétlo jí hlavou, ale bylo jí to lhostejné.

Jemně ji hladil po tvářích, po vlasech a ňadrech, ona se na něj něžně dívala a dotýkala se ruky, v níž cítila mozoly po držení meče.

Po chvíli promluvil: „Musíme jít, než tě začne někdo postrádat.“

Náhle jako kdyby do komory zavanul chlad.

„Nevím, jak teď přežiju třeba jen jediný den bez tebe,“ nešťastně zašeptala Hedvika.

„Já jsem na tom stejně.“ Políbil ji do vlasů. „Ale kdyby se to můj bratr dozvěděl, zabije tě. Trápí mě pocit viny, že jsem tě vystavil takovému nebezpečí.“

Přitáhla si jeho ruku k obličeji. „To nemusí. Vždyť jsem to také chtěla. A nelituju. Tohle pro mě má větší cenu než můj život.“

Dietrich ji k sobě přitiskl. Pak se jen s těžkým srdcem od ní odpoutal a podal jí šaty.

„Je to bláznivé,“ povzdechla a splétala si vlasy do copů. „Když mě Oto vykázal k tobě na hrad, mohli jsme mít tolik příležitostí. Teď se ode mě skoro nehne na krok.“

„Od prvního dne jsem tě Otovi záviděl, ale nikdy jsem se neodvážil tu myšlenku dovést do konce,“ přiznal. „Když jsi pak odjela z mého hradu, najednou jsem si uvědomil, jak moc mi chybíš a co pro mě znamenáš.“

„Budeme se moci scházet, když bude zasedat dvorský sněm?“ zeptala se smutně.

„Zkusím pro vás něco vymyslet,“ slíbil Dietrich. „Ale bude to hodně těžké.“

Hedvika se stísněně pousmála. „Teď jsem se dopustila nejtěžšího hříchu v životě a nemůžu se z něj ani vyzpovídat. Protože každý kněz by ode mě okamžitě požadoval, abych s tímhle krvesmilným, nevěrnickým vztahem skončila. A to nedokážu.“

Ditrich se k ní prudce otočil a pevně jí pohlédl do očí. „Hedviko má drahá, z toho se smíš vyzpovídat až na smrtelné posteli. Za žádnou cenu se nesmíš předtím vydat do rukou kněží. Nenávidějí ženy a tebe zvlášť, protože máš vliv na Otu. Zničili by tě, i kdyby přitom zachovali zpovědní tajemství. Představ si, že by ti uložili nějaké velmi těžké pokání, a to by udělali. Pak by tví odpůrci začali veřejně klást otázky a Otovi našeptávat podezření. Byla bys ztracená.“

Vdechl jí na tvář lehký polibek. „Dovol mi, abych pykal za tebe. Mužům se něco takového promine snáz.“

Hedvika věděla, že Dietrich mluví ze zkušenosti. Musel se oženit s polskou královskou dcerou, aby nastolil mír na východní hranici svého markrabství. Ale jeho přehnaně zbožná žena k němu od prvního dne cítila jen pohrdání a nenávist a většinou se snažila být od něj co nejdál. Dlouho Dietrich sdílel své chladné lože s mladou vdovou po ministerialovi, jež mu porodila dva levobočky, o něž se velkoryse postaral, pak vystřídal ještě různé další ženy. Ale Hedvika byla přesvědčená, že pro něj znamená víc než jen další milostné dobrodružství. Jinak by na sebe a na ni neuvalil takové riziko a nepodvedl vlastního bratra. Ať o něm jeho protivníci šířili cokoli, Dietrich je čestný muž.

„Když si to takhle přeješ,“ zašeptala a stáhla si kapuci do tváře.

„Já z hostince odejdu o něco později,“ oznámil chraptivě. „Venku čeká můj nejvěrnější a nejmlčenlivější družiník. Je převlečený za potulného kazatele a bude tě následovat. Kdyby hrozilo nebezpečí, že tě někdo pozná, odvede pozornost. Neví, kdo jsi, ale nasadil by život, aby ses vrátila domů nepoznána a v bezpečí.“

Ještě jednou ji k sobě přitáhl a vášnivě políbil. „Všechny mé myšlenky budou s tebou.“

Navzdory všem obavám se Hedvika dostala domů nepoznána a v jejích komnatách na ni čekala komorná Zuzana. Jako kdyby chtěla ze lži udělat pravdu, vklouzla Hedvika do postele, protože se cítila nesmírně šťastná a zároveň špatná. Znovu a znovu si vyvolávala v paměti všechny něžnosti, které jí Dietrich poskytoval, znovu při těch představách pociťovala vzrušení a touhu po jeho rukou, polibcích, těle, milování.

Nevěděla, kolik času uplynulo při jejím snění za bílého dne, když do komnaty vpadl Oto.

„Jak se ti vede, má drahá?“ zvolal starostlivě.

Náhle na ní vyvstal ledový pot.

Pozná, že je nevěrnice? Má snad na čele zrádné znamení?

Udělalo se jí špatně. Zavolala Zuzanu, která rychle přiběhla s mísou. Hedvika zvracela a cítila na sobě zvláštní Otův pohled. Roztřásla se po celém těle.

„Snědla jste něco špatného?“ zeptal se netrpělivě. „Doufal jsem, že mě doprovodíte aspoň na slavnostní hostinu.“

„Ještě okamžik strpení, můj choti,“ zasténala Hedvika. „Nevím, co to se mnou je.“

Zuzana odnesla mísu a tiše se ozvala: „Paní… už šest týdnů jste nekrvácela,“ připomněla.

Hedvika zděšeně klesla do polštářů.

Je těhotná!

Poslední těhotenství ji málem stálo život. Brzy se jí vzedme život a Dietrich při pohledu na ni nepomyslí na dnešní odpoledne, ale pokaždé si představí, jak se jí zmocňuje jeho bratr.

Oto se k ní nadšeně vrhl a chytil ji za ruku.

„Má drahá! Jsem přešťastný!“ zaburácel.

„Ještě to není jisté,“ zamumlala Hedvika.

„Mám dát povolat medikuse? Nebo znalce čtení z moči?“

Hedvika unaveně odmítla.

„Zůstaňte klidně v posteli, odpočiňte si. Dám vám přinést něco k jídlu,“ prohlásil velkoryse Oto.

„Jen kousek bílého chleba,“ vypravila ze sebe Hedvika, jejíž žaludek se jen při pomyšlení na jídlo obracel, a zoufale zavřela oči.

Setkání

Zvony ještě odbíjely klekání a Christian se už dal ohlásit u markraběte Oty. Ovládl výraz tváře a donutil se klidně dýchat, když vstupoval do komnat, v nichž po dobu konání dvorského sněmu Oto s Hedvikou bydleli.

Jeho statný, stříbřitě plavý odpůrce už tady byl.

Díky varování markraběte Dietricha to Christiana nepřekvapilo. Přejel po Randolfovi pohledem, a aniž se mu pohnul sval v tváři, poklekl na jedno koleno před svým lenním pánem.

Doba strávená ve Svaté zeni Randolfův zevnějšek změnila. Obličej měl opálený a kontrast k zářivě světlým vlasům se ještě zvětšil. Ale ve tváři měl stále stejný krutý výraz.

Po cestovních útrapách, ale možná i po nějaké nemoci, Randolf zjevně zhubl, přesto stále vzbuzoval dojem silného, hrozivého muže.

Koutkem oka si Christian všiml, že po Randolfově tváři přelétl úsměv, vzápětí se však rytíř opět tvářil lhostejně a upíral oči před sebe.

„Vstaňte, Christiane,“ vyzval vazala markrabě Oto.

Christian poslechl a mlčky vyčkával. Před odjezdem do Goslaru zašel za otcem Bartolomějem a vyzpovídal se z toho, jak ho při pomyšlení na Randolfa zaplavuje nenávist, vztek a pomstychtivost. Páter ho důrazně pokáral a vyzval, aby takové zhoubné pocity držel na uzdě. „Pomsta náleží jenom Bohu. Synu, buď vděčný za šťastná léta, která byla tobě a tvé vesnici darována. Tři roky jsme měli dobrou úrodu, nebyla válka a nikdo neumřel hlady. Jen málokomu je dopřáno tolik milosti,“ připomínal mu naléhavě. „Všemohoucí teď na tebe sešle zkoušku, udělej všechno pro to, abys v ní obstál, kvůli sobě i lidem, které máš ochraňovat.“

Třebaže Christian obvykle poslouchal všechny páterovy rady, myšlenky na pomstu se nevzdával. Zabije muže, jenž zneuctil Martu a ještě se tím před ním vychloubal, muže, jenž do jeho vsi vnesl smrt a zkázu. Raději dnes než zítra.

Oto na sobě ve vypjaté situaci nedal znát žádnou nelibost, avšak Hedvika vypadala utrápeně a byla bledá jako stěna. Neodvracela pohled od Christiana, jako kdyby ho zapřísahala, aby se nenechal Randolfem vyprovokovat.

„Podařilo se vám získat další horníky, kteří se odstěhují k nám?“ zeptal se markrabě.

„Deset mužů s rodinami, z toho dva jsou zkušení taviči, je ochotno se přestěhovat, pane.“

„Dobře. Velmi dobře.“ Oto se spokojeně opřel v křesle, ale vzápětí se opět naklonil dopředu.

„Musíme připravit plány týkající se těžby rudy a vesnice. Výtěžek stoupá a je třeba ho zajistit. Je nejvyšší čas začít se stavbou hradu.“

Oto kývl na Randolfa, jenž se tvářil stejně neproniknutelně jako Christian a nyní se postavil vedle něj. Christian se musel velmi ovládat, aby okamžitě netasil meč.

Pokud si toho Oto všiml, nedal na sobě nic znát.

„Vím, že jste vy dva byli ve sporu,“ pokračoval markrabě a zvedl paži, aby zabránil jakýmkoli námitkám. „Já však mezi svými družiníky nestrpím žádné krvavé boje.“

Zpříma se tvrdě podíval na Christiana. „Randolf se těžce provinil na vás a vašich lidech. Vinu si odpykal ve Svaté zemi a nyní před námi stojí zbavený všech hříchů.“

Se stejným přísným výrazem se obrátil k plavovlasému rytíři: „Randolfe, nedopustíte se žádných dalších nepřátelských činů namířených proti Christianovi.“

Očištěný poutník si položil ruku na hruď: „Máte mé slovo, kníže.“

„Dobrá,“ přikývl Oto. „Okamžitě zahájíte stavbu hradu v Christiansdorfu. Měl by se stát bezpečným místem pro skladování stříbra. Obnovuji tímto vaše jmenování fojtem tohoto hradu. Nikdy však nezapomínejte, že jsem rytíře Christiana za jeho zásluhy povýšil do stavu svobodné šlechty. Budete s ním jednat jako se sobě rovným a v míru s ním spolupracovat.“

Oto se střídavě vyzývavě díval na oba znepřátelené družiníky. „Budu na vás dohlížet a zachovám se tak jako náš císař v polním táboře: Kdo vyprovokuje boj, ztratí ruku, jež vládne mečem.“

Christian se krátce zamyslel nad tím, zda by mu Randolfova smrt stála za ztrátu pravé ruky. Koneckonců umí stejně dobře bojovat i levačkou. Oto však jako kdyby uhodl jeho myšlenky.

„A abych měl jistotu, ještě trest zostřím,“ vyhlásil. „Pokud některý z vás vyvolá souboj, ztratí obě ruce, a bude mu zabaveno léno. Pokud jeden z vás druhého zabije, rovněž přijde o život. To by pro vás měl být dostatečný důvod vzdát se veškerého nepřátelství.“

Markrabě pokynul duchovnímu, jenž předstoupil a v natažené ruce držel zlatý kříž.

„Oba přísahejte na svou nesmrtelnou duši, že pohřbíte staré nepřátelství, abyste hájili mé zájmy v Christiansdorfu.“

Randolf předstoupil jako první a podmračená položil ruku na kříž. „Přísahám při nesmrtelnosti své duše, že proti Christianovi nepodniknu nic nepřátelského. Kdybych tuto přísahu porušil, nechť jsem navěky zatracen.“

Uklonil se a ustoupil zpátky. Oto spokojeně přikývl a pohlédl na Christiana. Nedokážu to, pomyslel si Christian. Chce ode mě nemožné.

Okamžik váhal a Randolf zkřivil rty ve zlém úšklebku.

Hedvika se kousala do spodního rtu.

Otův obličej pomalu měnil barvu. „Čekám,“ promluvil výhrůžně.

Christian předstoupil ke kříži a položil na něj ruku. Odhodlaně se podíval Otovi do očí vědom si toho, že ho další slova mohou stát život.

„Přísahám při nesmrtelnosti své duše, při životě své ženy a svých dětí, že vždy budu hájit vaše zájmy a Randolfa nezabiju, pokud si to vy sám nebudete přát.“

V místnosti to zašumělo, někdo se hlasitě nadechl. Markrabě na něj upřel zrak a vzteky zrudl.

„A protože víme, že Christian je čestný muž, není důvodu ke sporům,“ vmísila se Hedvika, ještě než Oto stačil zařvat. „Pokud si, můj choti, budete přát, aby se Randolfa ani nedotkl, tak se ho nedotkne.“

„Každého jiného bych dal za takovou opovážlivost uvrhnout do žaláře,“ zahřímal Oto. „Ale dobrá, beru vás za slovo. Pohřbíte své spory a budete s ním spolupracovat!“

Christian se uklonil a ustoupil o krok zpátky. „Pak mi, pane, dovolte, abych se okamžitě vrátil do vesnice a dal vše připravit na příchod nových horníků.“

„A mně dovolte, abych konečně mohl odjet za svou ženou a podíval se na syna, jenž se mi narodil, když jsem bojoval ve Svaté zemi,“ ozval se Randolf.

„Oba zůstanete tady, dokud vás nepropustím!“ rozkázal stroze Oto. „Je potřeba projednat spoustu věcí týkajících se stavby hradu a dalších záležitostí.“ S úšklebkem pohlédl na oba znepřátelené rytíře. „Taky to bude příležitost, abyste se pod mým dohledem naučili spolu vycházet.“

Oto krátce, starostlivě pohlédl na Hedviku a pokračoval: „Zítra hned po ranní mši si o všem promluvíme a vy, Randolfe, nám budete vyprávět o svém pobytu ve Svaté zemi. Ale teď nás nechte o samotě. Má choť se necítí dobře.“

Oba rytíři se uklonili a odešli z komnaty, přičemž Christian dbal, aby měl Randolfa před sebou.

Když se za nimi zavřely dveře, Randolf se k němu otočil a na znamení mírumilovnosti zvedl ruce. „Neměj obavy, Christiane! Před tebou stojí očištěný muž.“

Christian na něj chladně pohlédl. „Nemám z tebe obavy, Randolfe.“

Rytíř se přinutil k úsměvu. „Přiznávám, vedli jsme mezi sebou spory. To se mezi muži stává a je to už dávno.“

Povýšenecky se usmál. „Koneckonců ti ta epizoda dopomohla k povýšení do stavu svobodné šlechty. To by ti mohlo stát za pár dní v žaláři.“

„Tady nejde o mě,“ vypravil ze sebe Christian.

„Aha…“ Randolf se tvářil, že musí přemýšlet. „Tvoje krásná, mladá žena… Přísahám, že se mě nemusí bát. Spřátelí se s mou manželkou, naši synové budou vyrůstat spolu.“

„Jestli se k mé choti přiblížíš víc než na dvacet kroků, poruším přísahu a zabiju tě na místě a bez Otova svolení,“ odsekl Christian prudce.

Randolfův úsměv se vytratil a podrážděně odpověděl: „Tobě možná nezáleží na tvém životě a majetku. Vždycky jsi měl sklony k umírání. Ale já nemám chuť kvůli tvé zatvrzelosti ztratit všechno, co jsem si vybojoval.“

Zvedl ruku, aby chytil Christiana za rameno, ale když si všiml němého varování v protivníkově tváři, paži zase spustil.

„Zatím nebudu do tvé vesnice jezdit často. Nebudu se vměšovat do záležitostí tvých milovaných sedláků. Tak si tedy zvykni na pomyšlení, že my dva spolu musíme vycházet.“

Ten horkokrevný blázen mi z čiré pomstychtivosti nakonec ještě všechno pokazí, pomyslel si mrzutě Randolf, když už byl na odchodu. Musím připravit ještě pár dalších opatření, abych měl jistotu. A už taky vím, jaké.

„No tak, uklidni se,“ Domlouval Christianovi Lukas, když všichni přátelé seděli pospolu a vyslechli si krátkou zprávu o události. „V podstatě je to přesně ta situace, na kterou jsme se čtyři roky připravovali.“

Christian ho však zřejmě vůbec neposlouchal. Obrátil se ke Gerovi a Richardovi. „Jeden z vás musí ráno hned za úsvitu odjet domů.“

Bratři se dorozuměli pohledem, jako to činili tak často. Fakt, že i beze slov oba vždy věděli, co si druhý myslí, často zavdával jejich přátelům podnět k dobromyslným žertům. Jednou na ně Gero odpověděl tak, že oni dva jednou taky spolu zemřou.

„Já,“ promluvil Richard.

„Dobře. Martě podej zprávu a nehni se od ní. Chod s ní všude, když půjde k nemocným, zůstaň s ní doma, při vaření a v noci hlídej před jejími dveřmi.“

„Jak chceš,“ souhlasil udiveně Richard. „Ale myslíš, že to je bezpodmínečně nutné? Vždyť jsi do svého domu už nastěhoval Herwarta a jeho muže. Nehledě k tomu, že Randolf tady musí zůstat stejně jako ty, nemůže si dovolit žádný útok.“

„Prostě udělej, co jsem řekl!“ odbyl ho stroze Christian.

Lukas se pozorně zadíval na přítele a rodilo se v něm strašné podezření. Pro Christianova zdánlivě přehnaná opatření ho napadalo jenom jediné, ovšem strašlivé vysvětlení. O tom nemůže s nikým mluvit. Protože jestli je to pravda a rozneslo by se na veřejnosti, co teď předpokládá, každý by očekával, že Christian svou manželku zapudí, bez ohledu na to, zda na tom měla vinu nebo ne.

Ale leccos se tím vysvětluje. Proč se Marta tenkrát tak překvapivě rychle provdala za starého Wiprechta, přestože krátce předtím ještě nechtěla o svatbě ani slyšet, proč se najednou tak změnila, byla zoufalá a ztratila chuť do života.

Pokud je jeho domněnka správná, nikdo a nic nezabrání tomu, aby dříve či později došlo v Christiansdorfu k nejhoršímu. Přestože se bude Christian ovládat, takovou situaci žádný muž dlouho nesnese. A jak by se s tím měla vyrovnat Marta, kdyby teď tu zrůdu měla stále nablízku?

Nejraději by vyrazil místo Richarda a ochraňoval ji. Ale to by u ostatních jen vyvolalo otázky. Christian se nesmí dozvědět, co teď právě uhodl. A naopak Lukas mu musí zabránit v tom, aby se dopustil nějaké hlouposti, teď tím spíš.

Raimund si zřejmě dělal podobné starosti.

„Jako Otův leník jsi vázán na jeho rozkazy,“ připomněl záměrně tvrdě Christianovi. „Vyhýbej se Randolfovi, jak jen to bude možné. Tvoje čest teď nespočívá v tom ho zabít, ale dodržet přísahu, kterou jsi právě před Otou složil.“

Po chvíli Christian s kamenným výrazem v tváři odešel do své komory a Raimund zadržel Lukase. „Je na nejlepší cestě připravit se o hlavu a majetek. Musíš mu v tom zabránit,“ naléhal na mladého rytíře.

Ten nešťastně zvedl ruce. „Já vím. Ale obávám se, že by bylo snazší zařídit, aby v pekle sněžilo.“

Na rozdíl od Hedviky markrabě Oto druhý den nepromarnil ani myšlenku na to, zda v Christiansdorfu dojde k dalšímu krveprolití. Jeho rozkazy byly jasné a očekával, že družiníci je budou dodržovat.

Kromě toho ho právě zaměstnávaly jiné starosti. Musí si naléhavě promluvit s bratrem. Proto netrpělivě čekal na příležitost, až se bude moci nenápadně vytratit z velké, skvostné haly, kde císař vyřizoval úřední záležitosti. Ale Dietrich stál v císařově bezprostřední blízkosti. Otovi tedy nezbývalo nic jiného než trpělivě počkat, až bude v jednání vyhlášena přestávka.

Venku zuřila bouřka a pršelo, vítr hnal drobné kapky velkými okny do císařské falce. Oto už měl plášť na jedné straně úplně promočený. V duchu si přál, aby sněm byl přeložen do zimního sálu v přízemí, kde byla menší okna, která se dala zavírat a díky důmyslnému větracímu systému pod podlahou dokonce bylo možné uvnitř zatopit.

Císař se právě snažil urovnat spory mezi Hedvičiným bratrem Hermannem z VýmaruOrlamünde a novým duryňským lantkrabětem. Mladý Ludvík byl pravým opakem svého otce stejného jména, jenž si kdysi vysloužil přídomek Železný, protože po počáteční mírné, ba slabé vládě se chopil moci tvrdou rukou a přísně nastolil v zemi pořádek. Jeho nejstaršího syna chválili duchovní za zbožnost a především štědrost k církvi, jednou mu za to ještě budou přezdívat Pobožný, pomyslel si posměšně Oto, ale sporů se světskými knížaty se nebál. Jakmile převzal vládu, začal se dohadovat s Askánci, především s Hermannem, o majetky ve Výmaru a Orlamünde. Od začátku roku obléhal výmarský hrad. Podle švagrových zpráv podporoval Ludvíka Jindřich Lev hned, jakmile se vrátil ze Svaté země.

Vévoda saský a bavorský stál těsně vedle trůnu a chladně, hrdě shlížel na knížata a arcibiskupy, kteří se v císařské falci shromáždili. Černé vlasy nápadně kontrastovaly s bílou kožešinou, kterou měl olemovaný plášť, přepychový kus oděvu bohatě vyšívaný zlatými nitěmi, zřejmě jasný odkaz na jeho poutní cesty do Jeruzaléma, snad jeden z cenných darů, které odtamtud přivezl a o nichž si povídala polovina světa. Proslýchalo se, že v zemi Saracénů Jindřich dostal dokonce dvě obrovské šelmy, jaké ještě žádný křesťan neviděl.

Teď může Lev posměšně sledovat, jak mezi sebou bojují synové jeho dřívějších nejhorších rivalů Albrechta Medvěda a Ludvíka Železného, pomyslel si vztekle Oto. Avšak mnohem víc ho znepokojovalo pomyšlení, že je zřejmě pouze otázkou času, kdy se bude muset znovu střetnout s braunschweigským Lvem, a navíc zřejmě i s duryňským knížetem. Byl moc rád, že bez úhony přežil povstání saských knížat proti jejich vévodovi, protože císař ještě stále držel nad Jindřichem Lvem ochrannou ruku. Oto se mnohem raději staral o své odlehlé markrabství daleko na východě země, nedotčené a vzdálené od velkých sporů. Ale určité věci nemůže bez odporu přijmout ani míšeňský markrabě. A k nim nepochybně patří i vévoda, jenž se za císařovy nepřítomnosti chová, jako kdyby byl jeho osobní zástupce, a stále znovu vyvolává nové mocenské zkoušky.

Jednání bylo únavné a nevedlo k žádnému jasnému konci. I císař, jindy zářivá, oslňující osobnost, působil nespokojeně. Ve Friedrichových rudoplavých vlasech Oto poprvé zahlédl šedivé prameny. Nebylo obtížné uhodnout, co Barbarossu tak rozzlobilo: Musel nečinně přihlížet, jak se hornoitalská města proti němu spojují v mocný svaz, zároveň však jeho knížata neustále vedou mezi sebou spory a nehodlají postavit velké, spojené vojsko. Ke všemu na něj naléhali i arcibiskupové z Kolína a Magdeburku, aby se po téměř dvacetileté roztržce smířil s papežem Alexandrem, což by se v podstatě rovnalo pokoření. Císařův soustředěný hněv se teď obrátil proti Hedvičinu bratrovi, přestože podle Otova názoru byl napadený, a nikoli útočník.

Konečně císař a jeho choť Beatrice povstali a pro dnešek ukončili zasedání.

Oto popošel směrem k bratrovi a dal mu znamení.

Dietrich krátce přikývl, opětoval vlídný pozdrav nějakého šlechtice, s jiným se několika slovy a poklonou rozloučil a prodíral se mezi shromážděnými za bratrem, ven ze skvostné císařské falce.

Dokud věděli, že mají kolem sebe obtížné, nežádoucí posluchače, procházeli mlčky hustým deštěm k domu, kde byl po dobu dvorského sněmu Oto s Hedvikou a jejich družinou ubytován. Oto si nazlobeně představoval, jak chlad a vlhko v příštích dnech potrápí jeho klouby, Dietrichovy myšlenky zalétaly k Hedvice.

Dopustil se neuvěřitelné zrady na svém bratrovi, ale Bůh je mu svědkem, že už dávno nedokáže myslet na nic jiného než na ni. Duše a tělo mu planuly jen při vzpomínce.

Když stále prudší déšť vyhnal z ulice i poslední možné špicly, Oto promluvil.

„Nechápu to,“ zabouřil, „jakmile je Lev zpátky, už vyvolává neklid. Přesto ho císař přijímá jako bratra, jehož dlouho postrádal, nebo jako přítele. Nebo to je jenom zdvořilost?“

Otázka vytrhla Dietricha z úvah a musel si nejprve dát dohromady vhodnou odpověď. „Ne. Má upřímnou radost. Vycítil jsem to v jeho těsné blízkosti.“

Dietrich na okamžik zaváhal, pak ale pevným hlasem pokračoval. „Císař se mýlí. Dříve či později dojde k tvrdému měření sil, kdo je v říši nejmocnější.“

Oto pochybovačně povytáhl obočí a ztišil hlas. Někdy mají i stěny uši. „Ty si vážně myslíš, že Lev by se odvážil císaře vyzvat? Vztáhnout ruku po Koruně?“

„A ty tomu snad nevěříš? Nebyl to snad důvod, proč jsme se před několika lety spolu s tuctem dalších knížat a arcibiskupů proti Lvovi postavili?“

Oto se suše zasmál. „Nu ano… jeden z důvodů to byl. Ale nejdůležitější přece bylo, že jsme se cítili ohroženi ve svém postavení. Otázka cti. A moci. Cožpak jsme právě opět neviděli, jak to dopadlo s tím mladíkem z Duryňska, co tak drze obléhá Hermannův hrad? Kdo je na jedné lodi s Lvem, může si zřejmě dovolit všechno. Hanba je to!“

Došli k domu, kde Oto nyní sídlil, a ve vchodu setřásli z plášťů kapky deště. Oto zamířil k ohništi, aby si zahřál ruce, poslal sluhu pro horké, kořeněné víno a s hlasitým povzdechem usedl do křesla.

Dietrich byl zklamaný, že tu není Hedvika, zároveň se mu však ulevilo. Obával se, že kdyby s ní byl pohromadě v jedné místnosti, mohl by nekontrolovaným pohledem prozradit jejich nebezpečné tajemství.

Oto bratrovi pokynul, aby si sedl, avšak Dietrich raději zůstal stát.

„Dnes ráno mi Randolf vyprávěl, co prožil ve Svaté zemi, když se připojil k Jindřichovu průvodu,“ sděloval Oto a v hlase mu znělo rozčilení. „Lva všude vítali jako císaře, s velkou slávou a leskem, všichni ho bohatě obdarovali: král v Jeruzalémě, Bohemund v Antiochii i sultán v Ikoniu.“

„Ano, a nejprve ho velmi srdečně přijal Manuel Komnenos v Konstantinopoli,“ povzdychl si ustaraně Dietrich.

Oto na okamžik strnul. Bezohledný a prohnaný byzantský císař byl s výjimkou papeže Alexandra nejvýznamnějším protivníkem Štaufa Friedricha Barbarossy.

„Myslíš, že se spojili proti našemu císaři?“ zeptal se s tichým úžasem. Bylo mu nepříjemné, když byl bratr lépe informovaný než on, ale bylo to normální. Dietrich pobýval na císařském dvoře mnohem častěji, provázel Barbarossu na jeho taženích do Itálie a z jeho pověření plnil diplomatické úkoly.

Otu však zarazilo, že mu Randolf nepověděl o Jindřichově setkání s Manuelem. Bylo to v době, než se k němu jeho rytíř přidružil? Nebo to zamlčel záměrně?

„O tom samozřejmě nestojí nic ani v tajných zprávách, které jsme dostali,“ pokračoval Dietrich. „Ale zřejmě si skvěle rozuměli.“

„To zavání válkou,“ poznamenal Oto.

„Císař prohlásil, že taková poutní cesta je svatá záležitost a očistí povahu.“

Oto se opovržlivě zasmál. „Možná to platí o nějakém kupci nebo knězi, který pro spásu své duše chce nebo musí něco udělat. Ale o muži, jemuž jde výhradně o jeho statky a politickou moc?“

Dietrich se opřel o stěnu, zkřížil ruce na hrudi a beze slova, s posměchem v očích se zadíval na bratra.

„No co?“ zabručel Oto, a vzápětí pochopil a mlčky proklínal bystrý úsudek mladšího sourozence. Cožpak on sám včera Christianovi netvrdil, že poutní cesta Randolfa očistila od všech hříchů?

„No dobře, vím, co mi chceš povědět,“ přikývl.

„Tak důkladně dohlédni na to, co se bude dít v Christianově vesnici,“ nabádal ho Dietrich.

Sluha přinesl mísy s pečeným masem a položil je na stůl.

„Zeptej se mé choti, zda nám prokáže tu čest a pojí s námi,“ nařídil mu Oto. „Necítí se příliš dobře,“ obrátil se s vysvětlením k Dietrichovi.

„Má teplotu?“ zeptal se starostlivě Dietrich a vnitřně se zmítal mezi přáním Hedviku vidět a obavou, že ji uvidí.

„Je těhotná,“ hrdě oznámil Oto.

V tom okamžiku vešla do komnaty Hedvika, spatřila Dietricha a zarazila se. Ihned se však ovládla a na pozdrav sklopila hlavu.

„Blahopřeji,“ uchopil ji za ruku a sklonil se nad ni. „Z celého srdce sdílím vaši radost.“

Když pozvedla zrak, podíval se jí přímo do očí. Všechno bude dobré, uklidňoval ji němě. Zpráva ho bolestně zasáhla, ale je samozřejmě lepší, když Hedvika nemusí mít pochybnosti o tom, že dítě bylo počato v manželském loži.

Hedvika však nebyla jen bledá a přepadlá. Z pohledu jí vyzařovalo takové zoufalství, že by ji Dietrich nejraději objal a utěšoval.

„Dělá si starosti, protože poslední těhotenství bylo tak těžké. Ale já už dal sloužit mše za šťastný průběh jejího stavu,“ oznámil Oto a popleskal Hedviku po ruce. „Doufám, že to bude silný syn a smělý rek jako náš prvorozený.“

Hedvika se zachmuřila ještě víc, pokud to vůbec bylo možné. „Dobře svá přání promýšlej, drahý choti. To, co tady o Albrechtovi slyším, ve mně vyvolává pochybnosti, zda je opravdu schopný jednou převzít vládu nad Míšeňskou markou,“ namítla.

„Co to povídáš, ženská!“ obořil se na ni Oto. „Je na svůj věk hodně silný, šikovně se umí ohánět mečem a je si vědom svého budoucího úkolu. Každý ví, že dáváš přednost svému mladšímu. To ti kalí rozum.“

Hedvika zrudla vzteky, nadechla se a shledávala vhodná slova, která by manželovi vmetla do tváře.

Jak jen ji může tak urážet, pomyslel si Dietrich a rázem přestal mít vůči Otovi špatné svědomí. Vykročil od stěny směrem k bratrovi. „Má pravdu,“ prohlásil tiše a pohlédl Otovi vážně do očí. „Vídáš svého prvorozeného jen zřídka a k tobě se chová jinak než k ostatním. Je to slibný bojovník, ale neumí se ovládat, snadno podlehne zuřivosti a zneužívá své postavení. Včera jsem viděl, jak jednoho stájového pacholka dal kvůli maličkosti zbičovat do krve. Nehledě na zákeřnosti, jimiž trýzní mladšího bratra, přestože se ti dva naštěstí setkávají jen málokdy.“

Oto přejel pohrdavým pohledem od manželky k bratrovi. „Ženské žvásty! Kdo chce vládnout, musí se zavčas naučit prosazovat a uplatňovat svou moc.“

„Uplatňovat, ale nikoli zneužívat,“ odporoval Dietrich. „Přeji si stejně jako ty, aby můj synovec jednou vládl Míšeňské marce jako silný a spravedlivý panovník. Ale současné projevy jeho povahy zatím svědčí o tom, že mu chybí potřebné ctnosti.“

„Ctnosti!“ rozčiloval se Oto. „Děláš jako kdyby bylo možné ovládnout zemi tak, že člověk bude hodný na sedláky. Měl bys to, bratře, vědět lépe. V takovém případě se ti totiž vysmějí a budou tě šidit na dávkách. Musí se svého knížete bát, potom budou poslouchat.“

„Ale neměli by ho nenávidět. Čemu a komu chce vládnout muž, jenž své sedláky k smrti utýrá a zemi zpustoší?“

„Albrecht zkrátka není žádný slaboch, díkybohu. Všechno ostatní se spraví jeho rytířskou výchovou,“ nevrle odsekl Oto.

„Doufám, že budeš mít pravdu,“ povzdychl Dietrich. „A ještě vroucněji doufám, že tvůj nejstarší syn bude jednou mít dost trpělivosti, aby počkal, až bude moci převzít dědictví.“

Návrat

Marta věděla, že ten den nadejde. Přesto jí při pouhém pohledu ztuhla krev v žilách.

„Co chcete?“ vyjela na návštěvníka, který se protlačil kolem služebnictva a vešel do haly, aby ji pozdravil s úsměvem, který nedosáhl do ledových, modrých očí.

Okamžitě se před ni postavil Richard a položil ruku na čepel meče.

„Jak nezdvořilé přivítání poutníka ze Svaté země zbaveného všech hříchů,“ protestoval stříbřitě plavý, statný muž a s chladným úsměvem přikročil ještě o krok blíž.

Richard tasil meč.

Marta stěží potlačila popud před Randolfem couvnout. Nechtěla dát svůj strach najevo a už vůbec ne stát zády ke stěně, když je v místnosti tenhle člověk.

Dovnitř vpadli Herwartovi muži s tasenými zbraněmi.

Randolf si ozbrojenců nevšímal a s důrazným gestem natáhl k Martě prázdné ruce dlaněmi nahoru. „Jenom jsem přišel po dlouhé době na návštěvu. Připít si na dobré sousedství. Popovídat o starých časech…“

„Paní, potřebujete pomoc?“ zeptal se Herwart.

„To je v pořádku, můžete odejít,“ odpověděla Marta.

Randolfova narážka na povídání o starých časech ji vyděsila víc než všechno ostatní. Nikdo se nesmí dozvědět, co jí Christianův mocný nepřítel kdysi provedl.

„Víš to jistě?“ zeptal se znepokojeně Richard. Rozkazy, které dostal, zněly jinak.

„Prosím, počkej přede dveřmi, než tě zavolám,“ požádala ho.

„Zůstaneme ti nablízku, paní,“ ujistil ji Herwart. Jeho lidé jen neradi odcházeli, následováni Richardem, jenž se s taseným mečem postavil za dveře.

„Tak oni ti říkají paní,“ ušklíbl se výsměšně blonďák, když osaměli. „Zapomněl jsem… díky přechodné libůstce markraběte jsi teď šlechtična. Ale chováš se pořád jako hloupá selka. Nechceš nabídnout hostu a budoucímu sousedu nápoj na uvítanou?“

Randolf se bez vyzvání usadil ke stolu a nalil si ze džbánu stojícího na stole.

„Nejste tady vítán,“ vypravila ze sebe Marta.

Rytíř si její odpovědi nevšímal a zhluboka se napil, potom pohár odložil na stůl.

„Pivo v téhle vesnici bylo vždycky dobré. Je to jedna z jejích předností,“ poznamenal a přikročil k ní blíž.

„Už ani o krok!“ varovala ho Marta.

Randolf se s úšklebkem na rtech zastavil a změřil si ji od hlavy k patě. „Pořád ještě štíhlá a pružná a krásnější než dřív,“ zasmál se. „A taky pořád ještě taková stydlivka.“

Martě přeběhl mráz po zádech a v paměti se jí vynořily děsivé výjevy, které dříve následovaly poté, co se na ni takto podíval. Měla pocit, že prožívá každý ten strašný okamžik znovu. Jak ji jeho váha dusila a nedokázala nabrat dech, ostré kameny ji bodaly do nahých zad, tu nepopsatelnou bolest, když jí vnikal do těla, a chrochtavý vzdech, s jakým vyvrcholil… A potom, když si myslela, že její muka skončila, posměšně vyzval své kumpány: Tak a teď ji můžete mít vy.

„Žádný strach, krasavice, nic ti neudělám,“ promluvil nevítaný návštěvník. „Ani tobě, ani Christianovi. Musel jsem to Otovi odpřisáhnout.“

Randolfův pohled najednou vypadal číhavě. „Prý jsi porodila syna. Jsi si jistá tím, že je Christianův, a ne můj?“

„Manželův syn se narodil devět měsíců po svatbě,“ odsekla. „Ale nevím, co je vám do toho.“

„Aha.“ Randolf se znovu napil a hřbetem ruky si otřel ústa. „Co bych opravdu rád věděl: Nevadí mu, že jsem tě měl před ním? Nežere ho žárlivost, když si k tobě lehne? A tobě se nikdy nestýská po vášni, s jakou jsem si tě bral já?“

„Vášni?“ Nenávist v ní šlehala vysokými plameny, musela však tlumit hlas, aby venku nikdo neslyšel slova, která se z ní drala. „Roztrhal jste na mně šaty a hodil mě na zem, spoutal jste mě a vrhl se na mě. Po tom bych měla toužit?“ syčela.

Namáhavě se zhluboka nadechla: „Třebaže vás za to už žádný soudce na zemi neodsoudí, svému trestu neujdete.“

Randolf se povýšeně usmál. „Nemůžeš mi vyhrožovat. Jak jsi sama uznala, neodsoudil mě žádný soudce za to, že jsem si trochu pošpásoval se selskou holkou. Ty jsi nepodala hned žalobu, jak vyžaduje zákon, takže to nemůžeš udělat ani teď.“

Ve tváři se mu objevil zlý výraz, který dobře znala, přestože se ho dnes dosud snažil pečlivě potlačit.

„Víš, Christiana opravdu hodně rozčílilo, když jsem za ním přišel do žaláře v mém hradě a vyprávěl mu, jak jsem u tebe byl jako první. Jak jsi křičela a brečela a prosila o milost. Jeho zuřivý výbuch ho málem stál život.“

Marta na něj nechápavě hleděla.

„Ale jak vidím, tak ti odpustil. Nebo ti tví parchanti přece jen nejsou jeho?“

„Okamžitě odejděte z tohoto domu! Nebo vás Christianovi muži vyženou!“ vyzvala ho rozhodným hlasem.

„Oni by se se mnou pustili do křížku?“ opáčil výsměšně.

„Jistě. Stačí, abych jim to rozkázala.“

Zvedl ruku, aby ji uklidnil. „Přišel jsem, abych ti nabídl obchod.“

„S vámi žádné obchody neuzavírám.“

„Ale ano, jen počkej, až ti to vyložím.“

Marta se přinutila ke klidu, zkřížila paže na prsou a pohlédla mu do obličeje. „Poslouchám.“

Randolf se nedbale posadil a natáhl před sebe dlouhé nohy. „Vím, jak ho drásá pomyšlení, že jsem tě projížděl před ním. Vždyť si tolik potrpí na svou čest, že? A teď se mi ani nesmí pomstít za tvé zostuzení, jinak by měl velké potíže s markrabětem.“

Dlouhán se odmlčel.

Jeho další slova ji proklála jako meč.

„A to ještě neví, že si s tebou užívali i mí kamarádi. Tedy aspoň to neví ode mě. A ty ses mu s tím jistě taky nesvěřila, nebo jo?“

Marta lehce zavrtěla hlavou.

Věděla, že Randolf se svým ostudným činem před Christianem vychloubal, když ho měl před sebou v řetězech. Ale ona s ním nikdy nedokázala promluvit o tom strašlivém dnu, když se na ni jeden po druhém vrhli čtyři rytíři. A ani o dnech, kdy svůj neslýchaný čin zopakovali.

„No to jsem si myslel,“ pokýval hlavou Randolf. „Co myslíš, že se stane, když se to dozví? Vyžene tě. Žádný muž, který má v těle čest, nesnese vědomí, že jeho manželka dělala děvku kdekomu.“

Zlomilo by mu to srdce, pomyslela si Marta. A pak by tasil meč, všechny čtyři zabil a bylo by mu úplně lhostejné, že ho to bude stát život, vesnici i spásu duše.

„Vidím, žes pochopila,“ přikývl Randolf, opět postavil pohár na stůl a otřel si ruce do drahého kabátce.

„Takže přejdeme k tomu obchodu. Ty se postaráš, aby mi Christian nedělal potíže, až tady začnu se stavbou hradu. A já se za to postarám, že tvoje hříšná minulost zůstane naším malým tajemstvím. Souhlasíš?“

Marta mlčky přikývla a v hlavě jí vířily myšlenky.

„Však jsem věděl, že se dohodneme,“ spokojeně se usmál Randolf a vstal. „Tak tedy, na dobré sousedství!“ V chůzi se ještě otočil. „Ostatně až budeš Christianovi vyprávět o mé sousedské návštěvě, rozhodně mu ode mě vyřiď, že jsem se ti nepřiblížil víc než na dvacet kroků.“

Se smíchem otevřel dveře, zastavil se před Richardem a zvedl ruce. „Jen klid, nic se nestalo. Byla to ryze přátelská návštěva.“

Dva dny po Randolfově návštěvě se vrátil Christian z dvorského sněmu. Markraběcí rozkazy ho v Goslaru zdržely déle, než mu bylo milé, potom však Lukase i svého nového panoše hnal domů tryskem. Gero s ozbrojenci za ním přivedou do Christiansdorfu goslarské horníky.

Ještě než sňal koni sedlo, dozvěděl se o nepřítelově návštěvě.

„Nechte nás o samotě!“ přikázal všem a s kamennou tváří vešel do domu. Když s Martou v místnosti osaměli, pevně ji chytil za paži. „Co to do tebe vjelo? Já sem pošlu muže zvlášť proto, aby tě ochraňovali, a ty se tomu netvorovi vydáš napospas úplně sama! Cožpak nestačí, co ti už jednou udělal?“

Marta se zalekla jeho prudkosti. Ještě nikdy se na ni tak neobořil.

„Hrozil, že o tom bude mluvit přede všemi. To jsem nemohla připustit,“ zašeptala a do očí jí vstoupily slzy. Samozřejmě zamlčela, čím ještě jí Randolf vyhrožoval.

V Christianově výrazu se však neobjevil ani záblesk pochopení. Otřela si rukou oči, pokusila se potlačit své pocity a mluvit klidně. „Richard byl jen několik kroků odtud. Kdyby hrozilo nebezpečí, okamžitě by byl u mě. Myslíš, že pro mě to bylo snadné? Nejde jenom o mou ochranu, ale i o tebe.“

„Já se dovedu ochránit sám!“ odsekl Christian a vyběhl ven. Marta slyšela, jak zaklaply dveře stáje a o chvilku později dusot cválajícího koně. Kam chce Christian za soumraku jet? Měl Randolf pravdu? Nedokáže Christian dál žít s pomyšlením, že jiný muž zneuctil jeho manželku? Je mu odporná?

Opustí ji?

Zoufale si opřela hlavu o předloktí. Kéž by si mohla promluvit s Josefou! Stařena je jediný člověk, který by jí snad mohl poradit. Ale je daleko odtud, v Míšni, a dosud vždycky odmítla Christianovu nabídku, aby se nastěhovala do jeho domu a strávila tam podzim života.

Vrzly dveře a Marta polekaně vyskočila.

„Smím dál?“ zeptal se Lukas. Zamrkala, aby potlačila slzy, a přikývla.

„Asi jen vyrazil kousek do polí, aby si zchladil hlavu,“ utěšoval ji Lukas. „To přece dělá vždycky, když ho něco trápí.“

Postavil před ni pohár vína a také si nalil. „Napij se, to ti udělá dobře.“

„Zapomínám na své povinnosti,“ omlouvala se zahanbeně, protože mu opomněla nabídnout občerstvení a nápoj.

„To je v pořádku,“ usmál se Lukas. Opatrně jí setřel slzu z řas. „Já pak poprosím Mechthildu, aby mi dala něco ze svých zásob.“ Po tváři mu přelétl šelmovský úsměv, kterého si všimla hned kdysi, když se seznámili, a který u něj neviděla od chvíle, kdy oznámil své zasnoubení.

„Však se zase uklidní.“

Marta přikývla, nebyla však o jeho slovech přesvědčená.

Mladý rytíř ji chtěl vzít za ruku, ale zarazil se uprostřed pohybu. Nejraději by ji objal, přitiskl k sobě a utěšoval, ale to se nehodí. Také na sobě nesmí nechat znát, co teď ví. Ale strašná představa, jak se statný Randolf surově vrhl na křehkou Martu a znásilnil ji, mu nešla z hlavy.

„Pro nikoho nebude snadné smířit se s tím, že se zase nastěhuje do vesnice,“ promluvil po chvíli. „Ale markrabě Oto si vymohl od Randolfa i Christiana závažné záruky, aby to tentokrát šlo bez krveprolití.“

Stručně vyprávěl o markraběcích rozkazech.

Martě se zatajil dech, když se dozvěděla, co všechno je ve hře. Rázem si už představovala, jak Christian klade paži na špalek a meč sviští vzduchem.

„Ty Randolfovi důvěřuješ?“

Lukas se smutně ušklíbl. „Samozřejmě ne. Přestože by si člověk mohl myslet, že věčné zatracení nebude lhostejné ani jemu. Ale bude hledat zadní vrátka, to je celý on. Jenže se nesmí ničeho dopustit. Christian ovšem také ne. Tak se mi zdá, že se zase musíme spolu spojit, abychom mu zachránili krk a pravou paži. Domluveno?“

„Domluveno.“ Marta se cítila trochu lépe. Ale stále ještě se obávala, co se stane, až se Christian vrátí.

A ještě víc se bála, že se nevrátí.

Marta už dlouho ležela a bděla v posteli, když Christian konečně vešel do chodby. Muselo být už hodně pozdě v noci. V celém domě byl klid, takže slyšela, jak tiše hovoří s Richardem střežícím dveře.

Když vešel, ani se nepohnula. Sedl si na postel, zhluboka si povzdychl a napůl se k ní otočil. „Já vím, že nespíš.“

Opatrně se opřela o loket. V měsíčním světle pronikajícím dovnitř rozeznávala obrysy jeho postavy.

„Je mi to líto,“ vypravil ze sebe po chvíli.

Nevěděla, co má dělat, ale Christian také mlčel a unaveně si dlaněmi přejížděl po obličeji. Konečně pokračoval: „Chtěl jsem tě toho ušetřit. Nechtěl jsem, abys mu ještě někdy v životě musela stát tváří v tvář. Prostě tu myšlenku nemůžu snést.“

Dokázala jen tušit, kolik přemáhání ho stojí ovládnout se a nevyžadovat od Randolfa zadostiučinění v boji. Přesto namítla: „Nemůžu se zbytek života schovávat. Odstěhovat se odtud nemůžeme, protože jsi markraběti Otovi složil lenní přísahu. A ani bych nechtěla, abychom se kvůli němu všeho vzdali, naší vesnice, budoucnosti našich dětí.“

„Drtí mě to,“ přiznal. „Nevím, jak to mám vydržet.“

Marta chvilku mlčela. Pak tiše promluvila: „Tenhle boj nemůžeš vést mečem.“

Konečně se k ní Christian otočil úplně a pohlédl jí do tváře. „Opravdu si myslíš, že to všechno můžeme ve zdraví přečkat?“

„Nevím. Ale musíme se o to pokusit. Nejde přece jen o mě. Randolf už nesmí vnést do vesnice smrt a zkázu. Cožpak jsme se tenkrát všichni nevydali na cestu proto, abychom si vybudovali lepší život? Nesmí nám ho zničit.“

Posunula se k němu blíž a objala ho kolem krku. „Kvůli tomu musíš vydržet.“

Tentokrát se jí Christian zmocnil s prudkostí, která ji vyděsila. Ještě dlouho ležela a nemohla usnout.

O týden později přijel do vesnice posel a přál si mluvit s Christianem. Rytíř právě s Lukasem předváděl souboj, aby Jakubovi ukázali, jak se musí zlepšit v rychlosti, aby uspěl v souboji.

Udýchaný Christian zasunul meč do pochvy, odhrnul si vlasy z čela a šel poslovi vstříc. „Co se děje?“

„Můj pán, rytíř Randolf, vás pozdravuje,“ začal jezdec. „Vzkazuje vám, že zítra přijede s první skupinou stavitelů hradu. Tímto vás zve, abyste se zúčastnil vyměřování hradního léna a půdorysu hradního komplexu.“

„Uvidíme,“ přikývl Christian a přikázal, aby poslovi, který byl půl dne na cestě koňmo, předložili jídlo a pití.

„Mám vám výslovně sdělit, že se můj pán bude přísně držet markraběcích rozkazů,“ dodal spěšně posel, než se žíznivě napil piva, které mu donesl stájový pacholek. „Na znamení dobré vůle ho bude provázet jeho choť.“

„Bude vítána,“ odpověděl Christian a zavolal panoše, aby pokračovali ve výcviku.

Večer pozval Christian Karla a Jonase k sobě do domu. Oba mladí kováři byli při poslední Randolfově návštěvě ve vesnici málem ubiti a umučeni k smrti. Chtěl se ujistit, že druhý den odolají a nenechají se vyprovokovat.

Sotva se usadili u džbánu piva, když vešla děvečka a hlásila, že přišli dva kupci z Mikulášské čtvrti a přejí si mluvit s Christianem.

„Ať vstoupí,“ přikázal Christian a byl zvědavý, co od něj asi chtějí.

„Vítám vás, mistře Josefe a mistře Anselme,“ pozdravil soukeníka a krejčího, dva nejvlivnější a nejmovitější obchodníky, kteří se v jeho vesnici usadili po příchodu horníků a řemeslníků. Mnoho lidí zde díky stříbru zbohatlo, a tak neměli nouzi o slušné zakázky.

Rytíř pozval nenadálé hosty ke stolu, dal jim nalít pivo a čekal, až přednesou, proč přišli.

Návštěvníci si rychle vyměnili pohledy, potom jako na povel pohlédli na Jonase, rychle zase odvrátili zrak a vypadalo to, že se nemohou rozhodnout, kdo z nich promluví jako první.

Christian úkosem pohlédl na Martu a okamžitě věděl, že i ona celkem správně tuší, o čem bude řeč. A že se jí to zamlouvá stejně málo jako jemu.

Stále ještě ho překvapovalo, jak rychle se ve vesnici šíří všechny novinky. Protože pokud se neplete, pak tato návštěva není spontánní, nýbrž byla důkladně připravena v mnoha debatách.

Soukeník, šedovlasý muž, jeho zdánlivá pomalost klamala, si odkašlal a položil džbán s pivem na stůl.

„Děkujeme vám za vlídné přijetí, pane,“ promluvil a při prvních slovech zřejmě opět získával sebevědomí. „Přicházíme jménem řemeslníků z Mikulášské čtvrti.“

Odmlčel se, avšak Christian se schválně na nic neptal a nechával ho v rozpacích.

Josef si opět odkašlal. „Doneslo se nám k uším, že zítra přijede nový fojt a začne se stavbou hradního sídla,“ vypravil ze sebe a upřel oči na Christiana.

„Ano,“ přikývl rytíř. „Markrabě si přeje, aby tady byl postaven hrad, který by zajišťoval bezpečné skladování stříbra a bránil vesnici před přepadeními.“

„Pane, my obchodníci se obáváme, že by mohly nastat problémy.“

„Proč?“ zeptal se Christian s lehkým posměchem v hlase. „Přijede sem ještě mnohem víc lidí, na hradní léno se přistěhují rytíři s rodinami, to pro vás budou zámožní zákazníci. Brzy budete muset rozšířit své obchody, abyste uspokojili poptávku po dobrém zboží.“

„Modlíme se, aby tomu tak bylo,“ ozval se krejčí. „Přestože rytíři často bývají špatní zákazníci. Platí pozdě nebo vůbec ne.“ Vzápětí si uvědomil, u koho je hostem, a rychle dodal: „Samozřejmě tím nemyslím vás a vaše družiníky. S vámi je radost obchodovat.“

Soukeník si všiml, že se druhý vyslanec zaplétá do své řeči, a opět převzal slovo. „Tedy pane, co nás trápí a přivádí k tobě: Také jsme se doslechli, že ten nový fojt už tady před několika lety byl a tehdy po něm dokonce zůstalo několik mrtvých.“

„Nemusíte se ničeho obávat,“ uklidňoval je Christian. „Markrabě Oto ho přiměl, aby na kříž přísahal, že se nic podobného nebude opakovat. Pokud by fojt Randolf přísahu porušil, čeká ho velmi tvrdý trest.“

Přál bych si, abych si tím byl opravdu jistý, pomyslel si trpce. Ale do jeho osobních účtů s Randolfem nikomu nic není.

Návštěvníci z obchodní čtvrti si opět vyměnili pohledy.

„Nu, pane, víme také, že tehdy došlo k ostrým sporům mezi tím Randolfem a mistrem Jonasem, naším kovářem,“ pokračoval Josef.

Tak teď tedy přicházíme k věci, pomyslel si vztekle Christian. Ach vy malověrní!

„Považujeme za vhodnější, aby byl vesnickým rychtářem někdo jiný, aby si fojt při každé příležitosti nepřipomínal ten spor a zase se v něm nevzbouřila zlost na všechny, co tady žijí,“ vykládal Josef podlézavě. Teď, když vyslovil choulostivé poselství, se mu ulevilo, opřel se v židli a setřel pot z čela. On i krejčí se pečlivě vyhýbali pohledu na Jonase, jenž si je pohrdavě měřil.

„A mluvíte jménem všech obchodníků?“ zeptal se chladně Christian. „Tak to jistě máte nějaký návrh, kdo z vašich řad by ho mohl nahradit.“

„Ale ne, pane,“ pokoušel se ho málo přesvědčivě ujistit Josef. „Jenom si myslíme, že solidní obchodník se slušným majetkem byl měl u nového fojta větší respekt.“

„Koho chtějí obyvatelé vesnice mít jako svého mluvčího, je jejich věc,“ vysvětloval stroze Christian. „Svolejte je, poraďte se a volte si ho.“

Josef a Anselm s úlevou vstali, poklonili se a mířili ke dveřím. Avšak Christian je zadržel.

„Ještě slovíčko.“

Téměř polekaně se obrátili.

„Nebylo by místo toho lepší řešení požádat pro Christiansdorf o udělení městského práva? V uplynulých letech bylo městské právo propůjčeno několika vesnicím v okolí: Lipsku, Chemnitzu, Cvikovu, Altenburgu… Bydlí tady už několik stovek lidí, staví se třetí kostel, brzy dokonce budeme mít hrad. Jako měšťané byste měli vůči hradnímu fojtovi větší práva.“

„Ale museli bychom převzít stráže, postavit městské hradby, zvolit soudní přísedící…,“ namítl Josef zdráhavě. „Znamenalo by to vzít na svá bedra velkou odpovědnost a spoustu další práce. Nevím, jestli si to můžeme dovolit, když jsme si teprve nedávno začali zřizovat obchody.“

Opět si otřel pot z čela. „Bude lepší, když to nejdřív zkusíme takhle.“

„Jak chcete,“ rozloučil se s nimi Christian.

Potom se od nich odvrátil, vyměnil si rozčilený pohled s Martou, na jejíž tváři viděl stejný odpor nad takovou zbabělostí a vypočítavostí, jaký se vzmáhal v něm, a položil Jonasovi ruku na rameno.

„Možná je to tak dobře. Nejsem si jistý, jestli se k Randolfovi dokážu chovat, jako kdyby se nic nestalo,“ poznamenal kovář. „A on ve mně nikdy neuvidí nikoho jiného než muže, který byl na jeho rozkaz málem umlácen k smrti.“

„Ne,“ odporoval klidně Christian. „Ty jsi muž, jenž se odvážil odporovat jeho svévoli. A buď si jistý, že dříve či později si na to ostatní v nouzi vzpomenou.“

Druhý den ráno dorazil do vesnice Randolf s velkou družinou. Byli v ní stavitelé, rytíři, ozbrojenci a po jeho boku na bělouši jela bohatě oblečená mladá žena.

Podle rady otce Bartoloměje Christian průvod klidně očekával po jeho boku. Svým ozbrojencům přikázal, aby se drželi stranou, avšak byli v pohotovosti.

Randolf přivedl svého hřebce do vzdálenosti tří délek od Christiana a s důraznou zdvořilostí pozdravil. Pak mu představil stavebního mistra, který ho provázel, a pozval ho, aby s nimi jel na místo, které spolu s markrabětem Otou zvolili jako nejvhodnější pro stavu hradního komplexu. Byla to malá, kamenná náhorní plošina severozápadně od Mikulášské čtvrti a kolem její zadní strany tekl potok. Bez dlouhého zdržování se tam vydali.

Marta raději zůstala doma a sledovala dění s bušícím srdcem z okna. Ke svému překvapení zjistila, že cizí žena míří k jejich domu.

Marta se snažila skrýt překvapení a sešla do haly, aby uvítala Randolfovu manželku.

„Vy jste paní Marta, že? Buďte pozdravena, má milá, napříště budeme sousedky,“ pozdravila ji vysoká černovláska se zářivým úsměvem a představila se jako Richenza. Její hlas Martě připomínal zvuk nože broušeného o kámen.

Vypadá jako Oda, napadlo ji nejdřív a vzpomněla si na špionku, která před lety popletla hlavu Otovi.

Vycítila, jak se za maskou vlídnosti návštěvnice skrývá ledový chlad a vypočítavost.

Zdvořile nabídla hostu místo, nalila víno do poháru a poslala děvečku, aby připravila malé občerstvení.

„Neobtěžujte se,“ zdvořile namítla Richenza. „Cestou jsme si udělali přestávku a najedli se. Jenom jsem se s vámi chtěla seznámit a navázat dobré sousedské vztahy.“

Spiklenecky se k Martě naklonila. „Situace není pro naše muže snadná. Ale ve hře je hodně, spása jejich duše a přízeň markraběte. My ženy bychom se měly postarat, aby se jim nerozpalovaly hlavy a všechno se odvíjelo v klidu a pokoji. Vím, že váš manžel na vás v mnohém ohledu dá.“

„Dokážete vy vašeho muže udržet na uzdě?“ zeptala se Marta stejným tónem.

Richenza se usmála. „Dělám, co můžu.“

Děvečka přinesla chléb a maso. Richenza půvabným pohybem sáhla po kuřecím stehýnku a Marta ji nenápadně pozorovala.

Když se dozvěděla, že Randolf se ještě před svou kajícnickou poutí do Svaté země oženil, okamžitě pociťovala s neznámou nevěstou soucit. Vždyť zažila surovost toho muže na vlastní kůži. A také věděla, že jeho první manželka Luitgarda se po několika týdnech manželství vrhla z hradeb míšeňského hradu, aby unikla hrůze, kterou pro ni život s Randolfem znamenal, přestože sebevražda je hřích potrestaný věčným zatracením.

Záhy se však od Raimunda dozvěděla, že aspoň podle toho, co lidé klevetí, Randolf tentokrát našel rovnocennou choť, jež s neúprosnou tvrdostí spravuje jeho pozemky a přísně trestá i sebemenší provinění.

Marta věděla, že mnohé ženy, které v manželově přítomnosti jen šeptají a klopí oči, se energicky a zcela samozřejmě ujmou vlády nad domem a panstvím, když se jejich muži vypraví do války nebo na cesty. Ovšem Richenza se zřejmě nenechá zastrašit ani Randolfovou přítomností, jež v lidech většinou vyvolává hrůzu.

Martu zamrazilo, když přemítala, jak ti dva spolu asi vycházejí v posteli.

Cizince ani trochu nedůvěřovala. Její nabídku však přijme. Možná se tady otevírá nějaká cesta.

Zvenku sem dolehl hluk a ženy zvedly hlavu. Vyměnily si starostlivý pohled. Vstaly a vyšly ven, aby zjistily, co se děje.

Marta leknutím zatajila dech. Christian přemohl jednoho z Randolfových mužů, držel mu levou ruku zkroucenou za zády, pravou mu tiskl mezi lopatky hrot meče a hnal ho před sebou. Následoval je houf lidí: zvědavci, rozčilení vesničané a zamračení ozbrojenci.

Ženy se přidaly k ostatním, kteří mířili k místu, kde stál Randolf a pozoroval, jak stavitel vytyčuje rozlehlé území, půdorys budoucího hradního komplexu.

Když k němu došli, Christian smýkl zajatcem na zem před Randolfa, ale stále mu tiskl špičku meče do zad.

„Jeden muž z tvého doprovodu obtěžoval dívku u přebíracího stolu.“

Randolfova tvář neprozradila nic z jeho myšlenek. Marta úzkostí nedýchala. Nemusela se na Richenzu ani podívat a věděla, že má stejné pocity jako ona.

„Je to pravda?“ zeptal se Randolf ozbrojence, jenž před ním klečel. Z kruhu lidí stojícího kolem nich vykročil starší muž a táhl za ruku vyděšenou, sotva dvanáctiletou dívku, která si druhou rukou křečovitě svírala roztrhaný výstřih šatů.

„Byl to jenom žert!“ bránil se muž. „Nemohl jsem tušit, že nerozumí legraci a hned začne vřískat,“ tvrdil provinilec.

„Vstaň!“ vyzval ho Randolfa muž, kterého teď Christian pustil ze železného sevření, se spěšně zvedl. Randolf k němu přikročil a prudkou ranou pěstí ho znovu srazil k zemi.

„Cožpak jsem vám nerozkázal, abyste se chovali slušně?“ zařval.

Když pacholek neodpovídal, prudce ho kopl do žeber.

„Ano, pane,“ zamumlal ležící a vyplivl krev a jeden zub.

„Vstaň, ty psí potrate!“ řval Randolf. Jakmile se muž vyhrabal na nohy, druhou ranou ho opět poslal k zemi.

Bezcitně se nový fojt díval na muže, jenž se teď bolestí svíjel u jeho nohou. „S okamžitou platností budeš sloužit ve stáji. A teď vstaň a klid se mi z očí!“

Zbitý se namáhavě zvedal, ale nikdo se neodvážil mu pomoci. Už se obrátil k odchodu, když na něj pán zařval: „Stůj!“ Ustrašeně se otočil.

„Dej mi svou zbraň!“ přikázal rytíř. „Jako stájový pacholek ji nepotřebuješ,“ natáhl ruku.

Ozbrojenec roztřesenýma rukama odvazoval z opasku dýku a obyčejný, jednoduchý meč. Odevzdal je a kulhal pryč, jak nejrychleji mohl.

Randolf hodil vzlykající dívce minci. „Jako odškodnění.“

Její otec peníz chytil a pokorně se uklonil.

„Doufám, že spravedlnosti bylo učiněno zadost,“ prohlásil Randolfa rozhlédl se po shromážděných lidech. Potom se podíval na Christiana. „Nic takového se už nestane.“

Marta po návratu domů natrefila své nevlastní dcery hluboce rozrušené.

„Mám strach,“ vypravila ze sebe Johana, kterou obvykle nic nevyvedlo z míry. Teď se celá třásla.

Marta ji k sobě přitáhla a jemně ji hladila po zádech. „Nemusíš se bát,“ utěšovala ji tak klidně, jak dokázala.

„Nemůžu zapomenout na to, co udělal Karlovi,“ vzlykala utrápeně dívka. „A Jonasovi. Pořád ještě se mi zdá o tom, jak jeho lidé oběsili Bertina manžela a on probodl starou Gretu…“

Marta děvče tiskla ještě pevněji. Může jí s dobrým svědomím slíbit, že se nic takového už nebude opakovat?

„Ani rytíř Christian tehdy proti němu nic nezmohl,“ vzlykala Johana. „Zajali ho a odvezli. A pak se vrátili a tvrdili, že je mrtvý.“

„Ale byla to lež. Obětoval se, aby nás zachránil,“ namítla Marta.

K jejímu překvapení se teď do hovoru vmísila Marie. „Ale potom se vrátil a všechny je zahnal. I teď se postará o spravedlnost,“ prohlásila s neotřesitelnou důvěrou a pohlédla Martě do očí.

Nevlastní matka se na ni vděčně usmála. „Jenom si teď nesmíme nechat nahnat strach.“

Když se jindy tak rozvážná a statečná Johana hroutí, jak má teprve vysvětlit svému synkovi, co se ve vesnici děje? Ve třech letech je Thomas dost starý, aby si lecčeho všiml a leccos pochytil, ale příliš malý, aby byl opatrný.

Ještě téhož dne večer Randolf a jeho žena z vesnice odjeli. Richenza se s Martou loučila s přehnanou zdvořilostí a vlídností. Marta předpokládala, že přenocují v sousední vsi, jež patří jednomu z Randolfových stoupenců.

Podrobnosti o Christianově prvním vítězství už se dávno rozšířily po celé vsi a novější obyvatelé si je vykládali s výsměšnou radostí a zlomyslností vůči cizincům.

Kdo však v Christiansdorfu zažil krvavý soud, který tu před několika lety uspořádal budoucí fojt, tak si nyní s úlevou oddychl a vděčně se pokřižoval, že tentokrát všechno prošlo tak hladce. Hornický mistr Hermann zapálil v kostele voskovici a také otec Bartoloměj poklekl před oltářem a děkovná modlitba mu vycházela ze srdce.

Stavitelé si poblíž budoucího hradního komplexu začali budovat chýše, v nichž budou spát a skladovat své nářadí. Jejich mistr přišel za Christianem a zdvořile se ho zeptal, zda by mu mohl doporučit nějakou ženu, která by pro jeho lidi vařila. Christian ho poslal za vdovou Elsou, jež byla dostatečně rázná, aby si poradila s partou drsných chlapů ze stavby. Kromě toho teď měla k ruce malého Petra, který jí se vším pomůže. Vdova okamžitě souhlasila, protože přivýdělek jí přijde náramně vhod.

Skupina kameníků se zatím vypravila do kamenolomu vzdáleného dobrou míli cesty, aby začala kopat vhodný materiál na stavbu hradu.

Po několika dnech Marta začala čerpat naději, že snad vzniklou situaci opravdu ve zdraví přežijí.

A přesně v té chvíli přijel posel se zprávou, že markrabě Oto si přeje, aby Christian a jeho manželka okamžitě přijeli do Míšně.

Christian si všiml, že Marta zbledla a bezděky pohlédla na jeho pravou ruku, jako kdyby ji viděla naposled.

„Randolf přece sám přiznal, že jeho pacholek se dopustil bezpráví!“ zvolala, jakmile se posel vzdálil. „Pro všechny svaté, co jenom Randolf markraběti napovídal?“

Christian ji povzbudivě objal. „Možná je to kvůli něčemu úplně jinému. A tebe tam pravděpodobně chtějí, abys stála při Hedvice po dobu těhotenství.“

Marta sklopila hlavu, aby zakryla strach. Vždycky bylo obtížné, mnohdy zcela nemožné, předpovídat, co má markrabě Oto v plánu. Potrestá Christiana? Nebo pro něj jenom má nové příkazy? Všechno je možné.

Christian smýšlel podobně jako ona, třebaže to nevyslovil nahlas. Rozhodl se, že do Míšně s sebou nevezme svého panoše. S ním a Martou pojede jenom Lukas pro případ, že by se Marta musela vracet bez něj.

Neušlo jí, že požádal Richarda a Gera, aby se postarali o bezpečnost jeho dětí, pokud by se brzy nevrátil.

Josefino proroctví

„Klid! Klid!“ Christian se natáhl a chytil uzdu Martiny kobyly. Zvíře okamžitě vycítilo jezdcovu silnou ruku a pevnou vůli a poslechlo.

„Hned zpozoruje, když jsi myšlenkami úplně jinde,“ pokáral Christian manželku. „Potom začne prosazovat svou hlavu a dělá si, co chce.“ Trval na tom, aby se naučila jezdit na koni, a byl jí dobrým, byt přísným učitelem.

„Tobě se to mluví,“ zasténala Marta. „Můžeš pořádně sedět na koni, a ne se kroutit na tomhle podivném dámském sedle. Jak mám zůstat nahoře, když visím na jednu stranu a ještě mám udržet zvíře?“

Christian se tiše zasmál. „Však se to ještě naučíš.“

„Ano, paní Marto, jinak se obávám, že přijde den, kdy se ti tvůj syn bude smát, že jsi nešikovná,“ zvolal Lukas, který měl na chvilku zase chuť bezstarostně se smát.

Zakoulela očima. Ti dva v podstatě vyrostli na koňském hřbetě. A jak se má teď soustředit na kobylu pod sebou, když jí hlavou táhne tolik věcí? Čím víc se blížili k Míšni, tím pochmurnější myšlenky se jí zmocňovaly.

Když se v dohledu objevil hradní vrch, na němž sídlil markrabě, císařský purkrabí a biskup, snažila se dodat si odvahy. Možná ji opravdu povolali proto, aby dohlédla na Hedvičino těhotenství.

Neměla by už mít dítě, pomyslela si Marta. Markraběnce je třicet let, to je věk, kdy většina selských žen je tělesně vyčerpaná, bezzubá a vůbec je div, že ještě žije.

Na druhou stranu Hedvičina matka Žofie přivedla na svět jedenáct dětí, které také přežily kojenecký věk. A jak může Hedvika zabránit tomu, aby otěhotněla? Pod trestem svého zapuzení nesmí Otu odmítnout, když za ní v noci přijde. Marta jako kořenářka a porodní bába zná prostředky a způsoby jak těhotenství zabránit, ale takto se postarat, aby se markraběti už nenarodili žádní dědicové, by pro obě ženy mohlo znamenat smrt.

Hofmistr, který se vždy snažil nabubřelostí odvést pozornost od své drobné postavy, je přijal na hradním vrchu s obvyklým chladem. Poslal Martu za Hedvikou a Christiana vyzval, aby se okamžitě dostavil do haly, kde na něj již čeká markrabě.

„Uvidíme se při obědě,“ rozloučil se Christian lehkým tónem s Martou.

Nebo v žaláři, pomyslela si trpce. Pokud mě vůbec k tobě pustí, abych ti obvázala krvácející pahýl ruky.

Měla pocit, že si nese v žaludku kus ledu, a zvolna zamířila k Hedvičiným komnatám. Přede dveřmi ji uvítala Zuzana, jedna z Hedvičiných komorných a Martina kamarádka od prvního dne, kdy mladičká porodní bába vešla do hradu.

„Teď spí, konečně zase jednou,“ zašeptala pihovatá mladá žena. „Už se na ni nemůžu lítostí ani podívat. Sotva něco jí, skoro nespí, a když promluví, člověk má dojem, že se dívá skrze něj a je myšlenkami úplně jinde. Přitom jí svařuji ten lektvar proti nevolnosti, jak jsi mi to ukázala.“

Když byly jen mezi sebou, povídaly si Marta a Zuzana stále jako kamarádky, avšak v přítomnosti někoho dalšího si služebná ke svobodné šlechtičně nesměla dovolit žádné důvěrnosti. Našly si tedy odlehlé místo, sedly si na schody a klábosily jako za starých časů.

„Víš, co ji trápí?“

Zuzana přikývla. „Albrecht, její nejstarší. Je to…,“ zarazila se a zašeptala: „netvor. Nevídá ho často, protože žije jako panoš na dvoře jejího bratra. Ale co se jí na posledním dvorském sněmu doneslo k uším…“

S odporem se zašklebila. „Bůh nás ochraňuj přede dnem, kdy se zase vrátí sem na hradní vrch. Někdy si myslím, že se obává porodit ještě jedno takové čertovo kvítko.“ Rychle se pokřižovala.

Marta vycítila, že Zuzana chtěla ještě něco dodat, ale na poslední chvíli se zarazila. To vzbudilo její pozornost. Jestliže její upovídaná přítelkyně něco zamlčuje, pak to musí být opravdu nebezpečné tajemství. Takže se raději nezeptala. Beztak je zapletená do všelijakých těžkostí víc, než je dobré, a nemohou si být úplně jisté, že je někdo neposlouchá. Tady člověk nikdy není opravdu sám.

O něco později je komorná zavolala k markraběnce.

Hedvika se vždycky radovala z Martina příjezdu, tentokrát se však setkání s jasnovidnou mladou ženou obávala. Uhodne její tajemství? Ale Oto přikázal, aby se na ni Marta podívala, protože i v novém společenském postavení dál pracovala jako porodní bába a měla vynikající pověst.

Na celém hradním vrchu se šuškalo a hádalo, jakého strašného hříchu se asi dopustil markrabě Dietrich, jenž přijel před dvěma dny a s odkazem na uložené pokání se přísně postil a většinu noci trávil v kapli.

A Hedvika se nejvíc ze všeho bála, že se prozradí pohledem, kdykoli s ním bude v jedné místnosti. Na hradním vrchu nikdy nemohli být spolu o samotě. Stálo ji veškerou sílu, když musela sedět vedle něj nebo se na něj dívat a nesměla mu padnout do náručí, líbat ho, odtáhnout do postele a do světa vykřičet, že ho miluje nejvíc ze všeho na světě.

Věděla, že Dietrich je na tom stejně. Zdánlivě zdvořilý švagr, avšak způsob, jakým se při pozdravu dotýkal její ruky, vášnivé pohledy, které na ni vrhal, když byl otočený zády k dvořanům a nikdo mu neviděl do tváře, vše jí prozrazovalo, jak ji miluje a touží po ní.

Avšak co se v něm asi musí odehrávat, když se podívá na její vzdutý život? Nevnucuje se mu neodbytně obraz bratra, který se jí zmocňuje?

Jak dlouho to ještě bude procházet? Jak dlouho dokážou skrývat své tajemství před světem? A především, kdy konečně budou smět být spolu beze svědků?

Jako kdyby toho všeho nebylo dost, Bůh ji za její strašlivý hřích trestá obtížným těhotenstvím. Co jen to v ní narůstá? Je prokletá, prokletá kvůli jedinému odpoledni štěstí.

Možná by si měla s jasnovidnou léčitelkou raději promluvit mezi čtyřma očima.

„Nechte nás o samotě,“ rozkázala ženám, jež jí v komnatě dělaly společnost, a dvorní dámy se okamžitě vzdálily.

Hedvika se ovládla a věnovala Martě neproniknutelný úsměv. „Doslechla jsem se, že první vystoupení budoucího hradního fojta ve vesnici rytíře Christiana skončilo ve váš prospěch.“

Po těch slovech se Marta s úlevou nadechla. Neznělo to tak, že by Oto chtěl jejímu manželovi vytknout postup proti Randolfovu pacholkovi. Vyděsil ji však Hedvičin zjev: Markraběnka zhubla v obličeji, pod očima měla temné kruhy. Marta vycítila, že nad Hedvikou se vznáší trápení jako temný mrak a drtí ji. Byla si jistá, že trýzeň nevyvolává jen těžké těhotenství.

„Vyprávějte mi všechno, do nejmenších podrobností,“ nabádala ji Hedvika spiklenecky.

Není tedy ochotna se ve svém zármutku utápět, pomyslela si Marta s úlevou. A jí zbývá ještě dost času, aby uvažovala o choulostivém problému jak zabránit dalšímu těhotenství. Nejprve musí markraběnka zvládnout to stávající.

Když Marta skončila povídání, chvilku zavládlo ticho. Nakonec Hedvika tiše, skoro úpěnlivě promluvila: „Potřebuji tvou pomoc. Celý dvůr už klevetí o tom, že mi tohle těhotenství nedělá dobře. A většina z těch pomlouvačů si mne ruce, protože teď nejsem schopna zajímat se o Otovy záležitosti. Pomoz mi to překonat! Pomoz mi, abych mohla dál plnit své úkoly!“

„Každé jiné bych poradila, aby se hlavně šetřila…,“ začala opatrně Marta. Tušila, že markraběnka tuhle radu zcela jistě nepřijme a ani ji přijmout nemůže.

„Právo na něco takového není ženě v mém postavení dopřáno,“ namítla Hedvika se stopou bývalé hrdosti v hlase. „A v současné době je mě zapotřebí víc než kdykoli dřív.“ Hedvika upírala oči přímo před sebe na neviditelný bod v dáli a ještě ztišila hlas. „S Otou není k vydržení kvůli jeho bolestem zubů a loupání v kloubech. Rozhoduje se podle okamžité nálady a někdy z toho může vzniknout jen zlo. Například zrovna v případě vaší vesnice. Víte to stejně dobře jako já. Musím získat zpátky vliv, který jsem na něj měla, svou sílu a vůli.“

A skrýt odpor, jaký k němu pociťuju, aby si nevšiml mých citů k Dietrichovi, pomyslela si zoufale.

Marta požádala o svolení změřit Hedvice puls, vyptávala se jí na každou maličkost jejího stavu.

„Mohu vám připravit různé léčivé lektvary proti nevolnosti a melancholii, jež na vás doléhá,“ slíbila nakonec. „Něco na posilněnou a něco na klidné spaní. Ale jenom ta medicína nepomůže.“

Povzbudivě se na markraběnku usmála. „Dejte si nachystat teplou koupel, to vám vrátí barvu do tváří, a já vám rozmasíruju ztuhlé svaly. Měla byste také odložit tyhle tmavohnědé šaty, vypadáte v nich unaveně. Noste zase syté barvy, červenou a modrou, ty vám sluší lépe. Třebaže to neumenší vaše trápení, aspoň to pomůže skrývat je před ostatními. Nikdo si nesmí myslet, že jste slabá.“

Zhluboka se nadechla a pokračovala: „Vím, že jste stísněná. Třeba vás potěší, co vám povím. Jsem si jistá, že porodíte dceru krásnou jako obrázek.“

Po chvilce mlčení Hedvika dojatě přiznala: „Z vašich úst mě to opravdu uklidňuje.“

Jakmile ji Hedvika propustila, vydala se Marta hledat Christiana. Sešla po schodech a ode dveří nahlédla do velké haly. Tam stál její Christian spolu s dalšími muži před Otou sedícím na honosně zdobeném trůně. Zřejmě úplně v klidu o něčem jednají. Nic nenaznačuje, že by měly nastat potíže. Marta s úlevou v duchu poděkovala kratičkou modlitbou a zamířila do kuchyně, aby připravila lektvary pro Hedviku.

Třezalku, přemýšlela, také meduňku. Kontryhel. A bedrník. Co ještě? A v jakém poměru?

Přemýšlela, jak namíchat nejúčinnější medicínu, a to se jí stalo osudným, když procházela úzkou chodbou. Někdo ji zezadu hrubě přepadl, zacpal jí ústa ohromnou rukou a táhl ji temnotou. Neznámý byl silný jako medvěd, její zoufalá obrana s ním ani nepohnula. Prostě ji vyzvedl a strčil do zšeřelé místnosti. Když za nimi dveře zaklaply, přitiskl ji masitým tělem ke zdi a přiložil jí dýku k hrdlu. Cítila ostří na kůži, cítila jeho pot a dech prosycený vinnými výpary.

Co chce? Martě hlavou vířily myšlenky. Proč nic neříká nebo nedělá?

Zaslechla, jak se venku blíží těžké kroky. Když se však otevřely dveře a do komory vstoupili další dva muži, z nichž jeden nesl v ruce hořící pochodeň, jež osvětlila celou maličkou místnůstku, pohasla v ní veškerá naděje na záchranu.

Opět je zajatkyní oněch tří rytířů, kteří ji spolu s Randolfem znovu a znovu znásilňovali a zneuctívali.

„Při prvním výkřiku ti podříznu krk,“ zasyčel tlustý Gisbert, aniž oddálil masitou dlaň od jejích úst. Tíha protivníkova těla jí nedovolila, aby se pohnula.

„Pust ji,“ promluvil vysoký Ekkehart a tvářil se jako vždycky záhadně. „Však bude zticha.“

Giselbert na okamžik zaváhal, pak uvolnil sevření těžké, zpocené ruky. Dál se však mačkal k jejímu tělu a tiskl jí dýku k hrdlu. Lačně zalapala po dechu.

Elmar s rezavými, jako vždy pečlivě upravenými vlasy, k ní přistoupil o krok blíž a pohrdavě na ni shlížel. „Randolf o ničem neví. Jeho dohoda s markrabětem se nás netýká, nejsme jí vázaní,“ prohlásil chladnokrevně. „Tohle je varování. Kdyby se měl Randolf kvůli tobě dostat do nějakých potíží, tak tě zapíchneme. Ale ještě předtím tvoje spratky. Před tvýma očima.“

Dal Giselbertovi znamení, aby ji pustil.

Marta se opírala o zeď a třásla se jí kolena. Její děti! Donutila se však ke klidu. Thomas a Klára jsou v bezpečí a pod dobrou ochranou, o to se Christian a jeho přátelé vždycky postarají. Nesmí teď projevit strach, nebo bude ztracená. Nebojácnost je její jedinou zbraní proti třem mužům, kteří jsou o tolik větší a mocnější než ona.

Náhle ji zaplavil nespoutaný vztek.

„Už mi není čtrnáct a nejsem bezbranná,“ vyjela na Elmara. „Když se mi něco stane, každý bude vědět, kde hledat viníky. Markrabě Oto rozkáže, aby byli vypátráni. A Christian mě pomstí.“

„Ty že už nejsi bezbranná?“ zachechtal se posměšně Giselbert. „Tak to se na to nejdřív podíváme.“ Tlustým břichem ji přimáčkl ke stěně a zašklebil se. „Myslím, žes to ještě nezapomněla…“

Ekkehart ho od ní odtáhl. „Přestaň,“ napomenul ho klidně. „Už to není žádná děvečka. Když bude mít potrhané šaty a budou se jí ptát, co se stalo, opravdu se dostaneme do problémů.“

Tlusťoch jen nerad ustoupil. Elmar ji surově chytil za bradu a pohrdavě si ji měřil. „Slabá ženská proti třem rytířům zoceleným v bojích. Copak bys chtěla udělat?“ Otočil se k ostatním. „Možná bychom měli naší pohrůžce dodat větší pádnost?“

„Nech ji odejít,“ téměř znuděně nařídil Ekkehart. „Teď ví, která bije. A ty budeš mlčet, jasné?“

Přikývla. Se vztyčenou hlavou a roztřesenými koleny vyšla z komory hned, jakmile Ekkehart před ní otevřel dveře. Venku se několikrát zhluboka nadechla a běžela pryč, jak nejrychleji dokázala.

Přísný hlavní kuchař jako vždy ze stupínku uprostřed kuchyně velel houfu pomocníků, přikazoval, kdo má škubat husy, kuchat ryby, míchat ve velkých kotlích polévku a krájet silné krajíce chleba, které se používaly jako podložka pro pokrmy. Marta se jako vždycky vskrytu divila, jak může být někdo v tomto úřadu tak hubený.

Když ji mistr kuchař poznal, na okamžik se zarazil a hluboce se uklonil. Od jejich prvního setkání choval pro Martu slabost, protože Hedvičinu druhorozenému synovi Dietrichovi, churavějícímu chlapci, připravila léky, které brzy pomohly. Samozřejmě bylo velmi neobvyklé, že rytířova manželka vejde do kuchyně. Jenže na hradním vrchu všichni věděli, že Marta je lepší léčitelkou než medikus, jenž dřív byl v Otových službách. Když se tady teď objevila, může to znamenat jediné, že se pokusí ulehčit markraběnce, která tentokrát těhotenstvím zjevně trpí. Kněžna se má zářivě usmívat.

Kuchařský mistr tedy ani slovem nenamítal, že teď, krátce před obědem, mají všichni jeho lidé plné ruce práce. Přivolal jednu z kuchyňských děveček a nařídil jí, aby okamžitě splnila všechno, co jí Marta přikáže.

Protože ve srovnání s Martinou první návštěvou zde se jedno změnilo: Bylo nemyslitelné, aby se sama postavila k ohništi. Vysvětlovala tedy podsadité děvečce s tvářemi zarudlými horkem a očima slzícíma od kouře, jak má léčivý nápoj připravit.

Marta ji sledovala a snažila se uklidnit. Přitom si všimla, že tentokrát se maso neopéká na rožních jako obvykle, nýbrž všechno se vaří a dusí ve velkých kotlích. Asi kvůli Otovým bolestem zubů. Protože markrabě se nemohl odhodlat, aby pozval lázeňského a nechal si bolavý zub vytrhnout, muselo se maso vařit doměkka, aby je mohl rozkousat i markrabě.

Když byl lektvar konečně hotov, odnesla ho Marta Hedvice do její komnaty. Tam již na ni netrpělivě čekala Zuzana. „Jsi spolu s rytířem Christianem pozvaná k vysoké tabuli,“ sdělovala spěšně. „Pospěš si, hostina za chvilku začne.“

Narovnala úzkou čelenku, na níž byl připevněn jemný závoj pokrývající Martě vlasy, okartáčovala trochu prachu, který se jí usadil na zelených šatech s rezavě hnědým lemem, a postrčila ji ke schodům.

Hedvika s Otou stáli na konci velké haly ve společnosti Christiana, Lukase a tmavovlasého šlechtice, jenž stál zády k Martě. Když se na Hedvičin pokyn vydala ke skupince, muž se otočil a s dokonalou poklonou ji pozdravil.

„Paní Marto, jsem opravdu rád, že vás zase vidím.“

Marta poklekla na koleno. „Buďte pozdraven, můj pane, má paní, markrabě Dietrichu.“

„Vstaňte a buďte naším hostem u vysoké tabule,“ vybídl ji Oto milostivě.

Dietrich, jenž stál nejblíže, jí pomohl a povzbudivě se na ni usmál.

„Prosba, kterou máme na vás a vašeho manžela, byla jedním z důvodů, proč jsme vás sem pozvali,“ promluvil.

Úsměv se mu ze rtů vytratil a nyní se tvářil velmi vážně. „Budu císaře provázet na jeho příštím tažení do Itálie. Nemohu však nechat markrabství bez dozoru. Slovanské kmeny na hranicích znovu rozbouřily půtky a vévoda Jindřich podniká vše, co je v jeho silách, aby je proti mně ještě víc podnítil. Můj syn bude muset rychle dospět. Proto jsem požádal vašeho manžela, aby ho přijal k sobě jako panoše a vychoval z něj dobrého bojovníka.“

Přivolal syna stojícího zamyšleně opodál. „Pokloň se paní svého budoucího rytíře,“ vyzval Konrada.

Šestnáctiletý mladík, štíhlý a tmavovlasý, jako kdyby otci z oka vypadl, se Martě okamžitě poklonil stejně dokonale jako prve Dietrich. „Paní Marto, bude mi ctí patřit k vaší domácnosti.“

„Čest je dozajista na naší straně,“ usmála se.

S Christianem si vyměnila krátký pohled a její muž okamžitě vytušil, na co myslí: Kvůli tomu málem strachy umřela! Byla to od Oty bezohlednost, když poslovi nesvěřil ani uklidňující slůvko, jímž by svůj příkaz doprovodil. Nebo je markrabě schválně vystavil takové nejistotě, jako varování? Čím víc o tom přemýšlela, tím pravděpodobnější se jí tahle možnost jevila.

Markrabě Oto jim pohybem ruky naznačil, aby se ubírali k vysoké tabuli, to jest usedli mu nablízku na židlích s vysokými opěradly. Po nich se kolem stolů rozestavených v řadách po celé hale usadila celá dvorská společnost. Duchovní sedící rovněž u vysoké tabule předříkal modlitbu za všechny. Potom sluhové a děvečky přinášeli pokrmy.

Mladý Konrad se okamžitě ujal panošských povinností u Christiana a pod přísným otcovým pohledem jemu a Martě šikovně nakládal na talíře kousky masa.

Cítila, že znejistěl a zlobí se. Jestliže byl od Otova dvora, kde dosud sloužil jako panoš jinému rytíři, přesunut k Christianovi, je to neklamné znamení, že otec není spokojený s jeho pokroky.

Nyní obsluhoval je i Lukase sedícího vedle ní, ty, kteří ho před třemi a půl lety zachránili před smrtelným nebezpečím, když si ho Lvova vyzvědačka vzala jako rukojmí. Marta tušila, že se Konrad stále ještě nevyrovnal s tím, jak byl před očima celého dvora bezmocně vydán napospas ženě, jež ho chtěla zabít otráveným bodcem, který mu držela u spánku. Přestože mu tenkrát bylo teprve dvanáct let.

Co v něm asi ta událost vyvolala, přemýšlela Marta a povzbudivě se na chlapce usmála, na což odpověděl lehkou poklonou.

Stud z údajné ostudy? Strach před opakováním? Nebo lehkomyslnost a odhodlání při první příležitosti, která se naskytne, dokázat svou odvahu?

Temný stín za Konradem, je to hra plápolajících plamínků svíček, vzpomínka na to, že jednou o vlásek unikl smrti, nebo znamení hrozícího neštěstí?

Markrabě Dietrich sledoval její pohled a trochu se k ní naklonil. „Myslím, že přítomnost mého syna v Christiansdorfu v budoucnu přispěje k tomu, aby uvedla na pravou míru případné nepřesné zprávy o tamějších událostech, nebo jim úplně zabránila,“ poznamenal jakoby mimochodem.

„Děkuji vám za důvěru a vaši ochranu,“ odpověděla s upřímnou vděčností.

Nicméně za Dietrichovou obvyklou dokonalou zdvořilostí a neskrývanou sympatií k Christianovi i k ní vytušila citlivá Marta šestým smyslem neklid a hluboké zoufalství, jako u Hedviky. V mysli se jí vynořila nejasná spojitost. Zakázala si však takovou myšlenku rozvíjet. Pokud by to byla pravda, byla by Hedvika ztracená v okamžiku, kdy by se to nějaký další člověk dozvěděl.

Naštěstí nebylo nikomu nápadné, že skoro nic nejedla. Od dámy se čeká, že si rukou s odtaženým malíčkem podá k ústům jen několik maličkých soust.

Tohle není můj svět, pomyslela si Marta opět. Měla bych sedět na druhé straně haly, vedle Zuzany, mezi ostatními služebnými. Ale tam by ji nic a nikdo natrvalo neochránil před Randolfem a jemu podobnými. Vyznamenání, že smí sedět u vysoké tabule po boku markraběte Dietricha, jasně ukazuje Christianovým nepřátelům, že už s ní nemůžou zacházet tak potupně jako dříve.

Přesto měla před každou cestou do Míšně nebo na dvorský sněm vždy stejný ošklivý sen: Procházela smečkou zdivočelých šelem, jež ji nespouštěly z očí. A věděla, že ty bestie by na ni okamžitě skočily a rozsápaly ji, kdyby třeba jen náznakem dala najevo strach.

Druhý den ráno se markrabě Dietrich se svou družinou vydal na cestu domů na hrad Landsberg. Předtím si však ještě k sobě povolal syna.

„Využij času, který strávíš u rytíře Christiana,“ nabádal Konrada. „Můžeš se od něj hodně naučit, a nemyslím tím jen ovládat meč a kopí.“

„Ano, otče,“ odpověděl Konrad s pohledem upřeným k zemi.

Sešla se polovina dvora, aby se rozloučila s markrabětem Východní marky. Když se svými lidmi projel bránou, Konrad se téměř váhavě obrátil k novému pánu. „Budete mi teď před všemi ostatními panoši dokazovat, kolik mi ještě chybí k tomu, abych se stal dobrým rytířem?“ zeptal se malomyslně.

Christian a jeho doprovod totiž neměli v úmyslu odjet téhož dne, protože markraběnka si k sobě opět dala zavolat Martu. Proto bylo zřejmé, že Konrad se jako obvykle zúčastní s ostatními panoši výcviku v zacházení se zbraněmi, a to pod přísným Christianovým velením, neboť rytíř, kdykoli byl na hradním vrchu, se spolu s Lukasem staral o panoše.

Christian tušil, jak Dietrichova syna trápí představa, že bude veřejně ponížen. A znal Konradovu slabinu v boji: mladík byl totiž levák. To může být výhoda v boji s protivníkem, ale pouze tehdy, jestliže umí stejně dobře s mečem zacházet také pravačkou. Naučit se to bude v nejbližší době Konradovým hlavním úkolem.

Položil novému chráněnci ruku a na rameno a mírně mu sdělil: „Teď si vyjedeme na koních. Osedlej!“

Nyní, když byl Konrad jeho panošem, mu rytíř dle obyčeje tykal, zdvořilé vykání odpadlo.

Chlapec si s úlevou oddychl a běžel ke stájím.

Společně vyjeli daleko za město, potom ostrým cvalem přes rozlehlou nížinu a na vrchol pahorku. Konrad byl skvělý jezdec, vždyť už jako dítě spolu s bratrancem Dietrichem chodil na hodiny jízdy k Christianovi.

Na pahorku Christian zastavil koně a dal Konradovi znamení, aby se postavil po bok jeho bělouše. Rozmáchlým pohybem ukázal na širokou třpytivou řeku, lesy, vinice a pole. „Země, které vládne tvůj strýc, je krásná. Je v ní hodně zvěře a úrodná půda.“

„Ale málo lidí,“ poznamenal Konrad, jenž po rychlé jízdě vypadal uvolněně.

„Lidé jsou skutečné bohatství země,“ pokračoval Christian. „Sejí a orají, starají se o plody, které se z boží vůle vyskytují na zemi i pod zemí.“

„Jako stříbro ve vaší vesnici,“ podotkl Konrad.

„Ano. Už tvůj děda, jehož jméno nosíš, proto pozval do země kolonisty. Učinil to i tvůj otec a strýc.“

Konrad poklepal na šíji svého koně, aby ho uklidnil. Christian však pochopil, že to byl jen rozpačitý pohyb, který měl zastřít, že mladík má něco na srdci.

„Zeptej se na to, co máš skoro na jazyku,“ povzbudil Dietrichova syna.

„Je to trochu choulostivá věc,“ přiznal Konrad zkroušeně.

„Nejsou tu žádní svědci a já jsem vždycky ochoten vyslechnout upřímná slova.“

Konrad ještě chvilku váhal, potom ztišeným hlasem promluvil: „Mně se někdy zdá nespravedlivé, jak se k vám můj strýc chová. Často si myslím, že byste měl raději vstoupit do služeb mého otce.“

„Cožpak někdo někdy tvrdil, že na zemi vládne spravedlnost?“ namítl Christian s trpkou ironií. Pak zvážněl a změnil tón. „Nu samozřejmě je pro každého muže ctí vstoupit do služeb tvého otce. Ale jsem vázán přísahou k tvému strýci.“

„Jenže on před vámi dává přednost tomu Randolfovi, který se k vám zachoval tak nečestně. Jak se s tím dokážete smířit?“ zeptal se Konrad téměř prudce.

Christian se svému chráněnci zadíval do očí. „Kdybych markraběte Otu poprosil, aby mě propustil ze svých služeb, abych se mohl připojit například k tvému otci, lidé v mé vesnici by zůstali vydáni napospas Randolfově svévoli. Slyšel jsi jistě o tom, jak tam před několika lety řádil. Slíbil jsem osadníkům lepší život, když se spolu se mnou odstěhují do země tvého strýce. Slib je skoro totéž jako přísaha.“

Christian stáhl koutky úst. „A teď přijde ta delikátnější část. Dovol, abych začal přirovnáním. Císař neochvějně stojí za vévodou Jindřichem, protože je to jeho synovec a druh v bojích a vždycky pro něj postavil největší vojsko. Přesto je tvůj otec přesvědčený, že císař věnuje svou důvěru nepravému muži a dříve či později dojde mezi oběma muži k rozkolu. Přísahal jsem, že nezabiju Randolfa dřív, dokud si to markrabě Oto nebude přát. Znám ho z dob, kdy jsme oba byli panoši, vím, jak je lstivý a bezohledný. Je pouze otázkou času, kdy ukáže svou pravou tvář i před markrabětem.“

Konrad pozoroval nového pána s hlavou lehce nakloněnou na stranu. „Vy jste nejen nebezpečný, ale také trpělivý muž. Rozumím.“

Pak pobídli koně a cvalem sjížděli z pahorku.

Když se šťastně vrátili na hradní vrch, Christian předal nového panoše do Lukasovy péče a vyhledal manželku.

Měli v plánu ještě jednu cestu, o níž se tady nikdo nesměl dozvědět. Využili nadcházející soumrak a vypravili se do chudinské čtvrti v Míšni.

„Čekala jsem vás,“ pozdravila je Josefa, když vstoupili do malé chýše. Christian se ještě skláněl pod dveřními trámy a již si všiml, že stará žena si sbalila všechen svůj skrovný majetek.

Ani se příliš nepodivil. Mnohokrát již s Josefou mluvili o tom, že je čas, aby se odstěhovala k nim do Christiansdorfu. A svou pěstounku znal natolik dobře, aby věděl, že její předtuchy jsou spolehlivější než většina toho, co se o událostech povídá.

„Ve městě se o vás ledacos vypráví,“ poznamenala stařena a vyčerpaně usedla. Byla Martě vděčná, že se ujala hostitelské úlohy a každému nalila pohár piva.

„Zbytek si dokážu domyslet sama.“

Vypadala unaveně, tak unavenou ji Marta ještě neviděla. Třebaže Josefa měla vlasy bílé jako sníh a byla velmi stará, vždycky jí připadala velmi činorodá a rozhodná. Teď se moudrá stařena opírala zády o stěnu chýše a zavřela oči.

„Není mi již dopřáno moc času. Nebudu se moci k vám odstěhovat,“ prohlásila k Christianovu úžasu. „Mé věci, koření a semena bylin ať si vezme Marta.“

Josefa namáhavě pootevřela oči a zamyšleně se zahleděla do prázdna.

Po chvilce ticha pohlédla na Christiana. „Vám oběma hrozí nebezpečí. Tobě,“ otočila se k Martě, „ještě víc než jemu.“

Martu zamrazilo. Ale kupodivu jí nevyvstala před očima scéna s Giselbertem, nýbrž snové výjevy ze žaláře.

Josefa jako kdyby vytušila jejich němou otázku. „Vzpomínáš si ještě na to, co jsem ti řekla při našem prvním setkání?“ zeptala se Marty.

Mladá porodní bába nemusela dlouho přemýšlet. Ta strašná slova se jí vryla hluboko do paměti. Líčila ohně, které budou planout na hranicích, na nichž budou upalovány moudré ženy a léčitelky, protože lékaři a církev se budou bát jejich konání a raději je dají zahubit.

„Nový biskup chce dokázat, že bude přísně postupovat proti pohanské pověrčivosti a zlým kouzlům, aby tak chránil pravou víru. Přelomové časy jsou vždy nebezpečné. Přinášejí s sebou víc fanatických horlivců než klidná období.“

Stařena se na delší chvíli odmlčela, mluvení ji velmi namáhalo.

Marta jí chtěla podat něco k pití, ale Josefa odmítla. „Musíš si konečně opět uvědomit svou úlohu,“ naléhala.

V Martě se ozvalo špatné svědomí. Josefa těžce oddechovala a vyslovila to, co mladé ženě právě táhlo hlavou. „Celé dny jsi pracovala, nakládala sis toho na sebe víc než dost a léčit lidi je nepochybně chvályhodné dílo. Ale musíš toho mnohem víc přenechat své nástupkyni. Ty teď potřebuješ všechny smysly a celou svou sílu k tomu, aby ses vyzbrojila na to, co přijde… abys včas poznala, co vaši nepřátelé chystají…“

Josefě klesla hlava na prsa. Lapala po dechu, vděčně upila vody, kterou jí Marta podala, a šeptem pokračovala: „Synu, přiveď kněze, jestli najdeš nějakého, který bude ochoten udělit staré vědmě poslední pomazání.“

Christian si vyměnil zděšený pohled s Martou, jež mlčky přikývla. Pak vstal. Ale než vyšel ven, Josefa ho ještě zachytila za rukáv a na okamžik zadržela.

„Mějte se oba na pozoru,“ sípala. „Nyní nadejde čas zbabělosti a lží, čas zrádců…“

Potom zavřela oči.

Christian poslal druhého dne Lukase zpátky do vesnice, aby se muži nemuseli o něj a Martu dál starat. Oni se i s Konradem vrátí, až Josefu křesťansky pohřbí.

První, co se při návratu dozvěděli, bylo, že vesničané si místo Jonase zvolili rychtářem soukeníka.

Poslední šťastné dny

Vypadalo to, že letní slunce září o závod s mladou šťastnou nevěstou.

A Marta si pomyslela, že po všech těch nepěkných zprávách a ošklivých událostech posledních měsíců zase jednou mohou v Christiansdorfu vidět veselé tváře.

Koneckonců noví horníci a taviči z Harzu v pořádku pod Gerovým vedením dorazili a hned se chopili práce. Také vše nasvědčuje tomu, že úroda bude navzdory dlouhé zimě letos dobrá, pokud dlouhé deště nebo špatné počasí nezničí setbu, která v posledních týdnech za příznivých povětrnostních podmínky bujaře rostla.

Občas měla Marta pocit, jako kdyby krásné letní dny byly posledním nadechnutím před velkým neštěstím, jež se na všechny valí. Jen poslední lhůtou z milosti.

Snažila se však tísnivé myšlenky potlačovat. Den před Karlovou svatbou si nechtěla pokazit obavami.

Nadcházející slavnost ve vesnici dokonce překryla vzrušující novinku, že nyní mezi nimi žije opravdový markraběcí syn a Christian z něj má vychovat rytíře.

Johana a Marie uvily pro patnáctiletou Agnes, svou budoucí švagrovou, svatební věnec ze zářivě barevným letních lučních květin. Dívka měla na sobě šaty z chrpově modrého plátna, které jí dal otec ušít u krejčího. Vrchní štajgr vydělával dost na bohaté těžbě stříbra a mohl si dovolit pořídit dceři šaty u řemeslníka z Mikulášské čtvrti, nikoli jen požádat sousedku, aby spíchla oblečení z doma utkané a obarvené látky.

Karel pro svou hezkou nevěstu vyrobil stříbrný prstýnek a vyryl do něj složitý vzor. Když se o tom doslechl Christian, který věděl, jak je kovář šikovný i na jemné práce, zadal mu úkol, aby vyrobil přívěsek na krk se stejným vzorem, který údajně chce darovat Martě. Avšak když Karel a Agnes o svatebním dnu ráno vyšli před kostel, aby je páter Bartoloměj oddal, Christian vyzval kováře, aby mladičké nevěstě pověsil na krk tento přívěsek, který Marta navlékla na jemný, stříbrný řetízek. Poté před shromážděnou vesnicí prohlásil, že novomanželům jako svatební dar přenechává pozemek, který kdysi patřil Karlovu otci, Martinu bývalému manželovi.

Nyní seděli u dlouhé tabule před Christianovým domem a s polovinou vsi oslavovali.

Přišli všichni kolonisté, kteří před šesti lety putovali s Christianem z Frank do Temného lesa, aby zde zúrodnili půdu, dále tu bylo mnoho horníků, řemeslníků a kupců a všichni, kdo měli něco společného s novomanželi či jejich rodiči.

Hiltruda už několik dní před slavností vařila pivo a pekla, při vaření a smažení jí pomáhalo ještě několik žen, především vdova Elsa.

V čele sváteční tabule seděli novomanželé, vedle nich z jedné strany Christian a Marta, Christianovi rytíři, jeho panoši Konrad a Jakub, kteří si spolu dobře rozuměli, Karlovy sestry, Jonas a Emma. Po druhém boku měli otce Bartoloměje, hornického mistra a nového rychtáře, soukenického mistra Josefa. Pro ostatní hosty byly kolem rozestaveny další stoly a židle. Dva potulní pěvci, které Christian pozval z Míšně, předváděli své umění, avšak ve všeobecné zábavě a hluku jim nikdo nevěnoval moc pozornosti. Jenom kejklíře, jenž žongloval s barevnými míčky, obklopily děti, mezi nimiž byli i Thomas a malá Klára, která k bratrově spokojenosti už uměla chodit a se smíchem se pokoušela míčky chytat.

„Manželská zkouška!“ zvolal bujně Kuno a svatebčané se k němu halasně přidali. Marta s úsměvem naplnila misku polévkou a dala novomanželům lžíce.

„Teď si vyjezte, co jste si nadrobili,“ vyzvala je starým úslovím. „Na koho připadne poslední lžíce, ten bude mít v manželství rozhodující slovo.“

Karel a Agnes si vyměnili šibalský pohled a začali rychle jíst. Ale než dospěli ke dnu, Agnes přitáhla misku k sobě. Jemně podala Karlovi ještě lžíci polévky a pak misku zakryla dlaněmi. „Měl poslední sousto. Ale ještě trochu tam necháme, člověk nikdy neví,“ prohlásila. Hosté vesele křičeli a protestovali.

„To neplatí!“ zvolal Kuno.

Jonas se smál. „Tak tedy jinak! Karle, chyt si ji!“

Hosté nadšeně souhlasili a vytáhli dvojici od stolu k dalším novomanželským hrátkám. Agnes dostala deset kroků náskok.

„Utíkej, jak nejrychleji dokážeš!“ nabádala ji Emma. Agnes se rozběhla, ale Karel ji snadno dohonil a lehce postavil svou nohu na její na znamení, že mu bude od této chvíle podřízená. Za jásotu vesničanů Karel manželku políbil a vedl ji zpátky ke stolu.

Marta s úsměvem pohlédla na Christiana, jenž si pravděpodobně myslel totéž co ona. Radovali se z mladého štěstí, a nejraději by se nenápadně vytratili, aby si v komoře vychutnali své. Christian se nenápadně dotkl Martina boku a pod stolem jí hladil nohu. Marta blaženě přivřela oči.

„Nejraději bych si tě tady a teď vzal. Kdyby to nešlo jinak, třeba na stole,“ zašeptal jí Christian do ucha, opatrně, aby to ve veselém hluku nikdo jiný neslyšel.

„To se tedy na pána vesnice opravdu nesluší,“ kárala ho tiše, ale toužebný úsměv vypovídal o něčem jiném. „Slibuju, že když počkáš do noci, tak tě za tvou trpělivost odměním.“

„Seznam mých přání bude pořádně dlouhý,“ usmál se spiklenecky.

„Přesto všechna pečlivě splním.“

Marta zavřela oči a náhle ji zmáhal pláč. Jak dlouho jim asi bude takové štěstí dopřáno?

Potulní pěvci znovu začali trápit své nástroje. Teď byli novomanželé vtaženi do kruhu a brzy v divokém reji tančila většina vesničanů.

Rozpustilé selské tance samozřejmě nebyly vhodné pro rytíře a jeho choť, proto Christian s Martou jen přihlíželi a radovali se s ostatními. Překvapeně zjistili, že Kuno obletuje Johanu, jež si dneska dlouhé, plavé vlasy nezapletla do copů, ale měla je rozpuštěné. Dívka se začervenala, když ji bujný mládenec, jehož znala od dětství, vyzval k tanci, a nesměle ho následovala.

Nu ano, vždyť z ní brzy bude mladá žena, pomyslela si Marta. Souhlasil by Christian, kdyby se Kuno o ni jednou ucházel? Johana je její nevlastní dcera a Kuno budoucí voják, který se musí vojenské řemeslo ještě pořádně naučit. Ovšem je jasné, že pro dívku nenajdou žádného šlechtického ženicha. Má selský původ a je na dobré cestě stát se výbornou léčitelkou. A Kuno byl vždycky statečný a Christianovi zcela oddaný.

Martin pohled zabloudil k Lukasovi sedícímu ob jedno místo od ní. Plavovlasý mladík zachmuřeně hleděl před sebe a zřejmě vůbec nevnímal, co se kolem něj děje. Byl plně ponořený do svých myšlenek.

Tušila, co se v něm odehrává. Christian souhlasil, aby Lukasovu nevěstu na nějaký čas pozvali do vesnice. Avšak Lukas se zdráhal přivézt ji už na svatební hostinu, aby jí zbytečně nepřipomínal jejich nadcházející, nedobrovolný sňatek.

Brzy půjde otec Bartoloměj požehnat Karlovu a Agnesinu svatebnímu loži. Lukas zachytil Martin pohled; prudce vstal a zamířil k nevěstinci, který byl před několika týdny dostavěn.

Lukas hodně pil. Ale víno a pohled na očividně šťastné novomanžele ponuré myšlenky nezaplašily, naopak mu před vnitřním zrakem vyvstávaly stále zřetelněji neradostné výjevy, které si v pochmurných chvílích představoval.

Karlova mladá žena určitě nebude vyčítavě křičet a plakat, až si k ní dnes v noci její manžel lehne. Neušel mu nesmělý, ale šťastný úsměv, který Agnes věnovala novopečenému manželovi, ani Johanin obdivný pohled, když ji Kuno vyzval k tanci. Všiml si také skrytých něžností mezi Christianem a Martou.

Samozřejmě, manželství a láska jsou dvě zcela odlišné věci, sňatek má lidi především spojit pro společné vykonávání povinností. Nemůže však od nevěsty, kterou mu vnutili, očekávat aspoň vlídnost?

Více než obvykle ho trýznilo pomyšlení jak ji o svatební noci přimět, aby ho dobrovolně přijala. Věděl, že většina mužů jeho stavu by si s tím žádné starosti nedělala. Žena má ve svatebním loži plnit povinnosti, a když to nedělá dobrovolně, musí k tomu být přinucena. Ale přesně tohle si raději nechtěl představovat.

Trpělivostí a něžnými slůvky však tu náboženskou fanatičku nezíská, tím si byl jistý.

Měl by snad přemluvit jejího zpovědníka, aby ji přesvědčil, že se musí poslušně podřídit svému otci a manželovi, stejně jako se otci musel podřídit on?

Má do ní nalít víno, nebo snad některý z Martiných otupujících lektvarů, aby zapomněla na své předsudky a strach? Nebo se sám opít tak, až mu bude jedno, kdo s ním leží v posteli?

Někdy, v obzvláště pochmurných chvílích, si představoval, že ji silou přinutí roztáhnout nohy a vnikne do ní, přestože bude křičet a zmítat se. Nenáviděl se za to už nyní.

Teď dokáže jeho démony vyhnat jediný člověk: Kathreina, mladá, kyprá děvka s plavými vlasy a hezkým úsměvem, která ho přijímá jako stálého zákazníka a zjevně ho má ráda. Jeho i peníze, jimiž ji za její služby odměňuje.

Po svatbě mu nebude dopřána ani útěcha v náručí vlídné děvky. Protože otec Bartoloměj dokáže být shovívavý k lecčemu, ale nikdy k hříchům těla.

Nevěstinec stál na západním kraji vesnice a byl z praktických důvodů umístěn proti strážní věži. Lukas se zcela oddal představě, jak ho Kathreina obejme a uvítá vášnivými polibky. Dneska si s ní nebude nejprve dlouho vyměňovat něžnosti v kádi s teplou vodou, nenechá se od ní rozmazlovat. Chce si ji vzít hned, zmocnit se jí, proniknout hluboko do ní a na všechno zapomenout.

Lukas hodně pil, ale byl bojovník s dobře vyvinutým instinktem pro nebezpečí. Něco tady nehraje… na strážnici je podezřelé ticho…

Jistě, většina mužů je na svatbě, ale přesto jich tam muselo ještě dost zůstat.

Náhle vystřízlivěl, vrátila se mu ostražitost a zastavil se. Vnímal všemi smysly. Nic se nehýbalo, zřejmě ho nikdo nesleduje. Neměl u sebe meč, koneckonců jde ze svatební hostiny, ale vytáhl z opasku dýku a zamířil ke stájím.

Nezaměnitelný pach krve ho dovedl za žlab a tam našel, co hledal a čeho se obával: dva mrtvé strážné. Jeden měl podříznuté hrdlo, druhého zabila přesně vedená rána dýkou do ledvin. Dva mladí muži zaplatili za okamžik nepozornosti svými životy.

Lukas opatrně nahlédl za roh, zda někoho neuvidí, potom přeběhl ke strážnici a odvážil se pohlédnout úzkým okénkem dovnitř. Uviděl cizí muže, kteří všechno v přízemí obraceli vzhůru nohama. Napočítal jich tucet, dva byli vychrtlí a otrhaní, ostatní však oblečení do kožených kabátců a dobře vyzbrojení, dva na sobě dokonce měli jednoduché, krátké drátěné košile. Jeden z nich sykl na druhého, aby byl laskavě potichu, a otevíral padací dveře.

Lukas zaslechl ze strany kroky a couvl. Přitiskl se ke zdi a čekal, kdo se objeví na rohu.

Než neznámý zjistil, co se děje, byl poražen na zem a silná ruka mu zacpala ústa, aby nemohl křičet. Lukasův protivník byl statný muž a držel v ruce tasený meč, ale než ho stačil použít, rytíř ho bodl dýkou do ledvin.

Tiše odtáhl mrtvolu ke dvěma ostatním za žlabem ve stáji, kde ho zatím nebude hledat nikdo z vetřelců, stále ještě zaměstnaných uvnitř strážnice.

O jednoho méně, pomyslel si Lukas se zadostiučiněním, že jeden z útočníků zemřel stejným způsobem jako oběť.

Viděl dost a běžel zpátky ke společnosti kolem svatební tabule.

Když ho Christian spatřil, okamžitě na něm poznal, že něco není v pořádku.

„Vesnice je přepadena, dva strážní mrtví!“ vykřikl Lukas a hnal se do domu pro meče.

Christian vstal a zařval: „Ticho!“

Potulní pěvci přestali hrát na píšťalu a loutnu, tanečníci se zastavili a všichni na něj upřeli oči.

„Do vesnice vnikli ozbrojenci!“ zvolal Christian a už si zapínal opasek s mečem, který mu Lukas přinesl. Po boku mu stáli jeho rytíři a činili totéž, oba panoši čekali na rozkazy. Herwartovi muži se shlukli kolem kapitána.

„Vezměte ženy a děti do svého středu!“ přikázal Christian vyděšeným svatebčanům. Herwart vyslal několik lidí, aby rychle donesli všechny dosažitelné sekery a kopí. Karel a Jonas okamžitě rozdělovali zbraně mezi neozbrojené muže a pak se postavili před hlouček žen a dětí.

„Zůstaňte tady spolu a nic se vám nestane!“ křikl ještě Christian na polekané vesničany. Potom rozdělil ozbrojence. Do všech směrů se měly rozběhnout skupinky a zjistit, zda vetřelci pronikli od strážnice do vsi. Christian se svými rytíři a nejzkušenějšími Herwartovými muži vyrazili, aby zaútočili na strážnici.

Když si všiml, že Konrad a Jakub je chtějí následovat, krátce se k nim otočil: „Vy zůstanete tady! To je rozkaz!“

„Ale pane…,“ namítl syn markraběte Dietricha.

„Ještě nejste rytíři. Jsem za vás odpovědný vašim otcům.“

„To se máme schovávat mezi dětmi a ženskými?“ odmlouval zklamaně Konrad a v očích mu blýsklo divoké odhodlání bojovat.

„Nebudete se schovávat, budete je ochraňovat! I mou ženu a mé děti. Kdo neposlechne, bude okamžitě poslán domů k otci!“ Christian se obrátil a vyrazil se svými muži ke strážnici.

Kousek od budovy rozkázal, aby družina zastavila a čekala. Sám se opatrně plížil dál. Viděl, že lupiči pořád ještě hledají stříbro a ani nenahradili svého jediného strážného, jehož Lukas zabil. Pravděpodobně jeho zmizení vůbec nepostřehli.

Na znamení se jeho muži s tasenými meči shromáždili přede dveřmi. „Chci aspoň jednoho nebo dva zajatce!“ šeptal Christian. „To nejsou žádní lapkové či zlodějíčci, nýbrž mnozí z nich vycvičení bojovníci. Chci vědět, odkud sem přišli.“

Kývl hlavou na ostatní a kopl do dveří.

Cizinci se vyděsili, někdo zaklel, ale okamžitě sáhli po zbraních a pustili se do tvrdého boje s Christianem a jeho rytíři. V těsné místnosti ani nebylo dost místa, aby se řádně rozpřáhli mečem, každý musel dávat pozor, aby nezranil své lidi.

Vetřelci se zarputile bránili, protože neměli co ztratit.

Christiana zasáhl proud krve a na okamžik ho skoro oslepil. Vedle něj zařval a padl na zem lupič, kterému Lukas jedním tnutím meče usekl paži.

Jednoho z Christianových lidí zabila rána dýkou do zad. Gero byl zahnán do kouta a stál proti dvěma mužům, kteří na něj útočili meči. Christian zapomněl na myšlenku dvou zajatců a probíjel se ke Gerovi. Byl to boj na život a na smrt vedený v malém prostoru. Teď bylo důležité, aby nikdo z vetřelců neutekl.

Když i poslední z nich ležel na zemi, Christian těžce oddychoval. Rozhlížel se a počítal. Jednoho ze strážců, který nešel na svatbu a obcházel na hlídce, zabili lupiči už předtím, dalšího ztratil v boji. Mladý voják tiše naříkal a tiskl si ruku na rozšklebenou ránu na stehně, ostatní se však drželi na nohou. Všichni byli potřísněni krví, ale naštěstí to většinou byla krev protivníků.

Jeden z cizinců ještě žil. Ležel na zemi a sténal, na hrudi mu prosakovala krev, ze sečné rány na břiše vyhřezly vnitřnosti.

Christian k němu přistoupil a opřel meč špičkou o zem. „Prokaž si tu laskavost a řekni mi, kdo vás poslal. Pak ti dopomůžu k rychlé smrti.“

Těžce raněný na něj nevěřícně zíral.

„Jinak tě tady nechám ležet a budeš tři dny chcípat v nelidských bolestech,“ pohrozil rytíř a nebyla to planá slova. „Je vás ve vesnici ještě víc?“

„Ne,“ zašeptal neznámý. Byl ochoten mluvit, ale bolestí ze sebe nedokázal vypravit nic než sténání.

„… dneska se nebude tak hlídat…,“ rozuměl Christian, když se nad něj sklonil.

Okamžitě pochopil, co to znamená. Nebylo to první přepadení, ale dosud se zloději zaměřovali na povozy, které převážely stříbro do Míšně. Ještě nikdy nebylo přepadení pro lupiče úspěšné, protože samozřejmě cenný náklad vždy doprovázelo dost ozbrojenců a Christian byl také pokaždé s nimi.

Zloději teď zřejmě změnili taktiku a dozvěděli se, že na dnešek se ve vesnici chystá oslava. Ale netušili, že Christian dal z opatrnosti před svatbou všechno stříbro odvézt do Míšně.

„Kdo z vesnice vám to prozradil?“

Odpovědi se již nedočkal. Cizinci vytékal z koutku úst pramínek krve a vzápětí se mu oči stočili k nebi.

Christian shromáždil své lidi. Zraněnému už někdo ovázal nohu kusem plátna. „Odvezte ho k mé ženě!“ přikázal Christian. „Je ještě někdo zraněný?“

„Zdá se, že vážné poranění už nemá nikdo jiný,“ odpověděl Herwart. Potom se zamračil. „Ovšem ztratili jsme čtyři muže.“ Vztekle uhodil pěstí do trámu ve stěně. „Pořád to těm chlapům troubím…!“

Dva vojáci podpírali raněného kamaráda, ostatní si čistili meče. Společně se vraceli do vesnice.

Christian si byl celkem jistý, že nikdo z vetřelců neunikl. Přesto budou v příštích dnech jeho lidé prohledávat okolní lesy, jestli nenajdou aspoň tábor či nějakou stopu nebo odkaz na možné další útočníky. Ale teď, za tmy, to nemá smysl. Kromě toho je potřeba ošetřit mužům rány. Také svatebčané mají nepochybně strach, protože nevědí, co se odehrálo.

Vylekaní vesničané zděšeně vykřikli, když uviděli přijíždět zakrvácené bojovníky.

Marta už přibíhala a poslala Johanu pro čisté plátěné utěrky, rozkázala, aby jí nosili čistou vodu, a začala prohlížet a ošetřovat rány.

„Když se všechno bude dobře hojit, o nohu nepřijdeš,“ utěšovala mladého muže, jenž byl jako jediný vážně zraněn. Jenom vypálením rány se jí podařilo zastavit krvácení. Opravdu bychom ve vesnici potřebovali lázeňského, jenž by obstarával ranhojičské práce, pomyslela si, když viděla strach v pacientových očích.

Christian vydal rozkaz, aby mrtví byli okamžitě vyneseni ze strážnice.

Když leželi vedle sebe venku před domem, zavolal k sobě Kuna a Bertrama a spolu s nimi šel k mrtvolám dvou mladých strážných, kteří byli zákeřně přepadeni a zavražděni, byli to jejich kamarádi a druhové ve zbrani.

„Dobře se na ně podívejte,“ promluvil přísně. Tuhle tvrdou lekci jim nemohl odpustit, protože podle jeho názoru byli oba příliš lehkomyslní. Pro ně znamenaly nadcházející boje hlavně dobrodružství. „Mohli jste tady ležet vy. Na okamžik přestali dávat pozor a zaplatili za to svými životy.“

Mladíci stísněně mlčeli.

„Kuno, Bertrame.“

„Ano, pane.“

„S okamžitou platností patříte k mé domácnosti a budete se cvičit v boji společně s mými panoši.“

Chlapci se na sebe užasle podívali, překvapeni tak neobvyklým rozhodnutím. Co to má znamenat?

Ale Christian dál nic nevysvětloval. Kdyby jim přiznal, že se za ně cítí osobně odpovědný, zbytečně by jim to stouplo do hlavy. Ale nechtěl, aby mu jednoho dne leželi mrtví u nohou i ti dva horkokrevní mládenci.

Svatební oslava po přepadení rázem skončila. Hosté si však ani teď nenechali vzít právo provázet novomanžele k loži. Potom se však všichni rychle rozešli.

Marta byla stále ještě zaměstnaná čištěním ran, přikládala na ně řebříček, aby zabránila otravě krve, a až po chvíli si všimla malé Anny, která se tu objevila, chvilku otálela a nakonec ze sebe vypravila, že bratr nutně musí mluvit s paní.

„Tak ať přijde,“ vzkázala chlapci.

„Popral ses?“ zeptala se Petra, když před ní stál se zakrváceným obličejem a krví potřísněnou kazajkou. Nos měl silně oteklý. Ponořila utěrku do studené vody a vyždímala ji. „Tohle si přilož k nosu.“ Opatrně ještě vyšetřovala, jestli nemá nos zlomený, ale nic tomu nenasvědčovalo.

„Proto jsem nepřišel,“ zašeptal a spustil ruku s mokrou utěrkou.

„Tak proč?“

Naklonil se k ní a tiše odpověděl: „Znám jednoho z těch mrtvých. Z těch, co chtěli ukrást stříbro.“

Marta na něj tázavě pohlédla a čekala, co poví dál.

„Patřil k mistrově bandě,“ vypravil ze sebe chlapec a kousl se do rtů.

Marta pochopila, že sedmileté dítě má hrozný strach.

„Prosím, pověz to rytíři Christianovi. Ale ať se to nedozví má sestra. Jinak by zase pořád plakala a zdály by se jí zlé sny.“

„Neprozradím jí to,“ slíbila Marta. „Ale ty dávej pozor, aby ho neviděla, než je stačíme pohřbít. A teď mi ještě řekni, proč ses prve tak porval s Klausem.“

Klaus byl jeden z chlapců, který stejně jako Petr patřil k bandě zlodějů a po březnovém soudu se dobrovolně rozhodl zůstat ve vesnici. Teď pracoval u přebíracího stolu. Petr sklopil oči a na chvilku se odmlčel.

„No tak proč?“ naléhala přísně Marta. „Chtěl krást?“ Svatební hostina, na níž jsou lidé veselí a uvolnění, je příznivou příležitostí a velkým lákadlem pro malého, ale zkušeného zlodějíčka.

„Už to nikdy neudělá,“ ujišťoval ji Petr horlivě. „To jsme si vyřídili mezi sebou jako chlapi.“

Marta nenápadně skryla úsměv. Potom vyhledala Christiana a sdělila mu, co se od Petra dozvěděla o jednom mrtvém lupiči.

V příštích dnech Christian se svými lidmi pročesával lesy kolem Christiansdorfu a všechny skrýše, které znal, aby bandu našel. Objevili však pouze její opuštěné tábořiště. Buď se všichni zúčastnili přepadení a byli mrtví, nebo se ostatní nějak dozvěděli o nešťastném konci výpravy a utekli.

Teprve když si byli téměř jistí, že v okolních lesích se nezdržuje žádný ozbrojenec ani zločinec, poslal Christian Lukase za markrabětem Otou, aby mu podal zprávu o přepadení, které se podařilo zmařit. Také musel v Míšni najmout další ozbrojence na ochranu vesnice.

Na zpáteční cestě pak měl Lukas konečně jet pro svou nevěstu a přivézt ji do Christiansdorfu. Nezbývala už žádná záminka, proč jednou vyslovené pozvání ještě oddalovat. Zdráhavě se vydal na cestu.

Christian v té době ještě zpřísnil beztak už tvrdý výcvik stráží a panošů.

Spolu s Herwartem hnal muže do stále obtížnějších cvičení, až každý večer zpocení a vyčerpaní klesali na zem.

Skutečnost, že banda byla tak dobře informovaná a vycvičená, považoval Christian za jasné znamení hrozby opakovaných útoků. Až bude postaven hrad, bude tam stříbro bezpečně uložené a zloději se k němu nedostanou. Ale ať v pozadí přepadení stál kdokoli, bude se snažit využít čas, který ještě zbývá.

Tomu musí Christian zabránit, i za cenu ztráty svých mužů.

Lukasova nevěsta

Marta očekávala příjezd Lukasovy snoubenky, dala proto uklidit celý dům a vše připravila na návštěvu.

Osobně zašla k vinaři do Mikulášské čtvrti, aby na počest hosta doplnila vinný sklep. Navíc chtěla zajít i ke kořenáři a dokoupit si nějaké bylinky a koření.

V budoucím hradním sídle vládl čilý stavební ruch. Mnozí zámožní rytíři, kteří budou později na hradě sloužit, už pro sebe a své rodiny dali postavit domy. První budou záhy hotové. Pro donjon byly postaveny hluboké, deset stop silné základy. Mohutné zdi se už zvedaly asi stopu nad zem. Pokud v kamenolomu a na stavbě budou dál pracovat tak pilně, příští rok bude obytná a obranná věž tvořící jádro hradu skoro hotová.

A potom tady budeme muset Randolfa a jeho kumpány trpět natrvalo, nikoli jen při občasných dozorčích návštěvách stavby, pomyslela si stísněně Marta.

Zarazila se, když procházela kolem domu, který byl nyní prázdný, protože před několika dny zemřel jeho majitel, mistr řemenář, jenž neměl ženu ani děti. Teď tam starý pacholek zametal dvůr a tesař spravoval dveře.

„Kdo se sem nastěhuje?“ zeptala se Marta.

„Jeden učený muž,“ odpověděl pacholek, aniž ustal v práci. „Medikus.“

Doufám, že to nebude takový hlupák, na jakého jsem před lety narazila na hradním vrchu, doufala v hloubi duše Marta. Neustálým pouštěním žilou málem zabil Hedvičina mladšího syna Dietricha, jemuž bylo pět let.

Ani s Johaninou pomocí brzy nestačí ošetřovat všechny nemocné, vesnice se hodně rozrostla. A k lazebníkovi lidé většinou jdou, jen když potřebují vytrhnout zub a nemůžou bolestí vydržet. Nehledě na zákazníky, kteří se při koupání nebo po něm chtějí pobavit s některou z jeho děveček.

Martu zaplavila tíseň při pohledu na dům připravovaný pro nového obyvatele. Učení lékaři většinou pohrdavě shlížejí na moudré ženy, přestože ty jsou se svými bylinkovými medicínami mnohdy úspěšnější než doktoři.

Vzpomněla si na Josefino pochmurné proroctví.

Pak si všimla, že se na ni někdo upřeně dívá.

Otočila se, a strnula. Je to možné?

„Ludmille?“ zeptala se nejistě. Muž před ní vypadal jako zestárlý dvojník nadaného potulného pěvce, s nímž se před lety seznámila při cestě sem. Ale její protějšek nevyzařoval radostné veselí, vycítila u něj jen tupé zoufalství. Byl otrhaný a neměl u sebe ani loutnu. Kdyby do vsi přijela celá jeho kejklířská skupina v pestře pomalovaném voze, určitě by se o tom doslechla.

„Marto?“ hlesl muž stejně nejistě.

„Ano, jsem to já.“

„V takových šatech? Co se stalo?“ zeptal se udiveně.

„To je dlouhý příběh. Rytíř Christian se se mnou oženil a markrabě nás oba povýšil do stavu svobodné šlechty.“

Na okamžik jako kdyby v jeho očích problesklo radostné překvapení, avšak jiskra okamžitě uhasla. Padl na kolena, sklopil hlavu a zašeptal: „Bůh vám žehnej, vznešená paní.“

Rychle k němu přikročila, vzala ho za ruku a vytáhla na nohy. „Ale ne! Ty přece přede mnou nebudeš klečet. Určitě ne po tom všem, za co ti vděčíme.“

Ludmillus jim kdysi sdělil důležitou zprávu, díky níž se mohl Christian osvobodit od Randolfových falešných obvinění, ale pěvec za to málem zaplatil životem. Lukas, tehdy ještě panoš, ho na poslední chvíli zachránil, když ho zákeřně přepadli tři nájemní vrazi.

„Pojď se mnou, vypadáš, že by ti přišlo vhod teplé jídlo,“ poznamenala. Okamžitě se rozhodla odložit nákup u vinaře a vedla Ludmilla k sobě domů. „To se skvěle hodí, očekáváme návštěvu jedné velmi urozené dámy, možná ji pobaví, když zazpíváš.“

Vskrytu si tím však nebyla jistá. Jestliže je Lukasova nevěsta, dodnes ještě ani neprozradil, jak se jmenuje, skutečně tak zbožná, potom možná považuje tanec a veselý zpěv za ďáblovy svody, stejně jako mnozí duchovní.

„Už nezpívám,“ oznámil tiše Ludmillus. „Přišel jsem, abych si našel práci mezi christiansdorfskými horníky. Všude se povídá, že je to nejjistější cesta ke zbohatnutí. A říkej mi Till, to je moje pravé jméno.“

Marta se nejprve podivila a chtěla se ptát, avšak rozmyslela si to a raději mlčela. Vycítila v Ludmillových slovech tolik smutku, že jistě nebude chtít na ulici vyprávět, co se přihodilo.

Doma dala hostu přinést jídlo a pití. Potom si sedla ke stolu proti němu.

Podle množství, které Ludmillus, tedy Till, jistě chvíli potrvá, než si na jeho jméno zvykne, dokázal spořádat, usoudila, že se už dlouho dosyta nenajedl. Přesto pokrm nevychutnával, ale sotva vnímal, co jí.

„Jestli chceš, promluvím s hornickým mistrem, aby tě zaměstnal,“ nabídla po chvíli.

„To by bylo moc laskavé.“

Pohledem bezděky zabloudila k jeho štíhlým prstům, které se tak šikovně dokázaly probírat strunami loutny.

„Ale je to tvrdá, těžká práce. A nikdo neumí tak krásně hrát a zpívat jako ty. Christian by tě jistě dobře odměnil.“

Ludmillus si všiml jejího pohledu. Odložil lžíci, zvedl ruce, roztáhl prsty a prohlížel si je, jako kdyby je viděl poprvé. Potom ruce zase rychle položil na stůl.

„K čemu mi jsou šikovné ruce, když jimi nedokážu ubránit rodinu?“ Nahlas vydechl a zadíval se Martě do očí. V pohledu měl jen hlubokou beznaděj.

„Moje žena a dcera jsou mrtvé. Hilarius taky. Chtěl je bránit. A vrahy nikdo nepotrestá, vždyť jen utloukli pár kejklířů. Hříšných, zlotřilých, nečistě zrozených komediantů.“

Naklonil se a po tváři mu přelétl výraz bolesti a nenávisti. „Nemůžu dál vést život jako předtím. Všem, které jsem miloval, přinesl smrt. Když půjdu do dolů, jednou se na mě možná budou lidé dívat jako na počestného muže… Když si poctivě vydělám stříbro a budu mít svůj stálý příbytek, možná se mě nikdo už nebude ptát na původ.“

Zděšená Marta si vzpomněla na krásnou, rudovlasou, mladou ženu a její dcerku, na Hilaria, veselého hráče na flétnu, jenž uměl tak dobře rýmovat. Chtěla se zeptat, co se stalo, ale pochopila, že Ludmillus by jí teď víc nepověděl. Nenacházela slova, jimiž by ho utěšila.

„Zatím zůstaň tady,“ navrhla po chvíli, když její protějšek vytrvale mlčel a zíral před sebe. „Místo pro přespání se tu pro tebe najde.“

Všimla si, jak se Ludmillus zatvářil odmítavě, a rychle dodala: „Nemusíš zpívat.“

Třebaže by to tvé duši udělalo dobře, dodala v duchu. I kdyby to byly nejsmutnější písně, jaké kdy v životě slyšela.

Ludmillus byl proslavený jakožto pěvec, jenž veselé rozpláče a smutné rozesměje. Teď to však vypadalo, že v něm všechen smích odumřel.

Zachmuřený host Martu poprosil, jestli si může vyhledat místo na spaní ve stájích, a když dovolila, odebral se tam.

Jakmile se Christian vrátil domů, hned mu pověděla o překvapivém setkání.

„Nemůžeme ho poslat do šachty,“ souhlasil s Martou a vstal, aby za hostem zašel a promluvil s ním.

Ludmillus nespal. Byl hluboce zamyšlený a Christianův příchod ho vylekal. Když poznal rytíře, poklekl před ním a sklonil hlavu.

„Buď pozdraven, vznešený pane.“

Christian se posadil na balík slámy a vyzval pěvce, aby si také udělal pohodlí.

„Manželka mi pověděla, že hledáš dobře placenou práci a obydlí,“ promluvil Christian jako první. „Měl bych pro tebe lepší návrh než dřinu v šachtě.“

„Sdělil jsem vaší choti, že už nezpívám ani nehraju, pane,“ odpověděl Ludmillus s kamenným výrazem v obličeji.

„To také nemyslím,“ namítl klidně Christian. „Potřebuju někoho, kdo se mi bude starat o všechny potřebné listiny. Ty přece umíš číst a psát, že?“

Při jednom jejich dřívějším setkání se pěvec zmínil, že kdysi studoval i sedmero svobodných umění, potom však studium opustil a jako vagant táhl zemí a zpíval drzé a veselé písničky.

„Přijímáš?“

Ludmillus váhavě vzhlédl a potom přijal ruku, kterou mu Christian podával.

„Tak tedy domluveno,“ přikývl pán vesnice. „Zajdi si k děvečkám pro nějaké slušné oblečení, ať ti ukážou, kde budeš přespávat, a zítra nastoupíš do služby.“

O dva dny později přijel Lukas se svou nevěstou a jejím doprovodem. Tvář měl jako kamennou masku a Marta měla dojem, že si utrápeně zdvořilý výraz do rysů vytesal na dobu cesty a jen s velkým přemáháním se ovládá.

S vybranou zdvořilostí pomohl nevěstě sestoupit z koně a představil ji. „Paní Marto, rytíři Christiane, toto je moje nevěsta, paní Sigrun.“

Mladá, pobledlá žena s úzkým obličejem se přinutila ke stejně neupřímnému úsměvu, jaký měl na rtech Lukas, když od Marty přijala pohár na uvítanou a opatrně z něj trochu upila.

Marta na první pohled pochopila, že tady zřejmě budou všechny dobře míněné pokusy marné.

Dívka byla bledá a po cestě unavená, ale hezká. Bylo však nepřehlédnutelné, jak usilovně se snaží to skrýt. Měla na sobě tmavošedé šaty z dobrého sukna, ale na nich ani jedinou ozdobu, a byly střižené tak, že neukazovaly nic z její postavy. Jistě to nebylo smuteční oblečení nošené po bratrově smrti, nýbrž náhrada za jeptiškovský hábit. Sigrun jako neprovdaná panna neměla hnědé vlasy zakryté, ale stažené a spletené do copu stočeného do uzlu tak pevně, že se z něj při jízdě na koni neuvolnil ani pramínek. Oči se jí horečnatě či unaveně leskly, tvář měla napjatou a vypadala mnohem starší než na svých sedmnáct let.

Doprovázeli ji vychrtlý, podmračený zpovědník, starší vdova jako společnice a dvě služky. Nové ozbrojence, které Lukas přivedl z Míšně, už poslal za Herwartem.

Christian pozval hosty do domu a přikázal, aby jim služebné ukázaly jejich komnaty. „Odpočiňte si po cestě, potom společně pojíme,“ uzavřel tak zdvořile, jak jen dokázal.

Od okamžiku, kdy Sigrun uviděl, Lukase z celého srdce litoval. Pochyboval, že v tomto případě Marta něco zmůže, ani se svou pověstnou schopností vciťovat se do druhých a pomáhat jim.

„Dávej si pozor, co před ní řekneš, protože každé slovo donese svému zpovědníkovi,“ zašeptal Martě Lukas. Z jeho naléhavého pohledu usoudila, že je to vážné varování. „Strávil jsem s ní dva dny na cestě a vím, že je to s ní ještě horší, než jsem se obával v nejhorších snech. Prosím tě, dávej na sebe pozor.“

Zpovědník, jenž byl představen jako páter Sebastian, sešel do haly jako první a všechno si důkladně prohlížel, jako kdyby hledal, co by mohl pohanit.

Po chvíli zatvrzelého mlčení ho Christian vyzval, aby se posadil, a dal mu přinést pohár vína.

„Jenom ředěné pivo a suchý chleba,“ požádal ostře páter. „Obžerství je smrtelný hřích. Nebo jste snad na to zapomněl?“ probodl ho významným pohledem.

Christian nehnul ani brvou a poslal služebnou pro pivo.

Duchovní se zhluboka napil, po dlouhé cestě měl pořádnou žízeň, a již přicházela Sigrun a její společnice.

Marta se na ni podívala zkušeným pohledem a pochopila, že mladá žena je nejen vyčerpaná po cestě, ale vypadá opravdu nemocně.

„Není vám dobře?“ zeptala se starostlivě. „Zdá se mi, že máte horečku. Mám vám svařit lektvar proti kašli a horkosti?“

„Nepotřebuje žádné pohanské čáry, jaké užívají staré kořenářky,“ odsekl páter. „Je-li nemocná, Pán ji uzdraví. Nebo snad nedůvěřujete síle modlitby?“

Christian prudce vstal, postavil se vedle Marty a objal ji kolem ramen. „Moje manželka nepoužívá žádné pohanské čáry, nýbrž stejné koření a léčivé byliny, jaké pěstují mniši v klášterních zahradách,“ prohlásil rozhodně. „Páter Bartoloměj vám to kdykoli potvrdí.“

Jedli mlčky. Okamžitě po večeři hosté s ledovým výrazem oznámili, že se hodlají věnovat večerním modlitbám a potom se odeberou na lože.

Jakmile odešli, Christian a Marta si zhluboka oddychli a s porozuměním na sebe pohlédli.

Lukas byl do hloubi duše zoufalý.

„Neměl jsem ji sem vozit,“ povzdychl si. „Obával jsem se, že to bude obtížné, ale jak jsou ona a ten páter Sebastian příšerní, jsem zjistil až cestou. Nejraději bych se hned v polovině obrátil zpátky, ale jak bych to odůvodnil?“ Utrápeně pohlédl na Martu. „Uvrhl jsem tě do nebezpečí. Odpusť mi to.“

Lukas pomalu vstal, poklekl na koleno před Christiana a sklopil hlavu. „Když mě propustíš ze svých služeb… možná to bude nejlepší řešení. Pak bys mě i s nimi poslal domů.“

Christian chytil mladého přítele za ruce a vytáhl ho na nohy. „To pusť z hlavy. Už jako panoš jsi kvůli mně dával v sázku život, tak tě přece teď při prvních potížích neodeženu jako psa.“

Usadil mladíka na židli a vtiskl mu do ruky pohár vína. „Mnohem horší je, když si představím, co tě s tím rampouchem očekává. Opravdu neexistuje způsob jak té svatbě zabránit?“

Lukas odevzdaně zavrtěl hlavou. „Otcova vůle je zákon. Takový je boží řád.“

„Jak ti to mohl tvůj otec udělat? Přece ji musí znát, když je to sousedova dcera,“ zeptala se nechápavě Marta.

Christian, jenž se s Lukasovým otcem několikrát při různých příležitostech setkal, věděl, že starý muž je prohnaný a sobecký a nikdy by nebral na svou ženu a syna ohledy.

Lukas se trpce zasmál. „Je to dobrá partie. A otec mi radí, abych si nevšímal ženských nálad. Prý mě zkrátka musí poslouchat. Podřídit si ženu v noci v posteli je prý nejlepší cesta jak ji přimět, aby poslouchala i ve dne. Je to údajně jistější než výprask.“

Sklopil hlavu a tiše pokračoval: „Tak prý to udělal s mou matkou. Já už si na ni skoro nepamatuju. Ale vím, že po domě se vždycky ploužila jako stín a jen málokdy promluvila. Stačilo, aby zvýšil hlas nebo na ni přísně pohlédl, a už se zachvěla strachy. Musel se jí hnusit, ale porodila mu sedm dětí. Když byla těhotná, aspoň od něj měla pokoj.“

Zase se smutně ušklíbl. „Vlastně jsem si své manželství představoval jinak.“

Marta se skutečně snažila chovat k Sigrun vlídně. Druhý den Lukasovu budoucí ženu pozvala po snídani na procházku po ovocném sadu a potom s ní šla do kostela. Sigrun měla při chůzi záda nepřirozeně toporná. Marta přemítala, jestli je to její zvláštní způsob jak ukázat své vznešené vychování a pohrdání poměrně volnými poměry v Christianově domácnosti.

Obě klečely před oltářem, a když po modlitbě vstaly, Sigrun stáhla obličej bolestí. Avšak její odmítavý výraz Martě nedovolil, aby se zeptala na příčinu. Jenže v domácnosti, kde žije tolik lidí, se těžko dá něco udržet v tajnosti. Netrvalo dlouho a Marta se z klevet kolujících mezi děvečkami dozvěděla, že spodní prádlo cizí panny je potřísněné krvavými pruhy. Po podrobnějším pátrání vyšla pravda najevo. Přestože Sigrun i doma strávila většinu času modlením v kapli a často s rozpaženýma rukama ležela na studené podlaze před oltářem, postila se a přísně dodržovala všechna přikázání, její zpovědník jí často přikazoval, aby se za své hříchy od něj nechávala bičovat. Poslušně ho pak pustila do své komory, všechny ostatní poslala pryč, poklekla před ním jenom ve spodní košili a se svíčkou v ruce, jak jí poručil, a nechala se zbičovat do krve. Tak tomu bylo i minulé noci.

Marta byla zděšená. Zároveň si uvědomila, jaké měli štěstí s otcem Bartolomějem, kterého Christian nikoli náhodou pozval, aby ho následoval do jeho nové vsi. Bartoloměj samozřejmě také vyžadoval neotřesitelnou víru v boží všemohoucnost, ale k běžným hříchům, jichž se čas od času dopustí každý, byl většinou shovívavý a dával rozhřešení v podobě deseti Otčenášů nebo Zdrávasů.

Marta prostě nevěřila, že tahle hluboce zbožná dívka by se mohla dopouštět hříchů vyžadujících tak přísné potrestání. Poprvé pocítila s cizinkou soucit.

„Chcete se podívat na mou bylinářskou zahrádku?“ zeptala se Marta dívky. „Je opravdu založená stejně jako klášterní zahrady.“

Sigrun ji mlčky následovala. Ale když procházely mezi záhony a dívka poznávala stejné pořadí léčivých bylin, jaké znala z kláštera, spatřila u ní Marta první citové hnutí.

Mladá nevěsta zasněně kráčela mezi záhony a už předem věděla, jaká rostlinka přijde dál na řadu. Marta si zavedla tento systém podle toho, co jí vyprávěl páter Bartoloměj. Záhony byly vyvýšené, ohrazené dřevěnými rámy, na dně je vyplňovaly kameny, aby byly chráněné proti myším a ostatním hlodavcům. Rostliny pěstovala v pevně stanoveném pořadí. V klášteře tak mohl bratr, jenž pečoval o nemocné, poslat novice, který se v rostlinách nevyznal, do zahrady a prostě přikázat: Přines mi bylinky z druhého záhonu vlevo. Martě to připadalo velmi praktické.

Vyzvala Sigrun, aby se posadila na lavičku spletenou z vrbového proutí kolem kmenu jabloně. Usilovně přemýšlela, jak by mohla začít choulostivý rozhovor.

Ale nic vhodného ji nenapadlo, a tak se nakonec zeptala přímo: „Opravdu si myslíte, že se dopouštíte tak těžkých hříchů, abyste za ně musela tak těžce pykat?“

„Každý člověk neustále hřeší, už v myšlenkách. A ženy jsou ztělesněným hříchem již od dob Evy,“ odpověděla přísně Sigrun a roztřásl jí záchvat kašle. „Když už nyní činím pokání za všechny ty strašné a nevýslovné věci, které budu muset v budoucnosti strpět v manželském loži, pak možná bude mít Všemohoucí s mou duší slitování, i když budu muset obětovat své panenství.“

„Ale není bohulibý úkol žen rodit děti?“ namítla opatrně Marta.

Sigrun na ni pohlédla se směsicí nenávisti a pýchy. „To říkáte jen proto, abyste ospravedlnila své vlastní hříšné počínání. Myslíte si, že nevidím, jak si to užíváte, místo abyste všechno jen v pokoře trpěla? Myslíte, že jsem si nevšimla, jak se na svého manžela vyzývavě díváte, jak se ho snažíte svádět svou nestydatostí?“

Ani jedna neslyšela přicházet Lukase. Najednou před nimi stál, jako kdyby vyrostl ze země, vzpřímený a s výrazem takové zuřivosti, jakou u něj Marta ještě nikdy neviděla.

„Nestrpím, abyste urážela svou hostitelku a mou paní!“ vyjel na Sigrun s ledovou přísností. „Jako manželka mě musíte poslouchat, tak s tím tedy začněte už teď a zvykněte si. Paní Marta je zbožná křesťanka, jež se k bližním chová s obdivuhodným milosrdenstvím a mírností, dokonce i k vám.“

Pohlédl na svou nevěstu tak zamračeně, že mlčela a poslušně sklopila oči. Potom se k nim obrátil zády a rázně odcházel k domu.

Marta za ním spěchala, aby mu sdělila, co se prve dozvěděla od děveček. Lukas na okamžik užasl, ale pak se ještě víc rozzuřil.

Marta vytušila, co má v plánu, a chytila ho za paži.

„Ovládni se! Nesmíš napadnout božího muže!“

„Ten chlípnej kozel!“ zvolal Lukas a sáhl po jílci meče.

„Lukasi! Pro milosrdenství boží!“ vykřikla.

„No a co,“ odsekl Lukas a snadno se vymkl z jejího sevření. „Stejně už mám mizernou náladu.“

Marta se kousla do kloubů na prstech a rozběhla se za ním v nesmyslné naději, že zabrání neštěstí. Nemohla ani povolat na pomoc Christiana či některého z jeho rytířů, aby Lukase zadrželi, protože všichni byli za vesnicí na Herwartově cvičné louce a cvičili panoše v boji kopím.

Lukase podcenila, protože dosud byl v její přítomnosti vždycky dobře naladěný. Nyní ho poznala z nové stránky.

Lukas se postavil před pátera, tasil meč a s ledovým klidem přejel brouskem po ostří.

Zpovědník se zachvěl. Potom sebral veškerou odvahu a výhrůžně se otázal: „Vy opravdu vystupujete proti božímu muži se zbraní v ruce?“

„Ale ne, jenom si s vámi povídám a přitom vyrovnávám pár záseků na svém meči,“ odpověděl klidně Lukas.

Pak mu ruka s mečem klesla a pohlédl Sebastianovi přímo do očí. Ostře prohlásil: „Okamžitě přestanete rozkazovat mé budoucí choti, aby před vámi klečela jen ve spodní košili, a neopovážíte se ji bičovat!“

„Neklečí přede mnou, klečí před Bohem, synu!“ namítl zpovědník stejně hlasitě.

Na mladého rytíře to však neudělalo dojem. „Před Bohem klečí v kostele, u oltáře. Jestli hřeší, pak jí přikažte, ať se modlí růženec nebo zapaluje svíčky. A jako její zpovědník a vychovatel laskavě pamatujte na to, že ji máte učit, aby poslouchala nejen Boha, ale i svého budoucího manžela.“

Tónem, jaký se nemohl minout účinkem, protože byl hoden způsobu jeho otce, rozkázal: „Přeji si, aby mi moje nevěsta byla v den svatby předána cudná a nepoškozená. Nestrpím, aby ji cizí muž viděl s nahými pažemi a v tenké košilce. Ani když je to boží muž.“

Aniž čekal na odpověď otočil se a odcházel.

Poté chladná nálada, jež zavládla hned po příjezdu společnosti, ještě zledověla. Kdo mohl, dal se na útěk, jakmile hrozilo setkání s kterýmkoli z nepříjemných hostů.

Také Marta to vzdala a zavolala Johanu, aby s ní šla navštívit nemocné. Nemohla ani pomyslet na to, jaký bude Lukasův život po boku té ženy. Málokdy jí bylo někoho tak strašně líto.

„Zítra ráno odjíždíme,“ oznámil večer Sebastian k úlevě všech přítomných.

Ale když Sigrun druhý den scházela po schodech, Marta z dálky poznala, že dívka má vysokou horečku. Na předposledním stupni se zapotácela a upadla by, kdyby Christian duchapřítomně nevyskočil a nezachytil ji.

„Jste nemocná,“ prohlásila Marta, jež k ní okamžitě přiběhla. Suchý kašel a nepřirozený lesk v očích návštěvnice ji zneklidňoval od samého začátku, ale jakákoli otázka po jejím zdravotním stavu byla v zárodku potlačena.

Teď, zblízka, uviděla na Sigrunině obličeji a za ušima první zrádné červené pupínky.

Zachvěla se a pohlédla na Christiana. Po chvilce ticha promluvila: „Odneste ji do její komnaty a nikoho k ní nepouštějte. Odveďte děti z domu, budou přespávat v kuchyni. Od této chvíle k nám nikdo nesmí přijet ani odtud odjet. Ve vesnici jsou spalničky.“

Epidemie spalniček rdousila Christiansdorf šest týdnů. Marta byla dnem i nocí na nohou, aby ošetřovala nemocné. Ale jakmile jeden překonal horečnatou krizi, už byly ohlášeny další tři případy. Za jediný týden zemřelo deset lidí, mezi nimi i vdova Elsa.

Kromě nemocných leprou, kteří přicházeli na zimu, museli zůstat za vesnicí a na jaře táhli dál, to bylo poprvé, co ve vesnici řádila nakažlivá nemoc. Na rozdíl od většiny ostatních nemocí spalničky postihovaly spíš dospělé než děti. Časem onemocnělo tolik lidí, že hornický mistr Hermann musel do šachet poslat i několik žen. Markrabě Oto hned na začátku těžby stříbra v Christiansdorfu prohlásil, že pokud se na šachtě nebude tři dny za sebou pracovat, připadne jinému vlastníkovi.

Rolníci zase nestačili sklízet úrodu. Mnozí nemocní trpěli nejen vyrážkou a horečkami, ale i zvracením a nebezpečnými křečemi. Jedno z dětí po nemoci ohluchlo, jiné po opadnutí horečky přišlo o rozum.

Mezi těžce nemocnými byl i páter Bartoloměj. Jeho stav se stále nelepšil, přestože Marta dělala vše, co bylo v jejích silách. Jenže páter byl starý muž a jeho tělo se nedokázalo nemoci bránit.

Christian si dělal starosti o svou ženu, jež byla neustále ve styku s nemocnými, ale uklidňovala ho. „Já už spalničky měla. A moje učitelka si byla jistá, že každý člověk jimi může onemocnět jenom jednou za život. Nevím, proč to tak je, ale je to tak.“

Protože Johana spalničky ještě neměla, Marta ji tentokrát na návštěvy k nemocným s sebou nebrala. Přikázala jí, aby připravovala velké množství tinktury z orlíčku a do vína nakládala nakrájený smldník, léky potom roznášela po vesnici a poučovala rodiny jak se starat o nemocné.

Zvlášť těžce však onemocněla Sigrun. Půsty, dlouhým bděním a bičováním byla velmi oslabená a Marta se obávala, že ji nedokáže zachránit.

Christian svedl tvrdou diskusi se Sebastianem, aby páter Martě dovolil nemocnou léčit.

Protože se zpovědník oháněl zbožnými důvody, Christian povolal svého nového písaře a byl v duchu rád, že mu Bůh právě v tomto čase seslal do domu někoho, kdo dokáže vést teologické disputace. Till, jak se nyní Ludmillovi říkalo, se pustil se zatvrzelým zpovědníkem do košaté debaty o tom, že nebezpečné nemoci nelze čelit pouze modlitbami. Přitom mu občas v očích probleskla radost ze života.

Když Sebastian pořád ještě nechtěl povolit, Christian měl po krk planých řečí, a tak zpovědníka prostě odstrčil a pohrozil mu, že ho s taseným mečem požene až k Sigruninu otci, pokud bude bránit léčení jeho dcery.

„Jděte do kostela a přispějte svým dílem k tomu, aby se uzdravila!“ křičel na něj a Sebastian si pospíšil, aby výzvu uposlechl.

Horečka trýznila dívčino vyzáblé tělo a zmítala jím v křečích. Marta se o Sigrun osobně starala, přikládala jí studené obklady, utěšovala, když ji pronásledovaly zlé, horečnaté sny.

Neměla ji ráda, vyčítala jí, že svým náboženským fanatismem zničí Lukasovi život, ale nyní byla mladá žena nemocná a potřebovala její pomoc. Nemohla jí ani zazlívat, že nemoc do vesnice zavlekla, přestože věděla, že mnozí si to vskrytu myslí.

Jako zázrakem v její domácnosti nikdo vážně neonemocněl, ani děti, ani mladí panoši.

Ale když Sigrun překonala první krizi a Marta se pokoušela vpravit do ní několik lžic polévky, horečka se v prudkém, stravujícím návalu vrátila.

„Prostě už v sobě nemá žádnou sílu,“ postěžovala si Marta při jídle Christianovi a Lukas s neproniknutelným výrazem zíral před sebe.

„Ale ty ji taky nebudeš mít, jestli budeš dál takhle pokračovat,“ odpověděl Christian a rozkázal: „Teď si půjdeš lehnout a pořádně se vyspíš, nejlépe do zítřejšího poledne. Do té doby se o ni může postarat její doprovod. Koneckonců si přivezla dost lidí.“

Marta neodporovala. Její muž má pravdu. A ona má dobrý důvod se šetřit: domnívala se totiž, že je opět těhotná.

Bez námitek tedy poslechla a spala až do druhého dne. Všichni dodrželi pánův příkaz nerušit ji a v žádném případě nebudit, nejen z poslušnosti, ale také proto, že se o svou mladou paní báli. Služky ji už několik dní starostlivě sledovaly a kuchařka se neustále snažila vnutit jí navíc několik soust různých dobrot, protože hodně zhubla.

Druhý den Martu probudil rozčilený mužský hlas a štěbetání poplašených hus. Podle hlasitého ruchu na dvoře asi zlá nejstarší husa zase potrápila některého z pacholků. Zákeřná husa snášela hodně vajec a jenom to ji zachraňovalo, aby neskončila v polévkovém hrnci.

Oknem Marta viděla, že slunce už stojí vysoko na nebi. Bylo neobvyklé mžourat v tuto denní dobu z postele do slunečních paprsků. Vychutnávala si klidné chvíle a vzácnou samotu po týdnech neúnavné činnosti, ale pak vstala a chystala se na denní práci.

V hale stály služebné, obrátily k ní oči a zmlkly, když scházela po schodech.

„Co se stalo?“ zeptala se a zaplavil ji strach. Onemocnělo některé z jejích dětí? Nebo ochořel některý panoš? Proboha, co by řekla markraběti Dietrichovi, kdyby se jeho jedinému dědici něco přihodilo v době, kdy je v její péči?

„K nemocné přišel medikus,“ oznámila nevrle Mechthilda, když ostatní vytrvale mlčely. „Přivedl ho její zpovědník. Ale nesměly jsme vás rušit.“

„Je ještě u ní?“ chtěla vědět Marta. Možná bude cizí lékař znát nějaký lepší prostředek jak Sigrun opět pomoct na nohy.

Mechthilda přikývla a Marta zamířila do komnaty, v níž ležela nemocná dívka. Zaklepala na dveře a vešla.

Hned na prahu strnula. Postava oděná v černém stála zády k ní a právě balila krví potřísněný skalpel do špinavého šátku. Ze Sigruniny paže kapala na podlahu krev.

„Cožpak nevidíte, že je příliš slabá, aby vydržela ještě pouštění žilou?“ vykřikla na cizince rozčileně.

Ale když se k ní obrátil, viděla, že to není cizinec. Byl to stejný medikus, s nímž se před lety střetla na hradním vrchu, když ještě byla obyčejná porodní bába a léčila mladšího syna markraběte Oty.

„Vy?“ zvolala. „Vy jste ten nový medikus v Mikulášské čtvrti?“

Její protějšek však setkání zřejmě vůbec nepřekvapilo.

„Ano, to jsem já,“ odsekl nenávistně. „Poté, co jste mě vypudila z hradního vrchu, jsem si musel hledat nové místo.“ Zlověstně zamhouřil oči. „A co by bylo lepší než váš revír?“

Náhle stál vedle Marty Christian. „Vy nebudete v mém domě nikomu vyhrožovat,“ prohlásil přísně. „Okamžitě odejdete a už sem nikdy nevstoupíte.“

„No ne, to je ten smělý rytíř, co mě mečem vyhnal od mého pacienta, aby hloupá, malá kořenářka mohla projevit svou neschopnost…“

Medikus si složil nástroje a zamířil ke dveřím. Před Christianem se zastavil. „Tentokrát mě nevyženete. Tady budu mít dost pacientů, nejen pošetilého markraběte, který se podřizuje náladám své ženy.“

Rychlým krokem vyšel ven.

Jakmile epidemie odezněla, Christian dostal rozkaz z Míšně. Má se tam se svými rytíři dostavit a provázet markraběte Otu na další císařský dvorský sněm. Lukas byl rád, že unikne z blízkosti své nevěsty, jež se sice pomalu uzdravovala, ale byla ještě příliš slabá na to, aby nastoupila cestu domů.

Christian okamžitě vydal nezvratné rozhodnutí. Za jeho nepřítomnosti se Marta s dětmi odstěhuje na usedlost jeho přítele Raimunda.

„V žádném případě nenechám tebe a děti samotné, dokud je ve vesnici ten fanatický zpovědník. Nevíme, zda se nechystá další přepadení a jestli se brzy neobjeví Randolf,“ vysvětlil.

Marta mu tentokrát dala bez námitek za pravdu, přestože jí bylo proti mysli, že musí prchat z vlastní vesnice. Ale bez Christiana je tu pravděpodobně ohrožena nejvíc ze všech.

Sbalila tedy své věci, svěřila Sigrun do péče jejího doprovodu a těšila se na setkání s Raimundovou mladou manželkou Alžbětou.

DRUHÝ DÍL

Zmizení beze stopy

Obžaloba

Martě náhle přejel mráz po zádech a vzhlédla od šití. Ve dveřích do haly v Raimundově domě stál duchovní v černé kutně a s velkým, drahými kameny posázeným zlatým křížem na prsou. V obličeji měl výraz dravého ptáka. Přestože v hale seděl dobrý tucet lidí, okamžitě upřel pichlavé oči na Martu.

Pocítila ledový chlad, protože na okamžik viděla, jak se kolem něj vznáší černý stín.

„Hledám jistou Martu,“ promluvil nahlas ochraptěle, a přitom ji nespouštěl z očí.

Lhaní nemělo smysl. Věděl, kde je, od koho?, a věděl, kdo je.

Opatrně odložila na stranu dětskou košilku, kterou spravovala, a vstala. „To jsem já.“

„Pojedeš se mnou do Míšně.“

„Proč, důstojný otče?“ vmísila se zdvořile Alžběta. „Je v naději a neměla by se vydávat na daleké cesty.“

Dravčí pohled se okamžitě svezl na Martino dosud jen nepatrně vyklenuté břicho. Na okamžik mu přelétl přes tvář výraz lítosti. Marta si však byla jistá, že soucit je mu cizí.

„Musí se zodpovídat před církevním soudem.“

Přestože jeho odpověď Martu nepřekvapila, měla pocit, že jí srdce sevřela ledová ruka.

„Z čeho je obviněna?“ zeptala se Alžběta ostřeji.

„Do toho ti, ženská, nic není!“ odbyl duchovní stroze Raimundovu ženu. „Neplet se do věcí, kterým nerozumíš.“

„Je to paní šlechtického stavu a zbožné mysli,“ odporovala Alžběta.

„To přezkoumá církevní soud. Chceš snad pochybovat o spravedlivosti jeho rozsudku?“ Duchovní teď mluvil hlasem ostrým jako dýka a v očích mu číhala zloba.

Marta očima poprosila Alžbětu, aby mlčela. Nechtěla, aby byla přítelkyně spolu s ní vtažena do zkázy.

„Samozřejmě ne, ctihodný otče,“ zašeptala Alžběta.

Duchovní kývl hlavou směrem ke dvěma ozbrojencům, kteří ho provázeli a nyní stáli za ním.

„Svažte té čarodějnici ruce. A dávejte dobrý pozor, ať vám neunikne.“

Z těch slov Marta pochopila, že o její smrti bylo už rozhodnuto. Muži jí pevně ovazovali zápěstí provazem a teď pochopila i záblesk lítosti, který prve zahlédla v dravčím obličeji. Nebyl to soucit s ní nebo s nenarozeným dítětem, nýbrž zklamání, že kvůli jejímu těhotenství nebude smět použít všechny způsoby mučení a nelze ji popravit hned, ale musí se počkat, až se dítě narodí.

Mlčky se pohledem rozloučila s Alžbětou, která zbledla jako stěna, a už ji ozbrojenci strkali ze dveří. Raimundova žena by si takový vpád do své domácnosti nemusela nechat líbit od žádného rytíře. Ale proti duchovnímu vystoupit nesměla.

Marta věděla, že Alžběta učiní všechno, aby dala co nejdřív vědět Christianovi a přivolala pomoc. Ale není nic, co by bylo možné podniknout proti církevnímu soudu, který už předem rozhodl o rozsudku.

Muži jí přikázali nastoupit na káru a přivázali ji k postranici. Marta se jen modlila, aby děti neviděly, jak ji odvážejí. Raimundova žena se však duchapřítomně postarala o to, aby její a Martiny děti, které si spolu hrály před domem, byly rychle odvedeny dozadu do sadu a nepřišly pochopům na oči.

Celou cestu Marta nedostala nic k jídlu ani k pití, ani doušek vody ve spalujícím srpnovém slunci. Nikdo s ní nepromluvil ani slovo.

Také noc strávila svázaná na káře, neustále hlídána dvěma dvojicemi mužů, kteří se střídali. Pod jejich dohledem musela dokonce i vykonávat potřebu. Málem studem umřela a jen doufala, že šaty a tma ji dostatečně skryly.

Žíznivá, hladová, zaprášená a utrápená starostmi dojela druhý den odpoledne do Míšně. Její strážní ji vezli k biskupskému paláci. Neuvedli ji však do sálu před soud, jak se domnívala, ale uvrhli ji do žaláře.

Pokud v sobě dosud chovala jiskřičku naděje, pak i ta v temné kobce pohasla. Když ji pochopové strčili dovnitř, zahlédla ve světle pochodně shnilou slámu a řetězy visící na stěnách a ze stropu.

Muži ji nechali spoutanou a strčili do ní, takže padla na zatuchlou, páchnoucí slámu. Potom zvenčí zasunuli závoru dveří a nechali Martu o samotě v hluboké tmě.

Teprve teď měla pocit, že pláče, vyčerpáním, strachy a obavami o nenarozené dítě. Brzy vzlykala nezadržitelně a měla dojem, že nikdy nedokáže přestat. V nevýslovné hrůze přeslechla i kroky, které se blížily, a zaskřípění závory. Vzpamatovala se až v jasném světle pochodně. Opuchlýma očima mžourala do plamene a opět slyšela chraptivý hlas.

„Rozvažte ji, zastrčte pochodeň do držáku na stěně a nechte nás o samotě,“ přikázal duchovní s dravčí tváří. „Ale čekejte přede dveřmi.“

Jeden z mužů k ní přistoupil a uvolnil jí smyčku na zápěstích. Ruce měla oteklé a bodala v nich pronikavá bolest. Uslyšela ještě uctivé: „Jak si přejete,“ kroky se vzdalovaly a dveře zaskřípaly.

Rukávem šatů se pokusila utřít slzy.

Ale duchovní byl rychlejší. Přiskočil k ní, zvedl jí bradu a číhavě se jí zadíval do obličeje.

„Slzy? Kdepak! Čarodějnice neumějí plakat!“

Ještě než Marta stačila něco povědět, rozkázal jí: „Vstaň!“

Pomalu se zvedala a cítila, jak na ní spočívá pichlavý pohled.

Dravčí duchovní rozechvělými prsty vytáhl řetízek se stříbrným křížem, který jí daroval Christian a ona ho od té doby nosila pod šaty na těle.

„Mě neoklameš.“ Jedním trhnutím jí řetízek strhl z krku a hodil ho na zem.

„Svlékni se!“

Marta na něj zděšeně pohlédla.

„Neslyšelas? Svlékni se!“

„Jak něco takového můžete ode mě požadovat?“ vypravila ze sebe.

„Ty odmítáš?“

Triumf v hlase se ani nesnažil potlačit. Přešel ke dveřím a zavolal na dva ozbrojence.

„Svlékněte jí šaty!“ poručil. „Musím jí prohlédnout celé tělo, jaká má na sobě čarodějnická znaménka.“

Marta mohla před muži couvnout jen o jediný krok, pak narazila zády na žalářní zeď.

Pronikavě vykřikla, když jí stáhli z vlasů čelenku se závojem a roztrhli na ní šaty. Zděšení a odpor před hrubými doteky se mísily se vzpomínkou na to, jak ji Randolf se svými kumpány kdysi znásilnili. I ve tmě kobky rozeznávala na tvářích strážných stejný chlípný úšklebek, cítila drsné, lačné ruce, které jí přejížděly po prsou a stehnech.

„Pusťte ji!“ zavelel ochraptělý hlas. Chlapi poslechli, kousek ustoupili a zírali na mladou, nahou ženu, která se snažila rukama zakrýt obnažený klín a ňadra.

Šaty a prádlo ležely roztrhané na žalářní podlaze. Přestože ji duchovní zatím osvobodil od mužských rukou, Marta nepocítila ulehčení. Tušila, že jeho záměry jsou ještě odpornější než přímočarý chtíč jeho pochopů.

„Připoutejte ji řetězy, ať ji můžu prohlédnout.“

Mladší ze strážců ji vlastním tělem přitiskl ke zdi, zvedl jí ruce a nad hlavou je zavřel do ostrých, chladných pout. Přitom si třel ztvrdlý úd o její nahé tělo a jen nerad se od ní odpoutal. Muž v černé kutně poté poslal stráže ven.

Marta s hrůzou čekala, co bude dál. Než se stala Christianovou manželkou již několikrát se na ní muži dopustili násilí, nebo jí tím vyhrožovali. Ale ještě žádného se nebála tolik jako tady toho. V černé kutně, obklopen temným stínem, na ni působil jako vyslanec pekel.

Oči se mu leskly, když po ní vztáhl kostnaté prsty. Trhla sebou, ale řetězy jí neponechaly skoro žádný prostor. Utýraně zasténala, když jí prsty připomínající pavoučí nohy přejížděly po těle a dotýkaly se míst, která směl vidět jen Christian.

Když jí cizí ruka tápala po vnitřní straně stehen, vykřikla studem a zděšením.

„Jen vřískej, čarodějnice!“ supěl vzrušeně.

Teď si uvědomila, že muž s dravčí tváří nehledá na jejím těle čarodějnická znaménka. Viděla, jak se mu na podbřišku vzdouvá kutna a v obličeji se zračí chlípná žádost.

„Jste boží muž! Jaký hřích to na sebe uvalujete!“ vykřikla zoufale.

Na okamžik se zarazil, jako kdyby ho přistihla a bylo mu to nepříjemné. Ale pak se mu po tváři rozlil zlý posměšek a neskrývaná radost. Něčím ho právě teď nevědomky potěšila. V příštím okamžiku jí bylo jasné, na co se těšil.

Najednou měl v ruce rákosku, zkusil její pružnost a několikrát jí švihl vzduchem, až to ostře zasvištělo. Potom o krok ustoupil a prohlížel si ji přimhouřenýma očima.

„Jaká ďábelská hříčka, zkaženost ženských s jejich hříšným tělem. Přijmi trest za svou vzpurnost, čarodějnice, nebo se přiznej!“

„Nejsem čarodějnice!“ vykřikla.

Přitom věděla, že muže její odpověď nezajímá. Rozeznala v jeho očích stejně chorobnou žádostivost, jakou už kdysi viděla u Osvalda, ozbrojence z rodné vsi, který ji dlouho pronásledoval. Byl postrachem všech vesničanů, protože pociťoval zvrácené uspokojení, když mohl někoho zbičovat do krve. Christian a Lukas ji před ním zachránili v posledním okamžiku a zabili ho. Ale tentokrát nikdo nepřijde a neosvobodí ji. Její drásavý křik nepronikne ani skrz žalářní zdi.

„Nosíš v sobě dítě, smím tě tedy trestat jenom na kůži a vlasech,“ slyšela ochraptělý hlas. „Ale poslušnosti tě dokážu naučit i metlou. Tak rychle, otoč se.“

Přitiskla obličej na drsnou zeď a slyšela, jak zašustěla sláma, když její trýznitel ještě o krok ustoupil, aby se mohl rozpřáhnout. Neviděla ho, ale věděla, že první ránu schválně oddaluje, aby se popásal na jejím strachu.

Surové švihnutí jí roztrhlo kůži od lopatky po pás. Pronikavě vykřikla a cítila, jak jí po zádech stéká krev.

Muž hlasitě oddychoval a znovu se rozmáchl. Šlehal ji znovu a znovu, i když už dávno visela na řetězech v milosrdném bezvědomí.

Až když opojení z násilí pominulo a dopomohl si k úlevě, přivolal strážné.

„Odvažte ji!“ přikázal. „Ráno musí stát před soudem na vlastních nohou.“

Mladší muž zamračeně otevřel pouta a bezvládná Marta padla na zem. Ten kněz zase jednou zhatil jeho plány na noc. S tímhle zkrvaveným kusem masa už nemůže nic dělat. Pak si všiml čelenky se závojem ležící na zemi. Rychle se sehnul, zvedl ji a zastrčil pod košili. Aspoň za ni strží několik mincí.

„Honem, vstávej!“ Tvrdé kopance probudily Martu z bezvědomí. Než si stačila uvědomit, kde je, pocítila na těle palčivou bolest a ledový chlad.

Zvedla hlavu a mžourala do náhlého světla. Když její oči přivykly na plameny pochodní, uviděla odpor a úlek na tváři muže, který na ni včera tak chlípně civěl. To jí prozradilo něco o tom, jak asi vypadá. Rukou si přejela po levé tváři, která ji bolela. Asi na ni padla, když ji odvázali z řetězů. Teď měla obličej oteklý a pravděpodobně hrál do modra a ruda.

„Tak bude to? Nebo potřebuješ ještě párkrát šlehnout?“

V bolestech se pokusila postavit na nohy a teprve teď si všimla, že je nahá. Za pokus zakrýt prsa a klín rukama sklidila jen posměšný úšklebek strážných. Jeden z nich jí hodil uzlík.

„Oblékni si to.“

Rozechvělýma rukama rozvinula hrubě utkané plátno. Byla to kajícnická košile, která jí nepokryje ani lýtka a paže.

Nyní dokonale pochopila, proč Christian vždycky trval na tom, aby nosila šaty barvy a střihu, jaké si prostí lidé nemohli dovolit.

Církevní soud s ní nebude jednat jako se šlechtičnou, nýbrž podle dojmu, jaký teď vzbudí ve svém zuboženém stavu. Tak to ten duchovní s dravčí tváří chtěl? Bude polonahá, v kajícnické košili, se zbytky slámy v nezakrytých, neučesaných vlasech, bosá, špinavá, zbitá, žízní, hlady a bolestí tak vyčerpaná, že se sotva drží na nohou.

S námahou si přetáhla košili přes hlavu. Při každém pohybu z čerstvých ran na zádech znovu vytékala krev.

Muži jí spoutali ruce řetězy a vedli ji klenutým sklepem, po schodech nahoru a přes polovinu biskupského paláce, až se zastavili před vysokými dveřmi a poručili, aby bez hnutí čekala. Jeden ze strážců vešel dovnitř. Uplynul zdánlivě nekonečně dlouhý čas a nikdo nepřišel a neporučil jí vstoupit. Pochopila, že je to další způsob jak ji zlomit.

Zapotácela se a měla pocit, že už nevydrží stát ani o chvilku déle, když se konečně velké dveře otevřely a muž, který se v nich objevil, ji pohybem ruky vyzval, aby vešla.

Sál byl vysoký a ponurý. Na čelní stěně sedělo na dlouhém, vysokém pódiu šest církevních hodnostářů v černých hábitech s velkými kříži na prsou, shlíželi na ni dolů, nedokázala však rozeznat jejich tváře. Byla si ale jistá, že kromě muže s dravčím obličejem nezná žádného z nich. Uprostřed stála bohatě zdobená stolice, na níž neseděl nikdo. Po levé straně čekal u pultíku zapisovatel, jenž se pečlivě vyhýbal pohledu na ni a upíral oči na pergamen před sebou. Jinak byl ohromný sál prázdný.

Pod nemilosrdnými pohledy šesti párů očí se váhavě blížila k soudcům, až ji zarazil známý chraptivý hlas: „Na kolena, hříšnice!“

Okamžitě poslechla s úlevou, že už nebude muset stát. Nechtěla před soudem omdlít.

Muž sedící vlevo od prázdné židle na ni promluvil: „Ty jsi Marta, porodní bába a kořenářka neznámého původu, která teď žije v Christiansdorfu?“

Chtěla odpovědět, ale po třech dnech bez vody měla tak vyschlo v ústech, že ze sebe dokázala vypravit jen tiché sípání.

„Tak to slyšíte, ani hlas nemá jako člověk!“ ozval se opět chraptivec.

Tazatel na ni upřel neproniknutelný pohled. „Máte popraskané rty. Je možné, že vám zapomněli dát napít? Dones pohár vody!“ přikázal písaři, který se okamžitě rozběhl ke dveřím.

Marta měla pocit, že nikdy nepila nic tak dobrého jako odstátou, zteplalou vodu, kterou jí písař přinesl. Musela se velmi ovládat, aby pila malými doušky a hned zase všechno nevyzvracela.

Potom postavila pohár na zem, pohlédla na muže vlevo od prázdné stolice a promluvila: „Děkuji vám, ctihodný pane.“

„Budeš mluvit, jenom když budeš tázaná!“ vykřikl někdo z přísedících.

Tazatel panovačně zvedl ruku a opakoval svou otázku: „Ty jsi Marta, porodní bába a kořenářka neznámého původu, která teď žije v Christiansdorfu?“

„Ano. A kromě toho manželka rytíře Christiana z Christiansdorfu, díky milosti markraběte Oty povýšená do stavu svobodné šlechtičny,“ odpověděla Marta tak pevně, jak jen dokázala.

Odpověď vyvolala šum mezi soudci.

„Když je to svobodná šlechtična, jak je možné, že je ve stavu, v jakém je?“ zeptal se nevrle muž, jenž výslech vedl.

Kdo je to, pomyslela si Marta. Nikdo nepovažoval za nutné sdělit jí jména a postavení mužů, kteří budou rozhodovat o jejím životě a smrti. Avšak nový biskup mezi nimi nebyl. Jistě byla prázdná stolice uprostřed připravená pro něj. Jestlipak vysloví rozsudek i bez něj?

„Je to obyčejná selka, jež byla do vysokého stavu povýšena jen díky okamžité náladě markraběte. Možná ho k tomu přiměla dokonce nějakými ďábelskými čáry,“ odpověděl pohrdavě muž s dravčí tváří. „Cožpak nemáme hledat zlo bez ohledu na stav a jméno? Kromě toho kladla odpor, když jsem u ní hledal čarodějnická znamení. Musel jsem ji nejprve přimět k poslušnosti.“

„A má na těle nějaká čarodějnická znamení?“ zeptal se vyslýchající.

„Ano, jako oheň rudé znaménko ve tvaru čertova kopyta,“ zachraptěl Martin trýznitel.

Zalapala po dechu.

„Kde?“

„Nad levým prsem.“

„Chci to vidět.“

„Nemám žádné takové znamení!“ vykřikla Marta.

„No prosím, už zase odporuje,“ vyštěkl její protivník.

Rychlým krokem prošel sálem a roztrhl jí kajícnickou košili, takže se ukázala část ňader.

„Zmizelo,“ vykřikl s předstíraným úžasem. „U Boha! Včera jsem je ještě jasně viděl. Opravdu musí být ve spojení s ďábelskými mocnostmi.“

„Nikdy jsem takové znamení neměla!“ opakovala Marta nahlas a křečovitě se snažila držet pohromadě kraje látky, aby zakryla nahotu. „Lže! A včera se ke mně sám necudně přiblížil!“

Muž dravec zvedl ruce k nebi. „Pane! Osvoboď nás od této poselkyně zla!“ vykřikl teatrálně. Potom se obrátil k ostatním mužům: „Slyšíte to na vlastní uši, je posedlá démony. Jen posedlá může tvrdit něco tak šíleného. Umlčte ji! Zavřete jí pusu, než bude moci před ctihodným soudem vykládat další ďábelské výmysly!“

Ale vyslýchající na něj nedbal.

„Chodíš pravidelně na mši a ke zpovědi?“ zeptal se Marty, kterou kolena na tvrdé, nerovné zemi bolela tak, že nevěděla, jak dlouho ještě vydrží v přikázané pozici.

„Samozřejmě.“

„Víš, jak těžká obvinění byla proti tobě vznesena?“

Zavrtěla hlavou.

„Žalobce tvrdí, že jsi ve spolku se zlem, abys dokázala s pomocí pohanských zaříkadel a prostředků zachránit umírající. Naopak dokážeš čarováním zmařit léčbu jiných.“

„To není pravda. Kdo je ten žalobce? Mám právo to vědět,“ zvolala rozhořčeně.

„Předvolej ho!“ přikázal vyslýchající písaři.

Muž spěchal ven a po chvilce se vrátil. S ním přicházel medikus.

Se spokojeným, vysloveně šťastným úsměvem si lékař vychutnával pohled, jaký Marta skýtala: v řetězech, napůl obnažená a sešvihaná, na kolenou před soudem. Pak se rychle pokřižoval a uctivě se uklonil duchovním.

„Trváte na své obžalobě, že tato žena zneužívá své pověsti porodní báby a léčitelky, aby mohla provádět ďáblovo dílo?“ zeptal se ho muž po levé straně prázdné stolice.

„Samozřejmě, Eminence.“

Vyslýchající nevšímavě přešel lichotivé oslovení.

„A uvědomujete si, že falešné obvinění by vám mohlo vynést stejný trest, jaký bude vyměřen této ženě, pokud se její vina prokáže?“

„Samozřejmě. Studoval jsem medicínu na slavné univerzitě v Boloni a mohu tvrdit, že jsem v těchto záležitostech velmi zběhlý. Možná je vám známo, že nás v Christiansdorfu postihla epidemie spalniček. Každý učenec ví, že proti nim pomůže jenom modlitba a pouštění žilou, aby tak z těla mohly uniknout zkažené tělesné šťávy. Ale tato žena odmítla takové uznávané metody a vysmívala se jim. Přesto někteří nemocní, kteří už byli zasvěcení smrti, přežili, když je ošetřila. To lze vysvětlit pouze tak, že ji podporuje ďábel.“

„Dávám rovněž v úvahu, že Pán seslal epidemii na vesnici proto, aby potrestal hříšníky a zarazil bezbožné rejdy. Ona se však pokoušela zkřížit jeho vůli,“ zaskřehotala dravčí tvář.

„A je také možné, že její způsob léčení byl zkrátka lepší než váš?“ zapochyboval vyšetřovatel.

„Ale kdež!“ pobouřeně odmítl medikus. „Tahle ženská nemá o medicíně ani potuchy. Poznal jsem ji už před lety. Viděl jsem, jak malého markraběte krmí jahodami. Přitom každý vzdělaný člověk ví, že syrové ovoce je nezdravé. A pokud je vůbec požíváno, pak by urození páni měli jíst jenom takové plody, které zrají na stromě, naopak to, co roste při zemi, je dobré leda pro obyčejný plebs. Několikrát mi zabránila, abych u druhého syna markraběte Oty použil metody léčení padoucnice, které uznávají všechny lékařské autority, například nasazení pijavic a užívání oběšencovy krve. Místo toho jsem osobně viděl a slyšel, jak nad ním brumlala nějaké tajemné zaříkání.“

„Lže! Tiše jsem se modlila, prosila jsem Pánaboha, aby mi pomohl mladého Dietricha vyléčit!“ vykřikla Marta.

„Ta čarodějnice špiní jméno našeho Pána už tím, že ho vyslovuje,“ krákoral duchovní s tváří dravce.

Vyslýchající opět pozvedl ruku. „Žádné předčasné odsuzování. Záležitost je příliš závažná, musí být důkladně vyšetřena.“

Znovu se obrátil na medikuse.

„Pokud si dobře vzpomínám a toto je manželka rytíře Christiana, tak jste kvůli ní ztratil své postavení na hradním vrchu, že?“ zeptal se k Martinu úžasu.

Medikus zbledl. „Ale to bylo před mnoha lety. Od té doby jsem si získal jiné úctyhodné místo.“

„V Christiansdorfu, jak jsem se doslechl. Tedy tam, kde se budete opět pracovně měřit s touto ženou. Jste ochoten přísahat, že jste při podávání žaloby nebyl veden závistí a pomstychtivostí? Nyní máte poslední příležitost vzít žalobu zpátky. Pokud se neprokáže její vina, bude vám jako pomlouvači vyříznut jazyk.“

Medikus se vrhl na zem. „Přísahám, že veškeré mé konání směřuje pouze k tomu, abych nás ochránil před zlem. Proč bych se jinak stěhoval právě do Christiansdorfu, když ne proto, abych zabránil dalším rejdům té čarodějnice?“

Nyní se vyslýchající obrátil opět na Martu.

„Žalobce je úctyhodný, učený muž. Máš nějaké svědky, kteří by mohli vypovídat o ctihodnosti a zbožnosti tvého konání? Nemyslím nějaké selky, jejichž spratkům jsi vyléčila svrab nebo usmrkanost, ale církevní autority nebo urozenou šlechtu?“

„Pátera Bartoloměje z Christiansdorfu, markraběte Otu a markraběnku Hedviku,“ odpověděla Marta bez zaváhání.

Jiná jména uvádět nechtěla, aby nikomu nezpůsobila potíže. Markrabě a jeho choť jsou dostatečně mocní, aby církevní soud přijal jejich výpovědi. Ale budou opravdu vypovídat v její prospěch?

„Další ďábelský zastírací manévr,“ vmísil se její dravčí odpůrce. „Páter před týdnem zemřel, markrabě a jeho choť jsou na cestě na císařův dvorský sněm a hned tak se nevrátí.“

Páter Bartoloměj zemřel, zhrozila se Marta a zaplavil ji smutek a vlna beznaděje. Tak tedy nebude nikdo svědčit v její prospěch.

Vyšetřovatel se nespokojeně rozhlédl. „To nás přivádí do obtížné situace. Máme v této naléhavé záležitosti opravdu několik týdnů čekat, než budeme moci vyřknout spravedlivý rozsudek?“

„Na to je ta ženská příliš nebezpečná. Navrhuji boží soud,“ horlivě vykřikl chraptivec. „Podrobme ji zkoušce studenou vodou, to nám všechno rychle ujasní.“

Marta se schoulila do sebe. Netušila, proč ten muž tolik usiluje o její smrt.

Ostatní způsoby božího soudu poskytovaly obžalovaným několikadenní odklad a aspoň mizivou naději na přežití. Museli například nést stanovený kus cesty rozpálené železo, sáhnout do vroucí vody nebo oleje či přecházet po žhavém uhlí. Když se jim jizvy dobře zahojily, což se stávalo zřídka, byla oběť považována za nevinnou a osvobozena, byt těžce zmrzačená na krátký zbytek života. Zanícené či hnisající rány byly vykládány jako důkaz viny a obžalovaný byl odsouzen.

Ale zkouška vodou v řece znamenala jistou smrt. Když se žena nepotopila, byla odsouzena jako čarodějnice, protože voda ji odmítla přijmout. Když šla ke dnu, byl to důkaz neviny. Ale katovi pacholci se obvykle zdráhali vytáhnout nešťastnici ven včas a nechali ji utopit.

Jednou musela takovému božímu soudu přihlížet. Mladou ženu obvinila jedna ze sousedek, že očarovala jejího manžela a odčarovala mléko její krávě. Dívka se zoufale bránila a tvrdila, že je nevinná, tak ji shodili z mostu do řeky. Několik mužů ji železnými tyčemi tlačilo pod hladinu tak dlouho, až se utopila.

Marta zmítaná mezi bezmeznou hrůzou a nadějí čekala, jak se hlavní soudce rozhodne. Dosud se snažil chovat k ní spravedlivěji, než vůbec očekávala.

„Budiž,“ souhlasil po chvilce mlčení.

Marta zavřela oči.

„Vstaň!“ poručil něčí chladný hlas.

Zapotácela se, nohy jí vypovídaly službu.

Vyslýchající přikázal písaři, aby zavolal stráže čekající přede dveřmi. „Odveďte ji k řece!“

Muži ji surově postavili na nohy. Marta v zádech cítila triumfální pohled dravčích očí a medikuse, když ji vlekli ze dveří.

Po několika krocích jí podbřiškem projela bodavá bolest. Schoulila se. Její dítě! Přijde o své dítě? Zemře nenarozené ještě dřív než ona?

Ale není to lhostejné, jestli teď, nebo při dalším vyzvánění zvonu?

Když se utopím, aspoň nebude nikdo moci Christianovi a mým dětem předhazovat čarodějnictví. To byla jediná myšlenka, k níž se nyní mohla upínat.

Zvěst o nadcházejícím božím soudu přilákala bezpočet zvědavců. Hlučící houf lidí provázel ctihodné procesí: šest kanovníků a polonahou mladou ženu s opuchlým obličejem, oblečenou v roztrhané, zakrvácené kajícnické košili. Obžalovaná se stěží držela na nohou. Před nimi kráčel vyvolávač, jenž požadoval, aby se uvolnilo místo pro ctihodné církevní hodnostáře, a neúnavně opakoval, že za malou chvíli bude u řeky jedna hříšnice podrobena zkoušce, zda vládne čarodějnickými silami. Než došli k Labi, seběhl se už obrovský dav.

Na břehu duchovní s dravčím výrazem přivolal přívoz. Převozník k nim řídil svůj prám a Martě zatím někdo silným provazem ovíjel tělo a spoutával nohy. Zoufale hleděla do davu, jestli mezi pokřikujícími diváky neuvidí nějakou známou tvář.

Ale tak, jak teď vypadá, by v ní beztak nikdo nepoznal manželku rytíře Christiana.

„Přiznáváš své čarodějnické rejdy?“ vykřikl nenávistně její odpůrce.

„Při Bohu a všech svatých, jsem nevinná!“ zvolala Marta a zoufale se začala modlit.

Ale sotva odříkala několik slov, někdo ji zezadu srazil na zem. Na rozkaz muže, jenž vedl výslech, jí katovi pacholci sňali řetězy a přinutili ji ohnout se tak, aby jí mohli svázat zápěstí s kotníky nohou.

„Pane na nebi, prosíme tě o odpověď. Je tato žena čarodějnice, nebo nevinné stvoření?“ zvolal vyšetřovatel nahlas.

Martu, která se nyní skoro nemohla pohnout, surově chytili a hodili na prám. Srdce se jí strachy rozbušilo a tiše, rychle dokončovala modlitbu.

Pane, smiluj se nad mým milovaným manželem a mými nevinnými dětmi, dodala v duchu.

Za nadšených výkřiků davu převozník odrazil od břehu. Vyslýchající a jeden hubený, vysoký voják, jemuž Marta neviděla do tváře, stáli vlevo a vpravo vedle něj.

„Zastav, tady je dost velká hloubka,“ poručil duchovní. „Předej ji vodě.“

„Dovolte, abych ještě jednou přezkoumal, zda jsou uzly dost pevné,“ uslyšela hlas, jež jí připadal povědomý.

Když spatřila obličej, který k němu patřil, zachvěla se, přestože ještě před okamžikem byla přesvědčená, že tak krátce před smrtí ji nemůže nic vyděsit víc než smrt.

V převleku za vojáka strážní služby se nad ní sklonil Randolfův kamarád Ekkehart a přitáhl smyčku, kterou měla kolem těla.

Proč ji chce Randolf právě tímto způsobem zabít?

„Zhluboka se nadechni,“ zašeptal Ekkehart.

Z očí jí vytryskly slzy. V posledním okamžiku života si ještě musí nechat líbit výsměch od muže, který ji kdysi znásilnil.

Zavřela oči a mlčky se naposled modlila.

Pak ji někdo zvedl a prudce hodil do vody.

Klesala ke dnu jako kámen, až ji provaz zaříznutý do těla bolestivě zastavil.

Přestože každá částečka těla se zoufale snažila bránit smrti, způsob, jakým byla svázaná, znemožňoval jakýkoli pohyb. Otevřela oči a nad sebou zahlédla sluneční jas pronikající vodou. Dokud to bylo možné, zadržovala dech, ale pak už zalapala po dechu. Voda jí pronikla do plic. Tělu nebylo dopřáno ani poslední vzepření; poté ji zahalila tma.

Tvrdý úder do hrudi z ní vyrazil vodu a probudil ji opět k životu. Zmítala se, zvracela a vyplivovala vodu, až se konečně dokázala zhluboka nadechnout a vyčerpaně se svalila na záda. Teprve teď si uvědomila, že ji někdo vytáhl z řeky a přeřízl řemeny a provazy kolem rukou a nohou.

Trámy, na nichž ležela, se náhle zachvěly. To je prám, pomyslela si. Přistál u břehu.

Někdo ji postavil na nohy, byl to Ekkerhart a v jeho tváři zahlédla obavu. Bojí se Randolfova hněvu, protože ona stále ještě žije? Nebo je Ekkehart první, koho potkává v předpeklí?

Tupé hučení v uších se pomalu měnilo v řev davu, který celý výjev sledoval.

Duchovní, jenž ji předtím vyslýchal, zvedl ruce a umlčel tím gestem přihlížející.

Ale než stačil něco říct, chraptivý hlas zvolal: „Čistá voda ji vyvrhla. Je to čarodějnice!“

Ozval se polekaný šum, několik vzteklých hlasů vykřiklo: „Zabijte ji!“

Duchovní opět zvedl ruce a čekal, až všichni zmlknou.

„Byla celá ponořená pod hladinou. Voda ji přijala. Žije jenom proto, že ji tento muž na provaze vytáhl krátce předtím, než by se utopila.“

„Je nevinná! Propusťte ji!“ vykřikla jakási žena. Připojovaly se k ní další hlasy a čím dál víc lidí požadovalo: „Pusťte ji na svobodu!“

Dravčí duchovní se prodral dopředu a ukázal prstem na Ekkeharta. „Tenhle hlupák udělal chybu. Vytáhl ji z vody moc brzy!“

„Když jsem ji vytáhl, byla skoro mrtvá a už se nehýbala,“ bránil se nepravý voják.

„Možná je nevinná, možná však Bůh takto rozhodl, protože chtěl zachránit nevinnou duši jejího nenarozeného dítěte,“ přemýšlel nahlas soudce. „Je to velmi obtížné rozhodování…“

Z davu se ozývaly hlasité výkřiky, někteří si přáli Martinu smrt, druzí žádali její propuštění.

Marta v promočené košili se chvěla zimou a uprostřed změti hlasů nebyla schopna pojmout jasnou myšlenku.

„S konečným rozsudkem počkáme, až se vrátí ctihodný biskup. Ve své moudrosti jistě bude umět poradit. Do té doby ji zase odveďte do žaláře. A večer se všichni modleme za to, aby nám Bůh naznačil správnou odpověď.“

„Můžu ji ještě jednou vyslechnout útrpným právem,“ nabízel se horlivě dravec. „Možná se pak konečně přizná.“

„Dobrá. Tak a teď se vrátíme.“

Když Marta pochopila, co ji opět čeká, zapotácela se a klesla na zem. Čísi silné paže ji zvedly. Bolest rozšvihaných zad ji na okamžik vytrhla z mrákot. Nad sebou viděla v mlhách Ekkehartův obličej. Znovu zavřela oči. Byla příliš slabá na to, aby se bránila nenáviděnému muži, jenž ji odnášel neznámo kam.

Někdo jí opatrně třásl ramenem. „Probuď se. Musíš jít se mnou,“ šeptal Ekkehart a kupodivu na sobě pořád měl oděv strážného.

Zmateně se na něj podívala a potom přejela očima řetězy, ve kterých byla spoutaná při bičování.

„Kam? Cožpak mě ten duchovní s tváří dravce nechce hned umučit k smrti?“

„Chce a taky za chvilku přijde. Tak si pospěš! Odvedu tě z téhle kobky.“

„K Randolfovi?“

„Ne, ten o ničem neví. Pojď už, máme málo času.“

„Ale proč…“

„Jsem ti něco dlužen. Zachránilas mi život, když jsem byl smrtelně zraněný,“ odsekl Ekkehart a pomáhal jí vstát.

Hlavou jí prolétla vzpomínka na tu událost… ano, tenkrát byl zraněn na lovu… a ona ještě nešťastně provdaná za Wiprechta. Markrabě Oto uspořádal lov jako záminku, aby si mohl prohlédnout ložiska stříbra v Christiansdorfu. Přitom jeden vydrážděný medvěd Ekkeharta napadl a drápem mu roztrhl hruď. Nějaký rytíř z Otovy družiny jí tehdy rozkázal, aby zraněného zachovala při životě, pokud nechce zemřít s ním.

„A stráže?“

„Jsou rozptýlené něčím jiným.“

Opatrně popošla dva kroky, ale řezavá bolest v podbřišku jí podlomila nohy. Opět klesla na kolena.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě rytíř.

„Moje dítě… přijdu o své dítě,“ zasténala.

Ekkehart k ní přikročil, zvedl ji a přehodil si ji přes rameno. „Další důvod proč odtud co nejdřív zmizet.“

Opatrně zavřel dveře zvenčí na závoru, aby si jejího zmizení někdo hned nepovšiml. Potom se svým břemenem spěchal chodbou. Z místnosti nedaleko schodů zaslechla Marta slastné sténání nějaké ženy a několik rozesmátých mužských hlasů.

Ztratila veškerý cit pro to, kde se nachází a kam ji Ekkehart nese. Všechno jí bylo lhostejné. Zavřela oči a opět se propadla do bezvědomí.

Další nával prudké bolesti ji probral. Seděla na koni zahalená do teplého, drahého přehozu a držely ji pevné paže. Vlevo a vpravo lemoval úzkou stezku hustý les.

„Co se stalo? Potřebuješ si odpočinout?“ zeptal se Ekkehart starostlivě.

„Ztrácím své dítě.“

Ekkehart zastavil koně, sesedl a odnesl ji kus dál na palouk porostlý měkkým mechem. Nikdo je z cesty nemohl vidět. Vpravil do ní trochu vína a nabídl jí kousek studené pečeně.

„Co můžu udělat?“ zeptal se znepokojeně.

Bolestí se zkroutila a cítila, jak jí po nohou stéká krev. Pak uviděla stále se zvětšující rudou skvrnu na roztrhané kajícnické košili.

„Nic,“ vzlykla. „Je pozdě.“

Ekkehart ji pevněji zavinul do přehozu. „Nemůžu tě tady nechat ležet, vykrvácela bys. Vydrž ještě několik mil, pak přivedu pomoc.“

Do Martina vědomí pronikaly jen mlhavé obrysy a tlumené hlasy. Měla pocit, že se ocitla ve snovém světě.

Cítila, jak ji někdo uložil na měkkou postel, slyšela mírný hlas nějaké staré ženy, cítila, jak ji šikovné ruce omývají, změkčují mastí zaschlé rány na zádech, přikládají jí studené obklady na hlavu, která se horkostí málem rozskočila. Občas ji někdo opatrně posadil a vpravil do ní něco k pití, zředěné víno či nějaký lektvar, jehož vůně jí připadala důvěrně známá.

Jednou měla dojem, že zaslechla Ekkehartův přísný hlas: „Nikomu o tom neprozradíš ani slovo!“

„Samozřejmě, pane,“ odpověděla stařena.

Později, netušila, kolik času uplynulo, možná dny, možná týdny, opět uslyšela Ekkehartův hlas: „Přežije to?“

Stařena odpověděla: „Není to pravděpodobné. Vidíte, co chuděra prodělala. Už jen to by takové křehké stvoření přivedlo do hrobu. A teď ještě ke všemu má horečku, která rodičky zabíjí.“

Beze stopy

S ohledem na Hedvičin stav se Oto se svou družinou tentokrát vypravil na dvorský sněm velmi brzy. Nemuseli tedy každý den urazit tak dlouhou cestu a mohli častěji odpočívat, jako nyní v klášteře v Chemnitzu, kde byl markrabě Oto fojtem.

Zdejší infirmář zkušený v péči o nemocné řeholníky se o Hedviku pečlivě staral. Ale markrabě váhal, zda tu má setrvat ještě jeden den, dokud se manželce nepovede lépe, nebo ji má poslat zpátky do Míšně, či ji dokonce ponechat na přechodnou dobu v klášteře.

Císař povolal svá knížata do Hermsdorfu v Duryňsku. To nebylo tak daleko jako Mohuč nebo Worms. Proto také Hedvika doufala, že by mohla cestu zvládnout, protože na tomto dvorském sněmu se bude rozhodovat o záležitostech, které se velmi dotýkají její rodiny. Její bratr Hermann a mladý duryňský lantkrabě už mezi sebou vedli otevřenou válku. A je třeba vyjasnit vztah k Čechám, což se jí nyní bezprostředně týkalo, neboť jeden ze synů dřívějšího českého krále Soběslava byl manželem její teprve čtyřleté dcery Žofie. Zeť Oldřich nyní žil v exilu v Míšni a cestoval s nimi. Jeho nejstarší bratr byl vězněm nynějšího českého krále, jenž bez souhlasu Čechů a císaře dostal korunu od svého otce. Císař si však přál, aby ho Češi, Uhři a Poláci podporovali na nadcházejícím tažení do Itálie, a byl vcelku nakloněn tomu prohlásit Oldřicha za nového vládce českých zemí.

To by nebylo špatné, pomyslel si Oto uznale, když si vzpomněl, že to kdysi byl Hedvičin nápad zasnoubit malou Žofii s Oldřichem. Hlavně aby se jeho choť brzy zotavila a mohla pokračovat v cestě, aby dvorský sněm nepromeškali.

Christian za pobytu v Chemnitzu jako obvykle spolu s Arnulfem vedl bojový výcvik panošů Otových rytířů.

Právě s Lukasem předváděl odvážný šermířský trik, kterým lze zvítězit nad protivníkem, když čepele mečů sklouznou až ke křížové záštitě.

„Musíte být rychlí jako blesk,“ nabádal Christian mladíky a koutkem oka zahlédl jezdce, který se k nim tryskem blížil.

Brzy byl tak blízko, že v něm Christian poznal muže z Raimundovy družiny. Spěch a zasmušilý výraz v jeho tváři Christianovi hned prozradily, že se přihodilo něco zlého.

Pane na nebi, jen aby se nic nestalo Martě a dětem, bylo jediné, na co nyní dokázal pomyslet.

„Končíme! Počkejte tady!“ zavolal na panoše, kteří udiveně spustili ruce s meči. Všichni panoši se drali o to, aby se mohli ve zbrani cvičit u Christiana a Lukase, přestože oba byli známí svou přísností. Dosud je nic kromě naléhavého rozkazu markraběte nepřimělo přerušit výuku.

Christian a jeho přítel se už hnali k zaprášenému jezdci, jenž seskakoval z koně.

„Vaše žena, Christiane… Zatkli ji a odvezli do Míšně. Je obviněná z čarodějnictví a má jít před církevní soud,“ vypravil ze sebe udýchaný jezdec.

Christianovi se zhoupla půda pod nohama. Lukas k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. „Kdy se to stalo a z čeho je obžalovaná?“ obrátil se k poslovi.

„Před třemi dny. Už v hale jí nasadili pouta.“

Ta věta zničila Christianovu poslední naději. Jestliže Martu navzdory jejímu šlechtickému stavu odvedli v poutech, je o její smrti rozhodnuto.

„Víc nevíme,“ pokračoval překotně posel. „Alžběta za nimi poslala jednoho muže, aby pozoroval, kam ji odvezou a co se bude dít. Já jsem hned vyjel za vámi, abych vám to oznámil. Ale dlouho jsem vás hledal…,“ sklopil provinile hlavu.

„Co mé děti?“ zeptal se Christian a skoro se napětím neodvažoval dýchat.

„Jsou v pořádku a stará se o ně Alžběta. Nikdo se po nich neptal.“

Christian se beze slova otočil a rozběhl se pryč.

Lukas poslovi rychle vtiskl do ruky stříbrnou minci a uklidnil ho: „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách. Nemůžeš za to, žes přinesl špatnou zprávu.“

Potom spěchal za Christianem.

„K markraběti!“ zvolal Christian tónem, který nesnesl odporu, a už také procházel kolem stráže. V komnatě hostinského domu, která byla určena fojtovi, padl před Otou a Hedvikou na koleno. Oba udiveně hleděli na něj i Lukase, jenž ho následoval a rovněž poklekl.

„Musím vás poprosit, abyste mi dal volno. Moje žena byla obviněna z čarodějnictví a odvlečena do Míšně, kde má být postavena před církevní soud.“

„Všemohoucí bože!“ vykřikla polekaně Hedvika a zbledla.

„Odkud to víte? Je posel spolehlivý?“ zeptal se Oto.

„Zprávu mi doručil jeden z Raimundových lidí. Viděl, jak mou ženu před třemi dny odvedli v poutech.“

Hedvika zbledla ještě víc. „Pak je to ještě horší, než jsem se obávala,“ kousla se do rtu.

„Víte, kdy se má proces konat?“ naléhal Oto.

„Ne. Ale kdoví, co jí do té doby udělají… nosí pod srdcem dítě,“ dodal zoufale Christian.

„Samozřejmě, Christiane. Hned vyjeďte a uvidíte, co pro svou manželku můžete udělat,“ projevil nezvyklé pochopení Oto. „Ale buďte opatrný. Víte, že s církví se nikdo nepouští do křížku nepotrestán.“

Christian chtěl vstát a rychle se vzdálit, ale Hedvika ho pohybem ruky zadržela.

„Měli bychom mu dát dopis pro biskupa Martina a potvrdit, že tu mladou ženu známe jako zbožnou křesťanku, která by nebyla schopna žádného zlého činu,“ obrátila se k Otovi. Ten mlčky přikývl.

„Jděte si sbalit věci a připravit koně,“ pravila Christianovi a Lukasovi. „Než budete hotovi, bude dopis připravený.“

Rytíři se uklonili a vyšli z komnaty.

Venku Christian zavolal na Konrada a Jakuba, kteří čekali opodál s tázavým výrazem v tváři.

„Musím odjet,“ oznámil jim. „Richard a Gero převezmou váš výcvik do té doby, než se vrátím.“

„Co se stalo?“ zeptal se syn markraběte Dietricha, protože pochopil, že situace je zřejmě velmi vážná.

Christian ani nechtěl to nepochopitelné obvinění vyslovit, ale byl svému chráněnci dlužen odpověď. „Moje žena byla nařčena z čarodějnictví,“ vysvětlil stručně.

Chlapec se vyděsil. „Ale vždyť je nevinná! Přece jí nemůžou nic udělat?“ zvolal.

„Už udělali,“ odpověděl Christian zachmuřeně. Pak se s Lukasem vydali k ohradě, kde se pásli koně.

„Nemyslíš, že je to trochu riskantní, když se biskupovi zaručíme za Christianovu ženu?“ zeptal se tiše Oto, když rytíři odešli.

Hedvika na něj rozzlobeně pohlédla. „Tak to jsem raději neslyšela, Oto z Wettinu! Vděčíme té mladé ženě za mnohé; kdysi zachránila život mně i našemu synovi. Musíme jí pomoci. Kdo kromě tebe má ještě takovou moc? Biskup Martin nemůže tvůj názor přehlížet. Dobře víš, jak často se už Christian a Marta stali obětí pomluv.“

Oto byl na okamžik v rozpacích, protože jedné takové pomluvě, že Christian má milostný poměr s markraběnkou, kdysi také uvěřil.

„Kromě toho chci, aby byla se mnou, až budu rodit,“ pokračovala Hedvika, v níž se probudila bývalá nepoddajnost. Zoufalství z nešťastné, nenaplněné lásky, starost a špatné svědomí vůči manželovi ji v poslední době potlačovaly. Ale nyní musí jednat. Nechce a nemůže Christianovu manželku, jíž je tolik zavázána, přenechat osudu, který je pro ni zřejmě připraven.

Oto stále ještě nic neřekl, a tak použila argument, jež ho nepochybně přiměje k činu. „Nemůžeme přece dopustit, aby bylo se šlechtičnou nakládáno jako s nějakou selkou, děvečkou nebo nevěstkou. Aby ji někdo prostě někam odtáhl. Tohle si nesmí dovolit ani církev. Příště by mohli v řetězech do kobky odvléct třeba mě. Musíš jednat.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Oto. „Ale co mám dělat? Nemůžu tentokrát zmeškat dvorský sněm.“

„Po něm už bude pozdě. Kdoví, co chudinka v uplynulých třech dnech vytrpěla.“

Hedvičiny myšlenky byly jako vír, který ji vytahoval z několikatýdenní lhostejnosti. „Dovol mi vrátit se do Míšně. Oba dobře víme, že na sněm nedojedeš včas, když tě budu i nadále provázet. Promluvím s biskupem. Dej mi s sebou několik svých nejlepších mužů, aby zjistili, kdo Martu tak ošklivě a nespravedlivě nařkl.“

K Hedvičinu překvapení Oto souhlasil.

„Kdy chceš vyjet?“

„Ještě dneska. Mou nepřítomnost na sněmu můžeš vysvětlit těhotenstvím. Možná to pro tebe a Oldřicha bude dokonce lepší, dokud mí bratři nebudou u císaře opět v milosti.“

A Dietrich mě postrádat nebude, pomyslela si Hedvika, protože tentokrát se dvorského sněmu nezúčastní.

Když byli připraveni na cestu a Christian pečlivě uschoval Otův dopis biskupovi, obrátil se k Lukasovi. Od příjezdu posla spolu ještě nedokázali vyměnit slovo.

Christian položil příteli ruce na ramena.

„Vím, že chceš jet se mnou a udělal bys všechno, abys Martu zachránil,“ vypravil ze sebe utrápeně. „Ale musím tě požádat o jinou přátelskou službu. Odved mé děti do bezpečí.“

„Myslíš, že u Alžběty nejsou v bezpečí?“

„Nemysleli jsme si snad, že je tam v bezpečí i Marta? Prosím tě, odeber mi aspoň tuhle starost.“

„Dobře,“ přikývl zdráhavě Lukas. „Ale kde budou v bezpečí, aby na ně dlouhá paže církve nedosáhla? U mého otce by je nikdo nehledal. Ale tam je teď vzít nemůžu. Po tom, co jsme zažili s páterem Sebastianem.“

Rozrušeně pohlédl na Christiana.

„Taky si myslíš, že ji udal on? Že já jsem všechno zavinil, protože jsem ho přivedl do tvého domu? Že Marta možná kvůli mně umře?“ Lukas padl na kolena. „Nemůžu s takovou vinou žít!“ Odepjal meč a hodil ho na zem. „Je-li tomu tak, potom mě zabij, prokaž mi tu laskavost.“

„Vstaň,“ vyzval ho ochraptěle Christian. „Nevíme, co se přihodilo a kdo jí to udělal. Teď potřebuju tvou pomoc. Odvez děti k markraběti Dietrichovi. Vysvětli mu celou situaci. Jestli teď vůbec někde mohou být v bezpečí, pak jen u něj.“

„Pojedu co nejrychleji,“ ujistil ho Lukas.

Jezdci pobídli koně a vyrazili každý jiným směrem.

Než Christian vyjel na hradní vrch, vedl svého bělouše k popravišti. Oči ho pálily, zmítal se mezi nadějí a hlubokým zoufalstvím, když marně hledal Martu či nějaké stopy po tom, že by tu byla zabita.

Obrátil koně směrem k městu a zavolal na první ženu, kterou potkal: „Poslyš, byla tady v posledních dnech nějaká žena popravená jako čarodějnice?“

Dívka v šatech služebné ochotně odpověděla, zřejmě potěšená, že si může o té události poklábosit. Možná ji urozený pán za její zprávy i odmění.

„Popravena ne, to už tady dávno nebylo. Ale před třemi dny tu podrobili jednu ženu zkoušce vodou v řece, aby zjistili, jestli je čarodějnice.“

„Kde najdu její mrtvolu?“ zeptal se tiše. „Nebo už byla pohřbená?“ Bože, jen ať neřekne, že její popel byl rozptýlený do všech světových stran, modlil se v duchu.

„Ne, pane, kdepak. Není mrtvá,“ vyprávěla služka vzrušeně. „Potopila se v řece jako pravá křesťanka. Ale když ji muži vytáhli, probudila se k životu. Zázrak! V tom jsme byly my ženy zajedno. Církevní soud se potom dohadoval, zda to bylo znamení její neviny, nebo chtěl Bůh zachránit duši jejího nenarozeného dítěte. Proto ji zase odvedli do biskupského paláce. Má o ní rozhodnout biskup Martin osobně.“

Christian hodil ženě minci a nasadil koni ostruhy.

„Biskup prý se kvůli tomu včera předčasně vrátil ze svých cest,“ zavolala za ním ještě žena.

Christianovi vířily hlavou myšlenky. Možná Marta přece jenom ještě žije! Ale v jakém je asi stavu? A co strašného s ní dělají třeba zrovna teď?

Nebo biskup včera hned po návratu rozkázal, aby byla popravena? Jestli to neučinil dosud, může to udělat každým okamžikem.

Poprvé v životě nebral ohled na Draga a štval ho nejvyšším tempem na hradní vrch. Lidé před ním zděšeně uskakovali a tiskli se k domovním zdem, křižovali se při pohledu na jezdce, jenž se hnal na hradní vrch, jako kdyby mu byl v patách sám ďábel.

Christian nechal zpoceného, osedlaného koně prostě stát na nádvoří a hnal se do biskupského paláce.

„Musím okamžitě mluvit s biskupem!“ zavolal na muže hlídající dveře do audienčního sálu. Když se ani jeden z nich nepohnul, aby mu uvolnil cestu, ovládl se a trochu klidněji dodal: „Nesu mu naléhavé poselství od markraběte.“

Jeden ze strážných zmizel za dveřmi. Christianovi se zdálo, že uběhla celá věčnost, než se vrátil a vpustil Christiana dovnitř.

Rytíř dlouhými kroky přešel sál a v patřičném odstupu klesl před biskupem na koleno a sklonil hlavu.

„Odejděte,“ uslyšel biskupův chladný hlas.

Zoufale vzhlédl a teprve pochopil, že to nebylo řečeno jemu, nýbrž mnoha návštěvníkům, kteří nyní spěšně vycházeli ze sálu.

Když za sebou poslední z nich zavřel dveře, biskup, mnohem mladší než jeho zemřelý předchůdce a známý jakožto ctižádostivý a bezohledně vypočítavý muž, mlčky pohlédl na klečícího.

„Vy jste Christian z Christiansdorfu, že?“ zeptal se po chvíli. „Čekal jsem vás.“

„Ctihodný biskupe!“ Christian v zoufalství netušil, jak by měl co nejšikovněji postupovat, nedokázal však vážit slova a plně se ovládat. „Ve vašem žaláři je držena moje manželka, jež byla neprávem obviněna. Nevím, kdo ji pomluvil, ale jedno vím jistě: Je nevinná. Zapřísahám vás při Bohu a všech svatých, propusťte ji na svobodu.“

„Netvrdil jste snad prve mým strážným, že pro mě máte dopis od markraběte?“ zeptal se ostře biskup. „Jak chcete vyprosit milost pro svou ženu, když si sám vynutíte vstup ke mně pomocí drzé lži?“

Christian rychle vylovil Otův dopis a v duchu děkoval Hedvice za její prozřetelnost.

Biskup mu naznačil, aby vstal a předal pergamen. Christian poslechl a odevzdal psaní. Potom znovu poklekl a čekal, až si biskup list přečte.

Pane na nebi, dej, ať je ještě naživu, prosil v duchu Christian a upíral oči na vzor kamenné podlahy.

„Tak,“ poznamenal pouze biskup, když dočetl. Christian k němu pozvedl zrak a pokoušel se z tváře duchovního vyčíst odpověď na otázku, jež ho málem přiváděla k šílenství.

„Musím přiznat, že vaše žena nám připravila několik hádanek,“ pokračoval konečně Martin. „Nejprve se nejlepší církevní autority diecéze nedokázaly shodnout v tom, zda výsledek zkoušky vodou je důkazem její viny, či ho lze hodnotit jako prokázání neviny.“

Biskup se zase na delší chvíli odmlčel a důkladně pozoroval Christianův výraz.

„A potom beze stopy zmizela z uzavřené žalářní kobky.“

„Zmizela? Jak to?“

„Doufám, že to byste mi mohl vysvětlit vy,“ chladně opáčil biskup a vstal ze židle. „Následujte mě.“

Dva muži s pochodněmi šli vpředu a biskup s Christianem sestupovali do žalářního sklepení. Na Martinovo znamení se k nim připojili ještě dva muži ze strážnice.

Christian považoval za možné, že teď uvězní i jeho. Ale potom by s ním asi biskup nešel, nýbrž by prostě přikázal svým strážím, aby ho uvrhli do žaláře.

Došli ke dveřím na konci úzké, tmavé chodby.

„Podívejte se na tu závoru. Byla zavřená, když vaše žena nevysvětlitelným způsobem z kobky zmizela.“

Christian pohlédl na závoru, jak mu bylo přikázáno, potom vešel dovnitř. Rozhlédl se a tím pohledem byl otřesen do morku kostí.

Byl to žalář stejný jako jiné, v nichž byl také uvězněný. Ale pomyšlení, že tu byla zavřená Marta a podle slov služky, s níž mluvil na ulici, tu byla i mučena, ho málem připravilo o rozum.

Uviděl něco ležet na podlaze a vrhl se k tomu. Byl to útržek látky ze zelených šatů, které tak ráda nosila. Na okamžik si přitiskl jemně vyšívaný hadřík k tváři, potom zařval jako raněné zvíře: „Co jste s ní udělali? Co jste jí udělali?“

Zaslepený zuřivostí se chtěl vrhnout na nejbližšího muže. Ale stráže mu zastoupily cestu. Christian by dokázal dva nebo tři přemoci, ale poslední zbytek rozumu mu napověděl, že málem napadl církevního hodnostáře, navíc přímo biskupa.

Stráže mu pevně svíraly paže, ale podařilo se mu pokleknout. „Odpusťte mi, ctihodný biskupe!“

Biskup pokynul vojákům, aby ho pustili.

„Nu, to jsem chtěl vidět,“ promluvil klidně. „Zdá se, že vaše zděšení je upřímné. Znám vaši pověst a vážně jsem vás podezíral, že jste nějakým smělým kouskem svou manželku ze žaláře vysvobodil. Ale vy asi opravdu nevíte, kde teď vězí.“

„Jak by mohla zmizet z přísně hlídaného žaláře?“ vykřikl Christian. „Někdo ji zabil a někde zahrabal. Někdo, kdo si od samého začátku přál její smrt.“

„Ovládejte se, rytíři, nebo vás dám okamžitě vyhodit. Pak už nikdy nezjistíme, kde vaše žena je,“ napomenul ho ostře biskup.

„Chci vědět, kdo je žalobce,“ žádal Christian.

„Nepřísluší vám vědět to, takové právo má jenom obžalovaná,“ odpověděl Martin. „Ale buďte ujištěn, že je to úctyhodný muž.“

Biskup se prudce otočil a zamířil ke schodům. „Následujte mě nahoru!“ poručil Christianovi.

Rytíř poslechl, napůl otupený silnými city a vírem truchlivých myšlenek.

„Jak jsem již řekl, vaše žena nás postavila před problém,“ promluvil biskup Martin, když se vrátili do honosného sálu. „Musíme zjistit, jak se odtud dostala. Počítám s vaší pomocí.“

Christian neodpověděl.

Neměl v úmyslu Martu vydat, pokud ještě žije a podaří se mu ji najít, aby ji biskup nakonec přece jen dal zabít.

„Jestliže nenajdeme vysvětlení a nikoho, kdo ji mohl potají provést kolem stráží, pak zbývají pouze dvě možnosti,“ pokračoval biskup Martin, jako kdyby si Christianova mlčení nevšiml. „Buď je skutečně čarodějnice a ďábel jí pomohl uniknout. Ale vy i markrabě a jeho manželka mě ujišťujete, že není s pekelnými mocnostmi ve spojení. Zbývá tedy jen druhé vysvětlení, že jí pomohl Bůh. Pak je naopak možná svatá.“

Biskup se upřeně zadíval na Christiana. „Najděte ji a zjistěte, co se stalo, abychom mohli tuto podivnou záležitost ukončit.“

S tím byl Christian propuštěn.

Ale než vyšel ze dveří, biskup ještě dodal: „Najděte ji rychle. Než ji najde někdo, kdo neuvěří, že je svatá.“

Christianovo hledání

„Nic!“ vykřikl Christian a udeřil pěstí do stolu. „Čtyři týdny jsme hledali všude, ptali se lidí, ale nikdo neví, kde by mohla být.“

Toho odpoledne si dal schůzku s přáteli, kteří se na hledání Marty také podíleli, v jednom z rytířských příbytků na hradním vrchu. Všichni kolem stolu vypadali vážně a ustaraně, Lukas přímo zoufale, ale Christian byl skoro k nepoznání. Tváře měl propadlé, pod očima temné kruhy, jen stěží ovládal hlas.

„Když ji nikdo z vás ani z našich ostatních přátel nepomohl utéct, kdo by to jinak mohl být? A jestli je ve hře nějaký neznámý zachránce, proč jsme od něj nedostali žádnou zprávu?“

„Možná se jí podařilo utéct bez cizí pomoci a teď se někde skrývá?“ poznamenal Raimund. „Do vaší vesnice nemůže, tam by ji hledali nejdřív.“

„Jsou to čtyři týdny, co je pryč,“ odpověděl přidušeně Christian. „Ptal jsem se desítek lidí, kteří byli při té zkoušce vodou. Už cestou k řece se sotva držela na nohou…“

Náhle zařval: „Mučili ji! Potom ji topili! Byla skoro mrtvá, když ji vytáhli z vody a jenom díky šťastnému řízení Boha se probrala k životu. A jako by to ještě nestačilo, jeden z těch pánbíčkářských vrahů se okamžitě nabídl, že ji bude dál mučit. To nemohla přežít.“

„Dávej si pozor!“ napomenul ho Raimund tiše. „Nebo obžalují i tebe. Mysli na své děti.“

Christian jako kdyby jeho varování neslyšel. S hlasitým zasténáním skryl obličej v dlaních.

„Není jiné vysvětlení. Je mrtvá. Ji a naše nenarozené dítě umučili k smrti a její vrah ji někde potají zahrabal, aby neměl kvůli své nešikovnosti potíže.“

Nikdo nepromluvil, ani se nepohnul. Jenom Raimund mu položil ruku na rameno, aby ho utěšil.

Christian po chvíli zvedl hlavu a obličej měl zkřivený nenávistí. „Obrátím v Míšeňské marce každý kámen, dokud nenajdu Martin hrob a jejího vraha.“

„Vzpamatuj se, člověče,“ domlouval mu Raimund a pevněji mu stiskl rameno, aby příteli zabránil vyskočit a probodnout prvního duchovního, který mu přijde do cesty. „Nemůžeš obžalovat církevní soud ani tasit meč proti božímu muži. Musíš se s tím vyrovnat, třebaže je to hodně těžké. Pojďme do kostela zapálit za Martu svíčku a pomodlit se za spásu její duše. To je všechno, co teď ještě můžeme udělat.“

„Všichni jsme ji měli rádi. Byla skvělý člověk,“ tiše podotkl Gero.

„Nemluvte o ní, jako kdyby byla mrtvá!“ zvolal Lukas „Nemůžu a nechci tomu uvěřit!“

„Tys neviděl, co jsem viděl já,“ namítl Christian nezvykle prudce. Potom si opět zakryl obličej dlaněmi.

„Nemá ani hrob, na kterém bych pro ni mohl truchlit. Nevím, jestli je pochovaná v posvěcené půdě. Pravděpodobně byla rozsekaná na kusy, spálená a její popel rozptýlen do větru,“ dodal přidušeně.

Nikdo k tomu nic neřekl, všichni věděli, že to by znamenalo věčné zatracení.

Ozvalo se váhavé zaklepání, které porušilo ticho. Vešlo páže. „Rytíři Christiane, markrabě a jeho choť žádají, abyste k nim přišel.“

Christian pomalu vstal a šouravým krokem následoval chlapce.

Je to zlomený muž, pomyslel si Lukas. A všechno jsem zavinil já. Nemůžu s tím žít.

Oto mě vyzve, abych konečně zase nastoupil do služby, pomyslel si trpce Christian, když vstupoval do paláce. Markrabě se předchozího dne vrátil z dvorského sněmu, Hedvika byla doma již čtyři týdny. Ani ona, ani nikdo z Otových mužů, které pověřila pátráním po Martě, nezískali jediný odkaz pro to, kde by se mohla zdržovat. To věděl přímo od Hedviky.

Když však zahlédl směsici úleku a smutku na markraběnčině tváři, vnitřně se připravil na zprávu o Martině smrti. Netušil, že Hedvikou tak otřásl jeho zjev. Dokonce i Oto se na něj zadíval jako na přízrak a krátce si odkašlal, aby se zbavil tísně.

„Máte nějaké novinky, Christiane?“ zeptala se mírně Hedvika.

Myslel jsem, že vy máte nějaké pro mě, pomyslel si zmateně rytíř.

„Nemám,“ odpověděl.

Hedvika a Oto na něj upírali oči. Protože však zjevně nechtěli promluvit první, Christian zajíkavě pokračoval: „Hledal jsem všude. Dnem i nocí. Nic. Ani stopa. Jediné, co jsem vypátral, byl její závoj, který koupila jedna trhovkyně od neznámého muže. Mám jediné vysvětlení: Je mrtvá a někdo její mrtvé tělo schoval, aby nevzbudil pozornost.“

Hedvika sotva znatelně přikývla. „Ano, to si myslíme také. Je nám to líto, Christiane. Truchlíme po vaší ženě a vašem nenarozeném dítěti a budeme se modlit za spásu jejich duší.“

Markraběnka mírně pokračovala: „Měl byste vědět, že jsem měla dlouhý rozhovor s biskupem Martinem. Dospěl k závěru, že výsledek božího soudu se má hodnotit jako důkaz neviny vaší manželky. To znamená, že kdyby se přece jen někde objevila, nemusí se ničeho obávat. Kdyby se našlo její mrtvé tělo, bude křesťansky pohřbeno. To je vše, co vám mohu pro útěchu sdělit.“

„Děkuji, paní,“ zašeptal Christian se sklopenýma očima.

Nyní se do rozhovoru vmísil Oto, jako obvykle poněkud hlučným hlasem. „Znamená to také, že vaše děti jsou mimo nebezpečí. Můžete si je vzít k sobě. A brzy byste měl nastoupit do služby. To trochu rozptýlí vaši bolest.“

Skoro vlídně markrabě pokračoval: „Vím, Christiane, váš žal je velký. Ale kdyby někdy v budoucnu spočinulo vaše oko na nějaké panně z mé marky, jež by vás mohla utěšit a být vašim dětem dobrou matkou, dejte mi vědět. Přimluvím se za vás u jejího otce. Neměl byste dlouho zůstat sám.“

Christian na markraběte upřel nechápavý pohled.

Nejraději by zařval, že nechce žádnou jinou ženu než Martu, že ji chce zpátky, nebo bídně zahyne. Ale zdravý rozum mu napovídal, že Oto tuhle nabídku skutečně považuje za nejlepší útěchu.

„Když přikážete, okamžitě nastoupím do služby,“ vypravil ze sebe konečně.

„Počkejte,“ promluvila opět Hedvika. „Je tu ještě něco, co byste měl vědět.“

Proboha, co ještě přijde, pomyslel si Christian.

„Vím, kdo obžaloval vaši ženu.“

Christian zuřivě sáhl na jílec meče.

Hedvika pozvedla ruku. „Chápu váš vztek a přání pomstít se. Ale když ho teď zabijete, možná toho budete litovat v den, kdy budete potřebovat, aby veřejně přiznal své lži.“

„Prosím vás, prozraďte mi jeho jméno,“ vypravil ze sebe.

„Byl to medikus, jenž byl kdysi v našich službách a nyní žije ve vaší vesnici.“

Christian rychle poklekl před markrabětem. „Můj pane, prosím, povolte mi ještě tři dny, než se vrátím do vašich služeb.“

Hedvika s Otou si vyměnili starostlivý pohled.

„Dobrá. Ale nedopusťte se žádné nepředloženosti,“ zamumlal nakonec markrabě.

Christian prudce vrazil do komnaty, kde na něj čekali přátelé. „Pojď!“ obrátil se k Lukasovi. „Jedeme domů do vesnice!“

Ostatní na něj udiveně hleděli, dokud jim v krátkosti nesdělil, co se právě dozvěděl. Ale to již Lukas vyskočil a připínal si pás s mečem.

Jeli skoro celou noc a ráno dorazili do Christiansdorfu.

Okamžitě je obklopilo několik desítek lidí, kteří se s nadějí, starostí či strachem ptali, zda má nějakou zprávu o Martě. I tady mnozí pátrali po nějakém znamení, že ještě žije. Marně.

Jeho záporná odpověď je většinou upřímně zarmoutila.

Johana se rozplakala a podmračený Kuno ji objal kolem ramen. Marie hlasitě vzlykla a Petr, jenž po smrti vdovy Elsy pracoval u Christiana jako stájový pacholek, na ni vyčítavě pohlédl, popotáhl a rukávem si otřel nos.

Avšak Christian ani Lukas se nezdržovali soucitnými a soustrastnými hovory. Obstarali koně, dali si přinést něco k pití a okamžitě se vydali k medikusovu domu.

Muž strnul, když poznal, kdo k němu přichází. Ale rychle se vzpamatoval a úslužně se otázal: „Jak vám můžu pomoct?“

„Mám bolesti, velké bolesti,“ odpověděl zachmuřeně Christian.

„A kde přesně? Co vám chybí?“

„Chybí mi moje žena, ty hajzle!“ zařval Christian, vytasil meč a opřel jeho hrot o medikusovu hruď. „A moje bolest se výrazně zmírní, až tě uvidím trpět tak, jako trpěla tvou vinou ona!“

Z medikusovy tváře se vytratila všechna barva. „Mýlíte se. Opravdu! Nemám se zmizením vaší manželky vůbec nic společného.“

„Šetři si dech, ty zrůdo! Budeš ho potřebovat,“ vyjel na něj Lukas, spoutal učence a strkal ho před sebou.

Vesničané udiveně pozorovali, jak Christian uvázal konec lana, jímž měl medikus spoutané ruce, k sedlu svého koně.

„Pomluvil vaši paní Martu a obvinil ji z čarodějnictví. Kvůli němu beze stopy zmizela,“ vykřikl Christian na shluk přihlížejících.

Ozvaly se hlasité nadávky a kletby vznášené na hlavu medikuse. Marta byla mezi lidmi oblíbená a i ti, kteří ji neměli příliš v lásce, jako například Griseldis, teď přemýšleli, jak se ve vesnici obejdou bez léčitelky, a že Marta je přece jen lepší paní než ta ledová krasavice, jež se brzy nastěhuje do hradu.

Bez dalšího slova se Christian vyhoupl na koně a pobídl ho do klusu. Za ním na laně běžel naříkající medikus následovaný zamračeným Lukasem na hnědákovi.

Ani na chvilku si neodpočinuli, ale občas museli zvolnit tempo, protože medikus už nestačil. Nechtěli pomlouvače usmýkat k smrti, měl být schopen dojít na hradní vrch po svých, aby Christian mohl svou pomstu dovršit.

Když bylo jasné, že do města do noci nedorazí, vyhledali si v lese místo k přespání. Lukas přivázal medikuse ke stromu. Když muž opět začal tvrdit, že je nevinen, přiložil mu dýku k hrdlu. „Ještě slovo, ty špinavej parchante, a na místě tě zapíchnu. Ale nejdřív ti vyříznu ten tvůj pomlouvačnej jazyk!“

Medikus okamžitě zmlkl.

Druhý den ráno se dal Christian opět ohlásit u biskupa Martina. Tentokrát ho okamžitě vpustili do sálu.

„Christiane z Christiansdorfu, máte pro mě nějaké novinky?“ zeptal se biskup napjatě a lehce se naklonil dopředu.

„Nikoli, ctihodný biskupe. Přišel jsem, abych podal žalobu na muže, jenž z nízkých pohnutek falešně obvinil mou ženu z čarodějnictví. Chci požádat, aby byl podroben božímu soudu,“ odpověděl nahlas Christian.

Jeho zpráva vyvolala v sále hlasitý šum a udivené pohledy.

Biskup se zamračil. „Vy víte, kdo je ten muž?“

„Stojí za dveřmi a hlídá ho můj rytíř.“

„Přiveďte ho sem.“

Biskup s odporem pohlédl na muže v učeneckém hábitu, jenž se před ním okamžitě vrhl na zem, aby mu líbal nohy. Kopancem ho od sebe odstrčil.

„Medikusi,“ oslovil ho. „Četl jsem vaši výpověď. Ale výsledek zkoušky vodou a některé další… okolnosti nezpochybnitelně dokázaly, že žena, kterou jste obvinil z čarodějnictví, se nikdy ničeho takového nedopustila. Můžete uvést něco na svou obhajobu?“

„Nejsme snad všichni povinni odhalovat zlo bez ohledu na to, v jak nevinné formě se může skrývat?“ horlil medikus.

„Viděl jste snad, že by žena, již jste obvinil, před vámi vzlétla?“

„Ano,“ zaradoval se medikus z možnosti chytit se záchranného stébla. „Několikrát za úplňku.“

„Tímto jste usvědčen jako lhář,“ prohlásil biskup tvrdě a učenec na něj zděšeně pohlédl. „Církev totiž uznala skutečnost, že čarodějnice létat neumějí. A pokud dotyčný opravdu studoval na univerzitě v Boloni, jak tvrdí, musel by to vědět. Síření takových povídaček, jaké si vykládají staré báby, je třeba zakázat.“

Biskup se otočil k Christianovi. „Protože tento muž prokazatelně obvinil vaši ženu neprávem, bude odsouzen k trestu, jaký bývá vyměřován za čarodějnictví. Ale vy si přejete, aby podstoupil boží soud. Jste si tím jistý? Má se rovněž podrobit zkoušce vodou?“

Na okamžik se v sále rozhostilo hluboké ticho, potom Christian odpověděl: „Nikoli, Eminence. Chci, aby byla provedena zkouška ohněm.“

Trvalo nějaký čas, než bylo vše připraveno a rozpáleno uhlí, které několik katových pacholků rozsypalo na náměstí v Míšni.

Rychle se tam shromáždil velký dav zvědavců očekávajících neobvyklou podívanou. S příjemným mrazením se dívali na pole dlouhé asi dvacet kroků, hustě pokryté rudě žhnoucími uhlíky. Obviněný po něm bude muset bosýma nohama přejít.

Ještě nikdo z diváků nevěděl, kdo se dnes musí podrobit zkoušce ohněm a proč, a tak kolovaly všelijaké divoké zvěsti.

Christian a Lukas stáli vedle sebe, občas si vyměnili zachmuřené pohledy a většinou se mlčky nořili do myšlenek, které byly zřejmě velmi podobné.

Konečně hlasité výkřiky oznamovaly příchod biskupa.

Dav uctivě poklekl a setrval tak, dokud biskup nedal znamení, aby lidé opět vstali.

„Tento muž,“ ukázal biskup na spoutaného medikuse, jenž se zmítal a žadonil o milost, „vědomě lživě vypovídal a obvinil nevinnou z čarodějnictví. Byla to paní Marta, jež před čtyřmi týdny obstála ve zkoušce vodou.“

Zpráva vyvolala v davu hlučný ohlas a biskup zvedl ruku, aby se lidé ztišili.

„Závist a nenávist z něj učinili lháře a pomlouvače. Zaslouží si tvrdý trest, aby tak byl každý varován před podobným zločinem. Manžel nevinně obviněné, rytíř Christian ve službách markraběte Oty, však vyjádřil přání, aby byl pomlouvač podroben zkoušce ohněm. Jeho žádosti bylo vyhověno.“

Biskup dal strážím znamení. Přitáhly vzpouzejícího se muže na okraj žhavého pole a vyzvaly ho, aby si zul boty.

Medikus zdráhavě poslechl a několik diváků mu posměšně nabídlo, aby jim drahé boty rovnou daroval a odložil také svůj černý hábit.

Roztřesený medikus vstal, pokřižoval se a za hlasitého smíchu přihlížejících svlékl dlouhý učenecký plášť, aby se jeho lem nevznítil. Stráže ho vzápětí strčili do rozžhaveného uhlí.

První krok provázel drásavý řev. S křikem se muž snažil zachránit a prchnout na chladnou zem, ale katovi pacholci ho neúprosně ostrými kopími hnali po doutnajícím uhlí vpřed.

Medikus v panice poskakoval z nohy na nohu, jeho bolestivý křik přehlušoval hlučení zástupu. Konečně zřejmě pochopil, že musí žhavou plochu přejít velkými kroky, pokud chce své trýzni učinit konec. Ale když měl za sebou víc než polovinu cesty, Christian rázně vykročil z davu a postavil se na konec pole, s rukama zkříženýma na hrudi. Beze slova a s nepohnutou tváří upřel oči na medikuse. Ten se zděšeně zapotácel, couvl a padl na rozžhavené uhlí. Oblečení se na něm okamžitě vzňalo. Hukot plápolajících plamenů se mísil s výkřiky muže, které záhy umlkly a bylo slyšet jen praskání a sykot ohně. Většina diváků se pokřižovala, někteří si šeptali, že ucítili pach síry.

Christian a Lukas s nepohnutou tváří počkali, až z pomlouvače zbyl jen ohořelý kus masa. Potom společně z náměstí odešli.

Zavřená

Marta ztratila pojem času a bez cíle bloumala snovým světem. Nevnímala nic ze svého okolí a necítila nic než své tělo, které střídavě planulo horečkou a bylo roztřásáno mrazivým chladem.

Občas k ní pronikly útržky hovorů, aniž věděla, co si s nimi počít, a nerozuměla, o čem se mluví. Časem si však zvykla na dva zvuky: třaslavý hlas staré ženy a rázný hlas muže zvyklého poroučet, který jí připadal nejasně povědomý. Nedokázala si však vzpomenout, komu patří. Ani nechtěla. Myšlení ji příliš namáhalo. A ona byla unavená, k smrti unavená.

Občas cítila různé pachy, aniž je dokázala pojmenovat, pronikavé nebo zklidňující vůně.

Nikdy neotevírala oči, protože by ji to stálo příliš mnoho sil. Skrze zavřená víčka si uvědomovala střídání denního světla a noční tmy, pokud se probudila z hlubokého spánku a přešla do stavu podivného polovědomí.

Tentokrát však porozuměla významu slov, která nad ní byla vyřčena nebo spíš zašeptána.

„Dělám, co můžu.“ To promluvila stařena.

Nepatrným pohybem, podivila se, že ho vůbec byla schopna, posunula ruku a cítila pod dlaní hladké, jemné plátno, na hřbetě ruky kožešinu, kterou byla přikrytá.

Najednou prudce zatoužila po tom zjistit, kde je. Poprvé po dlouhé době se cítila dost silná, aby otevřela oči.

„Zázrak! Přichází k sobě! Rychle, zavolej pána.“

Uviděla nad sebou obličej stařeny, který se vznášel v jejích horečnatých snech. V očích starostlivě na ni upřených z vrásčité tváře s výrazným nosem se nyní zableskla úleva a radost.

Úzké, překvapivě silné ruce ji podepřely a stařena jí přiložila k ústům pohár. „Pij, moje milá, pij. To ti udělá dobře. Dělali jsme si o tebe velké starosti.“

Zmatená Marta upila doušek a potom ještě jeden. Bylo to chladné, osvěžující víno zředěné vodou.

Všimla si, že má na sobě skvostně vyšívanou košili z jemného plátna. Potom zaslechla, jak se po schodech nahoru blíží mužské kroky. Dveře se otevřely a vešel Ekkehart.

Marta se vyděsila. Pohár jí vyklouzl z ruky a padl na zem. Schoulila se a přitáhla si kožešinu k ramenům.

Rázem se jí vrátila paměť. Zatčení. Mučení. Výslech. Zkouška vodou. A její dítě. Přišla o dítě.

Proč ji Ekkehart vysvobodil ze žaláře?

Jaké s ní má úmysly?

Urostlý rytíř s ostře řezanou tváří se při pohledu na její zděšení zastyděl.

„Neboj se,“ uklidňoval ji spěšně. „Bylas těžce nemocná, málem jsme se už vzdávali naděje. Ale stará Hilda se tentokrát opravdu překonala. Dostaneš slušnou odměnu,“ obrátil se k stařeně, jež se s bezzubým, lstivým úsměvem mlčky uklonila. Naštěstí se mýlila, když se obávala poporodní horečky.

„Tak teď se postarej, aby se rychle zotavila,“ dodal přísně Ekkehart. Otevřel velkou truhlu stojící u stěny a probíral se jejím obsahem. Nakonec vytáhl nádherné šaty, rudé s modrými lemy a bohatými výšivkami. Rozložil je před Martou. „Tohle si oblékni, až se budeš cítit dost silná, abys vstala.“

Na její tázavý pohled odpověděl: „Kdysi patřily mé ženě.“

Položil šaty na truhlu a po chvilce pokračoval: „Zemřela při porodu našeho prvního dítěte a dítě také.“

„To je mi líto,“ poznamenala Marta. Všimla si smutku, který mu přelétl po obličeji. „Bůh buď milostiv jejich nevinným duším.“

Ekkehart se rychle obrátil ke dveřím a odešel.

„Počkejte chvilku, donesu vám něco k jídlu,“ zamumlala stařena a následovala ho. Po chvilce se vrátila s kouskem bílého chleba. Namáčela ho do mléka a krmila Martu jako malé dítě. Mladá žena snědla asi tři sousta, pak si unaveně lehla a zavřela oči.

Když stařena odešla, uslyšela po chvíli opět na schodech těžké kroky a Ekkehartův hlas, který poroučel: „Hlavou mi ručíš za to, že neopustí komnatu a nevejde k ní nikdo kromě stařeny.“

„Ano, pane,“ odpověděl drsně jiný muž.

Marta si přitáhla kožešinu k bradě.

Je tu zavřená.

Druhý den jí stařena přinesla polévku, bílý chleba a dobré, zředěné víno. Marta si opatrně vzala pár soust a zapila je několika doušky. Když zjistila, že žaludek potravu přijal, s chutí se pustila do jídla.

„To je dobré znamení,“ radovala se stařena, jež ji nespustila z očí. Stráž přede dveřmi Marta neviděla ani neslyšela.

„Teď zkuste vstát,“ vyzvala ji Hilda. Marta se pomalu posadila a pak i postavila na roztřesené nohy.

„Dobře. To se časem ještě zlepší. Teď se oblečte do těch šatů. Náš pán si přeje s vámi mluvit.“

Stařena Martě šikovně pomohla obléci si nádherné, rudomodré šaty, učesala ji, spokojeně přehlédla své dílo a odešla.

Slabá Marta s bušícím srdcem usedla na kamennou lavici u úzkého okna. Co od ní asi bude Ekkehart chtít? A kde vlastně je?

Pohled z úzkého hradního vikýře jí potvrdil, co si podle tvaru a zařízení místnosti myslela: je v komoře v horním patře obytné hradní věže. Markrabě Oto Ekkehartovi přenechal několik vesnic poblíž Christiansdorfu, ale žádná z nich neměla hrad s donjonem. Možná je na Ekkehartově rodinném sídle. Věděla, že patří k nejbohatším míšeňským rytířům a má vlastní velký majetek, podobně jako Randolf a druzí dva jeho kamarádi. Proto se spolu spřátelili už za svých panošských časů a pohrdavě shlíželi na ostatní, jež neměli dlouhé seznamy předků a vlastní léna.

Úzký výsek krajiny, který z okna viděla, jí neprozradil nic o tom, kde se nachází. Ale muselo uplynout hodně času od chvíle, kdy ji sem Ekkehart nemocnou přivezl. Listí se už pestře zbarvovalo. Každý závan větru je strhával z větví.

Podlehla náhlému vnuknutí, vstala a otevřela truhlu z níž Ekkehart vyňal šaty. Opatrně prohledávala její obsah. Možná tu najde něco, co by jí mohlo posloužit jako zbraň. Ale než se propracovala skrz vrchní vrstvu oděvů, slyšela těžké kroky na schodech. Rychle zavřela víko truhly a opět usedla na kamennou lavičku u okna, složila ruce do klína a zadívala se ke dveřím.

K jejímu překvapení Ekkehart zaklepal, než vešel do komory, jako kdyby to nebyl jeho hrad a ona nebyla jeho zajatkyně.

Na přísném obličeji se ukázal náznak úsměvu, když se k ní velkými kroky přiblížil a podával jí obě ruce.

„Jsem rád, že se ti vede už mnohem lépe.“

Rychle ruce stáhla z jeho dlaní a sklopila oči.

„Musím vám poděkovat za svou záchranu,“ promluvila škrobeně.

Neodpověděl, ale vycítila, že se na ni dívá.

„Proč jste to udělal? Jaké se mnou máte úmysly?“ zeptala se nakonec do ticha.

„Přece jsem ti řekl, že ti vděčím za svůj život.“

„Vy jste mě zachránil před smrtí třikrát. Když jste mě vytáhl z vody, když jste mě osvobodil ze žaláře a když jste ke mně povolal moudrou stařenu. Teď jsem vaší dlužnicí já.“ Zvedla hlavu. „Tak co ode mě budete požadovat?“

„Nic.“ Zdálo se, že ta otázka v něm vyvolala nelibost.

„Takže teď můžu odejít domů ke svému manželovi?“

Po chvilce napjatého ticha Ekkehart promluvil: „Obávám se, že to není možné.“

„Chcete za mě výkupné?“ zeptala se ostře. „Pošlete za Christianem posla. Jsem si jistá, že se s vámi dohodne.“

Ekkehart pozvedl ruce v odmítavém gestu. „Ne, ty to nechápeš. Pořád ještě tě hledají jako čarodějnici. Jakmile se někdo dozví, že žiješ a kde jsi, okamžitě pro tebe přijedou a zase tě odvezou do žaláře.“

Při řeči se na ni naléhavě díval. „Nechtěl jsem tě tady nechat samotnou, dokud jsi měla vysoké horečky. Ale teď můžu vyrazit do Míšně a zjistit, jak vypadá situace. Teprve až budu mít jistotu, že jsi byla zproštěna obvinění, můžeš odtud odjet. Lidé z Christiansdorfu tě jistě hledají, ale nikdo nepředpokládá, že bys byla u mě.“

Krátce se zasmál, což u něj bylo velmi neobvyklé. „Jsem zvědavý, co se od té doby v Míšni povídá o tvém zmizení. Stráže nikdy nepřiznají, že se daly odlákat najatou děvkou. A tu děvku by ani nikdo nenašel, obstaral jsem jí nový život daleko odtud.“

„Kvůli mně jste se vydával do velkého nebezpečí. Proč?“ opakovala Marta otázku.

Ekkehart na okamžik zaváhal s odpovědí.

„Dopustil jsem se na tobě bezpráví… a chtěl bych to napravit,“ přiznal konečně. „Umíš si představit, že bys mi někdy odpustila?“

Ona přece nemůže vědět, jaké to pro muže je. Tenkrát, když před ním ležela bezbranná na zemi, když se díval, jak si ji Randolf a ostatní kamarádi berou. Bylo to pro něj jako opojení, musel ji mít taky. Zpočátku pro něj byla jenom jednou z bezpočetných děveček a služek, které se mu musely oddat, více či méně dobrovolně. Ale cestou na dvorský sněm do Würzburgu ji tajně sledoval. Když ji Randolf pod falešnou záminkou vylákal k sobě do komnaty, byl po ní už úplně posedlý. Později z dálky sledoval, jaké vroucné pouto je mezi ní a Christianem. Nic si nepřál víc, než aby se na něj také jednou podívala tak jako na Christiana.

„Nikdy jsem tě nebil jako ti ostatní,“ dodal, když mlčela. „Chtěl jsem, aby ses mi oddala dobrovolně.“

Marta couvla. „To jsem neudělala a nikdy neudělám!“ prohlásila s odporem. „Dopustil jste se na mně násilí, před očima svých přátel!“

Jen stěží se po jeho přiznání ovládala. Musela se přemáhat, aby pokračovala: „Jsem vám zavázána díkem za to, že jste mě zachránil. Jestli si myslíte, že vám teď patřím jako odměna, nu již jste se mě několikrát zmocnil hrubým násilím… nemůžu vám zabránit v tom, abyste to zopakoval.“ Unaveně si přejela rukou přes oči. „Dovolte mi odejít k mému manželovi… nebo mě nechte umřít.“

Ekkehart se od ní odvrátil s kamenným výrazem na tváři a odešel. Slyšela, jak za dveřmi stroze opakuje strážci rozkaz, aby ji v žádném případě nepustil z místnosti. O chvilku později ho viděla, jak na nádherném ryzákovi divokým cvalem odjíždí ze zámku. Co má asi v úmyslu, uvažovala s obavami.

Rozrušený rozhovor ji stál všechnu sílu.

Chtěla si zase lehnout, ale hluk na nádvoří ji opět přilákal k oknu. Vyhlédla ven a strnula. Ekkehart nemohl dojet daleko, přesto se už vracel. A s ním statný rytíř se stříbřitě plavými vlasy, mladá černovlasá žena, tlustý Giselbert a ješitný zrzavý Elmar.

Ekkehart ještě nedorazil ani k posledním chýším na kraji vesnice, když proti sobě uviděl přijíždět přátele a s nimi i Randolfovu manželku.

V duchu proklínal jejich nápad navštívit ho právě teď. Na druhou stranu děkoval Bohu, že je ještě potkal. Nedovedl si představit, že by na něj čekali v donjonu a nějakou nešťastnou náhodou objevili Martu.

Možná vezou ti čtyři nějaké novinky, díky nimž ani nebude muset jet do Míšně.

Pečlivě skryl své pocity a myšlenky, což mu nečinilo potíže.

„Buďte vítáni! Dneska je krásný den, vhodný k tomu vypít si pár pohárů ve vaší společnosti.“

Kamarádi hlasitě uvítali jeho návrh.

Pohled na Richenzin úsměv mu však naháněl mrazení v zádech. Nechápal, co jindy tak vypočítavého Randolfa k této ženě poutá. Nepochybně to je krasavice, ale kdyby byla jeho ženou, nikdy by se k ní neotočil zády a zvykl by si spát s dýkou pod polštářem, kdyby to do té doby už beztak nedělal.

Jak jen dokázala, že Randolf jí zobe z ruky, když je jinak známý a obávaný svou bezohledností k ženám? Je možné, že ho nějakým kouzlem očarovala, aby ho k sobě připoutala? Ekkehart netušil. Považoval se za opravdu otrlého chlapa, ale v přítomnosti téhle ženy ho vždy mrazilo.

Otočil ryzáka. Také kamarádi pobídli koně s vyhlídkou na horké, kořeněné víno a dobrý oběd. Ochladilo se. Letos zima asi začne dřív než obvykle.

Doufejme, že nikdo ze služebnictva nic neprozradí nějakou nepromyšlenou poznámkou, pomyslel si Ekkehart. Přísně všem nakázal mlčet a jeho lidé se ho příliš báli na to, aby jeho pokyny neuposlechli, přesto byl příjezd neznámé mladé ženy, kterou skrýval ve své komoře, vítaným podnětem ke klevetění. Navíc se obával, že Marta propadne strachu a panice, když zjistí, kdo k němu přijel. Ale jistě je ještě příliš slabá, než aby se pošetile pokusila o útěk, který by ji vehnal přímo do Randolfových rukou.

Směsice hrdosti a beznaděje, jaká se jí zračila v tváři prve při jejich rozhovoru, ho zasáhla víc, než by si ještě před několika dny přiznal.

Jakmile se přiblížili k donjonu, přibíhali jim vstříc stájoví pacholci, aby se hostům postarali o koně. Ekkehart pomohl Richenze sesednout a nabídl jí rámě, aby ji uvedl do haly. „Jaké novinky vás za takového počasí dostaly z domu?“ zeptal se, když se všichni pohodlně usadili a přiběhly služebné, aby nalily do pohárů víno.

Ještě než Randolf stačil odpovědět, Ekkehart zvedl ruku. „Počkej ještě okamžik. Chci dát kuchaři pokyny. Co byste ráda, má krasavice?“ obrátil se na Richenzu v naději, že se nikdo z hostů nezeptá, proč kuchaře zkrátka nepovolá sem, aby mu dal patřičné rozkazy.

„Christianovu hlavu na stříbrném talíři,“ odpověděla a ostatní se zasmáli.

„Obávám se, že z toho dneska nic nebude,“ ušklíbl se cynicky Ekkehart.

Richenza našpulila rty. „No tak tedy zatím pár ptáčků zpěváčků. A potom…,“ pohlédla na něj tak, že méně otrlý muž by se rozplynul blahem, „… ať mě váš skvělý kuchař něčím překvapí.“

Ekkehart opětoval falešný úsměv. „Pak bude opravdu lepší, když s ním promluvím bez vaší příjemné společnosti. Omluvte mě.“

Jak doufal a očekával, byla stará Hilda v kuchyni a svařovala nějaký silně aromatický lektvar. Moudrá stařena pocházela ze sousední vesnice, ale na jeho příkaz zůstávala na hradě tak dlouho, dokud se bude o Martu starat.

Kývl na ni. „Půjdeš teď hned nahoru a vyřídíš jí, aby v žádném případě nevycházela ze své komory, je-li jí život milý. Když zůstane, kde je, nemusí se ničeho bát. A Rufusovi řekni, že kromě tebe nesmí dovnitř pustit nikoho, chce-li přežít dnešní den.“

Stařena přikývla, nalila lektvar do poháru a chtěla odejít, ale Ekkehart ji ještě zadržel. „Potom namíchej silný uspávací nápoj.“

Kořenářka opět přikývla a vyklouzla z kuchyně.

Mistr kuchař, k jehož vynikajícím vlastnostem patřilo, že dokázal kdykoli rychlostí blesku vykouzlit různé lahůdky, které utišily největší hlad nečekaných hostů, už bez pánova příkazu plnil Richenzino přání. Když Ekkehart vešel do kuchyně, leželo na stole tucet zpěvavých ptáků, které kuchař pro takové příležitosti choval v kleci a právě jim zakroutil krkem. Potřel je medem a teď je opékal a připravoval z nich křehkou pochoutku.

Ekkehart věděl, že kuchař si přál, aby ho pacholci ze stáje ihned uvědomili, když přijeli vzácní hosté, a pamatoval si, kdo co rád jí, a nikdy také nezapomněl, jaký pokrm komu nejvíc chutnal.

„Jako hlavní chod připrav něco moc dobrého,“ přikázal mu Ekkehart jen velmi neurčitě a přenechal výběr jídla na něm.

„Směs zvěřiny? Nebo pokrm z koroptví?“ přemýšlel kuchař nahlas a rovnal upečené ptáky na podnos kolem misky s pikantní omáčkou z bylin a octa.

Ano, rozhodl se. Koroptve jsou dobrý nápad. Povídá se, že posilují mužnou sílu. Tahle nestoudná žena narážku pochopí a bude spokojená, a když bude spokojená ona, budou muži také.

„Když dovolíte, pane, odnesu předkrm hned osobně do haly.“

Ekkehart souhlasně přikývl a šel napřed.

Richenze se rozzářily oči, když viděla, jak rychle bylo její přání splněno. Kuchař se hluboce uklonil a pochoutku nabídl nejprve jí.

Richenza sáhla po prvním soustu, s přimhouřenýma očima labužnicky přežvykovala a pak si olízla prsty. Obrátila se k Randolfovi a opět našpulila rty. „Miláčku, nemohl bys toho kuchaře unést k nám? Ve srovnání tady s tím,“ sáhla po dalším ptáčkovi, „nám ten náš předkládá opravdu jen selské blafy.“

„To přeháníš,“ zamračil se lehce Randolf, ale pak se ovládl. „Jestli si však přeješ, poohlédnu se po nějakém lepším.“

„To bys měl,“ rozhlédla se Richenza triumfálně po ostatních. „Když musím jíst i za dalšího pokračovatele rodu.“

Randolf s úsměvem přijímal hlasité gratulace přátel, kteří mu poklepávali na rameno.

„Jen se na něj podívejte, tolik mužnosti,“ lichotila mu Richenza a hladila Randolfa po svalnatých pažích. „Někdy si myslím, že otěhotním, jen se na mě podívá.“ Povytáhla obočí. „Ale to neznamená, že bych se spokojila s pohledem…“

Mluví jako děvka o svém zákazníkovi, a ne jako urozená dáma o choti, pomyslel si s odporem Ekkehart. Ale v ostatních kamarádech vyvolala Richenzina slova smích.

„Randolfe, tobě může člověk závidět,“ vyprskl Giselbert. „Možná bys mohl s naším zamlklým hostitelem dohodnout výhodný obchod. Vymění svého vynikajícího kuchaře za tvou nepřekonatelnou ženu.“

„Opravdu by sis měl najít nějakou ženu, Ekkeharte,“ souhlasil Randolf. „I když samozřejmě ne tu moji!“

Ostatní se opět rozesmáli hrané pohrůžce.

„Už jsi byl dost dlouho sám. A můžu tě ujistit, že manželství v sobě skrývá mnohé radosti, pokud jsi na to už zapomněl.“

Ekkehart mávl rukou. „Ještě se zkrátka nic vhodného nenaskytlo. Na zdraví tvých synů, toho, co máš, a toho, jehož ti tvá žena porodí!“

Zvedl pohár a ostatní ho následovali.

„Nepřijeli jsme jen tak pro nic za nic,“ pokračoval Randolf, když se zhluboka napil. Odložil pohár, natáhl si pohodlně nohy před sebe a lehce se naklonil.

„Zase nastaly potíže, a všechno opět kvůli Christianovi a té jeho ženské.“ Plavovlasý rytíř vztekle uhodil masitou rukou do stolu. „Měli jsme ji zapíchnout, když to byla ještě obyčejná, selská děvka. Ani pes by po ní neštěkl. Když jsme s ní tenkrát skončili, byla už stejně polomrtvá…“

„Počkej!“ vpadla mu do řeči Richenza a nebezpečně přimhouřila oči. „Rozumím tomu dobře, že jste si ji vzali, ještě než se stala Christianovou ženou? Vy čtyři? Všichni čtyři?“

„To bylo varování,“ ospravedlňoval se Randolf. „Pomluvila u markraběte jednoho našeho přítele, když dal krásné Hedvice přinést pohár s jedem.“

Richenza mlčky hleděla z jednoho na druhého. Potom zaklonila hlavu a nahlas se rozesmála.

„To se mi líbí! Vy jste si tu mrňavou holku chytili a pořádně jí nahnali strach. Když tohle vím, hezky mi to osladí pobyt v Christiansdorfu.“ Na okamžik se odmlčela. „Christian to ví?“

Randolf přikývl a jeho manželce rázem zmizel úsměv ze rtů. „Ty blázne!“ zasyčela na něj. „Snad ses mu s tím nevychloubal?“

Jeho mlčení jí jako odpověď stačilo.

„A ty si vážně myslíš, že za téhle situace můžete žít vedle sebe v jedné vesnici?“ vyjela na muže.

„Takhle se mnou mluvit nebudeš!“ rozčílil se Randolf a tvrdě ji chytil za paži.

Richenza si jeho surového stisku nevšímala a podívala se na Ekkeharta, jenž se rozhovoru neúčastnil a stál vedle nich se založenýma rukama. „Obávám se, že to, o čem budeme mluvit, bude ještě choulostivější, než jsem si myslela. Neměli bychom zůstávat v hale.“

„Mějte okamžik strpení, dám přichystat komnatu ve věži,“ slíbil Ekkehart a dlouhými kroky spěchal ke schodišti. Když vešel do místnosti, Marta se leknutím zachvěla. Stále ještě seděla na kamenné lavici a byla bledá jako stěna.

„Vidělas, kdo přijel?“ zeptal se jí.

Mlčky přikývla.

„Za chvíli přijdou nahoru, ale nesmí tě tu najít. Musíš se přestěhovat do jiné komory.“

Marta vstala a zapotácela se. Ekkehart ji rychle vzal do náručí a vynesl do vyššího patra, do jedné z menších komor pro hosty. Tam ji položil na postel.

„Hilda za tebou hned přijde a jeden z mých mužů se postará, aby se k tobě nikdo nedostal,“ promlouval k ní spěšně. „Ale za každou cenu tady zůstaň.“

Rychle vyšel ven, dal stráži patřičný rozkaz a poručil jedné z děveček, aby zahladila všechny stopy toho, že v komnatě bydlela žena.

Marta se schoulila pod deku, bděla a čekala, co se bude dít dál. Všechno v ní toužilo po útěku. Ale daleko by nedošla. Je ještě příliš slabá, aby mohla uběhnout víc než deset kroků, přede dveřmi hlídá strážný a Ekkehart má pravdu, hrozilo by příliš velké nebezpečí, že ji Randolf a jeho kumpáni objeví. Netrvalo dlouho a vešla stará Hilda s pohárem lektvaru. „Vypijte to, má drahá.“

Sotva postřehnutelná, známá vůně Martě okamžitě prozradila, co je do vína přimícháno. Odstrčila pohár.

„Nechci to. Chci zůstat vzhůru.“

Stařena jí energicky pohár opět vtiskla do ruky. „Můj pán si přeje, abyste to vypila. Bojí se, že byste se moc rozčílila. A vy potřebujete posilující spánek. Pořád ještě jste vážně nemocná.“

„Ne.“

Stařena s nelibostí zavrtěla hlavou a pohár odložila na stůl. „Pán se bude moc zlobit. Je to přísný muž a vyžaduje bezpodmínečnou poslušnost.“

Zamyšleně se na Martu zahleděla. „Ale podle toho, jak se k vám chová, by asi nechtěl, abych zavolala Rufa, který by vás podržel a já bych do vás nápoj vpravila.“

Rufus byl voják stojící přede dveřmi.

„Tajně vás sem přivezl, pečuje o vás, stará se, abyste se uzdravila, a dal vám oblíbené šaty své manželky,“ mumlala stařena. „Chce se o vás ucházet proti vůli vašeho otce?“

Kdopak ji tak ztýral? uvažovala Hilda už jen v duchu a nikoli poprvé. A bylo dítě, o které přišla, Ekkehartovo? To by možná vysvětlovalo, proč se její jinak přísný a zachmuřený pán o tu hezkou, mladou ženu tak zajímá. Ale proč se k němu chová tak odmítavě? Nebo je to mladá vdova, jež se nedokáže vyrovnat s manželovou smrtí? V horečnatých snech stále vykřikovala nějaké mužské jméno.

„Já jsem vdaná,“ stroze odpověděla Marta.

Hilda něco nespokojeně brumlala. Možná tedy opravdu mladá vdova, která se s tím ještě nesmířila. Protože kdyby cizinka měla manžela, kde by celou tu dobu byl? Její pán není z těch, kdo by druhému jen tak z laskavosti prokázal nějakou službu. A tohle je vzhledem k opatrnosti a celému tomu tajnůstkaření zřejmě hodně choulostivá záležitost.

„Tahle domácnost by už naléhavě potřebovala hospodyni,“ pokračovala opatrně. „A můj pán ženu.“

„Miloval svou ženu a ona jeho?“ zeptala se Marta. Nic jí do toho nebylo, ale stařena jí také kladla nevybíravé otázky.

„Zpočátku ne,“ začala ochotně vyprávět Hilda. „Byla velmi mladá a byla vám trochu podobná. Strašně se ho bála. Však také lidem nahání hrůzu, je tak velký, silný a přísný. Ale když bylo na cestě dítě, oba se na ně těšili. Jenže ho nedokázala přivést na svět. Bylo moc velké a uvízlo hlavou. Chudinka, tři dny si vytrpěla nepředstavitelná muka. A já nemohla nic dělat, všichni jsme tu po ní hodně truchlili.“

„Kdy zemřela?“ chtěla vědět Marta.

„Před rokem. Byla to dobrá žena, mírná a laskavá. Ale neprozradíte mu, že jsem vám to pověděla?“ polekala se náhle Hilda. „Nikdy o ní nemluví a také se od té doby o žádnou jinou nezajímal. Proto jsem si myslela, že možná vy budete naší novou paní.“

„Už jsem přece řekla, že mám manžela. Tvůj pán mě vysvobodil z velkého nebezpečí.“

Martu její vlastní slova překvapila. Opravdu začíná věřit Ekkehartově nezištnosti? Po všem, čeho se na ní dopustil? Byl dokonce i u toho, když jí Gieselbert před několika týdny na hradním vrchu vyhrožoval. Ale postaral se, aby mohla bez úhony odejít. Co má tohle všechno znamenat?

„Víš co, na něčem se domluvíme,“ navrhla stařeně. „Já mu nepovím, cos mi vyprávěla, a ty mu neprozradíš, že jsem nevypila uspávací nápoj.“

Zívla, třebaže byla úplně bdělá. „Jsem tak unavená, že budu spát i bez něj.“

„Domluveno.“

Marta tušila, že stařenu neoklame. Ale co. Poprvé byla ráda, že má přede dveřmi stráž. Náhle opravdu věřila, že Ekkehart nechce, aby ji tady Randolf našel. Ale proč?

Ekkehart pozval hosty do komnaty v donjonu. Nic tady nesvědčilo o Martině několikatýdenním pobytu. Na stole stálo víno a talíř se sladkostmi, které poslal kuchař.

Richenza hned po jedné nadšeně sáhla, ještě než se usadila. Potom se zatvářila lhostejně, opřela se v židli a nechala mluvit muže. Avšak Ekkehart si byl jistý, že navzdory Randolfově pohrůžce se okamžitě do hovoru vmísí, když to bude považovat za nutné.

Ke svému úžasu si všiml, že i Elmar a Gieselbert na černovlásku upírají obdivně, ba žádostivé pohledy.

„Tak povídej,“ vyzval Randolfa.

„Jak jsem řekl, jde o tu ženskou,“ zavrčel rozčileně rytíř. „Je to sice pěkný pohled vidět Christiana bloumat s utrápeným výrazem, jak ji pořád všude marně hledá, jenže na hradním vrchu někdo roznesl klevety, že s jejím zmizením máme něco společného my. Jestli to Oto zhodnotí jako nepřátelské vystoupení proti Christianovi, víš, co všechno je v sázce. Zatraceně!“

Nepovažoval za nutné se za kletbu před dámou omluvit a s ní to také ani nehnulo.

Je chladnokrevná jako had, pomyslel si Ekkehart.

„Máš s jejím zmizením co do činění?“ zeptal se Randolfa.

„Ne. S markrabětem bych se už nějak dohodl, ale s Bohem? Chtěl bys riskovat věčné zatracení? Třebaže to byl skvělý nápad. Skoro jako kdybych ho vymyslel já. Nastrčit toho hlupáka medikuse jako žalobce, vzal na sebe veškeré nebezpečí… Ke mně by nevedla jediná stopa. A ji by upálili jako čarodějnici nebo ji navěky umlčeli v nějaké temné kobce. Jak to tak vypadá, zřejmě tak dopadla.“ Randolf podmračená vzhlédl. „Nikdy bych si ani ve snu nepomyslel, jak moc si budu přát, aby se zase někde vynořila.“

„Opravdu nikdo neslyšel nic o tom, kde by mohla vězet, nebo co se s ní stalo?“ zeptal se Ekkehart a snažil se vypadat nezúčastněně.

„Ne.“

„Pořád ji tedy ještě hledají?“

„Biskup Martin už jenom proto, aby našel vysvětlení jejího zmizení. Obvinění z čarodějnictví odvolal.“

Ekkehart skrýval své pocity, ale jízlivě se vmísil Elmar. „To by taky bylo až moc krásné. Pak jsme možná mohli nechat odstranit celé to její čarodějnické plémě a Randolf mohl mít po starostech s Christianem. Ale ten už je beztak skoro vyřízený. Všechno jen kvůli té ženské.“

„Dej si pozor,“ zneklidněl náhle Giselbert. „Pokud opravdu byla čarodějnice, člověk neví, jestli nás nemůže navštívit ještě i z pekel.“

„Nesmysl!“ přerušil ho Randolf. „Jen si vzpomeň, co jsme s ní prováděli. Kdyby byla čarodějnice, tak tomu zabránila, nebo by se už dávno pomstila. Ale jak to tak vypadá, tak po mně teď vztahuje ruce i z hrobu.“

„Možná ještě žije,“ poznamenal Ekkehart. „Možná ji osvobodil Christian a někde ji má schovanou?“

Randolf netrpělivě zavrtěl hlavou. „Kdybys ho v poslední době viděl, nevěřil bys tomu. Mně to může být jenom vhod. Beztak mě netěší hrát si pořád v jeho přítomnosti na napraveného hříšníka. Ale někdo krásné Hedvice našeptal, že bych s tím mohl mít něco společného.“

„Pojeďme všichni společně do Míšně a složme přísahu,“ navrhl Ekkehart.

V takovém případě by se ovšem musel postarat, aby se Marta ještě před jeho odjezdem nenápadně dostala z hradu. Chce-li však příteli pomoct, musí ji stejně propustit, ať se mu to líbí nebo ne. Randolf je jeho druh v bojích už od dob, kdy byli panoši. Tohle mu prostě dluží.

Randolf mu poklepal na rameno. „Děkuju, příteli. Je to vážně výsměch. Na jednu stranu Christiana úplně vyřídí politováníhodná smrt jeho děvky, a já místo abych z toho měl užitek, mám potíže s Hedvikou. Všechno zlo na světě pochází od ženských.“

„No tak bych toho zla měla zasít ještě trochu víc,“ ozvala se konečně Richenza. „Asi bych se měla trochu blíž spřátelit s markraběnkou.“

Muži se na ni tázavě podívali a Richenza netrpělivě vysvětlovala: „Hedvika v sobě skrývá nějaké temné tajemství, to jsem jasně vycítila. Asi by bylo užitečné vědět, co to je.“ Ostře pohlédla na manžela. „A ty bys už teď měl přemýšlet, co uděláš v den, kdy Christian vzdá hledání a opět svou pozornost obrátí na tebe.“

Na noc Ekkehart jako obvykle přenechal svou komnatu Randolfovi a jeho ženě. Giselbert a Elmar si jako vždy vyhledali dvě mladé děvečky a odebrali se s nimi do společné komnaty.

Když si byl jistý, že všichni jsou ve svých postelích zaměstnaní, zamířil do komory, kde spával, když ho navštívil Randolf s Richenzou a kde nyní skrýval Martu. Poslal stráž pryč a tiše vešel dovnitř.

Marta se s úlekem posadila a upřela na něj oči.

„Dneska v noci zůstanu tady,“ oznámil jí.

Nenávistný pohled, kterým po něm šlehla, ho hluboce zasáhl. „Tady u dveří. Budu tě hlídat,“ dodal nevrle.

Všiml si nedůvěry v jejích očích, vytáhl z opasku dýku a přikročil k ní o dva kroky blíž. Než stačila něco říct či udělat, hodil dýku na postel.

„Vezmi si ji. Abys věřila, že se mě nemusíš bát,“ vysvětlil.

Když však po ní chtěla sáhnout, chytil ji za ruku a pevně sevřel, takže zůstala nad rukojetí. „Přísahej, že tu zbraň nepoužiješ proti sobě.“

Martin úlek ustoupil úžasu. „Přísahám.“

„Dobře.“ Ekkehart ji pustil a díval se, jak sáhla po dýce a skryla ji pod dekou.

Marta klesla zpátky na polštář. Neoddávala se žádným klamům. Ani s dýkou by nedokázala nad rytířem zvítězit. Byl skoro o dvě hlavy větší než ona a měl za sebou dvacetiletou zkušenost z bojů. Vytušil by každý její pohyb předem a snadno by ji přemohl.

Možná ji chce jenom ukolébat do pocitu bezpečí. Přestože má zbraň, bude lepší, když dokáže celou noc bdít.

„No tak konečně spi,“ zabručel Ekkehart, přisunul si lavici před dveře a ulehl na ni.

K čertu s rytířskostí. Dokud s ní byl sám, vzbuzovala v něm city, které mu jinak byly cizí. Ale v Randolfově přítomnosti v něm opět získalo převahu jeho staré Já.

Doufal, že časem se k němu bude Marta chovat důvěrněji. Ale to se důkladně spletl. Dokud bude Christian žít, nikdy se Marta dobrovolně neoddá jemu.

Dokud nebude vdova. Ale to se jistě dá nějak zařídit, aniž by kvůli tomu měl jeho kamarád potíže.

Bolestné shledání

Obyvatelé Christiansdorfu dosud nikdy neměli důvod se svého pána skutečně bát, pokud se nedopustili něčeho špatného. Ale od té doby, co jeho mladá manželka zmizela a všichni ji už považují za mrtvou, se mu většina z nich obloukem vyhýbala. Naháněl jim strach.

Christian si nechal narůst krátký plnovous a s černými vlasy a podmračenou tváří vypadal hrozivěji než jindy. Nejhorší však byla temnota v jeho očích, jako kdyby jeho myšlenky spočívaly na dně pekla.

Rytíři jeho domácnosti na tom byli podobně. Zvláště mladý pan Lukas, jenž dřív rád trousil veselé poznámky, byl k nepoznání. A navzdory rozumnému uvažování se rytíř Christian zřejmě nechtěl smířit s myšlenkou, že je jeho manželka mrtvá.

Vesničané po ní truchlili. Kromě toho, kdo se teď o ně postará, kdo jim pomůže, když někdo dostane horečku nebo některá žena slehne? Její nevlastní dcera, kterou učila, je ještě příliš mladá, aby se s nemocemi dokázala vypořádat sama.

A ke všemu zlému ještě zemřel i páter Bartoloměj. Jedině ten by mohl promluvit pánovi vesnice do svědomí, aby se vzdal nesmyslného hledání, smířil se s nevyhnutelným a dal sloužit mši za spásu duše své mrtvé manželky.

To si mysleli všichni obyvatelé vesnice a neustále to probírali, třebaže jim bylo mladé paní líto. Z upřímného srdce zalétala k nebi lecjaká modlitba za duši nebožačky, po níž zde zůstal zoufalý manžel, dvě nevlastní dcery a dvě vlastní malé děti.

Kéž je k ní Bůh milostiv, ale ať se také postará, aby se našemu pánovi vrátil rozum, přáli si mnozí v Christiansdorfu. A jestli si přivede novou ženu, kéž je aspoň zpola tak dobrá a mírná, jako byla nebožka Marta.

Christian se zase jednou vracel z marného hledání.

Lukas, jenž celý den tvrdě cvičil s Konradem a svým bratrem Jakubem boj s kopím, mu vyšel naproti, převzal od něj bělouše, ale ani se neptal, zda výprava přinesla nějaký nový záchytný bod. Odpověď mohl vyčíst na Christianově obličeji.

Lukas měl pocit, jako kdyby se mu do srdce zabodla dýka. Truchlil po Martě skoro stejně jako Christian, bolestně ji postrádal a v noci téměř nespal. Stále ještě pociťoval vinu a odpovědnost za to, co se událo, třebaže nyní věděli, že žalobcem byl medikus.

Dostatečně jsme ji neochraňovali, vyčítal si tisíckrát, a bylo mu jasné, že Christiana tato výtka musí trýznit ještě víc než jeho.

Mlčky šli k domu následováni panoši, kteří se jen po sobě podívali a rovněž mlčeli. Celé odpoledne lilo jako z konve, muži byli promáčení na kost a z vlasů jim stékala voda. Kuchařka přiběhla, aby všem přinesla horké, kořeněné víno. Zamyšlený Christian přijal pohár, lehce kývl hlavou a opřel se o zeď vedle ohniště.

Johana a Marie ho přišly pozdravit. Ani ony se už neodvažovaly zeptat, zda objevil nějakou stopu po jejich zmizelé nevlastní matce. Johana se kousla do rtu, Marii se v očích objevily slzy. „Vaše děti už spí, pane,“ vypravila ze sebe, potom se s pláčem otočila a odběhla.

Christian přijal zprávu se smíšenými pocity. Děti pro něj znamenaly jedinou útěchu. Toužil po nich, chtěl je k sobě přitisknout, cítit jejich vůni a hebkou pleť. Ale co má odpovědět synovi na jeho stále naléhavější otázky? „Maminka se už nevrátí, je mrtvá,“ prohlásil nedávno Thomas a vztekle po něm blýskl očima. „Říkají to všichni ve vesnici.“

A přestože se Christian zdráhal tomu věřit, nevěděl, jak to třiapůlletému chlapečkovi vysvětlit.

„Jak mohli vědět, že je Marta u Alžběty?“ vyslovil po chvíli mlčení otázku, jež ho trápila od posledního rozhovoru s Raimundem.

Lukas, ponořený do svých chmurných úvah, zvedl hlavu a pohlédl na něj. „Co?“

„Odkud věděli, kde se zdržuje?“ opakoval Christian. „Přemýšlím o tom už celou dobu. Podle toho, co Alžběta vyprávěla, jeli rovnou k ní, když Martu nenašli tady. Kdo jim prozradil, kde se skrývá? Nevěděl to nikdo kromě nás.“

Do haly vešla malá Anna a nesla v náručí hromadu dříví do ohniště. Pohlédla na pána a otevřela pusu. Potom hodila dříví na podlahu a utekla do kuchyně. O chvilku později vešla do haly Mechthilda a strkala holčičku před sebou.

„Odpusťte, pane, že ruším, ale ta malá by vám měla něco povědět,“ obrátila se na překvapeného rytíře a ukázala na Annu.

Dívenka nejprve mlčky přejížděla pohledem mezi Lukasem a Christianem, pak poklekla a sklopila oči.

„Provedla jsi něco? Nebo tvůj bratr?“ zeptal se netrpělivě Christian.

Anna se na něj ustrašeně podívala. „Ne, pane,“ zašeptala. „Ale… byla to ta urozená dáma, co těm cizím lidem pověděla, kam jste paní odvezl…,“ vylekaně se otočila k Lukasovi. „Vaše nevěsta.“

Lukas se zachvěl. „Víš to jistě?“ naléhal. „Slyšela jsi to na vlastní uši?“

Holčička přikývla.

„A jak to mohla vědět ona?“ otázal se Lukase Christian. „Musela nás poslouchat.“

Mladý muž zuřivě udeřil pěstí do stěny, až mu rukou projela bodavá bolest. „Ta mrcha! Ta zatracená, fanatická mrcha!“ vykřikl.

Hnal se ke dveřím, ale na prahu se ještě krátce otočil na Christiana. „Můžeš mě dva dny postrádat?“

„Kam chceš jet teď, uprostřed noci?“ zavolal rytíř na přítele a rozběhl se za ním.

Ale Lukas už mířil ke stájím, cestou strhl z háku sedlo a hnal se ke svému hnědákovi.

„Nezdržuj mě tady!“ odsekl nebývale stroze. „Ledaže mi jako můj pán přikazuješ, abych zůstal. V tom případě tě ale prosím, abys mě propustil ze svých služeb.“

„Nemám jet s tebou?“ nabídl se Christian.

„Tohle musím vyřídit sám,“ odmítl Lukas a vyhoupl se na koně.

Christian by nejraději vyjel za svým mladším přítelem, aby mu zabránil provést nějakou neodvolatelnou hloupost. Ale znal Lukase tak dobře, aby věděl, že nyní chce a musí sám provést, co si předsevzal.

Poslal Konrada a Jakuba do kuchyně, aby jim kuchařka dala večeři a oni si zatím mohli usušit oblečení u ohně.

Po chvíli mlčenlivého přemítání v hale si dal zavolat písaře Tilla, bývalého potulného pěvce, aby mu nadiktoval dopis pro markraběte Dietricha. Otův bratr chtěl být pravidelně zpravován o synových pokrocích a o případných novinkách týkajících se Martina zmizení, neboť jí byl vlídně nakloněn.

„… Vám mohu sdělit, že Váš syn se hodně zlepšil v boji s mečem a kopím. Teď má největší potíže nikoli při zacházení se zbraní, nýbrž se svým temperamentem. Musí se naučit ovládat a správně odhadnout své síly. Ale jsem si jistý, že časem se naučí i to,“ diktoval Christian. Lehce se zamyslel, zda může s klidným svědomím tuhle větu opravdu v dopise nechat. Dobře věděl, že Konrad a Jakub za jeho zády občas sténají a stěžují si, že s nimi není nikdy spokojený. Ale na to nebude brát ohled. Pokud by panoši nepochopili vážnost a důležitost každého cvičení se zbraní, v boji by pak dlouho nepřežili. Mohou být rádi, že je při výcviku nebije jako jiní učitelé šermířského umění.

Odmlčel se, aby se ujistil že Till, jehož v duchu stále ještě nazýval Ludmillus, stačí psát a aby si v hlavě srovnal další větu.

„Protože jste byl tak laskavý a projevil zájem o osud mé milované manželky, s politováním Vám sděluji, že navzdory usilovnému hledání stále ještě nemáme žádnou stopu ani odkaz, kde se nachází, pokud je ještě naživu, ani kde má případně hrob…“

Odmlčel se, protože nedokázal ovládnout hlas.

Chvilku bylo slyšet jenom škrábání pera po pergamenu.

Když Till dopsal, vznášelo se mlčení v místnosti jako temný mrak.

„Aspoň se můžete utěšovat, že jste učinil vše, co jste mohl, abyste ji ochránil. A pomstil jste ji,“ promluvil po chvíli polohlasně písař.

„Kdybych ji dostatečně ochraňoval, byla by teď se mnou a s našimi dětmi,“ namítl trpce Christian.

„Mou ženu a dceru prostě ubil dav,“ zajíkavě promluvil Till. „Já jsem hrál a zpíval na hradě urozenému pánovi a oni se na ně vrhli. Hilarius je nedokázal ubránit, přestože se snažil. Když jsem se vrátil, našel jsem všechny tři v krvi na zemi…“

Ještě nikdy bývalý pěvec s Christianem nemluvil o smrti své rodiny.

Seděli proti sobě mlčky. Dva muži, kteří ztratili manželky a nevěděli, jak teď bez nich dál žít.

Lukas zuřivě hnal koně nocí. Znal cestu a měsíc mu poskytoval dostatek světla.

Promáčený deštěm, ale s nezmenšeným vztekem ráno dojel k otcově usedlosti. Hodil pacholkovi uzdu svého hnědáka, nevšímal si pozdravů služebnictva a řítil se do haly, kde pán domu s několika přáteli právě seděl u snídaně.

Lukas dlouhými kroky prošel halou a poklekl před otcem, jenž udiveně povytáhl šedivé, huňaté obočí a mlčky se na něj zahleděl.

„Můj pane a otče, musím vás poprosit, abyste mě doprovodil k paní Sigrun a jejímu otci.“

„Co má tohle zase znamenat?“ nevrle se zeptal starý rytíř, jehož lidé za jeho zády pro bílé vlasy a prohnanou povahu nazývali Stříbrný lišák. Samozřejmě o tom věděl; cožpak mu na jeho panství mohlo něco ujít? Dokonce byl s přezdívkou velmi spokojený, neboť každého varovala, aby se nepokoušel nebrat ho kvůli pokročilému věku vážně nebo se ho snažil obejít.

„Nejdřív se proti tomu svazku, který potřebujeme uzavřít, bouříš jako vyděšená panna a teď se nemůžeš dočkat, abys ji viděl? To máš tak naspěch tu kobylku obskočit?“

Stařec se mečivě rozesmál a jeho hostě u stolu ho souhlasně napodobili.

Lukas se nenechal zmást. „Prosím vás o to oddaně a vroucně. Kvůli své rytířské cti,“ dodal a v tváři se mu nepohnul ani sval.

Otec, prohnaný lišák, spíš ze zvědavosti než shovívavosti přikázal, aby mu osedlali koně.

Jeli vedle sebe a stařec nedůvěřivě sledoval synův zachmuřený výraz. Co si zase ten blázen vymyslel? Ale aspoň chce dobrovolně jet za svou nastávající, to už je dobré znamení. Možná bude muset vytáhnout do pole a chce ještě předtím splnit dané slovo a postavit se se Sigrun před kostelní dveře. Nebo ho svrbí a nemá peníze na děvku, pomyslel si otec. Jak toho svého hlupáka syna zná, bere to s rytířskou ctí až moc vážně a zdráhá se obtěžkat nějakou děvečku svého pána. Ale jestli se tím uspíší svatba, tím lépe. On osobně by klidně souhlasil i s dneškem. Byl zvědavý na to, až uvidí, jestli je jeho nejstarší natolik chlap, aby tu upjatou jeptišku naučil v posteli poslušnosti.

Po cestě, kdy spolu nepromluvili ani slovo, dorazili k sousedově usedlosti.

„Popros pána domu a pannu Sigrun, aby sem přišli,“ přikázal Lišák pacholkovi, jenž se uklonil a okamžitě spěchal splnit požadované.

Za chvilku se objevil Sigrunin otec Bruno, šedovlasý jako jeho soused, ale nikoli hubený a šlachovitý, nýbrž statný a dobře živený.

Staří muži se na pozdrav poplácali po ramenou. Pán domu je pozval ke stolu a dal přinést víno, chléb a šunku.

Krátce poté vešla do haly Sigrun, bledá, nepřirozeně vzpřímená, s odmítavým výrazem v tváři.

„Přál jste si mě vidět, pane otče?“

„Já ne, tvůj budoucí manžel,“ odpověděl otec s plnými ústy. „Tak, Lukasi, už nás déle nenapínejte. Co vás tak najednou přivedlo k vaší nevěstě?“

Lukas nevzal do úst ani sousto, jen naráz vypil pohár vína, vstal a pohlédl na snoubenku přimhouřenýma očima.

„Je pravda, že jste církevním pochopům pověděla, kde se zdržuje paní Marta?“

Sigrun se zachvěla, pak zvedla hlavu ještě výš a vzdorně odpověděla: „Co myslíte těmi pochopy? Měla jsem snad lhát duchovnímu?“

„Prozradilas tajemství, které jsi potají vyčmuchala, ty bídná zrádkyně!“ vyčetl jí Lukas přímo. Než však mohl pokračovat, vztekle mu vpadl do řeči Sigrunin otec.

„Mladý muži, nestrpím, aby moje dcera byla v mém domě urážena. Počkejte si, až bude vaší ženou, pak si s ní dělejte, co chcete. Do té doby ale tady budete dodržovat pravidla zdvořilého chování.“

Lukas se k němu obrátil a lehce se uklonil, vzápětí však pokračoval v obžalobě. „Obviňuji vaši dceru, že zradila manželku mého pána. Ta je nyní, podle všeho, co víme, mrtvá. Ona i její nenarozené dítě.“

Opět se otočil k Sigrun a ostře pokračoval: „Paní Marta vás vlídně přijala, zachránila vám život, když jste byla na smrt nemocná. A vy jste ji na oplátku vydala mužům, o nichž jste věděla, že ji chtějí zabít.“

Bruno zrudl vzteky a obrátil se na dceru: „Je to pravda?“

Sigrun se opět zachvěla, ale pak bojovně vysunula bradu. „Cožpak jsem mohla obelhat muže svaté matky církve? Chtěli vědět, kde je, tak jsem jim to pověděla. Když ji postaví před církevní soud, ukáže se, jestli je doopravdy čarodějnice nebo ne.“

„Zkouška vodou prokázala její nevinu,“ hřímal Lukas. „Ale kvůli vám musela strašně trpět. Mučili ji a málem ji utopili jako kotě! Podle toho, co jsme se dozvěděli, mučení nepřežila. Můžeš s tím žít, ty pokrytecká pobožnůstkářko?“

Sigrun se nadechla, aby odporovala, ale její otec zařval: „Mlč!“

Mozolnatou rukou si přejel po tváři, pohlédl na Lukasova otce a pak na svou nejstarší dceru. „Potají vyzvědět tajemství a pak zradit své hostitele! Navíc paní, jíž jsi byla zavázaná vděčností. Ještě nikdo tak nezostudil můj dům.“ Pak zakřičel: „Jdi mi z očí, než tě seřežu jako psa!“

Sigrun se přikrčila, jako by chtěla odvrátit rány, a nejistě vycouvala z haly.

Tak jí mohl Lukas vidět do obličeje, když za ní vmetl další slova. „Musím žít s tím, že jsem s vámi přivedl zkázu do domova svého pána. Ale vy musíte žít s tím, že jste na sebe naložila vinu za smrt nevinné ženy. Teď konečně máte něco, za co se musíte kát. Nejlépe v nějakém řádu, kde se nesmí mluvit. Pak nebudete moci způsobit další zlo.“

Po jeho posledních nenávistných slovech se Sigrun rozplakala, prudce se otočila a vyběhla ze dveří.

Staří muži se na sebe mlčky dívali.

Lukas před nimi poklekl. „Otče, pane Bruno, vynutili jste ode mě přísahu, že si vezmu Sigrun za manželku. A protože syn je otci povinován poslušností, smířil jsem se s tím, že strávím život po boku ženy, kterou nemám rád.“ Nevšímal si pobouřených námitek obou starších mužů a pokračoval: „Složil jsem však ještě jednu přísahu, již před lety, dobrovolně a z upřímného srdce, že budu schránit svého pána a jeho rodinu. Jak se mám vyrovnat s tím, že moje nevěsta připravila jeho manželku o život? Bez ohledu na to, jak mě potrestáte, požádám biskupa, aby zrušil zasnoubení.“

Stříbrný lišák vyskočil. Huňaté obočí se mu chvělo, když na syna křičel: „Nestrpím, abys její přečin, byt je tak nečestný, použil jako záminku, jak se vyhnout svatbě. Slovo tvého otce je zákon. Buď se oženíš, nebo budeš vyděděn!“

„Raději bez majetku než beze cti,“ odpověděl chladně Lukas, lehce se starcům uklonil a odešel.

„Už nejsi můj syn!“ řval za ním vztekle otec.

Lukas se krátce obrátil a neproniknutelně na něj pohlédl. „Tak tedy budiž.“

Lukasovi se únavou zavíraly oči, když druhý den odpoledne dojel do Christiansdorfu. V bdělosti ho udržovala jen zarytá odhodlanost.

„Nemám rodinu, nemám jméno ani nárok na dědictví,“ oznámil po příjezdu.

„A nemáš nevěstu,“ předpokládal Christian.

Lukas jen lhostejně pokrčil rameny. „Myslím, že si nikdy nebudu moct dovolit svého panoše. Ponecháš si mě i tak ve svých službách?“

Christian otázku přešel. „Pojď dál a dej si přinést něco k jídlu. Vypadáš, jako kdybys měl v příštím okamžiku padnout vysílením.“

Jakmile vešli do haly, přiběhl za nimi rozrušený Petr.

„Můj pane Christiane, můj pane Christiane!“ vykřikoval udýchaně.

Když se rytíř obrátil, chlapec se k němu rozběhl a málem zakopl o rohože, jimiž byla vyložená podlaha.

„Tam venku… v lesíku… kam vždycky chodím krmit prasata… je nějaký cizí rytíř… a říkal, že pro vás má novinky od paní Marty!“ vypravil ze sebe Petr.

Christian a Lukas vyskočili současně. Lukas se zapotácel, Christian zbledl jako stěna.

Chytil chlapce za hubená ramínka. „Co přesně ti řekl?“ zeptal se naléhavě. „A proč nepřišel s tebou sem?“

„Povídal, že je tady tajně. Máte za ním přijít sám. A já to nesmím nikomu jinému prozradit.“

Chlapec se nedůvěřivě podíval na Lukase. Teď si uvědomil, že právě tenhle příkaz cizího rytíře porušil.

„To vypadá jako jasná past,“ poznamenal Lukas.

„Jak vypadal? Už jsi ho někdy ve vsi viděl?“ vyptával se Christian.

„Ne, ještě nikdy.“ Petr se zamyslel, jak by cizince nejlépe popsal. „Je velký. Silný. Asi tak starý jako vy.“

Kromě naznačeného věku se ten popis hodí skoro na všechny rytíře, pomyslel si s nevolí Christian. Šlechtici většinou jedí lépe a také více masa, rytíři od mládí cvičí denně s těžkými zbraněmi, proto jsou většinou nejen silnější, ale i větší a statnější než sedláci.

„Jakého má koně?“

„Ryzáka. Bez lysiny.“

Ani to nebylo žádné poznávací znamení.

Christian si připnul opasek s mečem a rozběhl se ke stáji. Lukas vyrazil za ním. „Jedu s tebou. Někdo tě chce zákeřně nalákat.“

Christian se v chůzi otočil. „Ne. Podmínky byly jasně řečené. A jestli je to past, bude lepší, když dostanou jen jednoho, ne oba. Zůstaň tady a postarej se s Gerem a Richardem o další odvoz stříbra.“

Zpříma pohlédl příteli do očí. „To je rozkaz. Chceš-li zůstat v mých službách, tak ho splň!“

„Jestli navždy zmizíš, nikdy se nedozvíme, co se stalo,“ odporoval prudce mladší rytíř.

„Uvidíme. Raději umřu, než abych promeškal šanci najít Martu.“

Vyhoupl se do sedla a pobídl koně ostruhami.

Lukas se kousl do rtů a kývl na Petra.

„Máš dost odvahy na malé dobrodružství?“

Kluk se usmál a odhalil dvě mezery po vypadlých zubech. „Jasně.“

„Opatrně se připlížíš k tomu místu, schováš se za strom a budeš pozorovat, co se děje.“

Petr už vybíhal, když ho Lukas ještě chytil za rameno a krátce zadržel. „Buď opatrný! Nikdo tě nesmí vidět. Ani tvůj pán ne. A stejně nepozorovaně se musíš vrátit zpátky.“

Petr přikývl a rozběhl se.

Lukas zůstal ve stáji a díval se za ním, zmítán mezi nadějí a starostí. Nehne se odtud, dokud nebude vědět, co se opravdu děje.

Nad zemí se převalovaly cáry mlhy a propůjčovaly krajině tajuplný ráz. Christian si toho však nevšímal. Prahnul jen po tom dozvědět se něco o Martě. Nechtěl se té naděje vzdát. A pokud bude opět zklamán, smrt ho nezajímá.

V lesíku, kam se vyháněla prasata na výkrm, už panovalo husté šero. Proto teprve na vzdálenost několika loktů poznal, kdo na něj čeká.

Při pohledu na Ekkeharta rychle tasil meč, protože teď mu bylo jasné, že ho tu čeká zákeřná past. A svůj život prodá draho.

Ekkehart pozvedl ruku, aby ho zadržel, zbraň však v ní nesvíral. „Jsem sám. Přináším zprávu o tvé ženě.“

Christian na něj upřel oči a hleděl mu až do hloubi duše. Dozví se, kde je pochovaná Martina mrtvola?

Zasunul meč do pochvy a vedl bělouše tak, že koně stáli vedle sebe.

Ekkehart s sebou vedl druhého osedlaného koně, nenápadného hnědáka.

„Žije.“

Christian měl pocit, že se mu zastavilo srdce. „Kde?“ vyhrkl přidušeně.

„Pod mou ochranou.“

„Vězníš ji?“ vyjel na něj Christian a znovu pozvedl meč.

„Je mým hostem.“

Ekkehart stručně vylíčil, co se přihodilo, a Christian nedůvěřivě naslouchal. „Nemohl jsem ti podat zprávu dřív. Její život závisel na tom jak věrohodně ji budeš hledat. Teprve nyní jsem se dozvěděl, že obžaloba byla zrušena.“

„Proč bys to dělal? Co si od toho slibuješ? Ty nebo Randolf?“

„Nemusím se Randolfovi zpovídat, když splácím starý dluh,“ odpověděl ostře Ekkehart. „Tvoje žena mi kdysi zachránila život, když mě na honu u tvé vesnice nečekaně napadl medvěd.“

„Pak jsem ti nyní zavázán já,“ vypravil ze sebe s námahou Christian. „Můžu k ní? Můžu ji vidět?“

„Ano. Ale je těžce nemocná.“

Raději zamlčel, že se Martin stav opět hodně zhoršil po noci, kterou Randolf se svou společností strávil na hradě a Marta se přemáhala, aby neusnula, když on spal v její komoře.

„Léčila ji nejzkušenější moudrá stařena z mého panství. Ale teď mi řekla, že Marta nemá žádnou vůli k životu. Myslí, že by jí pomohlo, kdyby tě viděla.“

„Pojedeme k ní?“ naléhal Christian.

„Ale nemůžeš jet na svém bělouši. Odveď ho zpátky a vezmi si tady toho hnědáka. Nechci, aby někdo podle koně poznal, kdo mě navštívil.“ Vtiskl Christianovi uzdu do ruky.

„Počkám tady.“

Když se Christian obracel, ještě za ním zavolal: „Nikdo se nesmí dozvědět, že jsem do té záležitosti zapletený. Ani žádný z tvých lidí. Tak si vymysli nějaké dobré vysvětlení, jak je možné, že se opět objevila a jak se jí podařilo uniknout ze žaláře.“

„Máš mé slovo, když mě k ní opravdu zavedeš,“ prohlásil Christian a ještě pořád stěží dokázal uvěřit tomu skoro zázračnému vývoji situace.

Ale Ekkehartova slova o moudré stařeně mu trochu důvěry vrátila. Vzpomněl si na přítele Raimunda, jenž kdysi ležel na smrt nemocný v Christiansdorfu a Marta už byla u konce svého léčitelského umění. Tehdy navrhla, aby přivezli Raimundovu manželku Alžbětu, kterou velmi miluje, aby přivolala zpátky jeho duši, jež se chtěla vzdálit.

Na něco takového by Ekkehart jistě nepřišel, pomyslel si. Pozvolna se mu srdce naplňovalo nadějí, zároveň se však bál tomu plně uvěřit.

Co jí udělali? A stačí přijet ještě včas, pokud opravdu umírá?

„Žije,“ sdělil Lukasovi, když mu předával bělouše a vyhoupl se na hnědáka. „Přivezu ji.“

„Bůh budiž pochválen! Mám jet s tebou?“

„Ne. A zatím nikomu ani slovo!“ přikázal Christian a pobídl koně do cvalu.

Po cestě, kdy oba rytíři mlčeli, dojeli k Ekkehartovu rodinnému sídlu a Randolfův přítel vedl Christiana k jeho údivu do obytné věže ke dveřím hlídaným stráží.

„Můžeš jít,“ propustil strážného, otevřel dveře a naznačil Christianovi, aby vešel. Sám zůstal venku.

Dosud Christian nevyloučil, že je to past či krutý žert. Ale teď ji uviděl, ležela na posteli, bledá jako stěna, oblečená do drahých, červenomodrých šatů. Chtěl se k ní vrhnout, ale do cesty mu vkročila stará žena.

Žádná služebná by si nedovolila zadržet šlechtice a nikdo by si v takové chvíli netroufl postavit se mezi něj a jeho manželku. Ale poznal, že před ním stojí moudrá stařena. Vždyť ho jedna vychovala a druhá byla jeho manželkou.

„Vy jste ten, jehož jméno v horečkách volala,“ promluvila stařena. Nebyla to otázka, nýbrž sdělení.

Christian mlčky přikývl.

„Musíte s ní mít trpělivost,“ nabádala ho. „Vaše žena vytrpěla hodně bolesti. Něco jsem dokázala zmírnit. Většina jizev, které má na zádech, se časem zahojí.“

Christian se při těch slovech zachvěl. Ale upíral oči na moudrou ženu, jež mu pořád ještě stála v cestě, zachmuřeně se na něj dívala a ztišila třaslavý hlas.

„Vyprchala z ní vůle k životu. Nenechávejte ji nikdy samotnou. Jestli má děti, ať si lehnou k ní. Snad ji to udrží při životě. V takové situaci je mateřská láska k dítěti možná tou nejmocnější silou, která ještě pomůže.“

Konečně ustoupila stranou a pustila ho k Martě.

Spala a Christian se vyděsil, jak je bledá a vyhublá, přestože je o ni zjevně výborně pečováno.

Velmi opatrně ji pohladil prstem po tváři. Otevřela oči a lehce k němu pootočila hlavu. Když ho poznala, rozzářily se jí oči.

Chytil ji za ruku a přitiskl si ji k tváři. Jen její bledost a křehkost mu zabránily v tom, aby ji nesevřel v náručí. „Ty žiješ!“

Lesk v očích jí pohasl. „Přišla jsem o naše dítě.“

Pečlivě potlačil smutek. „Ale ty žiješ… ještě spolu budeme mít další děti, později…“

Zavřela oči a z koutků jí vytryskly slzy.

„Vezmeš mě s sebou domů?“

„Cítíš se dost silná na cestu na koni?“

Nezeptal se Ekkeharta, zda ji nechá odejít. Pokud by nechtěl, nezaváhá ani okamžik a uvolní si cestu mečem.

„Vezmi mě s sebou,“ poprosila Marta bez zaváhání.

Opatrně jí pomohl, aby si sedla. „Je tu něco, čím bych jí mohl pokrýt vlasy?“

Stařena mu podala šátek z jemného plátna. Christian počkal, až si ho Marta uvázala. Potom ji vzal do náruče a odnášel ven.

Přede dveřmi čekal Ekkehart, který je při prvním setkání nechal o samotě. Byl mu za to dodatečně vděčný.

„Vezmu ji s sebou,“ prohlásil Christian a nebyla to otázka ani prosba, nýbrž sdělení, jež nepřipouštělo pochybnosti.

„Buď opatrný, ještě je velmi slabá. Počkej, donesu teplý přehoz. Venku je zima.“

Christiana taková starost a péče zarazily. Co se asi v Ekkehartovi odehrává? Ale to se ukáže později. Teď nechce nic jiného než svou ženu, svou konečně nalezenou milenku, odvézt domů.

„Nevím, proč jsi to udělal, ale děkuju ti,“ podíval se na Ekkeharta.

„Zkrátka řekněme, že bylo načase udělat taky jednou něco dobrého,“ odpověděl podmračeně rytíř. Obrátil se k odchodu, aby dal pokyny služebným, ale ještě dodal: „Randolf neměl s tou obžalobou nic společného. Chci, abys to věděl.“

Christian přikývl. Potom manželku jemně odnášel ven a opatrně ji vysadil k sobě na koně. Marta si opřela hlavu o jeho rameno a zavřela oči. Odveze ji domů.

Návrat domů

Lukas dodržel Christianův pokyn a nikomu nepověděl nic o záhadném poselství a Martině možném návratu, třebaže to pro něj bylo těžké vzhledem k tolika smutným lidem kolem něj. Celá záležitost s tajemným cizincem v něm vzbuzovala nedůvěru a obavy.

Když brzy po Christianově odjezdu přiběhl Petr a vyprávěl mu, co viděl, pocítil ještě větší tíseň. Šikovný zlodějíček se v lesíku připlížil dost blízko, aby zaslechl poslední část jejich rozhovoru.

„Opravdu mluvili o Randolfovi?“ zeptal se rozrušeně Lukas a chytil hubeného chlapce za rameno.

„Ano, pane,“ přikývlo vyděšeně dítě.

Lukas uvolnil stisk a požádal, aby mu přesně popsal, jak vypadal cizinec a jeho kůň.

U všech ohňů pekelných! To vypadá na Ekkeharta. A on nesmí za Christianem jet! Jistě, jeho neposlušnost by nehrála roli, kdyby svým zásahem Christiana vysvobodil z pasti. Nebylo by to poprvé. Ale Christian ví víc, než on. Pokud byl ochoten s Ekkehartem jet, musel ho rytíř něčím přesvědčit.

Nebo je to zase jako za starých časů a Christianovi je smrt lhostejná?

Však na sebe dokáže dát pozor i sám, uklidňoval se bývalý panoš v duchu. Pochválil Petra za šikovně splněný úkol a přísahal si, že počká do druhého dne poledne a ani chvilku déle. Jestliže se Christian do té doby nevrátí, vydá se ho hledat, bez ohledu na to, co mu rozkázal.

Lukas byl po probděné noci smrtelně unavený, zároveň však velmi rozrušený hádkou s otcem a starostmi o Martu a Christiana.

Vzal si od Mechthildy chleba a sýr a k jejímu úžasu jí přikázal, aby podřízla slepici a uvařila silnou polévku. Mechthilda se zatvářila překvapeně, ale poslala stájového pacholka, aby slepici chytil a zařízl. Škubala peří, vrtěla hlavou a mumlala si, jaké to teď nadcházejí časy, když se mladí rytíři pletou do kuchyňských záležitostí.

Lukas neměl v úmyslu jí cokoli vysvětlovat. Marta skoro vždycky vařila slepičí polévku, když chtěla posilnit nějakého nemocného, častokrát se tomu smál. Je-li pravda, co Petr vyslechl, pak bude Marta potřebovat tu nejlepší péči, pokud ji Christian opravdu přiveze.

Zavolal na panoše, kteří pískem odstraňovali rez z rytířských drátěných košil. Cvičit s nimi boj mečem až do zemdlení bude nejlepší způsob jak ovládnout vlastní neklid.

Konrad a Jakub na sebe mnohoznačně pohlédli, vstali a zamířili k rytíři. Mohli sice odložit nezajímavou, jednotvárnou práci, ale Lukasův výraz nevěstil nic dobrého.

„Vsadím se, že za chvilku uslyšíme hrdinský příběh z dávných časů, kdy byl můj bratr sotva o něco starší než my teď a jako páže nastoupil do boje proti tvému otci,“ zašeptal Jakub a chlapci následovali Lukase.

„Kdo z nás se vsadí proti?“ zašklebil se Konrad a špičkou boty odkopl kámen z cesty.

Oba by sázku prohráli, protože Lukas měl pocit, že ten příběh se tu vyprávěl až příliš často.

O chvilku později si panoši přáli, aby Lukas raději opět vykládal tu slavnou příhodu, protože to, co nastalo, bylo pro oba sedmnáctileté mladíky ještě potupnější.

Rytíř jim poručil, aby proti sobě nastoupili s tupými, cvičnými meči. Když se Jakub zachytil při pádu zápěstím, hned si vyslechli rozzlobenou přednášku o základních, začátečnických zásadách v boji s mečem: při padání nikdy nenastavit ruku, také nedopadnout na zem páteří nebo hlavou, ale vždycky se srolovat na stranu, aby člověk mohl zase co nejrychleji a nezraněn vyskočit na nohy. Pak je Lukas opravdu celou dobu učil jenom padat.

„Teď si musíme odnést to, že se vzdal dědictví,“ polohlasem se rozčiloval Jakub, když je jeho starší bratr konečně propustil a poslal na jídlo. „Ale brzy budu já dědic a on princ z Nemanic.“

K jeho smůle však Lukas ta slova zaslechl. Chytil bratra za rameno, otočil ho k sobě a vrazil mu obrovskou facku.

„Spíš bys potřeboval mozek než panství,“ poznamenal pohrdavě.

Po jídle si Lukas sedl vedle koňské stáje a čekal, nehledě na lezavý chlad. Tady jako první uslyší, když někdo přijede. Unavený a pronásledovaný neklidnými myšlenkami se opřel o dřevěnou stěnu. Brzy ho následky probděné noci zmohly. Usnul a trápily ho divoké sny.

Ale měl dobře vycvičené smysly a ze spaní se probral, jakmile v dálce uslyšel dusot kopyt. Najednou byl úplně bdělý a vstal. V matném svitu měsíce se jeho naděje potvrdila. Byl to Christian na cizím koni a v náručí držel drobnou, nehybnou postavu.

Bože na nebi, dej, ať není mrtvá, modlil se v duchu.

Ale když Christian zastavil hnědáka a opatrně Lukasovi předával bezvládnou Martu, aby mohl seskočit z koně, bylo vidět, jak se jí chvějí oční víčka.

„Pán budiž pochválen,“ zašeptal Lukas s úlevou a náhle cítil, jak ho nezvykle pálí oči.

„Je na smrt nemocná,“ sdělil mu Christian ochraptěle a opět si převzal své lehké břemeno.

„Už jsem Mechthildě nařídil, aby uvařila polévku pro nemocné,“ hlásil Lukas a sklidil nelibý pohled. „Taky se tomu hodně divila,“ dodal rychle.

Zamířili do domu, kde už všichni spali, odnesli Martu do komnaty v patře a rozhodli se, že probudí Johanu.

Christian si v duchu přál, aby tu byla Josefa se svými zkušenostmi, ale moudrá stařena již byla mrtvá. Ve vsi nebyl ani medikus, ale jeho pochybných léčebných metod se rád vzdal, takže tady nebyl, kromě Marty, nikdo, kdo by se vyznal v léčení tak dobře jako její nevlastní dcera.

Johana vykulila unavené oči, když viděla, koho Christian nese v náručí, a úlevou jí vytryskly slzy.

Rychle se však vzpamatovala a ujala se svých povinností. Pomohla Christianovi svléknout Martě drahé šaty a uložit ji na postel, sáhla jí na čelo a změřila puls. „Má jen zvýšenou teplotu. Myslím že je hlavně úplně vyčerpaná. Nechte ji spát. Kdyby horečka stoupla, tak mě zavolejte.“

Christian poslal dívku opět do postele. Jen stěží ovládal výraz tváře. Při svlékání viděl hluboké rány, které na Martiných zádech zanechalo bití bičem. I po tolika týdnech byly stále ještě živé.

Než si sedl vedle své ženy, aby střežil její spánek, přísahal si, že toho, kdo jí takovou bolest způsobil zabije. Bez ohledu na to, kdo to je. I kdyby se za to měl dostat do pekla.

Zpráva o Martině tajuplném návratu druhý den ráno rozrušila nejprve všechny v její domácnosti, potom polovinu vesnice. Stále víc lidí přicházelo před dům pána vesnice, ptali se, zda je to pravda, a když o tom byli ujištěni, padli na kolena a modlitbou vzdávali díky nebesům.

V domě však byla počáteční radost z Martina návratu vystřídána starostí o její stav a zdraví. Když se na krátkou chvilku probrala, rozhlížela se kolem sebe jako cizinka a jen stěží se nechala přinutit, aby pojedla několik soust. Nepromluvila ani slovo. Johana se radila s Emmou a několika staršími, zkušenými ženami. Dokázala ji zbavit horečky a poslechla rady staré Hildy. Nikdy Martu nenechávali o samotě a vodili k ní děti tak často, jak bylo možné. Ale ani Thomasova čilost a nemotorná objetí malé Kláry nedokázaly víc než vyloudit nemocné na tváři unavený, tichý úsměv.

„Pořád ještě nepromluvila?“ zeptal se Lukas, když Christian vyšel z komory, protože Marta právě tvrdě usnula.

Rytíř utrápeně zavrtěl hlavou. „To není nemoc ani obyčejná zádumčivost,“ odpověděl tiše. „Nevím, co všechno s ní prováděli. Ale bojím se, že ji zničili. Zlomili.“

„Tomu nevěřím,“ namítl prudce Lukas, když přítele provázel do haly. „Nikdy se nenechala pokořit. Nikdy od té doby, co ji znám.“

V hale na ně čekali Richard a Gero. „Nemůžu teď odtud odjet,“ oznámil jim Christian. „Počkáme s odvozem stříbra tak dlouho, jak to bude možné, než napadne první sníh. Může někdo z vás jet k markraběti a vysvětlit mu situaci? Doufám, že bude souhlasit a mít trpělivost počkat ještě pár dní.“

„Dovol mi jet do Míšně,“ požádal Lukas. „Beztak musím k biskupovi, chci ho požádat, aby mě zbavil snoubenecké přísahy. Ale co mám povědět Otovi, až se zeptá, jak jsi ji našel?“

„Že se náhodou našel zachránce, jenž jí bez našeho vědomí pomohl a já musel přísahat, že nikomu neprozradím žádné podrobnosti.“

Tři důvěrní přátelé věděli, že to byl Ekkehart, ale stejně jako Christian si to nedovedli vysvětlit jinak, než že tím chtěl Randolfovi ušetřit potíže. Budou mlčet.

Lukasovy novinky přijali Oto a Hedvika s úlevou, třebaže Otu rozzlobilo, že se nedozví řešení hádanky o Martině tajemném zmizení a objevení. Povolil Christianovi odklad, náklad stříbra může do Míšně dovézt až jeden den po svátku svatého Martina.

Z markraběcího paláce Lukas zamířil do biskupského sídla a požádal o audienci u biskupa Martina.

Nemusel dlouho čekat a byl přednostně přijat. Poklekl a přednesl svou žádost a i se skloněnou hlavou vycítil, jak na něj biskup upírá chladný pohled, za nímž Lukas vytušil velkou zvědavost.

„Snoubenecká přísaha je stejně jako manželství považována za posvátný svazek a nelze ji ve špatné náladě zrušit jen tak pro nic a za nic, synu,“ napomenul biskup mladého rytíře. „Ledaže bys prokázal velmi blízké pokrevní vztahy, ale to v tomto případě nepřichází v úvahu. Navíc,“ v hlase se mu ozval číhavý tón, „se žena tvého pána zase objevila živá, takže svou nevěstu nemůžeš obviňovat z její smrti.“

Lukas se snažil nedat na sobě znát překvapení. Biskup zřejmě má v Otově hale horlivého špicla, když už teď o všem ví. Po příjezdu na hradní vrch totiž Lukas o své záležitosti jinak s nikým nemluvil. A od rozhovoru s markrabětem uplynulo asi tolik času, kolik trvá zdolání jedné míle cesty na koni.

Zajímavé.

„Christianova manželka opravdu vyvolala velký rozruch a spoustu problémů, až moc na jednu ženu,“ pokračoval biskup netrpělivě. „A teď mám kvůli ní ještě svolit, abys zrušil zasnoubení a výslovně se tak postavil proti otcovu přání. Myslíš, synu, že je to bohulibé?“

Jestli mě nezbaví té zrádkyně, uteču do Švábska nebo Burgundska a budu si tam pod falešným jménem vydělávat na živobytí jako bojovník, pomyslel si zoufale Lukas.

Ale nahlas odpověděl: „Moje nevěsta je velmi zbožná a chtěla svůj život zasvětit Bohu. To je její pravé poslání. Když vyhovíte jejímu přání a pošlete ji zpátky do kláštera, bude Bohu určitě lépe poslouženo.“

Biskup si přejel dlaní po vyholené bradě. „Dostal jsem od její bývalé abatyše psaní podobného obsahu,“ poznamenal zdánlivě zamyšleně. „Proto nejsem zásadně proti tvé prosbě. Navíc pokud byl ten slib manželství vynucený. Ale abych se mohl rozhodnout, musím vědět víc.“

Naklonil se a připomínal jestřába, jenž se v nejbližším okamžiku vrhne na svou oběť. „Jak se dostala ze žaláře?“

Lukas okamžitě pochopil, že biskupův souhlas získá jen za cenu této zrady. A obelhání biskupa je hřích, za který mu hned tak nějaký kněz neudělí rozhřešení. Ale přísahal, že bude mlčet. Ekkehart mu byl lhostejný, ale nikdo neví, zda biskup Martin ze znalosti podrobností nakonec ještě pro Martu nesplete novou oprátku.

„To vám nemůžu povědět, Eminence.“ To není lež, pomyslel si Lukas a doufal, že biskupovi ušla dvojznačnost jeho slov. „Paní Marta ztratila řeč. Je těžce nemocná a od svého tajemného návratu ještě nepromluvila ani slovo.“

Biskup se opět se zřejmou nevolí napřímil. „Pak budeme muset mít strpení, dokud se neuzdraví. Tahle záležitost musí být objasněna. Počítám s tvou pomocí, synu. Protože však zatím v tomto ohledu nemůžeš posloužit, zaplatíš klášteru své bývalé nevěsty dvacet hřiven stříbra, navíc jako pokání k věnu, co má od otce. A dalších dvacet za všechny náklady, které vzniknou se získáním svolení, ovšem nemohu ti zaručit, že je dostaneš. Také to nějaký čas potrvá.“

Čtyřicet hřiven stříbra! pomyslel si zděšeně Lukas. Ty nemůžu získat ani do konce života. Ani Raimund, nejbohatší z jeho přátel, tolik peněz v hotovosti nemá. Ale přikývl.

Peníze si půjčí a bude muset poprosit Christiana, aby mu dovolil odjet na několik turnajů, pokud možno daleko odtud. Neboť nyní si nemůže dovolit ušlechtilé gesto ponechat poraženému jeho výzbroj a koně, jež patří jako cena vítězi.

„Kromě toho od tebe očekávám ještě další službu,“ pokračoval klidně biskup.

Lukas se lehce uklonil a čekal.

„Po smrti pátera Bartoloměje, Bůh buď jeho zbožné duši milostiv, dostane vaše vesnice nového duchovního. Doprovoď ho na cestě domů.“

Biskup poručil sluhovi, aby přivedl nového faráře Christiansdorfu. Když Lukas viděl, kdo s triumfálním výrazem vstoupil do sálu, měl pocit, že ho zasáhl blesk.

O den později, než se očekávalo, se Lukas vrátil do vesnice a k údivu obyvatel ho provázel muž na mezku. Když se oba přiblížili na dohled a Christian ho poznal, ztuhly mu rysy v obličeji. Byl to Sebastian.

Lukasova zachmuřená tvář také nevěstila nic dobrého. Neblahé tušení se potvrdilo, když k němu Lukas pátera dovedl a oznámil: „Nový farář v Christiansdorfu. Biskup ho včera jmenoval a pověřil mě, abych ho sem doprovodil.“

Okamžik zavládlo mrazivé ticho, potom Christian promluvil: „Blahopřeji, otče, k novému úřadu.“

Přikázal děvečce, aby příchozím přinesla nápoj na uvítanou. „Jenom zředěné pivo!“ dodal posměšně. „Přece se nebudeme oddávat hříchu obžerství.“

Popichoval ho ďábel, že si ta slova nedokázal odříct? Ten člověk může být všem hodně nebezpečný.

„Nepozvete mě do svého domu, Christiane?“ zeptal se vesnický farář s číhavým pohledem. „Jak mi náš ctihodný biskup svěřil, je vaše manželka těžce nemocná. Chybí jí duchovní posila, aby se uzdravila. A jestli je to s ní tak zlé, měla by se okamžitě vyzpovídat.“

Vzápětí Sebastian změnil pokrytecký hlas předstírající starost v obvyklý tvrdý, sebevědomý tón. „Její způsob života není bohulibý. Chce-li najít milost před božím zrakem, měla by rodit děti, příst, starat se o domácnost a neběhat po vesnici jako porodní bába. To nedělá žádná počestná žena. Není divu, že ji Všemohoucí trestá.“

Christianova ruka bezděčně zajela k dýce. Ve stejném okamžiku mu rameno stiskla pevná ruka.

„Ne!“ zašeptal za ním varovně Lukas, jenž už měl den času nechat si novou situaci projít hlavou. „Strhneš nás všechny do zkázy, a Martu taky.“

Christian se ovládl a klidně odpověděl: „Moje manželka je těžce nemocná. Zatím není schopná se zpovídat. Je napůl v bezvědomí a ztratila řeč. Chcete-li při ní stát, pátere, pomodlete se za její uzdravení v kostele. Budu vám za to povděčný.“

Otočil se a mávnutím ruky k sobě přivolal Petra. „Chlapec vás dovede na faru a postará se o vašeho mezka.“

Petr sáhl po uzdě a zachytil Christianův varovný pohled. Nenápadně přikývl, že pochopil.

Co si o něm pán myslí? Samozřejmě bude opatrný a novému páterovi nic neprozradí. Koneckonců on a ta nafoukaná Sigrun zavinili všechno, co se paní přihodilo.

„Zítra ráno vás uvidím na mši,“ rozloučil se páter přísně s Christianem. „A vaši manželku, doufám, také.“

Dokud byl Sebastian v doslechu, panovalo mrtvé ticho.

Pak dal Christian rytířům znamení a vešli k němu do domu.

Mechthilda přinesla víno. „Přijde vám vhod, i když se pak budete muset zpovídat z obžerství?“ zeptala se kousavě. Nikdo se nezasmál a ani kuchařčina tvář se při tom žertu nerozjasnila.

Všem bylo jasné, že právě nadešly časy, kdy každý v přítomnosti každého bude muset pečlivě vážit svá slova.

„To bylo skoro to první, co jsem se v Míšni dozvěděl, že nám biskup nasadí do hnízda toho fanatika,“ začal Lukas vyprávět o své cestě. „Sigrun je zase v klášteře, tenhle Sebastian přišel o místo a požádal biskupa, zda by mohl nastoupit na faru po otci Bartoloměji.“

„Jako odměnu za zprávy o hříšných, kacířských poměrech, které tady panují,“ předpokládal trpce Christian.

„Jsem si jistý, že nejprve má pro biskupa zjistit, jak se sem Marta dostala,“ pokračoval Lukas.

„Pochop mě správně,“ dodal po malé odmlce opatrně, „myslím, že za těchto okolností je docela dobře, že Marta zatím nemluví.“ Pozorně hleděl příteli do tváře a mluvil dál. „Mám pocit, že bychom to tak měli nechat, aspoň navenek. I potom, až mluvit začne.“

Christian pomalu zvedl hlavu. „Souhlasím.“

Právě myslel na totéž a možná ještě trochu dál. Dokud Marta po potratu dítěte není znovu požehnaná, nesmí vejít do kostela. Ale co za to bude Sebastian požadovat? Když toho fanatika k Martě pustí, každé její slovo překroutí, aby z ní učinil čarodějnici, jež odpadla od víry pravé. To by byl rozsudek smrti. Neboť kdo se opakovaně dostal před církevní soud, nevyhnutelně skončil na hořící hranici.

Musí zabránit tomu, aby se Marta Sebastianovi vyzpovídala. Zbývá tedy jediné: co nejrychleji postavit kapli a povolat do své domácnosti kaplana. Brzy však začnou přízemní mrazíky a zabrání stavebním pracím. A kde tak rychle sežene duchovního, jenž by byl tolerantní, a přesto hluboce zbožný jako otec Bartoloměj?

Neměl by teď Martu opustit, potřebuje ho. Ale musí do Míšně, aby Otovi dovezl náklad stříbra. Kdyby se Marta do té doby uzdravila, mohli by vánoční svátky strávit na hradním vrchu. Hedvika brzy porodí, ulevilo by se jí, kdyby se Martě do té doby vedlo natolik dobře, že by jí mohla při porodu pomáhat.

Christian si opřel hlavu do dlaní a přemýšlel.

Přátelé čekali, co jim sdělí.

„Dobrá,“ promluvil konečně. „Nejprve si pohovořím se stavitelem. Jako dík za záchranu své ženy tady chci zřídit kapli.“

Ostatní si vyměnili pohledy a okamžitě pochopili.

„Chytrý nápad,“ ocenil ho Gero.

„A zbožný…,“ zasmál se Richard.

„Přesně tak,“ souhlasil Christian. „A protože je to tak bohulibé dílo, mohli by stavitelovi lidé začít s prací už tuto neděli, pokud do té doby dostanu kameny. Tak si Randolf nebude moct stěžovat, že zdržuju stavbu hradní obytné věže. Pár lidí z vesnice jistě pomůže. Možná bychom to stihli, než nastanou mrazy.“

Christian pohlédl na Gera. „Mohl bys pozítří doprovodit Tilla do Míšně?“

Rytíř na něj překvapeně pohlédl. „Ano, samozřejmě. Proč? Má tam něco na práci?“

„Potřebuju na tu kapli peníze. Všechno, co mám, vydávám za stráže a jejich výzbroj. Chci, aby si mým jménem peníze vypůjčil. A především vyhledal dobrého kaplana. Studoval, ví co je v tomto ohledu důležité. Možná i někoho zná ještě ze starých časů.“

Konečně se objevily první náznaky zlepšení. Johanino usilovné snažení a péče kuchařky a několika dalších pomocnic přispěly k tomu, že se Marta aspoň na pohled zotavovala. Začala trochu přibírat na váze a brzy už nebyla tak vychrtlá, aby se museli obávat o její život.

Ale oči měla pohaslé. Jako bez duše se rozhlížela kolem sebe a zřejmě nic skutečně nevnímala. Kdo na ni promluvil, nedostal žádnou odpověď.

V noci ležel Christian vedle své ženy, v očích ho pálily slzy a neodvážil se jí dotknout. Co jen jí to provedli, přemýšlel bez ustání, kul plány na pomstu a zoufal si, protože nevěděl, jak Martě pomoci. Dal by své postavení a všechen svůj majetek za to, kdyby jeho manželka byla opět taková jako dřív.

Členům domácnosti přísně zakázal zmínit se v Martině přítomnosti o tom, kdo je novým vesnickým farářem. Kvůli tomu se ošklivě pohádal s Lukasem.

„Nepomůžeš jí, když jí to budeš zastírat,“ namítal jeho bývalý panoš. „Měla by se to dozvědět, musí se na to vnitřně připravit.“

„Jen se na ni podívej,“ odsekl Christian. „Už není ta, co byla dřív, je víc mrtvá než živá. A já jí mám vyprávět, že za dveřmi už číhá další, který ji chce dostat na hranici?“

„Ano, abys ji ochránil!“ zvolal Lukas stejně rozčileně. „Marta je bojovnice, vždycky bojovala. Možná potřebuje takový podnět, aby se probrala ze strnulosti. Nedopusť, aby ji zlomili.“

„Ty mi nevykládej, co je pro mou ženu nejlepší!“ vyjel na něj Christian. „Co ty o tom víš! Vždyť ji vůbec neznáš!“

Lukas se kousl do rtů, aby dokázal mlčet. Možná ji znám lépe než ty, třebaže ne v biblickém smyslu, pomyslel si trpce. Já ji miloval, když tys v ní ještě ani neviděl ženu. Prudce vstal a beze slova vyšel ven.

Christian dlouho seděl, ponořený do ponurých myšlenek. Nevšiml si, že už před chvílí vešel do místnosti Till, aby se domluvili na podrobnostech jeho úkolu, a přitom zaslechl poslední slova hádky s Lukasem. Bývalý potulný pěvec zůstal zamyšleně stát u dveří a v duchu sváděl vnitřní boj. Nakonec se otočil a stejně nepozorovaně, jako přišel, zase odešel a zamířil nahoru do komory, kde teď o Martu pečovala její nevlastní dcera.

Když Christian konečně vstal, aby zašel za manželkou, zaslechl na schodech nečekané tóny. Překvapeně otevřel dveře a uviděl neobvyklý obraz. Na zemi seděl Till, pěvec, jenž už nechtěl zpívat, a tiše broukal tklivou píseň. Měl zavřené oči a pažemi si objímal kolena. Christian tu píseň znal. Ludmillus ji dřív hrával často. Byl to popěvek o hrdinovi, jenž přestál mnohá nebezpečí, aby našel poklad, ale po návratu domů zjistil, že jeho jediná láska zemřela.

Marta se bez pomoci posadila a upírala na něj zrak. V očích měla slzy, ale poprvé od návratu domů měla v tváři živý výraz. Christian ji vděčně chytil za ruku a přitiskl si ji k srdci.

Ve vzduchu byl cítit sníh.

Christian nemohl s odvozem nákladu stříbra čekat do konce lhůty, kterou mu markrabě poskytl, protože to už budou cesty neprůjezdné. S těžkým srdcem tedy rozhodl, aby se všechno připravilo k odjezdu na druhý den ráno a neustále se v duchu zmítal mezi povinností vykonat svou službu a starostí o Martu. Nechtěl ji tu nechat samotnou.

„Zítra ráno musím pryč, musím provázet náklad stříbra do Míšně,“ oznámil jí večer před odjezdem.

Prudce ho objala kolem krku a přitiskla se k němu. „Nenechávej mě tady samotnou!“ zašeptala. „Prosím!“

Christiana překvapila a nesmírně potěšila její první slova, ale špatné svědomí se ho zmocnilo ještě víc než prve. Udělal by pro ni všechno, ale zrovna tuhle prosbu jí splnit nemůže. Kdyby byl náklad stříbra, markraběcí podíl na vytěženém bohatství uplynulých měsíců, po cestě přepaden a ukraden proto, že osobně dobře nezajistil jeho bezpečnost, Oto by s ním a jeho lidmi neměl slitování.

Jemně ji políbil na tvář, pohladil po vlasech a pevně ji k sobě přitiskl.

„Nechceš mi konečně povědět, co ti udělali?“ zeptal se tiše. Josefa vždycky říkala, že mluvení přináší úlevu.

Marta na okamžik strnula, potom zavrtěla hlavou.

Nedokázala to. Dokud byla u Ekkeharta, mohla ještě mluvit, protože se obávala, že je stále ještě v nebezpečí a musí se bránit. Ale teď…

Není schopna tou hrůzou znovu projít.

Konečně je mezi přáteli, je pod ochranou, konečně se může oddat své bolesti. A strachu, že už nikdy nebude mít žádnou jistotu, úplnou ochranu. Před mužem s dravčí tváří a jemu podobnými.

Ve čtrnácti letech věřila, že si musí bezmocně nechat líbit brutalitu, jíž se na ní dopouštěl Randolf a jeho kamarádi. Myslela, že to byla nejstrašnější bezmocnost, jakou mohla prožít. Ale to, co vytrpěla nedávno, bylo ještě horší.

Tehdy věděla, že Randolf je zločinec a bude pykat za to, co jí udělal, když ne na zemi, tak v den posledního soudu.

Ale církevní soud ji chtěl rozšlápnout jako červa, usoudil, že pro dobro světa je nutné ji zabít. Přitom se vždycky snažila vést bohulibý život a druhým lidem pomáhat.

Třebaže je zatím v bezpečí, mohou přijít kdykoli znovu. A nic a nikdo ji pak nezachrání před hranicí, ani Christianovo postavení a jeho meč, ani markrabě nebo Hedvika.

Bude se muset vzdát své práce. Nesmí už léčit. A Johana také ne. Nevlastní dceři se nesmí přihodit totéž co jí.

Josefino varování se nad ní vznášelo jako neblahá hrozba, dokud konečně neusnula neklidným, zlými sny rušeným spánkem.

Christian ji objímal a bděl nad ní.

Za ranního šera chtěl potichu vstát, aby svou nemocnou ženu nevzbudil. Požádá Johanu, aby k ní šla. Ale jakmile se posadil, Marta na něj pohlédla tak, že mu to málem vyrvalo srdce z těla.

Už ho neprosila, aby u ní zůstal. Upírala na něj zrak, pootevřela ústa, jako kdyby chtěla něco říct, opět je zavřela a vypadalo to, že naslouchá vnitřnímu hlasu.

Nakonec na něj pohlédla zastřenýma, nepřítomnýma očima. „Někdo na vás číhá… v polovině cesty… muži zemřou…“

Christian strnul uprostřed pohybu.

Podruhé Marta vyslovila tak neblahou věštbu, poprvé tehdy, když s průvodem kolonistů putovali do nové vesnice. A její předtucha se splnila.

Ani na okamžik ho nenapadlo, že by to řekla proto, aby ho u sebe zadržela. To nebyl její způsob.

Rychle ze sebe setřásl tíseň. „Dám si pozor. Jedou se mnou nejlepší muži.“

Sklonil se k ní a políbil ji na čelo. „Zítra večer jsem zpátky. Máš mé slovo.“

Přiměl se k úsměvu, za dveřmi zavolal na Johanu a vyšel z domu.

Venku zamířil ke koním a všiml si krvavě zbarveného nebe. Zamrazilo ho, když si okamžitě připomněl Martina slova. V duchu se pomodlil a pokračoval v cestě.

U stájí na něj čekal Lukas s neobvykle vážnou tváří. Než Christian stačil promluvit, mladší rytíř ho žádal o odpuštění. „Nezlob se. Nemám právo ti vykládat, co je podle mého názoru pro tvou ženu nejlepší.“

Christian zavrtěl hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Možná máš dokonce pravdu.“

Přemýšlel o tom polovinu noci.

Položil Lukasovi ruku na rameno a přitáhl si ho blíž k sobě, aby nikdo neslyšel, co mu chce svěřit. „Podívej se na nebe.“

„Krvavě rudé. Je to znamení?“

„Možná.“ Christian mu pověděl o Martině předtuše.

Lukas se zachvěl a pokřižoval. „Povíš to chlapům?“

„Jenom že jsem byl upozorněn na možné přepadení.“

„Dobře,“ přikývl Lukas. „Zrovna teď se nesmí nikdo dozvědět, že má takový dar jasnozření, nebo ji zase zatáhnou před církevní soud. A podruhé už z toho nevyvázne.“

Bezprostředně před odjezdem těžce ozbrojené eskorty k sobě Christian povolal Konrada a Jakuba. Panoši k němu okamžitě přiběhli a doufali, že tentokrát budou smět jet s doprovodem.

„Mám tady pro vás důležitý úkol,“ začal a záměrně přehlédl zklamání v jejich tvářích.

„Opravdu důležitý,“ opakoval ostře, „možná budete potřebovat větší odvahu než při ochraně stříbra.“

V začínajících rytířích se probudila zvědavost.

„Můžete se na nás plně spolehnout, pane,“ prohlásil Konrad a snažil se mluvit hlubším hlasem než obvykle.

„To také musím. Postaráte se, aby se nový páter v žádném případě,“ pohlédl Konradovi do očí, „v žádném případě nedostal do blízkosti mé ženy, natož aby s ní mohl mluvit.“

Oba okamžitě pochopili a horlivě přikyvovali.

„Vím, že to je choulostivý úkol. Ale můžete se odvolat na mě. Vezmu na sebe jakýkoli trest, máte mé slovo.“

Položil každému z nich ruku na rameno. „Nemyslím, že by to mělo dojít tak daleko. Zaujměte postavení v hale. Kdyby k ní chtěl jít, řekněte mu, že spí a já přísně zakázal, aby ji kdokoli budil.“

Tenhle úkol chlapci splní lépe než stráže. Konrad jako markraběcí syn se umí chovat panovačně a s vládcovskou jistotou dokáže čelit i knězi. Jakub, jak Christian doufal, také leccos odkoukal od svého neúprosného otce a je pro takovou situaci vybaven.

Christian předvídal správně, a jakmile náklad stříbra s ozbrojeným doprovodem zmizel z dohledu, páter Sebastian už vcházel do panského domu.

„Zaved mě k nemocné, chci se s ní modlit!“ poručil Marii, kterou uviděl v hale s malou Klárou v náručí. Dívka se lekla a zoufale se otočila na Konrada a Jakuba. Ti už se postavili těsně vedle sebe a zatarasili tak přístup ke schodům do horního patra.

„Paní domu je nemocná a spí, otče. Náš pán nám nakázal, že ji nikdo nesmí rušit,“ prohlásil zdvořile Konrad.

„Já neruším, synu, nýbrž se starám o spásu její duše,“ odpověděl medově páter. „Její duše zbloudila a potřebuje duchovní podporu.“

„Odpusťte, otče, ale máme výslovný rozkaz nepustit k ní nikoho, ať je to kdokoli,“ namítl syn markraběte Dietricha stále zdvořile, ale rozhodně.

„Já přijímám rozkazy od vyššího pána, tak už mě laskavě pusť!“ vyjel na něj Sebastian.

Konrad a Jakub na sebe krátce pohlédli a semkli se k sobě ještě těsněji, pevně odhodlaní mu v přístupu zabránit.

„Je mi líto, pátere, ale o tom si musíte promluvit osobně s naším pánem,“ prohlásil Konrad tónem, jaký znal od otce, když někoho zdvořile, avšak autoritativně odkazoval s konečnou platností do jeho mezí. „Dá-li Bůh, vrátí se zítra. Samozřejmě na něj můžete počkat v hale.“

Sebastian se chtěl rozkřiknout, ale všiml si, že Konrad jakoby náhodou sjel rukou k čepeli dýky a také Jakub byl ozbrojený. Těžko by se asi odvážili použít zbraň proti božímu muži, ale nemůže je jen tak odstrčit stranou. Zvážil, jaké mé naděje projít kolem odhodlaných, urostlých a v každodenních cvičných bojích posílených panošů, a pochopil, že tentokrát prohrál.

Může jim pohrozit exkomunikací. Ale věděl, že jeden z protivníků je synovec zdejšího markraběte a druhý rovněž pochází ze starého, úctyhodného rodu. Na to, aby se hned první den v novém úřadu odvážil takové mocenské zkoušky, pro kterou potřebuje bezvýhradnou biskupovu podporu, není jeho postavení ještě dostatečně jisté.

V této chvíli se může jedině postarat o důstojný odchod. Však to těm vzpurným mladíčkům spočítá později.

Škoda že se teď nedostane k té ženské, aby ji odhalil v celé její zkaženosti. Ale je to jenom otázka času.

Pohrdavě si je změřil a odcházel z haly.

Jakub si oddychl, Konrad se na něj spiklenecky zašklebil. Pak se oba opět posadili a slunili se v nepokrytém obdivu, s jakým na ně hleděly Marie a Johana. Dokud se z komnaty neozval zděšený, drásavý výkřik. Vyskočili a všichni běželi nahoru tak překotně, že málem vyrazili dveře. Marta seděla na posteli s očima dokořán a v tu chvíli se v hale rozplakala Klára.

Krvavý den

Christian a Gero vedli kolonu, Lukas a Richard zajišťovali její konec. Tentokrát si s sebou vzali větší doprovod než obvykle, jeli s nimi dva tucty mužů, kterým velel Herwart. Christian vybral nejlepší bojovníky. Důvěřoval Martině předtuše a vycházel z předpokladu, že vesnice není ohrožená, protože útok byl zaměřen na náklad stříbra. Proto také v rozporu s původním plánem nechal doma Kuna a Bertrama a nakázal jim, aby se spolu se dvěma ozbrojenci a oběma panoši postarali o klid a bezpečí. Mladíci potřebují ještě tak rok tvrdého výcviku, než je bude moci nasadit v boji a oni budou mít šanci přežít. Jelikož nevěděli nic o Martině vidině, byli na svůj úkol velmi hrdí.

Po krátkém, naléhavém rozhovoru mezi čtyřma očima zůstal tentokrát ve vesnici i hornický mistr Hermann. Christian mu vysvětlil, že dostal velmi vážné varování před přepadením výpravy, proto s sebou bere jen muže vycvičené v boji, neboť nemůže zaručit, že by jiní přežili.

Ustaraný hornický mistr si otřel pot z čela a přál jemu i všem mužům boží požehnání a šťastný návrat.

Měli za sebou asi třetinu cesty bez potíží. Náhle Christiana zamrazilo v zádech. V příštím okamžiku uslyšel zezadu pokřik sojky, varovný signál, který Lukase naučil ještě v dobách, kdy byl jeho panošem.

Tasil zbraň a obrátil se na Herwartovy lidi: „Meče! Štíty!“ Herwart už měl meč tasený a seskupil své lidi kolem beden se stříbrem, ale to se už na ně sneslo mračno šípů. Několik zasažených padlo k zemi.

Christian několik šípů šikovně odrazil, ale nakonec dopadlo na dřevěný, kůží potažený štít něco tak prudce, až se zapotácel a štít se zlomil. Kuše, pomyslel si skoro nevěřícně Christian. Používají proti nám kuše, opovrhované a zakázané zbraně!

Dva zranění koně padli na zem, hlasitě řehtali, tloukli kolem sebe kopyty a ještě zvyšovali paniku.

Vzápětí se z okolních křovin vyřítili s divokým pokřikem ozbrojenci a zaútočili.

V kratičké chvilce, kterou potřebovali, než doběhli k vozu, Christian poznal stejný způsob, jakým bylo provedeno přepadení při Karlově svatbě. Mezi dobře vyzbrojenými muži, kteří zjevně uměli bojovat, se pohybovalo několik otrhaných postav s noži a kyji, do kterých byly zatlučeny hřeby.

Lupiči v něm ihned poznali vůdce výpravy. Okamžitě se na něj sesypali čtyři najednou. Stále ještě měl výhodu, protože seděl na koni, ale útočníci si toho byli vědomi. Christian prvního zneškodnil prudkou ranou a druhého vyřadil z boje, jakmile se k němu přiblížil, třetí se však sehnul a uhodil Draga kyjem do pravé přední nohy. Hřebec pronikavě zaržál a padl. Christian rychle seskočil, aby ho vlastní kůň nezalehl, a běžel z dosahu jeho kopyt. Se zuřivým výkřikem zabodl meč do hrudi muže, jenž tak vážně zranil jeho koně, a vzápětí jej vytáhl a probodl hrdlo dalšímu. Ten jen zachroptěl a zhroutil se.

Na okamžik byl Christian volný a rychle se rozhlédl, který z jeho mužů potřebuje naléhavě pomoc.

Probil se k Lukasovi obklopenému útočníky. Prvnímu z nich mohutnou ranou uťal paži s mečem a potom, zády k Lukasovi, odrážel stále znovu útočící lupiče.

Když boj zvolna utichal, Christian koutkem oka zahlédl pohyb v křoví. Neváhal a přiskočil tam. Když se prchající krátce otočil na svého pronásledovatele, připadal Christianovi jeho obličej matně povědomý. Nebyl to muž, nýbrž hubený výrostek. Plochou stranou meče ho udeřil do holeně. Kost praskla a mladík s řevem padl k zemi, křičel a držel si nohu. Potom úzkostlivě vzhlédl k rytíři a očekával smrtící ránu. Christian se však už vracel ke svým druhům.

Chlapec nevykrvácí, ale taky se daleko nedostane, kdyby chtěl uprchnout. Může se o něj postarat, až žádný z jeho mužů nebude v úzkých. Konečně bylo po boji.

Bedny se stříbrnými koláči, jak taviči nazývali kulaté stříbrné cihly velikosti dlaně, byly nepoškozené. Ale to neplatilo o mužích a koních.

Christian poslal jednoho z ozbrojenců, aby přivedl zraněného chlapce a mohli ho vyslechnout. Potom šel za Herwartem, aby si udělal přehled o mrtvých a těžce raněných.

Herwart rozkázal navršit mrtvé lupiče na jednu hromadu a vykopat pro ně jednu společnou jámu. Musí je dostat pod zem, aby jejich duchové nebloudili po okolí.

Richard silně krvácel z levé paže v nadloktí. Střela z kuše snadno provrtala drátěnou košili. „Naštěstí to není pravačka, ve které držím meč,“ poznamenal se zatnutými zuby, když mu někdo ránu obvazem stahoval, aby zastavil krvácení. Christian už před několika měsíci trval na tom, aby se jeho muži od Marty naučili aspoň základní ošetření ran utrpěných v boji a v případě nutnosti zaskočili za felčary. Obvazy a léčivé mastě patřily vždy k jejich zavazadlům.

Jednoho z mužů zasáhl šíp přímo do oka. Vydechl naposled, ještě než se k němu Christian dostal. Jiný ležel na zemi a sténal. Lukas klečel vedle něj a jeho pohled prozrazoval, že raněného už nelze zachránit. Bojový kyj mu rozdrtil polovinu hlavy. Christian k němu přisedl a vzal mladíka za ruku.

„Je mi zima,“ drkotal zuby umírající a sevřel rytířovu ruku. V očích měl strach ze smrti.

„Bojoval jsi statečně,“ zašeptal rytíř. „Bůh tě odmění.“ Smrtelně raněný se několikrát křečovitě nadechl, zachvěl se a vypustil duši. Skelné oči upíral na Christiana. Ten se pokřižoval a vstal.

Přistoupil k němu Herwart. „Ztratili jsme tři koně, pane A…,“ kývl hlavou na Draga, který se válel po zemi a nemohl vstát.

Zamračený Christian vzal dýku a zamířil k bělouši, jemuž mu mnoho let věrně sloužil a brzy už měl jen v klidu dožívat. Přední noha byla jasně zlomená.

Mluvil na koně a uklidňoval ho. Klekl si za hlavu zvířete a objal ji. Váhal a v tu chvíli na něj dopadl stín.

„Mám to udělat za tebe?“ zeptal se tiše Lukas, jenž k němu přistoupil.

Christian mlčky zavrtěl hlavou. Byla to trpká povinnost, ale byl to jeho hřebec a musí to udělat on.

Rozhodným pohybem vrazil čepel koni do krku. Zvíře se vzepjalo, vyhodilo zadníma nohama, ale smrtelný výkřik zdusila krev.

Christian smutně počkal, až z jeho čtyřnohého přítele vyprchá poslední jiskra života.

Potom dýku zabodl do země, aby ji očistil. Vstal a jako skrz závoj viděl, že na něj ostatní muži čekají. Mezi nimi byl i mladý lupič se zlomenou nohou.

Herwart si odkašlal. „Bylo to pět tuctů mužů, tenhle jediný ještě žije. Co s ním uděláme?“

Šedesát mužů, pomyslel si Christian. To je malé vojsko. Odkud se tady uprostřed lesů vzali? Kdo jim velel? A hlavně: Kdo je vyslal?

Christian přikročil k zajatci. Mladík musel trpět bolestí, ale měřil si ho se zuřivou nenávistí.

Ano, teď ho poznal. „Ty jsi jeden z těch kluků, kteří na jaře odešli s Melchiorem, viď? Nebylo by ti lépe, kdybys tenkrát zůstal ve vsi a zkusil to s poctivou prací?“ zeptal se.

Mládenec zarytě mlčel, a tak se rytíř zeptal ostřejším tónem: „Kdo vám dodává zbraně a zprávy? Od koho máte kuše? Kdo vás poslal?“

„Já zůstanu mistrovi věrný. Vy jste prokletý. Vy a vaše žena taky!“ vykřikl zraněný skoro bez sebe bolestí.

„Svažte ho. Předáme ho markraběcím strážím. Ty ho už naučí mluvit, až ho budou natahovat na skřipec,“ poručil Christian veliteli ozbrojenců.

Otrhanec zbledl ještě víc. „Můj mistr mě pomstí! Buďte proklet navěky!“ zakřičel znovu.

Herwart ho vztekle uhodil pěstí do spánku a výrostek se sesul k zemi. „To se ještě uvidí,“ zavrčel vztekle voják.

Na jeho znamení dva muži přehodili mladíka přes sedlo a svázali ho. Moc jemně si přitom nepočínali.

„Zatím si vezměte mého koně,“ nabídl Herwart Christianovi. „Je mi líto vašeho nádherného Draga.“ Kapitán nečekal na odpověď a zamířil ke svým lidem. Rozdělil zbylé koně a nově uspořádal průvod. Musí si pospíšit, chtějí-li se svým cenným nákladem do Míšně dojet za denního světla. Navíc ještě začalo sněžit.

Přikázal, aby na hrob lupičů byly navršeny kameny.

Své mrtvé vzali s sebou, aby jim uspořádali křesťanský pohřeb.

Tváří v tvář tolika mrtvým a prolité krvi Christiana pronásledovala další děsivá myšlenka. Než se vydali na cestu, modlil se a s ním i všichni muži. Ale neměl s nimi jít na bohoslužbu, když věděl, že je čeká boj? Kdy byli ti mrtví naposled u zpovědi?

Život pod duchovní vládou pátera Sebastiana znamenal nebezpečí nejen pro jeho ženu.

„Šedesát dobře vyzbrojených bojovníků uprostřed lesa? A nikdo si ničeho nevšiml?“ posměšně se zeptal Randolf, když Christian podal markraběti Otovi zprávu o přepadení. „Kdo tomu má uvěřit?“

„Chceš tím říct, že jsem lhář?“ otočil se k němu vztekle Christian. „Jak je od tebe chytré naznačovat to před markrabětem a vědět, že tě nemůžu vyzvat na souboj.“

„Tak dost!“ přerušil je ostře Oto.

„Vy, Christiane, si nejprve dejte vyčistit drátěnou košili a celý oděv od krve a postarejte se o své lidi. Jistě s nimi budete večer chtít jít na mši. A vy, Randolfe, se ujměte toho zajatce. Přimějte ho mluvit. Sejdeme se po bohoslužbě.“

Oba rytíři se uklonili a odcházeli, znepřátelení stejně jako dřív.

Christian se svým průvodem dojel do Míšně těsně před soumrakem. Příjezd mužů v zakrváceném oblečení vezoucích stříbro a dva mrtvé vzbudil na hradním vrchu velké rozrušení.

Rytíř odevzdal stříbro vrchnímu komořímu, nařídil, aby se postarali o jeho raněné, a okamžitě se vypravil za markrabětem, aby mu podal zprávu. Ať to byla náhoda nebo ne, Randolf byl také v paláci a nenechal si ujít příležitost Christiana u markraběte očernit kvůli nedostatečným opatřením na ochranu převáženého stříbra.

„Zdá se, že Christian kvůli svým osobním starostem,“ na tomto místě se Randolf odmlčel a s nepokrytým úsměškem se lehce uklonil, „kvůli kterým s ním všichni cítíme, trestuhodně zanedbal své úkoly. Člověk by musel být slepý a hluchý, aby přehlédl šedesátičlenné vojsko v lese…“

„Můžeš poslat své lidi do Temného lesa, ať mrtvoly vykopou a přepočítají,“ namítl Christian vztekle. „Ostatně jsme celou dobu čekali na posilu tvých oddílů, pane fojte.“

Teď už toho měl markrabě dost a oba vyhodil.

Christian si dal přinést kbelík vody a umyl si ruce a obličej. Někdo mu poslal jednoho z hradních panošů, aby mu vyčistil drátěnou košili. Děvečka přinesla čisté oblečení a odnesla zakrvavené, aby ho vyprala.

Potom se Christian vypravil za svými muži, aby se ujistil, že zranění byli dobře ošetřeni.

Gero zařídil, aby mrtví byli umyti a uloženi na máry. Jeden z nich neměl žádnou rodinu, druhý krátce před výpravou přišel do Christiansdorfu z Míšně jako posila.

„Zjisti, jestli tady měl nějaké příbuzné,“ požádal Christian Herwarta. „Ti budou potřebovat podporu.“

Kapitán přikývl a odešel.

Ostatní zraněné podle toho, jak vážné byly jejich rány, ošetřil ranhojič nebo šikovné děvečky, všem přinesli do haly jídlo a pití. Richard však i se svým zraněním trval na tom, že zůstane v blízkosti Christiana. Počítal s tím, že markrabě si k sobě povolá všechny rytíře, kteří náklad stříbra provázeli. Zraněnou paži měl ošetřenou a visela mu na šátku uvázaném kolem krku.

„Dej mi svou drátěnou košili,“ vyzval ho Christian. „Uvidíme, jestli ji zdejší zbrojmistr do zítřka dokáže spravit.“ Podmračeně dodal: „Měl jsem ti lépe platit, aby sis mohl dovolit silnější.“

„Ty teď potřebuješ peníze na nového koně,“ připomněl mu Richard. „Zkrátka nebudu moct s každou mincí hned běžet do nevěstince,“ pokusil se zažertovat Richard, aby přítele trochu rozptýlil.

Všiml si Christianova starostlivého, zkoumavého pohledu.

„Aspoň že tady mají ranhojiče, co rozumí svému řemeslu,“ uklidňoval ho.

Christian se svými muži večer navštívil bohoslužbu v chrámu, aby se pomodlili za spásu duše mrtvých a poděkovali Bohu za to, že žijí. Poté se Christian s Lukasem, Gerem a Richardem odebrali za markrabětem, jak jim bylo poručeno.

Vedle Oty seděla Hedvika a pokročilé těhotenství bylo na jejím těle očividné. Vypadala ustaraně a vyčerpaně. Po jejím boku stál sotva dvacetiletý mladík v prostém oblečení, které však bylo ušité z drahé látky. Byl to její zeť Oldřich, syn bývalého českého krále Soběslava. Christianovi prolétlo hlavou pomyšlení, jak se asi mladík cítí, když jsou jeho manželce čtyři roky a musí ještě deset let počkat, než bude manželství završeno. Potom myšlenku potlačil. Však se mladý Oldřich jistě umí utěšit. On teď má vážnější starosti.

Jakmile si to uvědomil, jako na zavolání vkročil do sálu Randolf.

„Co jste z toho zajatce dostal?“ zeptal se okamžitě Oto.

„Nic. Ten kluk mi umřel pod rukama ještě dřív, než byl ochoten si popovídat,“ s politováním oznámil statný rytíř.

Christian a Lukas se na sebe krátce podívali. Randolf buď něco zamlčuje, nebo si toho mladíka podal hned tak tvrdě, aby nestačil promluvit. Nikdo tak rychle neumře na zlomenou nohu. A na mučidlech promluví každý, když je zájem, aby promluvil. Každý.

Škoda že cestou neměli čas, aby zajatce důkladně vyslechli. Ale nejdůležitější úkol byl dostat drahocenný náklad stříbra do Míšně dřív, než se setmí.

Oto nebyl s Randolfovou odpovědí spokojený. „Příště postupuj trochu promyšleně,“ napomenul ho zachmuřeně. Zamračeně se rozhlédl. „Co o té bandě víme?“

Christian předstoupil. Ještě před mší se radil s Herwartem a svými rytíři, jaké může mít přepadení souvislosti.

„Někteří z útočníků kdysi patřili k muži jménem Melchior, jenž byl na jaře vypovězen z naší vesnice. Předpokládáme, že kolem sebe shromáždil staronovou bandu. Vyznal se ve vesnici a nepochybně se dal dohromady s nějakým ozbrojeným oddílem. Ale kdo mohl vyslat takové vojsko netušíme.“

„Kdybyste na jaře toho Melchiora pověsili, byli bychom ušetřeni spousty nepříjemností,“ vytkl mu špatně naladěný Oto.

„Ale pro hrdelní soud jsme tehdy neměli důkazy,“ namítl Christian.

„Tady to vidíte, půlka vesnice sestává z darebáků,“ vmísil se Randolf. „Pod Christianovou vládou si ta selská pakáž myslí, že si může dělat, co chce. Potřebují železnou ruku!“

„O to se postaráš, jak tě znám,“ poznamenal ledově Christian. „Jenom dávej pozor, abys všechny obyvatele nevyhladil.“

Oto vztekle zvedl ruku. „Okamžitě přestaňte s těmi vašimi hádkami, nebo se zapomenu!“ zařval. „Mluvím tady s houfem trhovkyň, nebo s čestnými muži?“

Naklonil se a pohlédl na Christiana.

„Co ještě víte?“

„Ve vesnici ani v okolí, třebaže jsme je pravidelně prohledávali, nebylo ani stopy po tak velké skupině ozbrojenců. Ale všechno nasvědčuje, že měli dobré a spolehlivé zprávy.“

„To ještě ke všemu! Zrádci ve vesnici. Okamžitě je vypátrejte a zneškodněte!“ nařídil nevrle Oto.

„Je možné, že si sami nepozorovaně zjistili, co potřebovali vědět,“ odporoval Christian. „V příštích týdnech opět pročešeme lesy kolem vesnice. Jestli se v nich ještě i teď někdo skrývá, ve sněhu bude snadné ho objevit. Jsem si však jistý, že po této porážce nebudou trávit zimu v lese, ale stáhnou se někam jinam a vrátí se až na jaře.“

„Otrhanci a oddíl vycvičených vojáků, to je zvláštní kombinace,“ ozval se dosud mlčící mladý Čech a při mluvení měl výrazně drnčivé r. „Měl byste využít svých styků a zjistit, kdo z vašich nepřátel má zálusk na vaše stříbro.“

Oto pohlédl na Hedviku a pak rozvážně přikývl. „Ano, to bychom měli udělat. Vypadá to na spiknutí.“

Obrátil se ke svým rytířům: „Můžete odejít. Očekávám, že učiníte všechno, abyste tu záležitost objasnili.“

Christian chtěl odejít se svými muži, avšak Hedvika ho zadržela. „Christiane, zůstaňte ještě na slovíčko.“

Počkala, až ostatní odešli, a zeptala se: „Jak se daří vaší ženě?“

„Nu… žije,“ vypravil ze sebe Christian. „Ale stal se z ní jen stín osoby, kterou byla dřív. Je rozrušená, nemluví…“

„Asi je zoufalá, že přišla o dítě,“ poznamenal Oto. „Čím dřív ji zase obtěžkáte, tím rychleji se z toho dostane.“

Christian jen stěží zadržel prudkou námitku.

Hedvika se na manžela zamračila. „Přivezte ji sem na Vánoce. Zveme vás tímto oba,“ usmála se vlídně. „Mohu s ní počítat, až nadejde můj čas?“

Christian zatrpkle odpověděl: „Nový páter poslaný do mé vsi jí jednoznačně zakázal, aby ještě někdy pracovala jako léčitelka a porodní bába. Že to není pro počestné a zbožné ženy.“

Oto na něj překvapeně pohlédl. „Domnívám se, že je rozdíl, jestli někdo ve špinavých chýších pomáhá na svět selským spratkům, nebo je přítomen u porodu své paní,“ podotkl nevrle.

„Páter tvrdí něco jiného,“ trval na svém Christian. „Prosím, nepovažujte mě za nevděčníka poté, co jste mi tolik pomohl získat manželku zpátky. Ale protože už jednou ji zavlekli před církevní soud, nemůžu přihlížet, jak se opět vydává do nebezpečí života.“

„Vy se odvažujete odmítnout mé přání, leníku?“ zařval Oto. „Kvůli náladám ženské?“

Christian rozepnul opasek, poklekl před markrabětem na koleno a položil mu meč k nohám.

Jasně si uvědomoval, že se právě chystá ztratit své léno a vesničany zcela vydat napospas Randolfovi. Ale jeho strach o Martu byl silnější.

„Jsem kdykoli připraven dát svou krev a svůj život za vás a vaši choť, můj kníže. Ale při všech svatých vás vroucně prosím: Nepožadujte ode mě život mé ženy.“

Upřel oči před sebe a čekal.

Chvilku vládlo hluboké ticho. Bylo to obvyklé mlčení před Otovými obávanými výbuchy vzteku, kterým tentokrát zřejmě nedokáže zabránit ani Hedvika. Otevřela ústa, ale pak je zavřela a ve tváři měla zoufalý výraz.

„Vy nevděčný…“

Oto se zarazil a hledal vhodnou urážku, ale než mohl znovu zařvat, promluvil jeho zeť.

„Však už to dneska udělal,“ poznamenal klidně mladý český princ.

„Co udělal?“ zavrčel Oto.

„Nasadil pro vás svůj život. Dal za vás svou krev, když bránil váš majetek proti útočníkům,“ odpověděl Oldřich neohroženě rozzuřenému tchánovi a ukázal na ránu na Christianově zápěstí, která zase začala krvácet. „Muž dbalý své cti má věrně sloužit svému pánu a chránit svou ženu. Mám dojem, že on tohle dělá.“

Překvapený Christian se uklonil svému mladému přímluvci a nenápadně si ho prohlédl.

O Oldřichovi už slyšel neslýchané věci. Císař chtěl mladého muže na dvorském sněmu v Hermsdorfu, na tom, kterého se Hedvika po Martině zatčení nezúčastnila, učinit českým vévodou. Ale Oldřich odmítl ve prospěch svého staršího bratra, jehož dvanáct let věznili otcovi rivalové. Na císařův rozkaz byl tento bratr propuštěn ze žaláře a v Praze s velkými poctami přijat. Když se mu donesly důvěryhodné zvěsti, že má být znovu zajat a dokonce oslepen, uprchl na dvůr císaře Friedricha a poté, co se Oldřich v jeho prospěch titulu vzdal, prohlásil ho císař českým vévodou. Najednou tak české země neměly krále, nýbrž pouze vévodu, což byl dobrý předpoklad přimět je k účasti na chystaném tažení do Itálie, neboť Oldřich a jeho bratr byli císařovými věrnými stoupenci.

„Nevím, proč si zrovna od vás musím pořád nechávat líbit takové drzosti,“ rozčiloval se Oto.

„Myslím, že je způsob jak sem přivézt vaši ženu a neohrozit ji,“ vmísila se mírně Hedvika. „Uklidní mě, když budu vědět, že bude spolu s mými dvorními dámami přítomna u porodu. Možná jí udělá dobře, když změní prostředí.“

Pohled na Christianův zachmuřený obličej jí prozradil jeho myšlenky. Ani trochu nevěřil, že zdejší prostředí udělá Martě dobře.

Nikdo přesně nevěděl, co všechno musela vytrpět, ale Hedvika poté, co dostala od Christiana zprávu, vskrytu nařídila pátrání a dověděla se, co se událo při zkoušce vodou a v jakém politováníhodném stavu mladá žena byla. Když se ocitne jen několik kroků od místa, kde prožívala takové hrůzy, probudí to v ní děsivé vzpomínky.

„Vím, co si myslíte,“ promluvila markraběnka trochu ostřeji. „Ale nemůže se celý život schovávat. Přijmu ji do své družiny. Ať každý vidí, že se i nadále beze změny těší naší přízni. To by mělo udusit každou pochybnost o její počestnosti a zbožnosti.“

Potom zlákala Christiana úvahou, na kterou dosud nepomyslel. „Musí být opět požehnána. Nenechme ji tedy pokleknout ve vašem vesnickém kostele před novým farářem, nýbrž tady v Míšni v dómu, kdy jí požehná osobně biskup.“

V očích se jí zaleskla radost, jaký kousek vyvedou tomu vesnickému faráři, jenž ji chtěl při blížícím se porodu připravit o zkušenou porodní bábu.

„Tak tedy,“ ukončil markrabě debatu, „očekáváme vás tu oba nejpozději do dvou týdnů.“

S tím byl Christian propuštěn.

Černý jezdec

Martin a Christianův příjezd na hradní vrch vzbudil ohromnou pozornost.

Samozřejmě tady každý věděl, že mladá žena, jež dokonce obstála ve zkoušce vodou, tajemně zmizela z biskupského žaláře. Christianovy zoufalé pokusy ji najít vyvolávaly dost soucitných, posměšných či obdivných poznámek.

Nyní se tedy objevila, přilila oleje do plápolajícího ohně klepů a podnítila nespočetné tajné rozhovory, v nichž se vyměňovaly ty nejdivočejší domněnky.

Neméně rozdráždil fantazii pozorovatelů i pohled na Christiana. Stále ještě nosil krátký plnovous, který si nechal narůst v době Martina zmizení, přestože to nebylo v souladu s módou pro muže jeho věku. Vypadal v něm velmi zachmuřeně. Nekoupil si nového koně, ale místo mrtvého Draga zaujal temperamentní, divoký vraník, jehož mu kdysi daroval Raimund. Hřebec byl ještě velmi mladý a neměl úplný výcvik, avšak Christian nepochyboval, že by se ohnivé zvíře osvědčilo i v bojových podmínkách. Dobrý nový kůň by ho stál celé jmění a on teď potřebuje každý fenik na obranu vesnice vzhledem k tomu, že očekává další přepadení. Navíc si musel půjčit peníze na stavbu kaple.

Měl ale ještě další důvod, proč dal přednost vraníkovi. Schválně o sobě vytvářel obraz zachmuřeného rytíře s tmavými vlasy, černým vousem, v tmavozeleném, skoro černém plášti sedícího na černém koni.

„Černý jezdec!“ Zaslechl, jak si toto jméno s úctou šeptají vesničané, když s Martou vyjížděl do Míšně. A podle očekávání ho tak se strachem potichu nazývali i obyvatelé Míšně, když se poprvé na vraníkovi objevil na hradním vrchu.

Tak si to Christian přál. Dříve si ho lidé vážili pro jeho pověst skvělého šermíře a kvůli tomu, jak uměl zacházet i s nejdivočejšími koňmi, nyní chtěl, aby se ho báli. Nikdo se nesmí odvážit vystoupit proti němu nebo jeho ženě či o ní vyslovit něco špatného.

Marta i po příjezdu na hradní vrch setrvávala v mlčení. Až do markraběnčina porodu zde neměla žádné povinnosti a většina lidí u dvora ji ze strachu, soucitu či nedůvěry nechávala na pokoji. Povídalo se, že po tom, co prožila, ji hrůza připravila o řeč, možná dokonce zatemnila rozum.

Když neznámý rytíř z Otovy družiny učinil v její přítomnosti Christianovi poklonu, jak má krásnou a navíc cudnou manželku, jako blesk jí projelo hlavou pomyšlení, že přesně takové ženy chtějí mít muži ve světě, který ovládají: němé, trpělivé, poslušné.

Christian a Lukas cvičili dvorské panoše v boji s mečem, Marta mlčky pozorovala lidi kolem sebe. Mlčení ji uzdravovalo. Pozvolna opět začala vnímat své okolí. Novým způsobem a citlivěji než dříve. Náhle měla dojem, že vidí svět až netušeně jasně.

Svět kolem ní byl naplněn žvaněním. Viděla hloupost, ješitnost, pomstychtivost, nepokrytou žádostivost, mnohdy však i soucit a milosrdenství.

Už jsem to kdysi dovedla, uvědomila se, ale ne tak zřetelně jako teď. Josefa mě vždycky nabádala, abych svůj dar využívala, jenže já se bála. Byl pro mě moc tajuplný. Josefa měla pravdu: zabořila jsem se do denních prací, abych před tím ostatním utekla. Byla jsem zbabělá. Proto jsem nepoznala, odkud přichází nebezpečí, a padla do rukou muži s dravčím obličejem.

Byla Hedvice vděčná za ochranu, kterou jí poskytovala, a stáhla se ještě víc do sebe. Téměř bolestně jasně viděla, co v nitru vždycky věděla, třebaže v poslední době to k ní nemohlo plně proniknout: že ji totiž Christian zahrnuje velkou láskou a starost o ni ho trýzní. Zasahovalo ji to hluboko v srdci. Večer v komoře se k němu přitiskla a naznačila mu, že je jí vítán.

Překvapeně, s úlevou a přesto velmi opatrně opětoval její něžnosti a zmocnil se jí velmi jemně. Vycítila, že má strach, aby jí nezpůsobil bolest nebo neublížil, mlčky ho podněcovala, aby se už nezdráhal, a opětovala jeho vášeň.

Trpělivě přijímal její mlčení. Věděl, že bude potřebovat dlouhý čas, aby se vyrovnala s utrpením, které prožila. Možná nikdy nedokáže mluvit o tom, čeho se na ní dopustili. Doufal, že na to dokáže zapomenout, možná už na to zapomněla. Někdy lidé zapomenou na část vzpomínek, pokud zažili něco velmi krutého.

Oběma bylo jasné, že biskup Martin či někdo, koho tím pověří, na ni bude dotírat neodbytnými otázkami, jakmile jednou promluví.

Věděla, že ten okamžik nemůže oddalovat donekonečna. Ale teď ještě smí mlčet.

Když ji biskup Martin záhy po jejich příjezdu pozval k sobě, byla předem pevně rozhodnutá, že mu odpověď na jeho otázku zamlčí.

„Dcero, je pravda, že jsi ztratila řeč?“ zeptal se a Marta přikývla.

„Vzpomínáš si na to, co se stalo?“ naléhal a Marta zavrtěla hlavou.

Na biskupovi bylo vidět, že je zklamaný a zároveň se mu ulevilo. Trápila ho zvědavost, jak mohla ta žena uniknout ze žaláře. Na druhou stranu se jeho lidé dopustili nepřípustného chování ke svobodné šlechtičně. Bude tedy lepší, když se nic z toho nikdy nedostane na veřejnost.

Marta naopak v duchu prosila Boha, aby jí odpustil tu lež. Byla si jistá, že jí promine. Je dobrotivější než jeho zástupci na zemi a pochopí její důvody. Přestože si přála, aby mohla zapomenout, vzpomínala si na každý děsivý okamžik své trýzně: na jízlivost muže s dravčím obličejem, na jeho chorobné uspokojení z jejího strachu, na surovost strážných, prudkou bolest ran, smrtelnou hrůzu, když se nad ní zavřela voda. A na Ekkehartův nečekaný zásah.

Bez ohledu na to, jaké motivy měl, vydával se do velkého nebezpečí a zachránil ji před smrtí. Nemůže mu to odplatit tak, že ho prozradí.

Večer téhož dne opět Ekkeharta viděla, poprvé od chvíle, kdy ji Christian odvezl z jeho rodového sídla. Přijel na hradní vrch společně s Randolfem, Richenzou, Giselbertem a Elmarem a při večeři v hale seděl od ní ve vzdálenosti pouhých několika kroků. Tentokrát se odvážila zachytit jeho pohled a okamžitě plně pochopila, proč ji zachránil před smrtí.

Ekkehart odešel od tabule dřív než jeho přátelé. Nikdy by to nepřiznal, ale setkání s Martou po delší době na něj zapůsobilo víc, než bylo dobré. Ať už je čarodějnice nebo světice, musela ho nějak okouzlit, protože od ní nemůže odtrhnout myšlenky.

Chtěl být sám a udělat si v sobě jasno. Ani se nesvlékl a ulehl do postele, aby v klidu přemýšlel. Když se náhle otevřely dveře, domníval se, že vešel nějaký panoš či někdo z jeho přátel, aby ho přivedl zpátky na hostinu. Místo toho před ním stála Randolfova manželka. Vklouzla dovnitř mrštně jako ještěrka, zavřela za sebou dveře na závoru a svůdně se na něj usmála.

„Co chcete?“ zeptal se nevrle a vzhledem k vypitému vínu a špatné náladě nebyl schopen nechuť k této ženě dál zastírat.

„Vás,“ odpověděla stále ještě s úsměvem a přikročila blíž.

Ekkehart se chvilku nezmohl ani na slovo.

Opravdu mínila to, co napovídalo její chování?

„Váš manžel vás bude postrádat,“ odpověděl stroze. „Bude lepší, když se k němu okamžitě vrátíte.“

„Randolf je v té nejlepší společnosti a nebude mě hledat do té doby, dokud nebude vypitý poslední džbán vína nebo nebude namol opilý,“ odpověděla s klidem Richenza. „A ani jedna z těchto situací hned tak nenastane.“

Ekkehart se rázem úplně probral a rychle se posadil.

„Řekl jsem, že bude lepší, když hned odejdete,“ opakoval drsně. „Nebo snad chcete, abych vašemu muži pověděl o vašem nevhodném chování? Před očima všech vás zbičuje, když se dozví, že si počínáte jako děvka.“

Na Richenzu jeho slova neudělala žádný dojem a s úsměvem k němu přikročila ještě blíž. Chtěl ji chytit za rameno a vystrčit z místnosti, ale učinila něco nečekaného, padla před ním na kolena.

Okamžik trvalo, než pochopil, že ho nechce prosit o shovívavost. Naopak, vklouzla mu rukama pod kabátec a rozepnula kalhoty. Vzápětí se věnovala jeho údu tak šikovně, že se jen hlasitě nadechl a už ho ani nenapadlo ji odehnat.

„Věděla jsem, že se dáš přemluvit,“ cukrovala a jednou rukou ho přitlačila na postel.

Dosud to dokázala u každého. A muži jako Ekkehart, kteří na ni necivěli jako hladoví psi, pro ni znamenali výzvu a měli zvláštní půvab.

Jako mladá dívka si přísahala, že ze sebe nenechá udělat kopací míč ve hře mužů, tenkrát, krátce poté, co ji začal její poručník v noci navštěvovat v komoře. Nikdo jí nepomohl, ani Bůh, ani poručníkova manželka, která se na ni jen opovržlivě podívala a hrozila, že ji bez ohledu na společenské postavení dá přivázat na pranýř, bude-li šířit takové nestydaté lži. Teprve v té chvíli Richenza pochopila, že její teta o manželových záletech ví a je ráda, že aspoň občas unikne jeho vtíravému obtěžování.

Richenza začala kout pomstychtivé plány. Když za ní teta poslala jednu protřelou, starou ženu, která jí měla vysvětlit, jak s pomocí rybího měchýře naplněného krví může o svatební noci předstírat panenství, Richenza od ní získala ještě jiné užitečné znalosti.

Její první manžel byl slaboch, jehož se brzy zbavila. Život s Randolfem byl tisíckrát zábavnější; jenom tentokrát musela postupovat opatrněji, když některého muže chtěla přimět, aby jí zobal z ruky. A jaký prostředek by byl vhodnější než postel?

Ekkehart těžce oddychoval. Je to přítelova manželka, je to děvka, nenávidí ji a pohrdá jí. A zároveň si přeje, aby nikdy nepřestala dělat to, co právě dělá.

Měl zavřené oči a neviděl triumfální výraz v její tváři, když nasedla na jeho tvrdý, vzpřímený úd. Ztrápeně a zároveň s úlevou zasténal. Začala se na něm rychle pohybovat a slabě vykřikovat rozkoší.

Když měl pocit, že se v něm všechno roztříští, hrubě ji povalil na záda a vnikl do ní plnou silou. Každým přiražením jí chtěl dokázat, že on je pánem situace, chtěl si ji podmanit. Naplněn nenávistí k ní i k sobě do ní vypustil své semeno. Udýchaně se obrátil na záda.

Vstala a přihladila si šaty, jako kdyby se nic nestalo. U dveří se ještě jednou otočila. „Brzy na shledanou, drahý“

V nitru jásala.

Teď ho má v rukou. Bude po ní toužit, nedá pokoj a udělá všechno pro to, aby za ním zase přišla. Dobře si všimla pohledu, který si u stolu vyměnil s tou malou děvkou. Brzy z něj vymámí tajemství, které tak pečlivě střeží před svými přáteli, a dozví se, co ho spojuje s Christianovou ženou.

Ekkehartovy myšlenky neúprosně kroužily kolem nečekané návštěvy. Pohrdal sebou, ale věděl, že ho v budoucnu neopustí otázka, kdy za ním Richenza konečně zase přijde. Zároveň si uvědomoval, že si s ním jenom zahrává, aby z něj vytáhla tajemství a využila ho pro své účely. Při prvním náznaku nebezpečí nebo kdykoli se jí to bude jevit prospěšné, ho nechá padnout.

Koho z nich by Randolf zabil dřív, kdyby se to dozvěděl? Ji, nebo jeho? Najednou si nebyl jistý, zda by ho přítel nechal naživu, kdyby se mu upřímně svěřil s tím, co se přihodilo. Randolf by v zaslepenosti neuvěřil, jak je Richenza zkažená. Jednoduše si manžela omotá kolem prstu a napovídá mu nějaké vylhané pohádky. Má ji zabít? Ale copak může probodnout těhotnou ženu, manželku svého druha z bojů, třebaže je prolhaná a falešná?

Přemýšlel dál. Richenza nedělá nic jen tak pro nic a za nic, bez plánu. Co tím sleduje?

Náhle ho zaplavilo horko. Všimla si krátké výměny pohledů mezi ním a Martou? Tuší něco?

V tom případě ji musí zabít. Jenže se obával, že až před ním bude stát, nedokáže to, ale naopak bude škemrat, aby k ní mohl vlézt do postele.

Spěšně vstal, upravil si oblečení a vyšel z komory. Musí Martu varovat. Ale jak a kde si s ní může nerušeně promluvit? Navíc v tuto noční dobu?

Bezcílně procházel chodbami, přešel dvůr a k vlastnímu překvapení opustil hradní vrch. Stráže mu sdělili heslo, se kterým se i pozdě v noci dostane zpátky do hradu. O chvilku později už byl v nejdražším nevěstinci v Míšni.

Majitel mnohoslovně pozdravil bohatě oblečeného muže, jenž jeho podnik navštěvoval jen velmi zřídka. Ekkehart tady dlouho nebyl. V prvních letech rytířského života si většinou s kamarády užívali s děvčaty, která mohli mít zadarmo, po manželčině smrti truchlil, jen tu a tam si našel rozptýlení, a potom toužil po ženě, kterou nemohl mít.

Aby se Richenzy zbavil, musí vědět, že kdykoli najde něco, co se jí v posteli vyrovná.

A kde jinde než tady?

„Chci tvou nejohnivější děvku,“ poručil pánovi nevěstince. „A měla by mít černé vlasy.“

Tlustý majitel se uctivě uklonil, krátce přemýšlel, a pak zavolal na jedno své děvče.

Po chvilce už stoupala po schodech kyprá, černovlasá krasavice s tmavýma očima. Svůdně se usmívala a přitom ukazovala, že má ještě všechny zuby. O tomhle nevěstinci se právem povídalo, že zaměstnává nejkrásnější a nejzkušenější děvky. A nejdražší.

Tlusťoch se úslužně klaněl. „Líbí se vám, vznešený pane?“ Když Ekkehart váhavě kývl, požadoval nestydatě vysokou cenu a natáhl ruku. Rytíř nesmlouval, protože už vzplál.

Děvka byla skutečně zkušená ve všech způsobech milování. Přesto Ekkehart v sobě cítil podivnou prázdnotu, když z nevěstince vycházel.

Druhý den večer přišel znovu.

„Dneska chci nějakou s kaštanově hnědými vlasy. A neměla by se předvádět jako děvka, spíš se chovat cudně jako urozená paní,“ požadoval.

Majitel nevěstince se nepodivil, ale opět se úslužně poklonil. Byl zvyklý, že jeho zákazníci mají nejroztodivnější přání. Jistě, většina hostů přicházela, aby si konečně jednou našla místo cudných, nudných manželek temperamentní milenky, nebo aby se mohla oddávat nějakým výstředním zálibám těla. Jiní však, a k nim zřejmě patřil i tento rytíř, si kupují děvku jako náhradu za určitou zbožňovanou ženu, jež je však pro ně nedosažitelná.

Tlusťoch spěšně a za velkého funění vyšel po schodech a Ekkehart slyšel spěšné šeptání, když nahoře sděloval hostovo přání. Po chvilce scházela dolů hnědovlasá dívka a Ekkeharta píchlo u srdce, když si všiml, že si dokonce spletla vlasy do copu.

Usmála se na něj s hranou plachostí a sklopila oči.

„Neřekneš ani slovo,“ poručil jí drsně dřív, než mohla promluvit. Nechtěl slyšet její hlas, míšeňský přízvuk, který se bude tak lišit od způsobu, jak mluví Marta.

Přikývla, přistoupila k němu a mlčky na něj pohlédla. Potom se obrátila a dráždivé pomalu se vracela nahoru. V polovině schodiště se otočila a se zasněným pohledem naznačila rytíři, aby ji následoval. Nejprve se zdráhal, potom však bral schody po dvou. Ve své komoře mu nalila těžké červené víno. Vypil naráz dva poháry za sebou, dívka se sklopenýma očima stála vedle něj. Potom na něj pohlédla a povzbudivě se usmála.

Děvka uměla zacházet se zákazníky jako Ekkehart. Znala zamilované, kteří se s ní chtěli vyspat místo nedosažitelné paní svého srdce. Zkušenosti použije později v posteli. Teď ještě musí hrát nesmělou.

Jakoby náhodou se jí posunul mělký výstřih na ramenou a odhalil kousek nahé pleti. Podivný zákazník k ní přiskočil a prudce stáhl měkkou látku ještě níž, až měla úplně odhalená ňadra. Sevřel je mozolnatýma rukama a přitiskl k nim tvář.

Nenápadně zatáhla za tkanice rafinovaně sešněrovaných šatů a oblečení sjelo na zem. Muž zhluboka dýchal, odvedl ji k posteli a prudce položil. Věděla, že nyní nadešel okamžik, kdy se pro něj iluze stala skutečností. Objala ho a mlčky, s úsměvem ho k sobě přitáhla.

S úpěnlivým zasténáním do ní vnikl. Teď může odložit hranou plachost. Koneckonců sní o tom, že ho dáma jeho srdce přijme vášnivě. Nohama obemkla jeho tělo a přizpůsobila se rytmu pohybů. Blaženě vzdychala, ale pečlivě dodržovala jeho přání, aby nepromluvila ani slovo.

Když se mu zalíbí, bude přicházet častěji. Podle oblečení usoudila, že má peníze, nebyl surovější než většina ostatních zákazníků a na rozdíl od některých odporných přání, která musela plnit, je docela milá změna hrát si na cudnou paní.

Jemně ho hladila po obličeji a zádech, pak ho rafinovanými triky svého řemesla dohnala k vyvrcholení. Zasténal tak bolestně, že se to podobalo vzlyknutí.

Zamilovaný blázen, pomyslela si pobaveně děvka a skoro jí ho bylo líto, přitom stále dodržovala zákaz mluvení.

Ekkehart byl rád, že v komoře svítí jen mihotavý plamen svíčky, který mu ponechává iluzi, že leží vedle té, jež mu nejde z hlavy od té doby, co se s ní podruhé setkal.

Chtěl s Randolfem kout plány, jak by mohli Christiana dostat ze hry. Ale to teď nelze. Jediné rozumné nyní bude, když se od přítele a jeho povedené manželky vzdálí co nejvíc bude možné. Martu varovat nemůže. Nesmí se k ní přiblížit, protože by vzbudil příliš velké podezření.

Ráno od hnědovlasé děvky odešel a předtím ji bohatě odměnil. Požádal Otu o dovolenou pod nějakou záminkou a prchl na své panství, aniž se rozloučil s kamarády. Jenom jim zanechal bezvýznamnou zprávu, aby nepojali podezření.

Když se o tom Richenza při snídani dozvěděla, vztekle smetla ze stolu pohár, o který se dělili s Randolfem.

„Ach, můj choti, promiňte mi tu nešikovnost,“ zastírala se skřípáním zubů svůj výbuch. Randolf si však zřejmě ničeho nevšiml a kývl na páže, aby pohár zvedlo a znovu naplnilo.

Však ty mi neujdeš, pomyslela si Richenza rozzlobeně. A svým překotným odjezdem jsi mi prozradil víc, než bych z tebe vylákala při další noční návštěvě.

Slehnutí

Do Svatvečera zbývalo už jen několik dní a Hedvičin porod se blížil.

Když Marta a Christian zůstali večer sami ve své komoře, kterou jim hofmistr přidělil, zůstala klidně stát a manžel usedl na kraj postele a zouval si holínky.

„Potřebuju tvou radu,“ promluvila tiše.

Christian na ni překvapeně a s úlevou pohlédl. Byla to její první slova po několika týdnech, od onoho rána, kdy ho varovala před přepadením kolony se stříbrem. Neřekl však ani slovo o tom, že znovu našla řeč, ze strachu, aby se nepolekala a znovu nezmlkla.

„Pojď sem,“ vyzval ji a ukázal na místo vedle sebe.

Marta k němu usedla, dodala si odvahy a lehce ochraptělým hlasem vyprávěla, co jí v minulých týdnech procházelo hlavou a jaké závěry z toho vyvodila.

„Oficiálně mám být při porodu Hedvičiny dcery přítomna pouze jako jedna z dvorních dam její družiny. Ale nestane-li se zázrak, budu jí muset pomoct. Stará porodní bába je už skoro slepá, má ztuhlé, kostnaté ruce. Hedvika to ví. Počítá se mnou, jinak by už dávno povolala nějakou jinou, mladší. Ale já to nemůžu udělat mlčky, jako němá.“

Byl rád, že promluvila, ale uvědomoval si, že teď teprve začnou velké potíže. Ona to ví stejně dobře jako on.

„Když pomůžu Hedvice, poruším tím zákaz pátera Sebastiana. A jakmile promluvím, okamžitě pro mě pošle biskup a bude se ptát, kdo mi pomohl na útěku. Kromě toho budu zase muset začít chodit ke zpovědi; nejprve tady, potom u Sebastiana.“

„Nevrátíš se do vesnice dřív, dokud nebudeme mít postavenou kapli,“ rozhodl okamžitě Christian. „Do té doby zůstaneš s Hedvikou, ta tě ochrání.“

„Nevím, jak budu dál žít,“ přiznala Marta stísněně. „Už bych neměla léčit, ale přece s tím nemůžu přestat, když uvidím, že někdo potřebuje pomoc.“

To jim bylo oběma jasné. Už doma Marta potají ošetřovala Richardovu paži, když se mu rána zanítila.

„Hedvika a Oto chtějí od biskupa získat povolení,“ pokračovala Marta. „Ale co bude s Johanou? Sebastianův zaslepený fanatismus se soustředí na ni.“

Než stačil Christian odpovědět, někdo zabušil na dveře. „Paní Marto,“ ozvalo se hlasité volání. „Okamžitě máte jít k markraběnce. Knížecí dítě je na cestě!“

Marta vstoupila do komnaty, kde měla Hedvika rodit a kde se už shromáždila většina dvorních dam, které měly být svědkyněmi události.

Místnost byla zatemněná a na rozdíl od většiny ostatních prostor v prochladlém zimním hradu vytápěna několika pánvemi s hořícím uhlím, z nichž stoupal štiplavý kouř. Marta potřebovala několik okamžiků, aby pochopila, že všechny polekaně nezmlkly při pohledu na ni. Vylekaná, bledá Hedvika na ni prosebně pohlédla, ostatní ženy zíraly na starou porodní bábu, které právě z roztřesených rukou vyklouzla mísa, spadla na kamennou zem a rozbila se.

„Bůh s námi, jestli takhle upustí to dítě,“ zašeptala hofmistrova manželka a sepjala ruce.

Tak a je rozhodnuto, pomyslela si trpce Marta. Její příznivkyně byla v tak nebezpečné situaci, že nebylo možné přejít to bez povšimnutí. Viděla, jak prudký porodní stah projel Hedvičiným tělem a bolest ji sevřela, věděla, jaký strach má žena před porodem, když ji ten minulý málem stál život, uvědomovala si otupělé zoufalství, jež v Hedvice objevila již před několika měsíci.

S němou modlitbou poručila svůj osud do božích rukou, dodala si odvahu a přikročila k rodičce.

U markraběnčiny postele poklekla a vzala Hedviku za ruku. „Neobávejte se, má paní. Tentokrát všechno půjde dobře, vždyť jsem vám to slíbila již před mnoha měsíci.“

Její slova a pohyby Hedviku zjevně uklidnily. Na ženy v jejím okolí však zapůsobily, jako kdyby vedle nich sjel blesk z čistého nebe.

„Už může mluvit!“

„Není němá!“

Takové a podobné výkřiky se složily v udivený šum, v němž se ozývaly i záludné či pohoršené tóny a obžaloby, které Martě neunikly. Dokonce ani Hedvice v jejím stavu.

„Poklekněte a modlitbou poděkujte Bohu!“ poručila markraběnka dvorním dámám. „Pán ve své bezmezně dobrotě rozhodl, že paní Martě vrátí řeč, aby při mně mohla stát a pomáhat mi v těžké hodině.“

Marta snadno poznala, že ta slova nebyla náhodná, nýbrž dlouho předem pečlivě promyšlená. Ale způsobila to, co Hedvika chtěla. Všechny klevety o Martině znovuzískané schopnosti mluvit budou od samého počátku směřovat k předem danému, zbožnému, bohulibému významu.

Užaslé dvorní dámy poslušně klesly na kolena a modlitbou vzdávaly dík, jak jim bylo poručeno. Marta udělovala rozkazy služebným, co všechno mají přinést a připravit pro porod, když k ní přikročila rozzářená Richenza. Už nějaký čas patřila na Otův příkaz k nejbližší Hedvičině družině, kdykoli byl Randolf u dvora.

„Má drahá, mám takovou radost, že jste se uzdravila,“ objala Martu, které přejel mráz po zádech.

„Jste velmi milá, děkuji,“ odpověděla a doufala, že si Randolfova manželka nevšimla, jak jí naskočila husí kůže. Nedokázala se podívat do očí mladé ženy, ale už letmý dotek v ní rozezněl všechny poplašné zvony. Richenza je nebezpečnější než kdykoli jindy, a to nejen pro mě, ale i pro Hedviku, pomyslela si.

Ještě než se ostatní dvorní dámy mohly připojit k falešnému blahopřání, Marta se k nim otočila. „Děkuji vám všem z celého srdce. Ale nyní musíme svou pozornost a modlitby upřít na zdraví naší kněžny a jejího dítěte.“

Opět poklekla vedle Hedvičina lože. „Neobávejte se,“ opakovala. „Pán nad vámi bude držet ochrannou ruku.“

Hedvika na ni vděčně pohlédla, ale v příštím okamžiku ji zaplavila další vlna bolesti. Marta počkala, až křeč odezní, pak dlaněmi lehce přejížděla po vzdutém životě, aby zjistila polohu dítěte. Nebude to trvat dlouho. Porodní stahy se opakují už rychle za sebou, plodová voda s trochou krve vyšla, ještě než ji zavolaly.

„Tentokrát leží správně,“ prohlásila Marta a ulevilo se jí stejně jako Hedvice. Předchozí porod byl málem v obrácené poloze, naštěstí se Martě podařilo v poslední chvíli dítě v těle šikovně obrátit.

Na širokých rukávech šatů, které překážely při jakékoli práci kromě vyšívání, si udělala uzly, důkladně si umyla ruce, jak jí to vštěpovala její stará učitelka, a poslala služebnou pro čisté husí sádlo. Popenec, kontryhel a ostatní potřebné byliny si vzala z domova s sebou. V nitru jí bylo jasné, že tento den nadejde a ona se nebude smět vzdát odpovědnosti.

Bůh tě obdařil talentem a očekává od tebe, že ho využiješ pro blaho druhých, nabádala ji před lety Josefa a mínila tím nejen nadání léčitelské, ale i jasnovidné.

Pomyslela na pocit bezprostředního nebezpečí, který se jí zmocnil, když ji objala Richenza, a uvědomila si, že bude jistě už velmi brzy obě tyto schopnosti naléhavě potřebovat.

Vůbec nemusela použít koření mírnící bolest, protože Hedvika začala rodit. Porod měl nečekaně rychlý průběh, ale Hedvika silně krvácela. Ztratila tolik krve, až se Marta jednu chvíli obávala, že jí nedokáže pomoct.

Když se dítě při porodu vzpříčí, protože je příliš velké, jak tomu bylo u Ekkerhartovy manželky, nebo když rodička silně a nezadržitelně krvácí, je porodní bába bezmocná.

K Martině velké úlevě se nestalo, čeho se obávala. O chvilku později podávala vyčerpané markraběnce novorozenou dceru.

„Je zdravá a silná,“ ujistila ji.

Okamžitě kolem začal čilý ruch. Děvečky vytíraly krev a odklízely stopy po porodu, umyly a zabalily novorozeně, učesaly rodičku a převlékly ji do čistého oblečení.

Tentokrát Oto přišel brzy, aby se podíval na své dítě a manželku. Marta si dobře pamatovala, jak to bylo při minulém porodu. Tehdy markrabě ležel v objetí milenky a Hedvika na porodní stolici bojovala o život. Markraběnka si zřejmě vzpomněla na totéž, protože se bezděčně zachvěla a nejraději by se odvrátila, když se k ní Oto přihnal, chytil ji za ruku a políbil.

Co to dělá, pomyslela si zděšeně Marta. Promarní-li Hedvika Otovu přízeň, bude Marta úplně ztracená. Prosím, seberte všechnu svou sílu a nedejte na sobě nic znát! zapřísahala v duchu markraběnku.

„Jsem šťastný, že vás vidím zdravou, má drahá,“ zvolal radostně markrabě. Na dceru se jen krátce podíval, ale neztratil ani slovo o tom, že to není syn. Teď už v tomto ohledu sdílel Hedvičin názor. Mezi syny, a ti jeho byli od útlého dětství úhlavními nepřáteli, bude muset rozdělit zemi, jako to kdysi učinil jeho otec, nebo bude muset všechno předat nejstaršímu, jak je většinou obvyklé, a ostatní vyjdou naprázdno. Naopak dcery lze provdat, a tak získat nové spojence.

Hedvika se ovládla a se zdvořilým úsměvem poděkovala Otovi za blahopřání.

Brzy se dostavil kaplan a pokřtil novorozeně jménem Adéla po Otově sestře. Křtiny budou uspořádány později s velkou pompou, ale nikdo nemůže riskovat, aby duše maličkého stvoření nebyla spasena. Příliš často děti umíraly záhy po porodu.

„Pošlu posly ke svým bratrům,“ oznámil velmi spokojený Ota. „Pozvu je, aby s námi oslavili křtiny.“

Hedvika se opět neznatelně zachvěla. Marta opět vycítila vlnu hlubokého zoufalství, která rodičku zaplavila. Nesmí se rozčilovat, nebo dostane horečku, pomyslela si polekaně.

Dvorní dámy se pomalu rozcházely, aby dospaly přerušenou noc. Přivolaná kojná vzala dítě a poprvé je přiložila k prsu. Když malá Adéla dopila, nechala si ji v náručí a odešla.

„Budu u vás bdít,“ slíbila Marta vyčerpané matce. Byla zvyklá takto trávit noci. Jen Bůh ví, proč má zálibu v tom, aby se děti rodily většinou v noci.

Přisunula si židli k Hedvičině posteli a usadila se tak pohodlně, jak bylo možné.

Hedvika k ní otočila hlavu.

„Děkuji,“ promluvila se slzami v očích. „Vím, čeho ses kvůli mně odvážila.“

Marta neodpověděla, jen se lehce usmála.

„Přísahám při životě své dcery, že udělám všechno, abych tě ochránila,“ zašeptala markraběnka. „Můj choť a já věnujeme biskupovi oltář do jeho katedrály jako dík za šťastný porod a přitom patřičně zdůrazníme tvou zásluhu. Pak ti nemůže zakázat léčit. A když ti to nezakáže on, musí ho váš přísný vesnický farář poslechnout.“

Ale co bude s Johanou, pomyslela si úzkostlivě Marta. A s Klárou?

„Na Richenzu si musíš dát pozor,“ varovala ji dál Hedvika. „Mezi všemi pokrytci tady u dvora jsem málokdy potkala někoho s tak ledovým srdcem.“

„Vím,“ stejně tiše přisvědčila Marta. „Ale vy byste si na ni měla dávat ještě větší pozor. Sleduje vás… Hledá něco, co by proti vám mohla použít…“

„A kdo to nedělá?“ zeptala se Hedvika a unaveně zavřela oči.

Ráno Marta věděla, co má udělat. Sama ještě nesmí do kostela vstoupit, protože po potratu nebyla znovu posvěcená. Nemohla se vyzpovídat, protože byla němá.

Ještě před snídaní poklekla přede dveřmi katedrály a Christian vešel dovnitř, aby zapálil votivní svíci. Ať každý vidí, že děkují Bohu za to, že vrátil Martě řeč právě ve chvíli, kdy markraběnka naléhavě potřebovala její pomoc.

Když Christian vyšel z kostela a chtěl jí pomoct vstát, přišel k nim kněz.

„Ctihodný biskup si přeje s tebou mluvit, dcero,“ oslovil Martu. „Následuj mě.“

Christian ji chtěl doprovázet, ale kněz ho zadržel.

„Biskup si přeje mluvit s ní o samotě.“

Christian se mlčky postavil před biskupský palác, odhodlán vrazit dovnitř třeba i násilím, pokud se jeho manželka brzy nevrátí.

Měl pocit, že čas vůbec neubíhá. Na tmavý přehoz mu padaly drobné sněhové vločky a na ramenou se tvořila bílá vrstva.

Lidé kolem něj spěchali za svou prací, zima je popoháněla a zřejmě mu v houstnoucí chumelenici nevěnovali pozornost. Přesto věděl, že je z několika stran pozorován. Když koutkem oka uviděl, že se k němu dva z pozorovatelů pomalu blíží, připravil se na střetnutí, protože je už dávno poznal. Byli to Konrad a Bertold, pánové vesnic sousedících s Christiansdorfem a Randolfovi oddaní stoupenci.

Krátce před ním se zastavili.

„Čekáš, že se biskup rozhodne tvou ženu přece jen upálit? Pak bys tu aspoň nemusel mrznout,“ s opovržlivým posměchem ho oslovil statnější Bertold a Konrad se zlomyslně zachechtal.

Bertold sotva vyslovil poslední hlásky, když se k němu Christian bleskurychle otočil a levou rukou mu přiložil ostři dýky k hrdlu, pravou zároveň držel v šachu Konrada, jenž ani nestačil tasit.

„Na kolena, a každé slovo odvoláš,“ vyzval nenávistně Bertolda.

Muž zbledl, ale neuposlechl. „Nemůžeš nás oba zapíchnout, na veřejnosti, a navíc přímo před bránou biskupského paláce,“ pokusil se o lhostejný tón.

„Pak pojďme na místo k tomu určené a vyřídíme to tam. A hned,“ odpověděl stroze Christian. Měl pocit, jako by se z něj chtěla vyvalit všechna zlost nahromaděná za poslední měsíce.

Bertold si vyměnil nejistý pohled s Konradem. Věděl že v souboji s Christianem nemá šanci. Při posledním boji, který spolu před několika lety vedli, stačily Christianovy dva výpady, aby ho odzbrojil. Ale nemůže se tady přede všemi zesměšnit a pokleknout na hradním vrchu, když jeden muž přemůže dva ctihodné rytíře.

Christian pomalu ztrácel trpělivost. V jednom má Bertold pravdu: Nemůže tady zrovna před biskupským palácem stát celou věčnost a zbraní držet dva rytíře v šachu.

„Vy dva proti mně samotnému,“ nabídl, aniž pohnul svalem v tváři. „Tři muži a čtyři meče.“

„Souhlas,“ přikývl Bertold, když se očima dorozuměl s Konradem.

Christian opět zasunul meč i dýku do pochvy.

„Čekej tady na Martu!“ zavolal na Lukase, jenž se k nim blížil. Lukas přikývl, vytáhl meč a podal ho Christianovi, aby aspoň poměr zbraní v souboji byl spravedlivý.

Konrad, Bertold a jejich vyzyvatel přešli hradní nádvoří a bránou se dostali na prostranství před městem na břehu Labe, kde se odehrávali souboje, které neměl vidět markrabě ani biskup. Koneckonců oba dva souboje zakázali. Jeden kvůli tomu, že chtěl, aby jeho rytíři bojovali proti nepříteli, a nikoli mezi sebou, druhý proto, že církev dala do klatby veškeré turnaje a dokonce za účast v nich hrozilo exkomunikováni.

Samozřejmě celá událost nezůstala ani v husté chumelenici nezpozorována. Několik rytířů, kteří pochopili, co se tady odehrává a co bude následovat, je provázelo jako diváci a svědci a už cestou začali uzavírat sázky na výsledek nerovného zápasu.

Marta zatím s roztřesenými koleny vešla do biskupského paláce.

Každý krok jí tady připomínal děsivé chvíle, které v těchto zdech prožila. Měla pocit, jako kdyby jizvy na jejích zádech začaly krvácet, rozbolela ji zápěstí rozedřená rezavými pouty a řetězy, v podbřišku cítila svíravou bolest, jako kdyby znovu měla potratit své dítě.

Ale věděla, že tento okamžik byl nevyhnutelný. To je cena za to, že pomohla Hedvice. Cena, již musí zaplatit, chce-li žít dál a nemuset prchnout do ciziny a vzdát se své práce.

„Přistup blíž, dcero,“ vyzval ji biskup Martin milostivým tónem a natáhl ruku, aby mohla políbit jeho prsten.

Poklekla se sklopenýma očima a lehce přitiskla rty na drahocenný safír. Oslovení a projev přízně, kterým nepochybně byla možnost políbit biskupský prsten, jsou zřejmě znamení, že od něj zatím nemusí očekávat žádný trest. Avšak biskup Martin jí nedopřeje klidu, dokud se nedozví její tajemství.

Zpod přivřených víček pozorovala hubeného biskupa s pronikavýma očima, jenž se na ni díval jako orel na kořist.

„Jak se mi doneslo, opět jsi našla řeč, dcero,“ oslovil ji a v hlase měl číhavý podtón.

„Ano, Eminence,“ odpověděla s pohledem nadále pokorně upřeným k podlaze.

„Paní Hedvika to považuje za zvláštní milost boží, že k tomu došlo právě v okamžiku, kdy potřebovala tvou pomoc,“ pokračoval biskup.

Aniž se na něj podívala, věděla, že ji nespouští z očí a bedlivě sleduje každé hnutí v její tváři. Protože jí nepoložil žádnou otázku, mlčela.

„Jsi tedy s to se vyzpovídat, abys mohla být opět zasvěcená a směla docházet na mši svatou?“

„Ano, Eminence.“

Ta odpověď ho zjevně uspokojila.

„Těší mě, že to slyším.“

Biskup se krátce odmlčel a pak se náhle zeptal: „Pověz mi, dcero, vrátily se ti s řečí i vzpomínky na proces a boží soud?“

„Ne, Eminence,“ odpověděla pokorně, avšak rozhodně.

Dlouho ten rozhovor očekávala a připravila si všechny odpovědi. Uvědomovala si, že je velký hřích lhát biskupovi. Bude-li však věřit, že si pamatuje všechno, co se tehdy odehrálo, pravděpodobně ji dá potají odklidit z cesty. Nikdo se nikdy nesmí dozvědět, jak neslýchané se jeden z jeho kleriků choval ke svobodné šlechtičně. Tohle si bez jednoznačných důkazů nesměla dovolit ani církev. Kdyby byla pořád ještě obyčejná vesničanka, o nic by nešlo.

Ale nesmí vydat napospas Ekkeharta. Vždyť mu vděčí za svůj život.

Nevzhlédla, ale cítila na sobě biskupův pohled jako hrot dýky.

Martin přemýšlel. Může té ženské důvěřovat? Moc rád by věděl, jak se dostala ze žaláře. Jeho pátrání nedospělo k žádnému výsledku. První podezření, že ji potají vysvobodil rytíř Christian nebo jeho přátelé, mohl s klidným svědomím zapomenout. Jejich zoufalství, když se ztratila, bylo opravdové. Natolik se v lidech vyznal, jinak by nikdy nepostoupil tak vysoko.

Ovšem dokud tvrdí, že si na nic nevzpomíná, nepodá ani žalobu na surové chování, jaké musela strpět. Opravdu bude muset na toho horlivce dohlédnout. Strhat ze svobodné šlechtičny šaty, sešvihat ji důtkami a nakonec jí obléknout do kajícnické košile, když proti ní neměl v ruce jediný pádný důkaz, z toho by mohly být problémy. Ať si své zvrhlé choutky vybíjí na nevolnicích nebo děvečkách pokud možno co nejdál odtud.

Zbývá mu ještě jedna možnost jak tu ženu udržet pod kontrolou. A při prvním náznaku, že si vzpomíná, ji pak nutně dát zneškodnit.

„Nu, dcero, jsem nakloněn ti věřit,“ pokračoval blahosklonně. „Obžaloba byla neudržitelná a koneckonců také výsledek zkoušky vodou ukázal, že jsi zbožná křesťanka. Na znamení své milosti tě vyzpovídám osobně já, abys mohla být při zítřejší bohoslužbě opět vysvěcena.“

„Jste velmi laskav, ctihodný otče,“ poděkovala Marta.

Doufala, že rozechvělý hlas bude považovat za znamení dojetí. Ale ve skutečnosti je to strach. Hrůza, že ji nějakou lstí odhalí. Zpověď je vážná věc a musí být vykonána s čistým srdcem. Pokud si však nedá pozor na každé slovo, zničí nejen sebe, ale kdoví kolik ještě dalších lidí.

Biskup přikázal, aby vstala, a vedlejšími dveřmi ji zavedl do kaple ke zpovědnici.

„Odpusťte mi, otče, neboť jsem zhřešila.“

„Vyzpovídej se, jakou vinu jsi na sebe naložila.“

„Porušila jsem příkaz pátera Sebastiana.“

„Pověz mi všechno!“

„Zakázal mi, abych pracovala jako léčitelka a porodní bába. Ale když jsem včera viděla, v jaké nouzi je markraběnka, a pochopila, že stará porodní bába jí nemůže pomoct, protože se jí příliš třesou ruce, vrátila jsem se ke své staré činnosti a pomohla dítěti na svět.“

„Uvědomovala sis, že jednáš proti páterovu příkazu?“

Marta si přesně rozmýšlela každé slovo. „Prosila jsem Boha, aby mi odpustil, a vroucně jsem se modlila, aby ochránil paní i knížecí dítě.“

„Znáš slova křtu v nouzi?“

„Samozřejmě, vyslovila jsem je, když na místě okamžitě nebyl kaplan.“

„Jakých hříchů ses ještě dopustila?“

Marta opět odpověděla promyšleně, avšak bez zaváhání. „Zcela jistě jich bylo nespočetně, neboť každá žena od časů Evy je hříšnice. Z celého srdce prosím, aby mi byly odpuštěny, a hluboce jich lituji. Ale nemůžu vám je vyjmenovat jednotlivě. V mé paměti zeje ohromná mezera.“

„A přesto se nechceš vzdát starých zvyklostí a dále mařit boží vůli tak, že léčíš lidi, jimž ON uložil zkoušku, či na ně za trest seslal chorobu?“

„Odpusťte mi mou nevědomost! Netušila jsem, že se tím proviňuji proti JEHO vůli. Domnívala jsem se, že konám dobré dílo. Není to moje zbožná, křesťanská povinnost? Tak jako každý dobrý křesťan dá chudým před chrámovými dveřmi almužnu? Či urozené dámy, které prokazují dobročinnost tím, že zbytky ze své tabule vlastnoručně rozdělují mezi chudé?“

Chvilku bylo ticho. Potom k ní konečně skrze mřížku pronikla osvobozující slova: „Jdi a pomodli se deset růženců, dcero. Zítra budeš se svíčkou v ruce klečet před kostelem a pak se smíš opět zúčastnit mše. Tímto tě osvobozuji od tvých hříchů.“

Marta s roztřesenými koleny vyšla z paláce a přemýšlela, zda se biskup Martin spokojí s jejími odpověďmi. Rozhlížela se po Christianovi, ale nikde ho neviděla. Rychlými kroky se k ní blížil Lukas, zjevně potěšený, že ji vidí živou a zdravou.

„Christian musel odejít?“ zeptala se a obestřel ji nedobrý pocit.

„No svým způsobem ano,“ vyhnul se přímé odpovědi Lukas. „Pojď, jdeme někam do tepla.“

Ale tak snadno se odbýt nenechala, na to ho znala až moc dobře. Něco před ní skrývá, a nebude to nic dobrého.

„Kde je Christian?“ zeptala se důrazně.

Lukas se zatvářil rozpačitě. „No… neměla by ses přece rozčilovat…“

„Kde?“

„Na břehu Labe. Bije se tam s Konradem a Bertoldem.“

Marta úlekem otevřela pusu a vzápětí se tam chtěla rozběhnout. Ale Lukas ji chytil za ruku a pevně držel. „Nemůžeš tam za ním! Kdyby se to rozkřiklo, bude mít velké potíže. Navíc teď nemůže potřebovat žádné rozptýlení, když nastoupil sám proti dvěma současně.“

Nechápavě se na něj zadívala a ze všech sil se ovládala, aby hlasitě nevykřikla.

Asi tucet mužů se shromáždilo na obecně známém místě, kde se konají tajné souboje, aby se podívalo na neobvyklý boj. Zkušený rytíř tu nastoupil proti dvěma mužům, o nichž se vědělo, že nepatří k nejlepším bojovníkům. Ale přece jen byli dva na jednoho. A šlo o pověst paní, jež byla stále ještě mlhavě podezírána z čarodějnictví. Navíc soupeři jsou již dlouhá léta znepřátelení sousedé, což boji dodávalo další říz.

Christian s téměř znuděným výrazem zaujal postaveni před protivníky, a protože věděl, že je tak ještě víc znejistí, zahrál mu na rtech pohrdavý úsměv.

Dávno si promyslel, jak bude postupovat.

Oba budou počítat s tím, že první útok provede jako obvykle pravou rukou, proto zaútočí na jeho levačku. Takže nejprve zaútočil Lukasovým mečem, který držel v levé ruce. Středně silnou ranou porazil na zem slabšího ze dvou soků Bertolda. Pravou rukou odrážel Konrada, jenž proti němu chtěl vést meč ze strany, a rozpřáhl se k hornímu seku, protože poznal, že protivník má v úmyslu stejný pohyb. Potom sjel čepelí po soupeřově čepeli až k záštitě, rychlým, polokruhovým pohybem odpoutal svůj meč od soupeřova, švihem ho dostal pod sokovou čepelí na druhou stranu a nasadil mu hrot na hrdlo.

Diváci uznalým pokřikem ocenili riskantní manévr.

Když Konrad symbolickým pohybem přijal porážku, Christian koutkem oka zahlédl, že Bertold se opět postavil a chce se na něj vrhnout přímým útokem. Uskočil a znovu Bertolda srazil na zem tak, že ho plochou čepele udeřil do podkolenní. Krátkým pohledem se přesvědčil, že se Konrad do boje už nebude vměšovat, a přiložil Bertoldovi hrot meče na krk pod ohryzek.

„Měl bych tě zabít,“ prohlásil chladnokrevně. Bertold na něj jen zíral a nebyl schopen vypravit ze sebe slovo.

„Abych se zachoval podle vůle našeho markraběte, nechám tě naživu, když mi nabídneš jistotu. Vzdáváš se mi na milost a nemilost, výsledek zápasu uznáváš jako důkaz nevinnosti mé manželky a před svědky odpřísáhneš, že o ní už nikdy neřekneš nic špatného a nebudeš jí klást ani jiné překážky do cesty.“

Bertold mlčky přikývl. Christian oddálil meč od jeho hrdla a naznačil mu, aby vstal.

Koutkem oka zahlédl pohyb a prudce se otočil, ale přihlížející rytíři se už vrhli na Konrada, který chtěl znovu zaútočit, přestože se už vzdal.

Ozvaly se rozhořčené výkřiky odsuzující tak nečestné chování.

„Jsou ostudou celého stavu,“ pohrdavě poznamenal Christian. Pak vztekle vykřikl: „Na kolena oba! Než si to rozmyslím a využiju svého práva!“

Zachmuřeně před ním poklekli.

„Jaké jistoty mi nabízíte?“ zeptal se Christian. „Na vaše slovo se spolehnout nemůžu, jak se právě ukázalo.“ Starší rytíř, vážený bojovník Otovy družiny, přistoupil k Christianovi a položil mu ruku na rameno. „Už s tím skončete, Christiane. Sám jste porazil dva protivníky. O počestnosti a zbožnosti vaší paní není pochyb. My všichni jsme svědky.“ Rozhlédl se po rytířích kolem a všichni přikyvovali.

„Budeme všude šířit výsledek vašeho souboje. A kdyby se někdo z těch dvou nečestných chlapů odvážil prohřešit se na vás či vaší ženě, postihne ho hněv a pohrdání nás všech.“

Rytíř o krok ustoupil a obrátil se k přihlížejícím: „Je to tak, že?“

„Přesně tak,“ souhlasili mnozí nahlas, ostatní přikývli.

„Je to nečestná sebranka,“ zamračil se Christian, „ale máte pravdu. Živí mi budou užitečnější. Aspoň zatím…,“ dodal výhrůžně a pohlédl na své sousedy.

Marta a Lukas se v té době rozčileně hádali.

„Tedy opravdu ho urážíš, když si myslíš, že se nevypořádá s těmi dvěma ťulpasy,“ vytýkal jí Lukas.

Martě se po těch slovech zatajil dech. Cožpak chlapi nikdy nepochopí, že v boji nemusí vždycky nutně zvítězit ten lepší? I výbornému bojovníkovi se může stát osudnou nešťastná náhoda, nebo zákeřnost nepřítele, který nedodrží pravidla. A Christian nastoupil dokonce proti dvěma, kteří jsou určitě schopni každé špinavosti. Může mu puknout meč nebo čepel sjet špatným směrem. Cožpak Konrad a Bertold neměli stejného učitele šermu jako on? Neznají snad přesně stejné finty?

„Nesmysl!“ odporoval rázně Lukas. „Takhle může mluvit jenom někdo, kdo v životě nedržel zbraň. Jeho meč nepukne. Byl vykován v dílně kolínských zbrojařů, kteří jsou, jak známo, ti nejlepší v zemi. A přestože všechny tři učil bojovat Arnulf, znát nějakou fintu ještě zdaleka nic neznamená. Důležitá je síla seku, rychlost, schopnost předvídat příští pohyb protivníka. A v tom se mu hned tak někdo nevyrovná. A tihle dva určitě ne. Už tady si málem nadělali do kalhot. Promiň mi ten drsný výraz.“

Opět se před ní s lehkým výsměchem uklonil.

Ale Marta nebyla k uklidnění. Možná je teď už vdovou, a všechno jen kvůli nějaké hloupé hádce.

„Udělal to, aby hájil tvou čest!“ připomněl jí Lukas a to ji umlčelo, jak správně předpokládal. Náhle si zase vzpomněla na rozhovor s biskupem. Kousla se do rtů a sklopila hlavu. Už zase se Christian kvůli ní vydal do nebezpečí.

„No tak, to není důvod k zoufalství,“ povzbuzoval ji Lukas. „Uvidíš, že s těmi dvěma nešiky bude hotový raz dva. Vlastně se tu musí už každou chvilku objevit.“

Kéž by mohla sdílet jeho důvěru! Vzápětí uviděla, jak se k nim chumelenicí blíží skupina mužů v čele s Christianem.

Dlouhými kroky k ní přistoupil. „Tak jaké to bylo u biskupa?“ zeptal se.

„Tak jaké to bylo na bojové louce?“ opáčila rozzlobeně.

Lehce se usmál. „Docela užitečné. Vítězství před svědky jako boží důkaz tvé neviny. A kdyby tyhle dvě smutné postavy,“ kývl na Bartoloměje a Konrada, obklopené skupinou pobavených rytířů, aby k nim přistoupili blíž, „o tobě ještě někdy utrousily špatnou poznámku, ztratí před celým rytířským stavem poslední zbytky své cti.“

Někdo oba muže postrčil dopředu.

„Pokleknete před paní Martou, omluvíte se jí a požádáte o odpuštění.“

Konrad a Bertold poklekli a vypravili ze sebe pár kajícných slov.

„Měla jsem o tebe strašný strach,“ zlobila se Marta, když se shluk lidí rozešel. „Muselo to být?“

„Ano,“ přikývl Christian a náhle se zase zamračil.

Rozhřešení a pomsta

Větší pozornost už nebylo možné vzbudit. Před slavnostní mší svatou klečela Marta se svící u dveří kostela, oblečená do nádherných, nových šatů, které jí darovala Hedvika jako dík za službu u porodu. Potom mohla před očima celého dvora vstoupit do katedrály, aby přijala svátost. Protože zvěst o Christianově jasném vítězství nad hned dvěma pomlouvači najednou se samozřejmě už rozšířila a byla považována za jednoznačný rozsudek, Martina pověst byla opět v plné míře očištěna.

Aspoň zatím. Christianovi i jí bylo jasné, že se zdaleka ještě nerozhodlo o tom, zda smí i nadále působit jako porodní bába. Lidé biskupa Martina nepochybně budou sledovat každý její krok. Nesmí se dopustit sebemenšího provinění, jež by mohlo vzbudit byť jen závan podezření. A pod Sebastianovou nepřátelskou kontrolou bude život v jejich vesnici ještě mnohem těžší.

Slavnostní mše sotva začala, když se Marta náhle zachvěla. Pocítila v zádech tak silnou vlnu nenávisti, že se bezděčně otočila.

Pohled do řad za ní ji zasáhl jako rána kladivem.

Muž s dravčí tváří!

Rychle se obrátila zpátky a upřela pohled na oltář. Když dá najevo, jaké zděšení v jeho přítomnosti pociťuje, nikdo jí neuvěří, že zapomněla, co se po jejím zatčení stalo.

Alžběta, která stála vedle ní, si všimla jejího překotného pohybu a obrátila se stejným směrem. I ona se zachvěla, ale Marta jí stiskla ruku, aby tak dala na srozuměnou, že na sobě nesmí dát nic poznat. Alžběta okamžitě pochopila, co je ve hře, nasadila zbožný výraz a hleděla na biskupa pozvedávajícího hostii.

Christianovi samozřejmě neunikl tichý vzruch po jeho boku. Duchovního s tváří zkřivenou nenávistí a připomínající dravého ptáka si všiml už při vstupu do kostela. Nejen proto, že sluha boží by měl být prost jakékoli nenávisti, ale hlavně proto, že muž nespustil oči z Marty. Christianovy instinkty z bojů ho naučily odhalit nepřítele.

Všiml si, že Martě při pohledu na cizího duchovního na okamžik podklesla kolena a zbledla hrůzou. Rychle ji chytil za paži, aby ji podepřel, a viděl, že upírá zrak před sebe a předstírá, že sleduje mši.

„Kdo je to?“ zeptal se šeptem.

„Neznám jeho jméno,“ vypravila ze sebe rozechvěle. Za nic na světě nesmí Christianovi povědět, co jí ten chlap s dravčí tváří udělal. Kdyby zabil božího muže, znamenalo by to pro něj i ji smrt a věčné zatracení.

Podle Christianova názoru mohlo Martino zděšení při pohledu na toho člověka znamenat pouze jedno: Měl něco společného s jejím zatčením a výslechem.

Dosud nebyla schopná mluvit o tom, čeho se na ní dopustili, a on nenaléhal, protože se obával, že kdyby při vyprávění znova prožívala tu hrůzu do všech podrobností, mohla by opět upadnout do strnulosti.

Viděl však stopy mučení na jejím těle a slovo od slova si pamatoval, co mu tehdy, když svou ženu hledal, vyprávěla cizí děvečka o Martině zkoušce vodou a o tom, jak Marta vypadala.

Pokud je muž s dravčím obličejem tím, kdo ji tak zmrzačil na těle i duchu, pak nenajde klid, dokud se mu nepomstí. I kdyby si za to měl vysloužit pekelný oheň. Ten muž, jak prozrazovala jeho nenávistí zrůzněná tvář, se nevzdá, dokud Martu nezničí, bez ohledu na to, jaké pohnutky ho k tomu vedou.

Musí to zjistit, ale je potřeba postupovat natolik opatrně, aby náhlé zmizení duchovního nikdo nespojoval s ním.

Christian využil tlačenice davu po mši, aby se naklonil k Alžbětě. „Odkud toho muže znáš?“ zeptal se šeptem a naznačil pohybem hlavy směr k dravčí hlavě.

„To je on, co tehdy Martu zatkl u nás v domě,“ odpověděla stísněně.

A už tam jí nasadil pouta, doplnil si v duchu Christian. Tím už nad ní vynesl rozsudek. Ale proč? Kdo za tím vězí? A je to on, kdo ji dal mučit? Musí mít úplnou jistotu, než toho chlapa zabije. Ale raději se bude po smrti smažit v pekle, než aby ještě jednou ztratil Martu.

Na okamžik si pohrával s myšlenkou, že se trochu vyptá mezi hostinskými a trhovkyněmi na náměstí, ti mívají hodně zpráv a mnozí u zkoušky vodou osobně byli. Rychle se však toho nápadu vzdal. Nedozví se od nich nic jiného než to, co už ví. O tom, co se v žaláři odehrávalo, ví kromě Marty, katova pacholka a stráží jenom jeden člověk: Ekkehart. Byl tam a zblízka všechno viděl, než Martu z nepochopitelných důvodů z kobky vysvobodil.

Ale Ekkehart před několika dny překvapivě a náhle z Míšně odjel. A může se vůbec v této nebezpečné věci obrátit na muže, jemuž vlastně nesmí důvěřovat?

Na hostině v Otově hale panovala veselá nálada. Oto pozval potulné pěvce a kejklíře a stále pronášel přípitky na šťastný manželčin porod a zdraví své novorozené dcery.

Hedvika vypadala ještě unaveně, ale očividně se jí ulevilo.

Když Oto s ohledem na ni v pozdní noční hodině slavnost ukončil a také Christian a Marta se chtěli odebrat do své komnaty, přistoupil k nim k jejich neskrývanému úžasu mladý český vévoda, Otův zeť Oldřich.

Vzal Martu za ruku, sklonil se nad ní a galantně na ni vdechl políbení. „Paní Marto, jste skutečně mimořádná žena,“ promluvil a zadíval se jí hluboko do očí.

S úsměvem se obrátil k Christianovi. „Teď chápu, proč se pro ni stále znovu tolik odvažujete.“

Marta na mladého Čecha zmateně pohlédla. Je to jen galantní, dvorská poklona, nebo se jí opravdu dvoří? Druhému vysvětlení nasvědčovala Christianova reakce. Přestože byl Oldřichovi zavázán, vyprávěl jí, jak se ho mladý vévoda před Otou překvapivě zastal, vycítila jeho nelibost. Majetnicky ji objal kolem ramen a odváděl z haly.

„Nejraději bych jela domů,“ přiznala Marta, když později seděla v malé společnosti s Christianem, Lukasem, Raimundem, Alžbětou, Richardem a Gerem. Už teď se děsila nepříliš vzdáleného dne, kdy ji tady Christian nechá samotnou. Pak nebude mít žádnou oporu ani útěchu.

„Sebastianovi přímo do spárů,“ vytrhl ji Christian nemilosrdně ze snění.

„Máš pravdu,“ přikývla smutně. „Ale stýská se mi po dětech. A budou mi moc chybět.“

„Bojíš se toho duchovního, co na tebe při slavnostní mši tak zíral,“ prohlásil s neproniknutelným výrazem.

„Já se teď bojím každého duchovního, který se na mě pronikavě podívá,“ odrazila pohotově.

„Tak zůstaň tady a nehni se od Hedviky, dokud nebude kaple u nás hotová. Jestli chceš, přivezu ti Kláru,“ navrhl smířlivě. „Thomas nebude chtít odjet od koní, ale maličké bude u tebe určitě dobře. Já musím v nejbližších dnech beztak leccos zařídit, tak sem mohu Kláru a Marii přivézt. Hedvika jistě nebude mít nic proti tomu, když její starší dcera bude mít novou kamarádku.“

Přátelé na něj udiveně pohlédli, když se zmínil o nějakém zařizování. Ale nikdo se na nic nezeptal.

Druhý den ráno Christian odjel z hradního vrchu. Se zvláštním posláním, jak poznamenal bez nějakého dalšího vysvětlování.

Christian nejprve jel do své vesnice, aby zjistil, co se tam v jeho nepřítomnosti událo.

Vesničané ho uctivě a s nepokrytou radostí zdravili, syn se k němu nadšeně vrhl a malá Klára radostně vřískala, když poznala otce. Marie mu hrdě předváděla, jaké pokroky holčička udělala, jak už zase lépe mluví, a radovala se z šátku, který jí daroval.

Také kuchařce a ostatním členům domácnosti přivezl malé dárky.

Hledal Johanu, s níž potřeboval naléhavě mluvit, ale nebyla doma. Vydal se tedy za Herwartem, kam ho to táhlo nejvíc. Kapitán jako vždycky neúprosně proháněl své muže po cvičišti. Hlásil pánovi, jak jeho lidé prohledali lesy kolem Christiansdorfu, ale nikde nenašli ani stopu, která by svědčila o tom, že se tu skrývala skupina ozbrojenců nebo tlupa tuláků. Mohli předpokládat, že protivníci, ať přišli odkudkoli, nyní žádné další přepadení neplánují, aspoň tak dlouho, než roztaje zrádný sníh.

„Vaši chráněnci se činí,“ pokračoval kapitán a ukázal na Kuna a Bertrama, kteří v potu tváře s cvičnými meči útočili na několik starších mužů. Christian je chvíli pozoroval a spokojeně usoudil, že tvrdý výcvik, do něhož je zapojil, už nese zjevné plody.

Než se Christian vrátil domů, navštívil kováře a jeho ženu. Jonas a Emma seděli s dětmi u oběda, a jakmile se objevil ve dveřích, okamžitě vstali. Pokynul jim však, aby zůstali na místě, a přitáhl si ke stolu židli. Ema mu naplnila misku kaší, přisunula k němu chléb a sýr a s úsměvem mu nalila do dřevěného poháru pivo.

„Mechthilda se bude zlobit, když nebudu mít v žaludku dost místa na všechny ty dobroty, kterými mě chce nacpat,“ bránil se. Ale pak si uvědomil, jaký má hlad, a posloužil si. Přitom se obou vyptával, co je ve vesnici nového a jak si Josef počíná jako rychtář.

Jonas pohrdavě odfrkl. „Hraje si na oddaného, dokud tady jste. Ale jakmile zmizíte na kraji lesa, důstojně si tu vykračuje, rozkazuje tam to, tam ono. A sotva něco z jeho příkazů má jiný smysl než mu naplnit kapsy. Bude zajímavé sledovat, jak se bude předvádět, až se sem nastěhuje Randolf,“ zamračeně odpověděl Jonas.

„Moc nám chybí páter Bartoloměj,“ povzdychla si Emma.

Jak Christian očekával, kuchařka pro něj připravila bohatý oběd a hubovala, že od rána chodí po vesnici v promáčeném oblečení.

Christian si toho nevšímal a sháněl se po Tillovi. Ten zamyšleně seděl v rozestavěné kapli a nevšiml si, že pomalu zapadává sněhem, protože stavba ještě nemá střechu.

Christian mu položil ruku na rameno, což ho zjevně vytrhlo ze zadumanosti, a odvedl promrzlého písaře k Mechthildě. „Tak teď tu máš někoho, o koho se můžeš starat,“ zasmál se.

Kuchařka Tillovi přinesla horkou polévku, chleba a pivo a v té chvíli vešla Johana, na dlouhých, plavých vlasech se jí třpytily vločky sněhu a tváře měla zimou zrudlé.

Marta měla pravdu, pomalu se z ní stává mladá žena, dokonce velmi hezká, pomyslel si udiveně Christian. A pravděpodobně na tom má značnou zásluhu i jeden rudovlasý mládenec.

Johana ještě víc zrudla, když na sobě ucítila jeho pohled, potom sklopila hlavu a pozdravila ho stejně nesměle jako vždycky.

„Posaďte se ke mně,“ vyzval Johanu a Tilla, všechny ostatní poslal z místnosti pryč. „Chci upřímnou a podrobnou odpověď. Dělá vám Sebastian potíže?“

Ze všech vesničanů kromě Marty a Christiana, kteří pro něj nyní byli nedosažitelní, musí být náboženskému horlivci největším trnem v oku mladá kořenářka a bývalý potulný pěvec, jenž ho dokázal porazit v teologické disputaci, navíc oba patří k Christianově domácnosti.

„Je velmi přísný,“ odpověděla tiše Johana. „Především ženám ukládá tvrdé pokání. Ale nezakázal mi dělat mou práci.“

„Ve srovnání s tím, jak se předváděl, když byl Sigruniným zpovědníkem, se ještě drží zpátky,“ dodal Till. „Připadá mi, jako kdyby ještě na něco čekal, než udeří plnou silou.“

Bývalý pěvec se smutně usmál. „Je to tady teď mnohem neradostnější než za časů otce Bartoloměje. Smích a zpěv považuje za těžké hříchy, ani nemluvě o ďábelském výmyslu tanci. A myslím, že brzy nastanou problémy kvůli nevěstinci. Ten pro něj představuje bránu do pekla. Každou neděli proti němu bouří na kazatelně. Jako kdyby chlapi přestali chodit za děvkami, když tady zase každá za sebe bude své zákazníky obsluhovat ve stanu nebo stodole.“

Christian zůstal přes noc, potom místo svého nápadného vraníka osedlal obyčejného nákladního koně a vydal se hledat Ekkeharta.

Měl štěstí a zastihl ho hned na prvním místě, kam jel, na jeho rodovém sídle.

Rytíř, jenž se jinak obvykle tvářil neproniknutelně, měl tentokrát zjevně velmi špatnou náladu. Právě na dvoře sázel mladému pacholkovi dvanáct nemilosrdných ran metlou. Teprve když skončil, všiml si přijíždějícího návštěvníka, odhodil rákosku a otřel si ruce. Mladičké dívce s rudohnědými vlasy, která stála vedle něj a usedavě plakala, stroze poručil: „Ty teď půjdeš nahoru do mé komory a počkáš tam na mě!“

Vyděšené děvče poslechlo a ještě se zoufale podívalo na potrestaného mladíka.

Christian, jenž by nejraději do scény zasáhl, sledoval dění s odporem a zároveň si všiml ještě něčeho velmi nepříjemného. Pohled, který Ekkehart věnoval ustrašené dívčině odcházející do obytné věže, mu potvrdil podezření, jež si dosud nechtěl připustit, totiž proč právě Randolfův kamarád Martě pomohl a osobně tolik riskoval.

Čeho je schopen, aby ji dostal?

Rytíř s hranatým obličejem a tvrdým výrazem překvapeně zamířil k návštěvníkovi a všiml si, že Christian i tentokrát vyhověl jeho přání, nikdo neměl cizího hosta poznat podle koně.

„Vyjeďme si spolu na projížďku,“ navrhl Christian.

Bylo mu jasné, že duševní trýzeň cizí dívky bude narůstat s tím, jak dlouho bude muset čekat na svého pána, jenž s ní provede bůhvíco. Ale při chystaném rozhovoru nechtěl mít žádné svědky.

Ekkehart krátce přikývl, pokynul stájovému pacholkovi a rozkázal, aby mu připravil koně. Za chvilku už mu přivedli osedlaného ryzáka.

Volným tempem jeli chvilku mlčky vedle sebe po zasněženém poli k lesu. Asi po čtvrtině míle Ekkehart zastavil koně. Christian předjel vedle něj a také zastavil.

„Musím se dozvědět, co se tenkrát s mou ženou dělo. V žaláři a při zkoušce vodou,“ prohlásil bez okolků.

Ekkehart se na něj tázavě podíval, ale mlčel, a tak Christian pokračoval: „Ona o tom nedokáže mluvit. Ale já to musím vědět, když jí chci pomoct, aby se s tím vyrovnala.“

Ekkehart zamyšleně přikývl, potom sesedl z koně a uvázal ho k mohutnému buku, jehož holé větve byly pokryté vysokými čepicemi sněhu.

Christian rovněž seskočil a Ekkehart začal vyprávět. Jak si myslel, že nemůže věřit očím, když viděl, že Martu v řetězech vedou do biskupského paláce. Nenápadně postával opodál a druhý den ráno slyšel, jak vyvolávači oznamují, že bude provedena zkouška vodou. Mluvil o tom, jak od paláce vyšlo podivné procesí, v jeho středu vlekli Martu v kajícnické košili a s viditelnými stopami ran a krutého mučení na těle. Průvod mířil na břeh Labe. Okamžitě pojal plán, mezi vzrušeným davem si nikdo nevšiml, že omráčil jednoho ze strážných. V opuštěném koutě, kam ho zatáhl, si oblékl jeho věci a zaujal jeho místo. Líčil, jak po zkoušce vodou se hned jeden duchovní s chraptivým hlasem a nosem připomínajícím dravčí zobák nabídl, že ji ještě vyslechne s použitím útrpného práva.

„Bylo mi jasné, že musím okamžitě jednat. Podruhé by to nepřežila. Bylo na něm vidět, jak se na mučení těší,“ uzavřel zachmuřeně Ekkehart.

Christian slyšel, co potřeboval, třebaže mu podrobnosti drásaly srdce.

„Děkuji,“ vypravil ze sebe. „Opět jsem vaším dlužníkem.“

Pak popohnal koně a vracel se domů.

Ekkehart na nádvoří rodinného sídla předal ryzáka stájovému pacholkovi a vyšel nahoru do komory, aby se opět pokusil uhasit neukojenou touhu na dívce, jež tam vyděšeně čekala. Brzy mu však bylo jasné, že takto se mu to nikdy nepodaří.

Druhý den ráno se vypravil do Míšně.

Richenza jen stěží potlačila triumfální pohled, když ho uviděla u dvora. Chtěl jsi ode mě uprchnout, a přece ses vrátil, pomyslela si. Teď už mi neunikneš.

Byla noc, když se Christian vrátil do svého domu. Byl si však jistý, že Till ještě nespí. Tentokrát zastihl písaře v obvykle prázdné hale, ponořeného do ponurých myšlenek, s pohledem upřeným na jakýsi neviditelný, vzdálený bod.

„Mechthilda mi řekla, že mě přetáhne naběračkou, jestli se ještě jednou opovážím usadit se ve sněhu a zapomenout na čas,“ usmál se smutně na Christiana.

„No a kdopak z nás by se jejího hněvu nebál,“ zažertoval Christian. Přitom byl rád, že kuchařka přísně bdí nad všemi svými chráněnci.

Písař se vzpamatoval a zeptal se rytíře, zda by chtěl něco horkého k pití.

„Pojďme do kuchyně a uvidíme, co tam najdeme,“ navrhl Christian a ujistil se, že Till ho následuje. Nalili si každý pohár piva a mlčky pili.

Do ticha se Christian zeptal: „Když jsi byl v Míšni, aby ses poohlédl po kaplanovi, neslyšel jsi něco o duchovním, co vypadá asi takhle?“ Jak nejlépe a nejpodrobněji dokázal, popsal Martina trýznitele.

Nepřekvapilo ho, když Till okamžitě přikývl a ještě víc se zachmuřil.

Bývalý potulný pěvec se na podzim na Christianovu žádost na několik týdnů nastěhoval do Míšně, aby našel vhodného kaplana, jenž by k nim na jaře, až bude kaple hotová, přesídlil. Mluvil s písaři, kteří se v katedrále a kolem ní pokoušeli získat nějakou zakázku. Byl stálým hostem v krčmách, kam s oblibou chodili studenti a písaři, u ředěného piva a skromného jídla vedli učené disputace a vyprávěli si novinky a různé historky. Tam získal nejvíc poznatků pro své účely. Seznámil se také s mladým, věčně hladovým pomocným písařem z biskupského paláce. Till si pomyslel, že je to dobrá příležitost zjistit, co si tam myslí a povídají o Martině případu, případně co plánují. Z cestovní pokladničky od Christiana ho pozval na pár pohárů, údajně proto, že ho zaujaly jeho brilantní úsudky o Aristotelovi a chtěl si jich vyslechnout víc. Brzy byl mladík skoro opilý a Till naznačil hostinskému, aby zatím nedoléval.

Pak pro něj bylo hračkou získat informace o nejzajímavějším případu roku. Mladík sám od sebe zavedl řeč na muže, jehož teď Christian popsal. A z toho, co se Till doslechl, mu tenkrát přebíhal mráz po zádech.

Když mladého písaře ujistil, že jsou teď přátelé na celý život, uložil ho pokud možno šetrně pod lavici v krčmě, aby se mohl z opilosti nerušeně vyspat, a nikým nepoznán se vytratil. To, co se dozvěděl, bylo tak děsivé, že využil nejbližší příležitosti, aby se aspoň zdálky na toho muže podíval.

„Je to vyslanec pekel v rouše božího muže,“ pokračoval Till a jen při vzpomínce se opět zachvěl. „Zřejmě pojal za svůj osobní úkol zničit každého, kdo je byť jen vzdáleně podezřelý z čarodějnictví. Povídá se, že i nejkrutější žalářník by se od něj mohl učit, když jde o to dostat z oběti přiznání.“

Písař se při svých slovech pečlivě vyhýbal Christianovu pohledu. Upil piva, aby se uklidnil, a pokračoval. „Nikdo neví, kdo mu to všechno přikazuje. Ale všichni se obávají, že to musí být nějaký mocný muž. Proto se nikdo neodváží ho zarazit, ani když jeho počínání překračuje všechny meze.“

„Cestuje hodně?“ zeptal se Christian.

„V pravidelných odstupech vždycky na několik dní zmizí. Údajně proto, aby se v odlehlé poustevně modlil a dostalo se mu osvícení. Buď vyhledává nové oběti, nebo, jak se šušká, příležitost jak uspokojit své chtíče.“

Till opatrně pohlédl na svého pána. „To byl on, kdo tak ublížil vaší paní, že ano?“ Bylo to zjištění a nikoli otázka. „Myslím, že vím, co máte v úmyslu. A budu mlčet jako hrob. Ale pokud bych vám mohl nějak pomoct, vezměte mě s sebou! Můžete se na mě spolehnout.“

Christian zavrtěl hlavou. „Bude nejlepší, když na náš rozhovor zapomeneš.“

Do této věci nesmí vtahovat nikoho jiného. Už to, že sám ztratí možnost spásy duše, je dost zlé.

„Vezměte mě s sebou,“ naléhal Till s nezvyklou prudkostí. „Takoví jako on poštvali zfanatizovanou smečku, aby zabila mou ženu, dítě a kamaráda! Mohl bych ho nenápadně sledovat. Nezapomeňte, že jsem pěvec a kejklíř, dovedu vklouznout do různých rolí. Když chci, nikdo si na mě nedokáže vzpomenout.“

Ráno se Christian vypravil do Míšně, aby k Martě dovezl Kláru s Marií. Přesvědčil s pomocí několika zvonivých mincí Hanse a Friedricha, bývalé solné formany z Halle, aby chystanou cestu do Míšně podnikli dřív a vzali obě dívky do vozu. Protože oba bratři milovali děti, tak z cesty, která pro Christiana trvala nezvykle dlouho, učinili pro Kláru a Marii dobrodružný výlet s mnoha zábavnými historkami.

Till je provázel na mezku. Christian se s ním rozloučil ještě před městskými hradbami.

Marta svou dcerušku po dlouhém odloučení šťastně přitiskla k sobě. Ale radost ze shledání se mísila s obavami z Christianova nadcházejícího odjezdu. Musí se konečně zase starat o záležitosti ve své vesnici.

„Přijedu tak často, jak jen budu moct,“ slíbil Martě a její smutek mu rval srdce.

Christian se však nevrátil do vesnice, jak předstíral, nýbrž se nastěhoval do jednoho hostince v Míšni, z něhož mohl pozorovat lidi, kteří den co den proudili do města, a především ty, co z něj odcházeli.

Nemusel čekat dlouho. Už druhý den k němu přiběhl Till, jenž se převlékl za stájového pacholka a dal se najmout do maštali biskupského paláce.

„Dal si osedlat mimochodníka a zabalit proviant na týden,“ sděloval udýchaně písař.

Christian mu poděkoval a poradil mu, aby se hned vydal zpátky do vesnice. Z okna komory pozoroval, jakým směrem se muž s dravčí tváří vydal, když vyšel z městské brány. Tentokrát na sobě neměl drahý černý hábit se zlatým křížem, ale jen prostou kutnu.

Christian zaplatil účet a osedlal vraníka. Mohl pohodlně udržovat takový odstup, aby nebyl nápadný. Brzy tím směrem už nikdo jiný necestoval, a tak stačilo, aby sledoval mimochodníkovy stopy ve sněhu. Prošel jednou vsí, pak druhou a před sebou viděl opuštěnou pláň, která vedla k malému lesíku.

Dobře, pomyslel si zuřivě. Chtěl Martina trýznitele zabít daleko od lidí.

Brzy však musel plán změnit. Na kraji lesíka se koňské stopy zkřížily se stopami bosého dítěte, nebo velmi drobné ženy. Nebylo možné rozeznat to přesně, protože opět začalo sněžit.

Kousek cesty provázely bosé stopy otisky kopyt, ale pak bylo vidět zřetelné stopy krátkého boje. Vypadalo to, že dítě či žena chtělo utéct, ale bylo chyceno a vytaženo na koně.

Christian zapomněl na opatrnost a hnal vraníka rychleji do zasněženého lesa, přitom nespustil oči ze stop. Les houstl, už se obával, že cíl minul, když z pravé strany zazněl pronikavý výkřik. Pohlédl tím směrem a uviděl polorozbořenou chýši. Christian seskočil, přivázal hřebce ke stromu a rozkopl chatrné dveře chýše.

Přestože v životě viděl už lecjaké hrůzy, při pohledu na výjev, který se mu naskytl, se mu zvedal žaludek.

Muž měl vykasanou kutnu. Před ním byl nahý chlapec ohnutý přes špalek a na pažích a nohou měl pravidelný vzor z krvavých řezných ran.

Muž s dravčí tváří se lekl a zároveň rozzuřil, že ho někdo ruší. Když uviděl, jak na něj míří lesklá zbraň, zaskřehotal: „Já jsem sluha boží! Když mi něco uděláte, dostanete se rovnou do pekla!“

„Tak se tam sejdeme,“ odpověděl Christian s chladným vztekem a vrazil mu dýku do srdce.

Muž na okamžik ztuhl a pak se zhroutil na zem vedle smrtelně vyděšeného chlapce.

Christian odstrčil mrtvolu stranou a pomohl vstát dítěti, jež na něj zíralo s očima dokořán a bez jediného slova. Nebylo mu víc než šest nebo sedm let. Zvrhlík by ho určitě zabil hned poté, co by si na něm ukojil svůj chtíč. To vysvětluje i hrůzostrašné příběhy z okolí Míšně, podle kterých si pro neposlušné děti přijde čert a už je nikdy nikdo nevidí. Přiložil sníh na chlapcovy rány, aby zastavil krvácení. Klučina s drkotajícími zuby shledával kousky svého oblečení a rychle si je oblékal.

„Už se ti nic nestane,“ uklidňoval ho Christian.

„Nařídil mi, že ho musím poslouchat. Byl to boží muž,“ zajíkalo se bázlivě dítě.

„To zcela určitě nebyl,“ prohlásil Christian. „Byl to ďáblův muž.“

„Vrátí se sem z pekla, aby mě odnesl?“

„Ne. Jeho duše se tam navěky smaží v kotli. Už nikdy nikomu neublíží.“

Z vaku se zásobami vytáhl kousek chleba a podal ho chlapci na posilněnou. Uklidnilo ho, když viděl, jak se dítě při jídle vzpamatovává.

„Teď tě odvezu na kraj lesa. Najdeš odtamtud sám cestu domů?“

Chlapec přikývl. Žádné jeho zranění nebylo vážné, jistě se brzy zahojí, aspoň ta na těle.

Se zachráněným šel Christian pěšky na kraj lesa a pečlivě dbal na to, aby chlapec neuviděl vraníka. Tady by nebylo radno šířit legendu o černém jezdci.

„Nikomu neprozraď ani slovo,“ naléhal.

Na kraji lesa ho poplácal po rameni. „A už utíkej, nebo o tebe bude mít máma strach.“

Chlapec ani nevzhlédl a rozběhl se. Christian se za ním na okamžik zadíval. Pak se vrátil a přemýšlel, co udělat s obtížnou mrtvolou.

Kdy asi někdo v Míšni začne dravčího muže postrádat? Bude ho někdo hledat?

Původně chtěl mrtvolu odstranit a ve městě dát roznést zprávu, že duchovní poslechl náhlé vnuknutí a vydal se na poutní cestu.

Ale taková zrůda si hrob nezaslouží. A sem se hned tak žádný člověk z okolí neodváží. Než ho začne v Míšni někdo hledat, vlci po něm zahladí všechny stopy.

Nechal mrtvolu ležet na sněhu.

S krutým zadostiučiněním se Christian vydal na cestu do své vesnice.

TŘETÍ DÍL

Čas zbabělosti a zrady

Jaro 1174 v Míšni

„Pět tisíc hřiven stříbra!“ vykřikl markrabě Oto nechápavě. „To je… to je několik vozů! Kde to mám vzít?“

„Kde asi? Císař vzkazuje, že velmi dobře ví, kolik se získá z dolů v Goslaru. A šachty v Christiansdorfu, jak se všude povídá, jsou ještě mnohem vydatnější, takže může tuto částku od tebe požadovat pro blaho říše,“ odpověděl posměšně jeho bratr Dietrich.

Markrabě Východní marky právě přijel s císařovým poselstvím do Míšně na hradní vrch a sešel se s bratrem a jeho zetěm k soukromému rozhovoru. Seděla s nimi ještě Hedvika, bledá, avšak klidná, a páže, které se ustrašeně tisklo do rohu, když všem naplnilo poháry.

Na dvorním sněmu konaném s velkou pompou na Velikonoce v Cáchách, císař, císařovna i jejich syn, král Jindřich, měli dokonce při této příležitosti na hlavách nasazené koruny, se o rozruch postarali především vyslanci sultána Saladína s nabídkou svého panovníka. Kdyby se jedna z císařových dcer provdala za jednoho Saladínova syna, sultán by propustil všechny křesťany, jež drží v zajetí. Jeho syn by kvůli sňatku dokonce přestoupil na křesťanství. Samozřejmě nikdo nebral tuto nabídku vážně a císař už vůbec ne. Ale poskytla mu čas a možnost plně se soustředit na nadcházející polní tažení do Itálie.

A Friedrich Barbarossa požadoval ohromné částky od knížat a vysokých duchovních, kteří se chtěli z tažení vykoupit.

„Buď dáš pět tisíc hřiven stříbra, nebo budeš v září stát se svým vojskem po jeho boku, až potáhne přes Alpy.“

Dietrich dopřál staršímu bratrovi chvilku času, aby mohl zprávu strávit. Zhluboka se nadechl a opakoval císařovu pohrůžku: „Výslovně ti připomíná, že si od vévody Jindřicha vzal zpátky Goslar s jeho stříbrnými doly poté, co mu Lev cosi dlužil. Stejně tak může Christiansdorf povýšit na město a podřídit své vládě.“

Na okamžik vládlo v komnatě zaražené ticho.

Hedviku zamrazilo a přitáhla si pevněji přehoz kolem ramen. „Je nějaká naděje, že by z částky něco slevil?“ zeptala se opatrně. Pět tisíc hřiven stříbra bylo neuvěřitelně moc. Věděla, stejně jako každý, že Oto tolik peněz sežene jen velmi těžko. Možná by si mohla promluvit s císařovnou? Před několika lety ve Würzbugu na dvorském sněmu, kde Oto málem přišel o Míšeňskou marku, jí císařovna Beatrice pomohla a prozradila jí důvěrnou zprávu, která přiměla Otu a jeho spojence, aby se umírnili.

„Nesmysl,“ odsekl Oto a káravě pohlédl na Hedviku. „Císař není trhovkyně, aby se s ním dalo smlouvat. A já taky ne. To čestný muž nedělá.“

Dietricha náhle zaplavil zuřivý vztek na bratra, který s Hedvikou mluví takovým tónem. Pečlivě, třebaže s obtížemi, své pocity skryl. Způsob, jakým Oto jedná se svou manželkou, je v očích všech výhradně jeho věc. Většina mužů považovala vůbec za velkou vstřícnost, že jí dovolí účastnit se takové choulostivé porady a nepošle ji, aby dohlédla na tkadleny. Dietrich Hedviku krátkým, avšak výmluvným pohledem zapřísahal, aby na sobě nenechala znát, jak se jí to dotklo. Stejně jako dřív se oba stravovali svou tajnou, nebezpečnou láskou a touhou a hledali příležitost jak se v ústraní a beze svědků setkat. Oto musí ve své manželce vidět pouze ženu, jež je mu plně oddaná.

„Kolik požaduje od ostatních, kteří se chtějí z polního tažení vykoupit?“ zeptal se zamračeně míšeňský markrabě. „Bylo by zajímavé vědět, jak si mě cení.“

„Nejsi jediný, komu požadovaná částka dělá těžkou hlavu,“ odpověděl mladší bratr. „Kolínský arcibiskup si musel půjčit tisíc hřiven stříbra a biskup z Lüttichu musel kvůli požadovaným tisíci hřivnám na výzbroj vojska zastavit několik svých usedlostí. Císař zuří. Šest let nebyl v Itálii, tak dlouho to ještě nikdy netrvalo. Lombardský svaz měst opět posílil, Milán je znovu vybudovaný, obehnaný silnými hradbami, valy a strážními věžemi. Ostatně prý také za peníze z Byzance. Ale německá knížata projevují jen malou ochotu podpořit ho na tomto tažení.“

„Není divu, když si vzpomeneme, jak strašně skončilo to poslední,“ pohrdavě poznamenal Oto.

Tehdy, v létě 1167, ztratil císař u Říma v několika dnech dva tisíce mužů, výkvět německé šlechty, rytířstva, duchovenstva, a mezi nimi i přítele a důvěrníka Rainalda z Dasselu, kolínského arcibiskupa. Většina z nich však nepodlehla nepřátelským zbraním, nýbrž strašné nákaze, kterou šířila obrovská hejna hmyzu, jež při obléhání za špatného počasí vzlétla z bažin. Tehdy se šuškalo, že to je znamení božího hněvu.

„Císař se chce vyhnout letnímu parnu, proto hodlá vydat se na cestu až v září.“ pokračoval Dietrich. „Ale se vším všudy, pokud se nestane zázrak, bude jeho vojsko podle spolehlivých odhadů čítat nanejvýš osm tisíc mužů. A do toho jsou zahrnuty už i vaše české oddíly,“ obrátil se k Oldřichovi.

„Já mu své Čechy přivedu,“ ujišťoval Otův zeť. „Ale nezapomínejte, že je to žoldnéřské vojsko. Je obtížné držet muže v pohotovosti a dobré náladě, když není žold vyplácen přesně a není naděje na kořist.“

„S osmi tisíci muži se nemůže lombardským městům vyrovnat,“ prohlásil bez okolků Oto. „Již před lety měl potíže při obléhání Milánu s padesáti tisíci muži. Polní tažení je prohrané dřív, než začalo. To je další důvod proč se držet stranou. A ty ses opravdu pevně rozhodl císaře provázet?“ zeptal se pochybovačně bratra.

„Přísahal jsem mu to. Jak bych ho mohl nechat na holičkách, když mu skoro nikdo nepostaví po bok vojsko?“ Při těch slovech se pečlivě vyhýbal pohledu na Hedviku.

„A Lev s ním do Itálie táhne?“ vyptával se napjatě markrabě Oto. Vévoda saský a bavorský, císařův nejmocnější vazal, dosud vždycky Friedrichovi poskytl největší vojsko, jenom jednou ne: na poslední polní tažení v roce 1167, jež ztroskotalo. Vévoda Jindřich to tehdy odůvodnil vzpourou mnoha knížat a duchovních, kteří se proti němu postavili, mezi nimi byli také Oto, Dietrich a jejich bratři Dedo a Friedrich.

„Císař se na to spoléhá. Ale podle všeho, co je mi známo, nemá Jindřich v úmyslu pustit se do takového dobrodružství.“

„No vida!“ zvolal nadšeně Oto. „Pak je na té věci přece jen něco dobrého! Jestliže ho Lev v této situaci nechá na holičkách, tak je konec velkého přátelství mezi Štaufy a Welfy.“

„Možná. Císař je ve velké tísni, odmítnutí by mohlo znamenat roztržku.“

„Na ten okamžik se těším,“ poznamenal Oto škodolibě. „A už mu moc nepomůže ani jeho slavný tchán.“

Anglický král Jindřich Plantagenet, otec Matyldy, manželky Jindřicha Lva, vězel po krk v těžkostech. Povstali proti němu nejen vlastní synové, podněcovaní jeho manželkou Eleanorou Akvitánskou, ale i duchovní. Důvodem bylo zavraždění arcibiskupa canterburského, k němuž přímo či nepřímo vyzval. Zprávy o tom byly rozporné. O události se od té doby všude mluvilo. Před několika měsíci byl zavražděný Thomas Becket prohlášen za svatého a davy lidí proudily k jeho hrobu.

Oto se zamyslel. „Pět tisíc hřiven stříbra. Kde je jenom seženu?“

Drsně poručil pážeti, aby přivedlo kapitána stráže. Chlapec se rozběhl a po chvilce se udýchaně vrátil s požadovaným mužem.

„Okamžitě pošli posla do Christiansdorfu,“ přikázal Oto. „Ať ihned přijede Christian a vezme s sebou svého hornického mistra. Dalšího posla vyšli k Randolfovi se vzkazem, aby se taky ke mně okamžitě dostavil.“

„Provedu, pane.“

Ale když chtěl Arnulf odejít, markrabě Dietrich ho ještě krátce zadržel. „Vyřiďte Christianovi, ať s sebou vezme také mého syna.“

Kapitán se uklonil a vyšel z haly.

Jakmile si Hedvika byla jistá, že všichni kolem ní tvrdě spí, opatrně vstala, zahalila se do pláště své služebné a s bušícím srdcem se vydala k jedné ze vzdálených komor pro hosty. Požádala Martu o silný lektvar na spaní, údajně pro sebe, a přidala ho do vína svých společnic.

Jestlipak Dietrich učiní to, co mu v důvěrném poselství vzkázala?

Téměř rok uplynul od jejich prvního a dosud jediného tajného setkání v Goslaru, přesto jen pomyšlení na jeho doteky jí v těle zažehávalo plameny. Zmítána mezi strachem a nadějí otevřela dveře úzké komory. Dietrich však na ni už čekal a okamžitě vstal. Rychle za sebou zavřela a zastrčila závoru, vzápětí se k sobě vrhli.

„Drahý!“ šeptala zoufale a pevně ho objímala.

Vášnivě ji líbal, až na rtech ucítil slzy. Jemně vzal její obličej do dlaní a palci setřel stopy slaných potůčků.

„Byla jsem tak nešťastná, nemohla jsem myslet na nic jiného než na tebe… Vůbec nevím, jak jsem to vydržela… skoro celý rok,“ vzlykala tiše.

Přitiskl ji k sobě. „Myslíš, že se mnou to bylo jiné?“ zeptal se tiše a opět ji políbil.

Oba byli tak zoufalí, že už ochotně podstoupili obrovské riziko sejít se tajně v Otově hradu, uprostřed nespočetného služebnictva.

Na chvilku se od sebe odpoutali, aby se na sebe zadívali, potom se opět objali tak silně, až to skoro bolelo.

Na slova teď nebyl čas. Vášeň, jež se v zamilovaných nastřádala za nekonečné měsíce, se nyní vybila v bouřlivém, krátkém spojení. Dietrich položil Hedviku na postel, zvedl jí sukně a se zoufalou touhou do ní vnikl. Tiskla ústa k jeho krku, aby potlačila slastné výkřiky.

„Měla jsem o tebe hrozný strach,“ zašeptala opět se slzami v očích, když si udýchaně lehl vedle ní. „A teď chceš táhnout do předem prohrané války. Neopouštěj mě, nenechávej mě tu samotnou!“

Jak osamělá a nešťastná asi byla, pomyslel si zdrceně Dietrich. Teprve teď se s ní mazlil, prve jim nezbýval čas. Hladil její tělo, líbal ji na ústa a ramena. Tiskla se k němu, prsty pročesávala husté vlasy, jemně mu přejížděla po zádech. Laskal jí hroty ňader a Hedvika vzdychala rozkoší.

Netrvalo dlouho a opět se jí zmocnil, tentokrát něžněji, trpělivěji, slast je zaplavovala pomaleji a stoupala k omamnému vyvrcholení.

Leželi vedle sebe vyčerpaní, šťastní a již opět stísnění nadcházejícím rozloučením si šeptali milostná slůvka.

„Už musíš odejít,“ vyslovil nakonec, co si oba mysleli. Nešťastně zavřela oči, ale přikývla. Pomohl jí s oblékáním a přehodil přes ni lehký plášť, jehož kapuce jí zastírala tvář.

„Podívám se, jestli venku nikdo není,“ zašeptal. Kdyby ho někdo viděl, pomyslel by si, že si krátil noc s nějakou děvečkou či mladou šlechtičnou, jen by se usmál a nic zlého si nepomyslel. Tiše prošel chodbou a vrátil se.

„Můžeš jít,“ vyzval ji tiše.

„Sejdeme se tady zase zítra v noci?“ otázala se nesměle.

Vzal její ruce do svých a líbal jeden prst po druhém. „To je moc nebezpečné. Počkej několik dní, jinak to bude někomu nápadné.“

„Nechci už bez tebe žít. Možná ti zbývá jen málo času. Já to po Otově boku déle nevydržím.“

Neznatelně se zachvěl, když uslyšel bratrovo jméno.

„Jestli tě to uklidní, musím ti přiznat, že se mě v noci už ani nedotkne,“ dodala.

Trochu to zmírnilo jeho žárlivost. Ale co se stane, jestli Hedvika otěhotní? „Nikdo z nás nemůže opustit místo, na které byl postaven,“ opáčil smutně. Nesmí prchnout s bratrovou manželkou, přestože by to nejraději okamžitě udělal. Váže ho příliš mnoho povinností a přísah k markrabství, císaři a chladné manželce.

Jemně ji políbil na čelo. „Důvěřuj mi. Najdeme nějaké východisko. Za několik dní.“

Ještě jednou nahlédl do chodby, zda je opravdu prázdná, a na rozloučenou se jemně dotkl jejího ramene. S určitým odstupem ji bude následovat, aby se přesvědčil, zda se v opravdu v pořádku vrátila do své komnaty.

Přitom se už teď nemohl dočkat, až ji opět sevře do náruče. Jak dlouho jim to ještě může procházet? A co se stane, až se o jejich poměru dozví Oto? Co jí udělá?

Bože, stůj při mně, pomyslel si zoufale, i když mé chování porušuje tvé desatero. Stůj při mně a ženě, již miluji víc než kteroukoli jinou.

V hustém dešti dojeli Christian a Randolf na hradní vrch téměř současně a okamžitě byli povoláni k Otovi.

Markrabě Dietrich, jenž navzdory lijáku pozdravil neobvykle srdečně svého syna hned na nádvoří, Konrada pozval, aby se jednání zúčastnil. Budoucího rytíře to udivilo. S úzkostí v srdci počítal s tím, že bude muset přísnému otci hned předvést, co se naučil v boji s mečem a kopím. Téměř zoufale proto Christiana před odjezdem prosil, aby ho naučil aspoň jednu z odvážných fint, jak odzbrojit protivníka. Ale rytíř odmítl. „Vypadá to snadné, ale je k tomu zapotřebí hodně cvičení a rychlosti. Přesvědč otce tím, co už umíš. Věř mi, že bude spokojený Ostatní tě později taky naučím.“

Konrad si nechal pochybnosti pro sebe a nyní následoval otce, Christiana a hornického mistra do Otovy haly.

Christian a Randolf, oba promočení na kůži, poklekli vedle sebe, zjevně si jeden druhého nevšímali a očekávali příkazy svého markraběte.

Přestože Christian pána jen zřídka viděl v dobré náladě, jeho dnešní výraz sliboval výjimečně špatné zprávy.

„Vstaňte,“ přikázal Oto, aby se co nejrychleji dostal k věci. „Za necelý půlrok se císař vydá na polní tažení proti lombardskému svazu měst. Očekává ode mě buď to, že se s vojskem postavím po jeho bok, nebo se vykoupím pěti tisíci hřivnami stříbra.“

Dokonce i Randolf zatajil dech, když uslyšel částku.

„Hornický mistře, vidíte nějaký způsob, jak v nejbližších týdnech zdvojnásobit těžbu?“

Hermann, dosud stojící v pozadí, předstoupil a hluboce se uklonil.

„Odpusťte, můj kníže. Ale to je zcela nemožné, i kdybyste povolal ještě dalších sto zkušených horníků a tavičů,“ odpověděl opatrně. „A v Harzu byste těžko našel tolik takových, kteří by byli ochotni se okamžitě přestěhovat. Důlní pole se rychle vytyčí, ale než se z něj vytěží dobrá ruda a z ní vytaví stříbro, potřebuje to svůj čas.“

Otu to nepřekvapilo, ale hluboce nespokojen se vyptával dál.

„Jak je možné zvýšit těžbu?“

Hornický mistr pečlivě volil slova. „Mí muži dělají, co mohou. Pracují tvrdě, aby uživili rodiny a abyste vy byl spokojen. Mohl bych nanejvýš zaměstnat další pomocné síly a poslat víc svých lidí do šachet.“

„Tak to udělejte! Potřebuju ty peníze, nebo snad chcete všichni se mnou táhnout do války?“ vykřikl Oto.

Ani Randolfa taková volba nenadchla, přestože válka vždycky slibovala naději na kořist a mnohem větší zisk, než jaký se dá vymlátit ze sedláků. Pravděpodobně odhadoval mizivé vyhlídky na úspěch tažení podobně jako Oto.

Christiana naopak zaměstnávala starost, kolik obyvatel vesnice by musel v takovém případě markraběti poskytnout.

„Tak tedy,“ pokračoval rozhodně Oto, „nezbývá mi jiná možnost. Zvýším zvláštní válečné daně.“

Obrátil se na Christiana. „Ode dneška mi bude každý svobodný muž ve vaší vesnici odevzdávat desátek. V den po Valpuržině noci se vybere první platba.“

Prudce zvedl ruku, aby zabránil případné Christianově námitce.

„Nedívejte se na mě tak vyčítavě! Nemusíte mi připomínat, že jsem kolonistům slíbil deset let osvobození od dávek a uplynulo teprve sedm. Ale má velkorysost byla určena lidem, kteří měli s vynaložením velké námahy vyrvat lesu úrodnou půdu a založit pole a přitom nevěděli, jak přežít zimu. A teď se na svou vesnici podívejte! V celé říši se vypráví o rajských poměrech v Christiansdorfu, kde i ten nejprostší sedlák může své peníze utrácet v nevěstinci. Kramáři a kupci popíjejí dobré víno místo zředěného piva a jejich ženy mají šaty z dobrého sukna. Příště by snad chtěly samet a hedvábí, ne? Dokonce si můžete dovolit kamenný kostel. A já si musím peníze půjčit, když chci dómu věnovat oltář! Od této chvíle se bude platit. Jinak bych musel zdvojnásobit daně pro celou marku a potom…,“ pohlédl zamračeně na Christiana, „by většina sedláků, které tak milujete, opravdu trpěla hlady. Protože většině rolníků se zdaleka nevede tak dobře jako těm vašim.“

„Dopřejte jim s placením čas aspoň až bude po žních,“ požádal Christian.

„Tak dlouho císař nečeká,“ odmítl Oto. „A buďte upřímný, příteli, kolik lidí ve vaší vsi ještě žije jenom z výnosu svých polí? Cožpak většina z nich už dávno nepracuje v šachtách nebo u přebíracích stolů a tu trochu zelí a hrachu, co si pěstují na zahrádkách za chýšemi, už považují jen za přivýdělek. A to nemluvím o řemeslnících a kupcích.“

Stáhl obočí a ještě přísněji pokračoval: „Není tomu tak, že pokaždé, když se vyplatí výnosy z těžby, stojí chlapi ve frontě před nevěstincem, krčmy jsou přeplněné a ženy zaplaví krámky, aby si nakoupily ještě víc tretek? Pak všichni můžou taky zaplatit desátek svému knížeti, jak se patří a odpovídá božímu řádu na světě.“

Proti tomu nemohl Christian nic namítnout. Lidé v jeho vesnici tvrdě pracují, ale ve srovnání s rolníky v jiných vesnicích se jim daří dobře. A třebaže jsou Otova slova poněkud přehnaná, v podstatě má pravdu. Obyvatelé Christiansdorfu se budou rozčilovat, ale většina z nich může daně zaplatit, aniž bude hladovět. Koho postihnou tvrdě, s tím si bude muset promluvit o nějakém řešení.

Sám si musí půjčit ještě víc peněz, protože všechno, co měl, vložil do výzbroje svých stráží a stavby kaple. Protože musí být kamenná, je stavba mnohem dražší. Ale nikdo, kdo bydlí v kamenném domě, nemůže postavit hliněnou a dřevěnou kapli, to by byla urážka Boha.

„Pošlu s vámi dva výběrčí daní, kteří půjdou s fojtem od domu k domu a zjistí, kolik mi lidé dluží,“ poručil markrabě.

Tak s tím vzniknou potíže, pomyslel si okamžitě Christian. „A mohl by je provázet někdo ze vsi, aby vše bylo tak, jak má být?“

„Chcete tím naznačit, že mí lidé ty vaše podvedou?“ zaburácel Oto a povytáhl obočí.

„Samozřejmě ne, jak bych mohl?“

Markrabě se na rytíře podezíravě zadíval. „Nikdo neumí svůj protest vyjádřit tak skrytě, a přesto drze jako vy, Christiane. Pro mě za mě, ať s nimi jde, kdo chce. Platit budou stejně! Kdo se pokusí mě podvést, přijde o ruku! Vy mi za své lidi osobně ručíte, Christiane!“

Chceš-li mou ruku, můžu ti nabídnout jen levou, protože pravou potřebuješ pro případ, že se střetnu s Randolfem, pomyslel si trpce Christian. A tomu se zřejmě už nebude možné vyhnout.

Oto kývl na Christiana a Randolfa, z jejichž vlasů a plášťů ještě odkapávala dešťová voda, aby přistoupili blíž.

„Poslední, co by mi teď chybělo, by byla banda loupežníků, která by ukradla stříbro, jež se pro mě v Christiansdorfu vytěží. Okamžitě sem doplavíte výtěžek za zimu, ještě dřív, než se lupiči zase objeví. A co nejdřív se musí dostavět hrad. Randolfe, vy se tam neprodleně nastěhujete a postaráte se, aby stavební práce pokračovaly co nejrychleji. Nezajímá mě, jestli je už postavený donjon nebo váš dům. Je mi jedno, jestli se utáboříte třeba na holé zemi. A ještě něco: každý svobodný muž z vesnice bude jeden den v týdnu pracovat na stavbě hradního valu. S výjimkou horníků, ti musí dobývat stříbrnou rudu.“

Makrabě zvedl ruce, aby v zárodku potlačil každou námitku. „Je ve vašem zájmu, aby vesnice byla chráněna před přepadením. Máte něco proti tomu, Christiane? V takovém případě bych pro své vojsko požadoval z vaší vesnice sto vyzbrojených mužů.“

Sto mužů! To je víc než je tam těch, co jsou už nebo ještě schopni bojovat se zbraní, pomyslel si Christian zděšeně. A kolik z nich jich skutečně umí zacházet se zbraní? Kolik by jich mělo šanci ve válce přežít?

„Dám vám tucet mužů jako dodatečnou ochranu pro převoz stříbra a obranu vesnice. Zítra s nimi vyrazíte. Za tři dny vás čekám zpátky s celým výtěžkem,“ rozkázal Oto. „Randolf si zatím vyřídí své záležitosti a nejpozději příští týden se odstěhuje do vaší vesnice. A teď oba jděte a převlékněte se do suchého, nebo mi vyplavíte halu.“

Protože markrabě Dietrich synovi naznačil, aby zůstal s ním, vypravil se Christian sám hledat svou ženu a dceru. Nemusel pátrat dlouho. Marta na něj čekala před halou. Byla bledá, vypadala ještě hubenější než dřív, avšak na ní bylo znát, jakou má radost, že ho vidí. Před očima mnoha dvořanů se formálně pozdravili, pak Christian objal manželku kolem ramen a přitáhl ji k sobě.

„Doufám, že se vám vede dobře, můj choti,“ zašeptala Marta ve snaze zachovat před dvořany stojícímu v předsálí patřičné způsoby a nebýt ničím nápadná. Škrobené ceremonie u dvora jí byly cizí, mnohem raději by dlouho očekávaného manžela na místě objala. Skoro čtvrt roku byla na hradním vrchu sama s Klárou a málem uschla touhou. Jeho nenápadný pohyb, jakým ji k sobě přitiskl, jí napověděl, že u něj je to stejné.

„Musíme vám připravit suché oblečení, abyste se mohl převléknout,“ předstírala před ostatními důvod jak s ním odejít někam, kde spolu budou o samotě.

Vyprávěla mu, že Klára si teď hraje s Hedvičinou dcerou Žofií a dalšími dětmi pod dozorem několika chův, a vedla ho do komory, která jim byla na noc přidělena.

Jakmile za sebou zavřeli dveře, padli si do náruče a bouřlivě se líbali. Christian ji zvedl, posadil na truhlu, vyhrnul jí šaty a chtivě se jí zmocnil hned vestoje. K čertu s Otovými rozkazy, teď nechce nic jiného než svou ženu, kterou tak dlouho postrádal. A ona chce jeho. Objímala ho a přitahovala k sobě, aby jí byl co nejblíž.

Když se od sebe konečně odpoutali, podala mu suché oblečení, které bylo uložené v truhle.

Převlékal se a přitom si vyprávěli o svých dětech. Christian s úlevou vycítil, že Klářina přítomnost manželce pomohla vyrovnat se s osamělostí a ztrátou nenarozeného dítěte, že ji zbavila aspoň části chmur.

Marta nemohla odtrhnout zrak od Christianova těla, a když viděla, že si opět připíná opasek s mečem, srdce se jí sevřelo.

„Kam už zase musíš jít?“

„Vyhledat tvého budoucího zpovědníka a zeptat se ho, zda je připraven odjet za čtyři dny do naší vesnice.“

Díky Tillovi našel Christian mladého kněze jménem Hilbert bez vlastní fary, který byl ochoten přijmout u něj místo domácího kaplana a později učitele jeho dětí.

„Kaple je už hotová? Tak to se s tebou budu moct vrátit domů?“ zeptala se Marta s nadějí.

Nechtěla být dál odloučená od syna, přála si opustit ledový palác a vyměnit jednotvárné dny na hradním vrchu naplněné pokryteckou zdvořilostí za svou rušnou domácnost. Stýskalo se jí po Mechthildině předstírané přísnosti, po spílání pacholků, které na dvoře štípla stará husa, po uličnických kouscích Kuna a Bertrama i drzých poznámkách malého Petra.

„Ještě ne tak úplně,“ přiznal s politováním Christian. „Připravíme Hilbertovi obytnou komoru u nás v domě. A ty musíš jet se mnou. Teď tě ve vesnici budu moc potřebovat.“

Stručně jí pověděl o Otových rozkazech a obavách, že by se opět mohli objevit útočníci, možná dokonce ještě ve větším počtu. „Pak už možná nebude žádná cesta do vesnice bezpečná.“

Mlčky přikývla. V časech, jaké nyní nadcházejí, chce každý mít rodinu u sebe.

K Christianově úlevě byl Hilbert okamžitě ochoten nastoupit do svého nového úřadu, přestože kaple ještě není dostavěná. Vyhublost a vetchá kutna svědčily o tom, že zimu přežil nejspíš v nouzi a chudobě. Ale možná mu opravdu na světských věcech nezáleží. Hilbert byl hluboce věřící, chytrý muž, který se nebál samostatně přemýšlet a měl odvahu starat se o spásu duše ženy, jež už jednou stála před církevním soudem, třebaže mu bylo jasné, že to jeho naději na vlastní faru jistě nezvětší. Ale mladý muž byl svědkem Martiny zkoušky vodou a patřil k duchovním, kteří tento způsob hledání pravdy považovali za pochybný a chtěli ho zrušit.

Po večeři se Christian podle rozkazu opět dostavil k markraběti, tentokrát byla schůzka v nejužším kruhu a zúčastnili se jí ještě Hedvika, Dietrich, Randolf a zbrojmistr Arnulf.

„Většina útočníků, kteří přepadli náklad stříbra, byla dobře vyzbrojená, muži byli vycvičení v boji,“ promluvil Oto přímo k věci. „To může znamenat pouze jedno: Některý z mých protivníků natahuje ruce po mých penězích a zároveň využívá příležitosti, aby mě u císaře pohaněl. Ale kdo to může být?“

„Jindřich Lev je příliš daleko a má jiné starosti, přestože zákeřnost takového jednání by se k němu hodila,“ ozval se Dietrich jako první. „Možná jsou to nějací odpadlíci, kteří pracují na vlastní pěst. Domnívám se ale, že schopen by toho byl i mladý duryňský lantkrabě. Od té doby, co se ujal dědictví, nevynechal ani jedinou možnost roznítit někde nějaký spor.“

„Buďte tedy ostražití a zjistěte to,“ vyzval Oto své rytíře. „Randolfe, vy hleďte, aby příště vaši zajatci žili aspoň tak dlouho, než z nich dostanete odpověď.“

Statný muž se pohrdavě ušklíbl a zdvořile se uklonil. „Jak si přejete.“

Oto pohledem vyzval Hedviku, aby mluvila.

„Stane-li se to, čeho se všichni obáváme, dojde ke krveprolití. Christiane, slyšela jsem, že si chcete vzít s sebou domů svou ženu?“

Christian, jenž okamžitě pochopil, kam se rozhovor stáčí, ucítil v žaludku ledový kámen. Mlčky přikývl.

„Biskup Martin jí zatím povolil, aby pracovala dál jako porodní bába,“ pokračovala markraběnka. „Ale pouze s podmínkou, že to bude dělat pod dohledem vašeho faráře, tuším, že se jmenuje Sebastian. Má se osobně přesvědčit, že její činnost je zbožné dílo zmírňující utrpení a žádné pohanské čáry.“

Nevzdají se, pomyslel si trpce Christian. Pořád se budou pokoušet dostat ji do hrobu.

Pečlivě však skryl neklid, protože na sobě cítil Randolfův pohled. Lehce přikývl směrem k Hedvice a obrátil se k markraběti Dietrichovi. „Přejete si i vzhledem k nastalé situaci, abych vašeho syna opět vzal s sebou k sobě do vesnice? Jestli dojde ke krvavým bojům, byl by na hradním vrchu lépe ochráněn.“

„U vás je v dobrých rukou,“ odpověděl bez zaváhání Dietrich. „Prve jsem se přesvědčil, jaké učinil pokroky. Jsem velmi spokojený a jsem vám za to zavázán. Ať sbírá bojové zkušenosti. Slovanské kmeny na hranicích mé marky nedají pokoj. A saský a bavorský vévoda je stejně jako dřív proti mně neustále popuzuje.“

Když Christian druhého dne s Konradem, hornickým mistrem a Otovými strážemi vyjel do vesnice, aby podle Otova příkazu přivezl náklad stříbra, vyžádal si od nich slib, aby nikomu nic neprozradili o markraběcích tvrdých, omezujících rozkazech. Vyhlásí je sám, až se o dva dny později vrátí z Míšně. Chtěl zabránit tomu, aby se v jeho nepřítomnosti vytvářely nepodložené dohady a klepy a podněcovala vzpurná nálada. Povstání s následným hrdelním soudem před hradním fojtem by bylo to poslední, co teď může potřebovat. I za dva dny bude na špatné zprávy ještě času dost.

Když se cesta rozšířila tak, že vedle sebe mohli jít dva koně, pokynul Konradovi, aby předjel vedle něj.

„Tvůj otec byl velmi spokojený s tvými pokroky v boji s mečem,“ oznámil mu.

Na panošově tváři se objevila úleva. „Opravdu? On je tak… dokonalý. Pořád mám strach, že se mnou nikdy nebude spokojený.“

„To opravdu nemusíš. Udělal jsi čest nejen sobě, ale i mně.“

Konrad zaváhal. „Dovolíte mi otázku?“

Christian se usmál. „Jen do toho.“

„Proč jste vznesl jen tak málo námitek proti strýcovu rozhodnutí?“ zajímal se mladík. „Koneckonců dal kolonistům slovo, že od nich deset let nebude požadovat žádné dávky. A slovo je slovo.“

„Jistě,“ přiznal Christian. „Ale císař ho povolal, aby ho s vojskem provázel na polní tažení. Je lepší, aby mí vesničané zaplatili desetinu z peněz, co jinak utratí, nebo si je zahrabou v koutě chýše, než abych musel vést každého muže, jenž má věk na to, aby unesl zbraň, do války, která navíc stojí pod špatnou hvězdou.“

Ponechal Konradovi chvilku, aby se zamyslel, potom pokračoval: „Buďme upřímní: Ve srovnání s jinými vesnicemi si opravdu žijeme blahobytně. Jinde by lidé museli hladovět, kdyby jim váš strýc zvýšil dávky.“

Christian se odmlčel, protože musel krotit svého vraníka, který bezpodmínečně chtěl jet sám v čele. „Moudrý muž uváží, v jakých bitvách může bojovat a také je vyhrát. A v situacích jako tato se můžu jen pokusit, abych od markraběte získal nějaké ústupky, jež by lidem, za něž jsem odpovědný, pomohly vést snesitelný život.“

„V tom jste mistr,“ usmál se Konrad. „Na hradním vrchu se s oblibou mluví o tom, jak často zvedáte hlavu, abyste mému zuřivému strýci řekl do očí nepříjemné pravdy.“

„Opravdu?“ podivil se Christian. V duchu si povzdychl: Ale moc to, že stále znovu nastavuju svou hlavu, zatím nepomohlo. A leckdo se už těší, až mi ji jednou Oto dá srazit.

Christian a jeho lidé bez potíží dovezli do Míšně stříbro, které se přes zimu vytěžilo. O několik dní později se opět vydali na cestu. Tentokrát s nimi jela i Marta, Klára a kaplan Hilbert.

„Jsem tak ráda, že zase budu doma,“ nedočkavě se usmála Marta a balila své věci.

„Netěš se předčasně,“ varoval ji zachmuřeně Christian. „Už to není ta vesnice, jakou jsi znala.“

Válečná rada

Na nebi se kupily temné mraky, když Christian, Marta a jejich doprovod vjeli do vesnice. A temnota se snášela i na Martino srdce, když si představovala, jak bude život v Christiansdorfu ode dneška vypadat, za ustavičné přítomnosti pátera Sebastiana, který jenom čeká, aby jí mohl dokázat nějaké pochybení, a v hrozivém Randolfově sousedství.

Jestliže páter najde záminku jak ji postavit před církevní soud, tentokrát nevyhnutelně skončí na hranici.

A zachová děsivý rytíř tajemství, které spolu sdílejí? Zanechá opět za každým svým krokem stopu krve a hrůzy?

Přemítala, zda vydrží takový boj a neustálý, den za dnem trvající strach. Možná měla raději zůstat na hradním vrchu.

Když skupina přijela do vesnice, právě se tam radostně slavila svatba. Vrchní štajgr, jehož dcera Agnes se před necelým rokem provdala za Karla, ženil jediného syna, který si bral za ženu nejmladší dceru místního provazníka.

Christian a Marta sesedli z koní a poblahopřáli novomanželům i jejich rodičům.

Karel a Agnes je vesele pozdravili, Agnes hrdě vystrkovala vzduté břicho. Za pár dní porodí své první dítě, pomyslela si Marta. Radovala se spolu s mladými, avšak vskrytu se divila podivné náladě na slavnosti.

Novomanželé vypadali jednoznačně šťastně, jejich rodiče spokojeně, společnost byla velká a tabule vystrojená tak dobře, jak to bylo v tomto ročním období možné. Ale na svatbě se nezpívalo ani netančilo a kdokoli pronášel přípitek mladému páru, opatrně, někdy až bázlivě zalétal očima k páteru Sebastianovi.

Petr, mladý stájový pacholek a bývalý zlodějíček, ji vytrhl z úvah, když udýchaně přiběhl a hlásil, že na jeho pána čekají dva návštěvníci.

„Vypadají dost zamračeně,“ zašklebil se.

Zpráva poskytla Martě a Christianovi záminku rozloučit se s rozpačitou společností a konečně následovat ostatní, kteří se určitě už pohodlně usadili v domě.

„To je Sebastianovo dílo,“ promluvil Christian cestou, ještě než se Marta zeptala. „Tanec a hudba jsou podle něj ďáblovo dílo, samozřejmě s výjimkou zbožných mnišských zpěvů. Lidé jsou velmi opatrní. A mají k tomu dobré důvody.“

Před domem na ně čekalo mnohohlasé uvítání. Pod Mechthildiným energickým velením se tu sešli všichni, kdo patřili k domácnosti, aby pozdravili pána vesnice a jeho ženu. Thomas vyzbrojený dřevěným mečem se hnal k matce a radostně jí vyprávěl, co se všechno naučil, aby z něj byl jednou rytíř. Hned potom se obrátil k sestře, aby jí něco z toho předvedl.

Marta pohlédla na Johanu, kterou čtvrt roku neviděla. Teď je jí skoro čtrnáct, tolik bylo Martě, když byla nucena utéct z domovské vesnice. Měli bychom pro ni brzy domluvit svatbu, pomyslela si. Až se tu usadí Randolf a jeho muži, mohla by se jí její krása stát osudnou.

„Vítej,“ šťastně ji pozdravila dívka. „Jsem ráda, že už jsme tady zase všichni pohromadě.“ A váhavě dodala: „A že se už nemusím sama starat o všechny nemocné ve vesnici.“

Marta věděla, že to není jen úleva z jistoty, že teď si v případě pochybností může přijít pro radu. V uplynulých letech si sama denně přála, aby se mohla poradit se svou starou učitelkou nebo s Josefou. Ale Johana se bála, stejně jako ona, že vzbudí Sebastianovu nelibost.

Podle očekávání se kuchařka vyjádřila, že Marta by jistě snesla trochu víc jídla a Klára je na svůj věk taky hubená. Však už se bude za chvilku jíst.

„Mám prostřít i pro hosty?“ zeptala se Mechthilda. Z tónu hlasu bylo zřejmé, že by návštěvníkům, ať je to kdo je to, nejraději nedopřála ani suchý chleba a vodu.

Nejvyšší čas zjistit, kdo jsou ti záhadní hosté, pomyslel si Christian a s Martou po boku vešel do haly.

Tam vládlo mrazivé ticho. Dva cizí muži upírali oči na Jakuba a významně, nápadně se točili zády k Lukasovi. Jeden z nich měl paže zkřížené na prsou a s odmítavým výrazem hleděl přímo před sebe.

Když pán domu vešel, cizinci vstali a lehce se uklonili.

Christian jednoho z nich poznal, byl to správce panství Stříbrného lišáka. Matně si vzpomínal, že se jmenuje Gerald.

„Pozdrav Bůh,“ promluvil správce a přešel rovnou k věci. „Náš pán si přeje, abychom mladého pana Jakuba okamžitě přivezli domů.“

„Ale jeho výcvik a vzdělání ještě nejsou ukončené,“ namítl Christian.

„To nevadí,“ odpověděl Gerald. „Jeho otec pro něj domluvil sňatek a přeje si, aby se k němu okamžitě dostavil, splnil svou povinnost a převzal dědictví.“

Christian si vyměnil pohled s Lukasem a podíval se na Jakuba.

„Máme vám vyřídit poděkování za všechno, co jste mladého pána naučil, a postarat se, aby s námi okamžitě odjel,“ pokračoval Gerald.

„Ale přece ne hned dneska večer. Pojezte s námi, přespěte tady a zítra ráno vyjedete odpočatí,“ nabídl zdvořile Christian.

„Dostali jsme příkaz, abychom od vás vyjeli ještě dneska,“ odmítl ledově Gerald.

Jakub vstal. Ukázalo se, že si uzlík sbalil za tu chvilku, kterou Christian s Martou strávili na svatbě. Neuznal bratra za hodna pohledu, Konradovi krátce poklepal na rameno a poklonil se Christianovi. „Pane, děkuji vám za vyučování a za to, že jsem vám směl sloužit.“

Christian zabránil tomu, aby se Jakub okamžitě obrátil a odešel. Položil mu ruce na ramena. „Bůh tě ochraňuj,“ odpověděl a pohlédl do očí mladíkovi, jenž se zjevně cítil stále nejistější. „Ať má s tebou tvůj otec teď jakékoli plány, nikdy nezapomeň, co jsem tě učil v boji mečem a co jsem ti vštěpoval o odpovědnosti, jakou má muž tvého stavu.“

Když Jakub bez dalšího slova odcházel z haly, Christian se ho ještě zeptal: „Nechceš se rozloučit se svým bratrem?“

Zahlédl, jak se v Jakubových očích krátce zalesklo, ale správce ho předešel přísnými slovy: „Nemá tady žádného bratra. Jakub je jediný syn a dědic mého pána.“

Jakub se ještě zdvořile poklonil Martě a bez jediného pohledu na Lukase vyšel za oběma muži z domu.

„Má se snad oženit se Sigrun?“ zeptala se Marta. „Chudák chlapec!“

„Nemusíš ho litovat,“ ozval se Lukas tónem, jako kdyby každé slovo vyplivoval. „Jak mi sdělili, zasnoubení bylo konečně zrušeno a Sigrun zůstane v klášteře. On se ožení s její mladší sestrou a okamžitě převezme otcovo panství. Když to uslyšel, tak ho ta vyhlídka, myslím na panství, nikoli na nevěstu, tak nadchla, že jsem pro něj byl od té chvíle vzduch.“

„Je mi to líto,“ poznamenal Christian. „Jak to tak vypadá, ztratil jsi nejen dědictví, ale i bratra. Jakub ještě není připraven nést odpovědnost za tolik lidí.“

„S mým bratříčkem si ještě zažijeme lecjaké překvapení,“ předpověděl zasmušile Lukas.

Rychlost, s jakou se Jakub vzdal bratra, nevěstí nic dobrého, pomyslela si i Marta. Jestliže je kvůli vyhlídce na titul a panství ochoten v jediném okamžiku zapřít bratra, jak ho teprve zkazí moc, až ji skutečně převezme?

„Rozhodl se. Teď musí nést důsledky sám,“ uzavřel zlostně Lukas.

„A s ním všichni rolníci a nevolníci pod jeho vládou. Pravděpodobně to, co jsem se ho snažil naučit, příliš plody neneslo,“ nedokázal zastřít zklamání Christian.

Vyšel z haly a dal kuchařce znamení, že může nosit na stůl.

Přestože Marta a Christian už pojedli na svatební hostině, zasedli ke stolu společně s ostatními členy své domácnosti. Přitom Christian představil Hilberta, nového domácího kaplana, jenž požehnal pokrmům a odříkal modlitbu před večeří. Po jídle mu ukázal komoru pro hosty, kterou pro něj dal zařídit, a téměř dostavěnou kapli.

„To je dobré místo,“ prohlásil spokojeně Hilbert, když se s úctou rozhlédl po místnosti, která ještě musí být zastřešena a vybílena.

„Máte-li nápady a přání na vymalování, slyšel jsem, že hrnčířova žena pěkně maluje květiny, šlahouny s listy. Pokud byste neměl nic proti tomu, že tu práci vykonává žena, mohli bychom ji požádat, aby stěny zkrášlila.“

„Je-li to k poctě a slávě boží, nevidím v tom nic zavrženíhodného,“ odpověděl Hilbert.

Christian s kaplanem procházeli domem a Till měl před sebou obtížné rozhodnutí. Věděl, že Christian byl dokonce schopen zabít duchovního, aby zachránil před smrtí svou manželku. Ale jestlipak dá svolení k tomu, co písař teď plánuje?

Bývalý potulný pěvec byl dobrý pozorovatel a předpokládal, že jeho pán by v tomto případě návrh odmítl jako nečestný. Měl pocit, že mladý rytíř Lukas je spíš ochoten porušit všechna pravidla, zvlášť když se jedná o paní domu. Před pěvcem nemohl nic zastírat, třebaže svou tvář i chování držel pod kontrolou.

Till tedy zašel za Lukasem a nenápadně ho vyzval, aby ho následoval ven.

„Znáte ten starý příběh o poslovi, jenž měl králi předat zapečetěný dopis?“ zeptal se jakoby mimochodem, avšak vážným tónem. Lukas, v myšlenkách stále ještě u události s bratrem, na něj nechápavě pohlédl.

„V dopise stálo, aby byla doručiteli dopisu neprodleně setnuta hlava,“ pokračoval Till. „Což se však nestalo, protože posel si dopis nejprve potají přečetl a potom jeho obsah pozměnil.“

Teď mladý rytíř pochopil, kam písař míří. Christian má u sebe zapečetěný dopis od biskupa, který má předat páteru Sebastianovi.

„Jako potulný pěvec se člověk lecčemu přiučí. A k pokročilému, byť neoficiálnímu, vzdělání studentů patří také padělání listin a umění beze stopy poškození uvolnit pečeť a opět ji připevnit,“ zdánlivě nezúčastněně vyprávěl Till. Poprvé od chvíle, kdy se opět setkali, mu po tváři přelétl šelmovský úsměv a působil dost škodolibě. „Svěřte mi ten pergamen a chvilku se dívejte na druhou stranu.“

S lehkým nádechem špatného svědomí vzal Lukas dopis z Christianova zavazadla a šel s Tillem do jeho komory. Ale kupodivu se uklidnil, když pozoroval, jak Ludmillus opatrně nahřívá voskovou pečeť, aby ji mohl sloupnout z pergamenu, a zjevně bez sebemenších výčitek otevírá biskupův dopis.

Pěvec listinu přelétl očima a přikývl. „Je to, jak biskup pravil. Paní Marta smí dál léčit, dokud Sebastian bude jako svědek přítomen na každé návštěvě nemocného.“

„To se naběhá,“ ušklíbl se Lukas a Till pergamen opět opatrně zapečetil.

Druhý den byla neděle. Vesničané se mrzutě vlekli, nebo naopak hustým deštěm pospíchali ke kostelu, někteří ještě unavení a s bolením hlavy po včerejší svatební oslavě. Ostatní se ustaraně dohadovali, z jakého důvodu je asi rytíř Christian svolává po mši pod vesnickou lípu. Pán nevypadal tak, že by pro ně měl dobré zprávy.

Vešel páter Sebastian a pod jeho přísným, zachmuřeným pohledem v kostele okamžitě umlkly všechny rozhovory.

Ale právě když začínala mše, s hlasitým skřípěním se znovu otevřely dveře kostela. Všichni se otočili, aby viděli, kdo se pozdním příchodem odvažuje rušit bohoslužbu. Při pohledu na muže ve vchodu se mnozí vesničané pokřižovali, jako kdyby před sebou měli samotného rohatého.

Randolf prudce otevřel obě křídla dveří a stál uprostřed vchodu. Po chvíli, jež jeho vstupu propůjčila tajuplný ráz, rytíř za sebou dveře zavřel a volným krokem procházel chodbičkou s vědomím, že jsou na něj upřeny oči všech. Meč odložil u vchodu, ale ostruhy řinčely na kamenné podlaze, když kráčel k první řadě věřících a postavil se hned vedle Christiana.

„Rozhodl jsem se, že ti raději budu dělat společnost, až svým rolníkům oznámíš tu novinu. Aby tě náhodou nezmohl soucit s nimi,“ zašeptal posměšně.

„Tvoje společnost je to poslední, co při tom potřebuju,“ odsekl Christian.

Páter Sebastian se na oba káravě podíval a konečně začala mše.

Po mši, když se christiansdorfští shromáždili pod lípou, přestalo pršet, ale to jim náladu nespravilo.

Podle očekávání se ozvaly pobouřené, rozčilené výkřiky, když jim Christian sdělil markraběcí rozkazy, ty však okamžitě umlkly, když Randolf s ledovým výrazem v tváři vyzývavě vytáhl meč z pochvy. Starousedlíkům to připomnělo hrdelní soud, který se tu odehrál před necelými pěti lety, a rychle se pokřižovali.

„Meč můžeš klidně zase zasunout, dneska ho nebude zapotřebí,“ obrátil se k němu ostře Christian a počkal, až Randolf se zlým úsměškem poslechl.

Znovu se obrátil k vesničanům. „Nebo bystě raději chtěli, aby všichni mládenci a muži, kteří jsou schopni nosit zbraň, odešli do války?“

„Válka je dobrá. Člověk si získá slávu a kořist!“ zvolal jeden z mladíků.

„Umíš bojovat se zbraněmi?“ zeptal se Christian a tvrdě pokračoval: „Kdo to neumí, může ve válce snadno ztratit život nebo ruku či nohu a doma zůstane žena s dětmi a neobdělaná pole.“

Christian lidem dopřál okamžik, aby o jeho slovech uvažovali, potom oznámil: „Za několik dní přicestují markraběcí výběrčí. Každého z vás se budou ptát, co vlastní, kolik vydělal a podle toho stanoví částku, kterou musíte zaplatit.“

„A abyste snad nepřišli na hloupé myšlenky,“ vmísil se Randolf a s výhrůžným výrazem opět položil ruku na jílec meče, „kdo by chtěl markraběte podvést, přijde o ruku jako zloděj. Osobně se postarám, aby byl rozsudek na místě vykonán.“

Mezi vesničany to zděšeně zašumělo.

„Jak si můžeme být jistí, že daně budou stanoveny opravdu spravedlivě?“ vykřikl jeden z horníků a ostatní souhlasně mručeli.

„Mistr Josef jako váš rychtář a můj písař Till budou muže, které poslal markrabě, doprovázet,“ prohlásil Christian. „Jestliže nedojde k dohodě, nebo někdo nebude schopen částku zaplatit, přijde za mnou a vysvětlí mi situaci.“

„Jak jemnocitné,“ ušklíbl se Randolf. „Vždyť to říkám, kamarád křupanů,“ dodal posměšně.

Christian se zamračil a opět promluvil ke svým lidem. „To ještě není všechno. Víte, že v loňském roce došlo k několika přepadením, při kterých tekla krev. Musíme počítat s tím, že se útočníci opět vrátí. Mějte oči otevřené a okamžitě dejte vědět, pokud si všimnete něčeho neobvyklého, nebo uvidíte nějakého cizího člověka špiclovat ve vesnici.“

Odmlčel se a přejel pohledem po shromáždění lidí, za jejichž život byl odpovědný. „Markrabě s námi vyslal tucet vycvičených strážných. Ale také vy musíte něco udělat pro ochranu svého majetku a života. Potřebujeme obranný val. Markrabě Oto rozhodl, že každý svobodný muž bude jeden den v týdnu pracovat na jeho stavbě. Hradní fojt Randolf bude na práci dohlížet.“

Pozvedl ruku, aby utišil projevy nesouhlasu a pobouřeni. „Děláte to pro sebe, pro svou bezpečnost a svůj život!“ Pak předal slovo Randolfovi, jenž si nedbale zahákl palce za opasek a prohlásil, že příští týden se nastěhuje do vesnice s celou svou domácností a spolu se stavitelem hradu přidělí muže na stavbu valu.

Shromáždění se ještě rozcházelo, když se budoucí hradní fojt vyhoupl na koně a cvalem odjížděl.

Jakmile všichni došli do svých domů, jen Hilbert byl na nástupní návštěvě u pátera Sebastiana, zavolal si Christian Petra. Chlapec se dmul hrdostí a uši měl rozrušením rudé. Rozhlížel se po hale, kde byli kromě jeho pána ještě další rytíři, ale nikdo jiný. Tak tohle vypadalo na řádné dobrodružství!

„Jde o velmi důležitou a nepříliš bezpečnou záležitost. Musím se však spolehnout na tvou mlčenlivost,“ promluvil na něj vážně Christian a pohybem ruky přerušil jeho horlivé sliby.

„Domníváme se, že Melchiorova banda se brzy vrátí a bude vyzvídat ve vesnici. Proto jsi od této chvíle zproštěn práce ve stáji.“

Christian si všiml smutného úžasu ve tváři bývalého zlodějíčka. Ale než mohl chlapec něco říct, pokračoval: „Ode dneška bude tvým jediným úkolem pod nejrůznějšími záminkami, jsem si jist, že tě leccos napadne, procházet vesnicí a sledovat, jestli se někde neobjeví někdo z Melchiorových lidí.“

Po chvilce nechápavého překvapení se chlapcův obličej nadšeně rozzářil. „Tak to budu váš vyzvědač, jo? No to je nádhera! Můžete se na mě ve všem úplně spolehnout.“

Petr se již chtěl vyřítit ven, když ho Christian ještě zadržel.

„Nesmějí tě vidět a v žádném případě si nesmějí všimnout, žes je objevil. Vzpomeň si na den soudu! Když tě Melchior dostane do rukou, pomstí se ti.“

„Pche, to by mě nejdřív musel chytit,“ odpověděl Petr s pohrdavým výrazem.

„Ty kluku,“ zamračil se Christian a okamžitě to zapůsobilo. Chlapec strnul a kajícně na něj pohlédl.

„Tohle není žádná hra! Tvůj úkol je velmi důležitý a nechci, aby se ti něco stalo.“

Christian se k němu sklonil. „Pak bys nám totiž už nemohl pomáhat. Když někoho poznáš, neuděláš nic jiného, než že to okamžitě ohlásíš mně nebo někomu z mých lidí. Je to jasné?“

„Ano, pane. A můžou mi pomoct i ostatní kluci z bandy?“

„Můžu se na ně spolehnout?“

Petr horlivě přikyvoval.

„Tak je přiveď, chci si s nimi promluvit.“

Chlapec vyběhl a o chvilku později se vrátil se čtyřmi kamarády, kteří dřív patřili k Melchiorově bandě a potom se rozhodli zůstat ve vesnici a živit se poctivou prací.

Christian promluvil ke všem čtyřem, kteří před ním hrdě stáli, stejně naléhavě jako k mladému stájovému pacholkovi. Věděl, že jako bývalí kapesní zlodějíčci umějí dobře pozorovat, šikovně sledovat, a když je zapotřebí, tak nenápadně zmizet. Ale to ti, kteří zůstali s Melchiorem, ovládají také, navíc jsou starší a nepochybně bezohlední. Nechtěl, aby se chlapci z touhy po dobrodružství dopustili nějaké neopatrnosti, která by je mohla stát život.

„Naše dohoda zůstává tajná. Od této chvíle jste v mých službách,“ prohlásil. „Vyplatím vám stejný týdenní žold, jaký mají Herwartovi vojáci. Ale chcete-li opravdu sloužit k mé spokojenosti, pak se také postaráte, aby se vám nic nestalo!“

Po obědě svolal Christian do své komory všechny, s nimiž počítal v nadcházejících sporech, k nimž nepochybně dojde: Lukase, Gera a Richarda, kapitána stráží Herwarta, Tilla, svého panoše Konrada a také Kuna a Bertrama, kterým to zjevně polichotilo.

Pobledlá Marta nalila víno do pohárů a posadila se k mužům, protože věděla, že Christian si přeje, aby se této porady zúčastnila.

„Válečná rada?“ zeptal se Lukas, když se pátravě rozhlédl po přítomných.

„Válečná rada,“ přikývl Christian. V uplynulých týdnech podnikl různá opatření na obranu vesnice. Strážní věže byly neustále obsazené, dal porazit stromy, které zastíraly rozhled, a když pominuly mrazy, hornický mistr dal na jeho pokyn zahradit potok tak, že se ve vytvořené nádrži hromadila voda a volné prostranství na východě od vsi se proměnilo v bažinu. Tak by byli případní útočníci donuceni použít cesty, které obránci mohli dobře střežit.

Nyní však čas příprav uplynul. Každým dnem mohl propuknout boj.

„Dva Herwartovi muži se předevčírem nevrátili z průzkumné hlídky do Temného lesa,“ začal bez dalšího úvodu. „Při pátrání po nich se neobjevila žádná stopa, ani po mužích či jejich mrtvolách, ani po nějaké bandě, která by se skrývala v lese. Musíme však vycházet z toho, že útočníci jsou již nablízku, pozorují vesnici a plánují další přepadení.“

„Mám vyslat ještě víc lidí, aby prohledali les?“ nabídl se Herwart.

„Ne. Už nebudeme v lese bezcílně hledat. Ani pět nebo deset mužů by nemělo šanci proti tak velké, ozbrojené bandě, jakou tady můžeme očekávat. A my už si nemůžeme dovolit ztratit ani jednoho bojovníka. Musíme je odhalit tady.“

„Jak slídí po vesnici,“ přikývl spokojeně Herwart.

„Přesně tak. Předchozí přepady svědčí o tom, že věděli, jak to tady chodí, třebaže ne všechno. Musíme objevit zrádce, pokud tu nějaký je, a dávat pozor, zda se tu nepotlouká někdo cizí.“

Christian jim pověděl o své dohodě s Petrem a jeho kamarády z dřívější zlodějské bandy.

„Kuno, Bertrame!“

„Ano, pane,“ odpověděli sedmnáctiletí mladíci jako jedněmi ústy. Vážně na něj upřeli zrak, zjevně hrdí, že byli povoláni na poradu Christianových nejbližších důvěrníků.

„Pohlídáte ty kluky, aby se nenechali k něčemu strhnout. Jakmile někoho objeví, tak cizince potají sledujte, dokud s Herwartem nepřivedeme posilu. K tomu účelu byste s sebou pořád měli nosit nějaký převlek.“

Zrzavý mladík a jeho černovlasý kamarád přikyvovali a úkol je nadchl. Už několikrát se při různých případech v převlečení vetřeli mezi protivníky, mimo jiné také před několika lety při Christianově rozhodujícím boji proti Randolfovým družiníkům, kteří se násilím zmocnili vesnice.

„Ale i pro vás platí rozkaz, abyste se nepokoušeli o žádné hrdinské činy!“ nabádal je Christian. „Sledujte je a pokuste se nepozorovaně vypátrat, kde se banda skrývá. Pak se vraťte a vymyslíme plán, jak ji zneškodnit.“

Christian se otočil ke svým rytířům. „My teď věnujeme tolik času, kolik jen bude možné, tomu, abychom Herwartovy lidi ještě zlepšili v boji. Herwarte, ty posil stráže. Ode dneška budou v noci vesnicí procházet hlídky.“

Na okamžik zaváhal a oslovil Lukase: „Vím, že musíš šetřit. Ale měl bys obnovit své dobré vztahy v nevěstinci. Jestli se tady v okolí skrývá nějaká početná tlupa, je možné, že se tam čas od času někdo vplíží. Děvčata budou vědět, který zákazník je ve vesnici cizí.“

Lukas přikývl.

„Možná bys mohl kuplířku požádat, aby za mnou potají přišla a promluvila si se mnou,“ navrhla Marta.

Za Sebastianova panování by si nedovolila setkat se s rudovlasou Tildou veřejně. Brzy nám celý život bude připadat jako jedno velké, tajné spiknutí, pomyslela si hořce.

„Dobrý nápad,“ pochválil ji Christian.

Další pokyny byly určeny Tillovi „Až budeš doprovázet markraběcí úředníky, kteří budou určovat daně pro každého svobodného muže, musíš mít oči a uši dokořán, rozhlížet se po všem podezřelém a zároveň zabránit tomu, aby došlo k nějakým násilnostem.“

„A jak asi, beze zbraně?“ zeptal se drobný písař a odevzdaně zvedl prázdné ruce.

„Já už Randolfovi vysvětlím, že bez řádného soudu nebude žádný rozsudek vykonán.“

„Nebo budeme brzy proslavení jako vesnice jednorukých,“ poznamenal zamračeně Gero.

Christian poznámku přešel. „Když nastanou problémy, přijď hned za mnou nebo za některým z mých rytířů.“

Konrad, jenž seděl hned vedle něj, stále neklidněji poposedával. „Pane, mně jste ještě nepřidělil žádný úkol,“ upozornil na sebe konečně.

Christian se mu vážně zadíval do očí. „Ty se budeš plně a ze všech sil věnovat svému výcviku. Především boji s mečem na zemi i na koni. A teď,“ dovolil si malý úsměv, „tě naučím těžší finty, které sis přál umět už dávno. Když já nebo Lukas nebudeme mít čas, drž se Gera či Richarda.“

Další slova už pronášel opět přísně, protože věděl, že Konrad chtěl slyšet něco jiného. „Jinak platí můj přísný rozkaz: Nastane-li ozbrojený boj, budeš se držet stranou. Při případném útoku bude tvým úkolem postarat se o to, aby vesničané hledali úkryt v kostele. Budeš ochraňovat je a mou rodinu.“

„Ale pane…,“ chtěl něco namítnout syn markraběte.

Christian ho drsně přerušil. „Už jsme o tom spolu jednou debatovali. Ještě jsi panoš, žádný rytíř a já jsem před Bohem a tvým otcem odpovědný za tvůj život. To je mé poslední slovo!“

Christian si všiml, že Marta zbledla jako stěna a upírá oči na Konrada.

Když rozdělil všechny úkoly, muži se směli rozejít do svých komor. Potom se obrátil k Martě a starostlivě ji vzal za ruce. Byly studené jako led, přestože v komoře praskal oheň.

„Cos viděla, když jsem mluvil s Konradem?“ zeptal se bez okolků. Vstal a nalil jí do poháru horké víno. Chvěla se zimou, choulila se do sebe a vzala pohár do dlaní, aby je trochu zahřála. S námahou shledávala slova.

„Viděla jsem ho zbroceného krví ležet na louce… Jednou jsem ten výjev už viděla, před lety… Tehdy jsem si myslela, že se vztahuje k markraběti Dietrichovi… Ale byl to jeho syn!“

Polekaně ji sevřel do náruče. Horečnatě přemýšlel.

Nedávno přišel o panoše, ztratil ho kvůli jeho touze po moci a majetku. Neoddával se iluzi, že Jakub pouze poslušně vykonal otcův příkaz, protože zahlédl v mladíkových očích záblesk triumfu, že se mu konečně podařilo překonat bratra, jenž pro něj jinak byl nedostižným vzorem.

Christian si byl jistý, že Konrad díky otcovu vzoru je proti takovému pokušení odolný a že se zcela vážně a odpovědně připravuje na to, aby jednou mohl spravedlivě vládnout markrabství. Ale před smrtí v boji ho může ochránit jenom tak, že ho co nejlépe vycvičí. Jenže ani to není záruka bezpečí.

„Bude-li hrozit nebezpečí přepadení, dám ho s ozbrojenou stráží dopravit do Míšně,“ rozhodl Christian. „Nebo k cisterciákům.“ V polovině cesty do Míšně totiž budovali mniši klášter, který měl být příštím rokem hotový.

„Dobře,“ zhluboka se nadechla Marta. Na okamžik zaváhala a její muž poznal, že má ještě něco na srdci. „Ale musím ti povědět ještě něco.“

Christian se starostlivě podíval do jejího pohublého obličeje. Rysy měla poznamenané obavami a pod očima temné stíny. Cosi se v něm sevřelo a opět si vzpomněl na hádku s Lukasem, jeho obavy, že ji mučení vnitřně zlomilo. Najde ještě někdy svou starou odvahu, rozhodnost, které si u ní tolik vážil a kterou miloval?

Možná od ní příliš brzy požaduje příliš mnoho. Bylo špatné, že ji vzal s sebou na válečnou radu, vyčítal si. Neměl ji sem zvát. Neměl dopustit, aby se před ní mluvilo o nastávajícím krveprolití, bylo by lepší, kdyby ji poslal za Johanou do bylinkové zahrádky, nebo ji odvedl k Mechthildě, která by ji bavila nejnovějšími klevetami.

Marta se opět zhluboka nadechla, aby dokázala pokračovat: „Na podzim, když loupežníci přepadli průvod s nákladem stříbra, jsem to vycítila, jakmile se objevila první krev. Klára se ve stejném okamžiku rozplakala. Možná se mýlím. Ale v posledních týdnech jsem ji pečlivě pozorovala… a obávám se, že… že už to je u ní taky…“

Christian po tom přiznání ze sebe nevypravil ani slovo.

„Vždyť jí ještě nejsou ani dva roky! Jak ji můžeme ochránit!“ zvolala Marta zoufale. „Já sama nevím, jak s tím žít dál, pořád ve střehu před Sebastianem, v hrůze před Randolfem… ve strachu o tebe a všechny, které miluju!“

Marta zvedla rozechvělé ruce a zase je položila do klína. „Nejsem tady ještě ani dva dny a už se obávám, že to nevydržím. Stydím se za svou zbabělost. Sedím tu a čekám. Až se něco stane! A stane se něco strašného, to je nevyhnutelné…“

Zoufale pokračovala: „Měl jsi pravdu. Není to už vesnice, kterou jsem znala.“

Vskrytu

Druhý den ráno začala Marta pod podezíravým dohledem pátera Sebastiana léčit nemocné. Nejprve ještě poslala Johanu do domu jejího bratra pod záminkou, aby pomáhala Karlově ženě, jež byla ve vysokém stupni těhotenství. Chtěla dívku vymanit zpod Sebastianovy kontroly.

Hans a Friedrich, bratři formani, přišli jako první a požádali Martu jako vždycky o trochu červeného oleje ze svatojanské byliny proti bolesti zad a loupání v rukou.

„Musím poslat pro pátera,“ prohlásila, když oba staré známé pozvala dovnitř. Znala je z doby, kdy šla v průvodu kolonistů pod Christianovým vedením do Temného lesa.

„Slyšeli jsme o tom,“ přikývl starší z obou Friedrich, povzbudivě na ni zamrkal a pohladil si šedivé vousy.

A to už stál ve dveřích Sebastian, jako kdyby jen čekal, až ho Marta zavolá. Cožpak nemá nic jiného na práci? pomyslela si.

Christian hned po jejich příjezdu trval na tom, aby Till provedl pátera její bylinkovou zahrádkou, a Marta byla dvojnásob ráda, že si ji tehdy založila po vzoru klášterních zahrad.

Nyní Sebastiana vyzvala, aby si prohlédl její zásoby medikamentů. Bezohledně se hrabal v pečlivě uložených svazečcích sušených bylin, vytahoval zátky ze džbánků a čichal k jejich obsahu, žádal, aby mu přesně vysvětlila složení mastí a kapek. Marta v nitru zuřila.

„Smím už začít?“ zeptala se s těžko skrývanou netrpělivostí. „Ti muži mají bolesti, nechci, aby tady čekali déle, než je nutné.“

Sebastian s milostivým výrazem svolil.

„Ale já můžu počkat,“ zahlaholil Friedrich. „Jen konejte svou povinnost, pátere, aby si byl každý jistý, že tady se provádí jen bohulibá činnost. Loupáním v rukou trpím už tak dlouho, že mi na jednom půldni nesejde.“

Marta na něj užasle pohlédla, ale zamrkal na ni a natáhl k ní ruce. Starší bratr k ní pravidelně chodil, protože trpěl svalovými křečemi v zádech a tuhla mu šíje, mladší Hans měl v kloubech na rukou bolestivou dnu. Ale formanův lišácký úsměv jí naznačoval, aby se na nic nevyptávala. Chtěl zabránit tomu, že Sebastian masáž zad odsoudí jako nemravnost?

Pomalu se pomodlila a vtírala Friedrichovi do rukou třezalkový olej. Uškodit mu to nemohlo, nepochybně ho ruce také často bolí, když pracuje venku v zimě a dešti.

„A už je to mnohem lepší!“ liboval si Friedrich. „To určitě díky té bylině, co nese jméno Jana Křtitele. Dělá zázraky jako ten svatý, po kterém je pojmenovaná. Že ano, pátere?“

Oslovenému nezbývalo nic jiného než podmračeně souhlasit.

Hans se na ni za Sebastianovými zády spiklenecky usmál. Teď pochopila a opatrně úsměv opětovala. Bratři známí jako veselé kopy si vymysleli tuhle malou scénku, aby ji podpořili.

A nebyli jediní. Po formanech přišla Berta a se smrtelně vážnou tváří ji požádala, aby jí zase dala andělský kořen proti zaraženým větrům, další chtěl mariánský bodlák, a tak celé dopoledne přicházel jeden vesničan za druhým a žádal nějakou léčivou bylinu, která nese jméno po svatém.

Martu dojalo a brzy vskrytu i rozveselilo takové projevování podpory. Koneckonců Sebastian nemohl vědět, že sotva některý z návštěvníků skutečně trpí nemocí a potížemi, na které si tak mnohoslovně stěžuje. Neměla tušení, kdo si tuhle hru vymyslel, ale s její pomocí dokázala snášet Sebastiana, jenž se od ní nehnul a strkal nos do každého kelímku s mastí, který vytáhla.

Jsem zvědavá, jak to bude vypadat u příštího porodu, pomyslela si škodolibě. To snad vyleze na střechu a bude se dívat dolů větrací dírou?

Při porodu nesmí být žádný muž. Proto se prostřednictvím Lukase domluvila s kuplířkou, že se sejdou, až Agnes slehne. Zatím to nevypadá, že by měla mít potíže, a porod prvního dítěte trvá zpravidla dlouho. A jak Bůh dal, začal jako většina porodů v noci. Tilda mohla nepozorovaně vejít dovnitř jako jedna z kmoter, které jsou vždy u porodu přítomny.

Ale navzdory vtipnému začátku, téměř ustavičná přítomnost vtíravého duchovního, způsob, jakým se k ní stále víc tlačil, aby o nic nepřišel, jeho nosový hlas, neustálé poznámky a dokonce i nakyslý pach, který se kolem něj šířil, stále víc drásaly Martě nervy. Brzy musela soustřeďovat všechny síly, aby se jí netřásly ruce, a obávala se, že se každým okamžikem přestane ovládat. V pravém spánku se ohlašovala stará známá bodavá bolest a přemýšlela, zda se novému kaplanovi při první zpovědi smí přiznat, že z hloubi duše nenávidí právě duchovního.

Vzhledem k tomu byla Marta skoro ráda, že většina vesničanů neměla chuť dávat se léčit za podezíravých pohledů neoblíbeného pátera a raději posílala děti nebo služky, aby donesly medicínu.

Členové domácnosti sdíleli všeobecnou nechuť k Sebastianovi, vždyť ho poznali už jako Sigrunina zpovědníka, a nadále Martu zahrnovali drobnými projevy přízně, když ji neustále špicloval.

„Mám mu náhodou vběhnout pod nohy?“ zeptal se Petr, když se vrátil z obhlídky a byl si u kuchařky pro něco k jídlu. A Mechthilda do každého poháru piva, který podávala Sebastianovi, nalila řádnou dávku vody a s předstíranou pokorou se ptala, zda je dostatečně ředěné, aby nesvádělo k obžerství.

Přesto Martiny bolesti hlavy tak zesílily, že už nebyla schopná soustředit se na jedinou myšlenku. Stále častěji měla pocit, že za ní nestojí Sebastian, ale muž s dravčí tváří a napřaženým kostnatým pařátem. Každým okamžikem očekávala, že za sebou uslyší chraptivé zaskřehotání: Je to čarodějnice. Upalte ji!

Přestože si každý večer svařovala silný lektvar na spaní, aby se vůbec uklidnila, v noci se několikrát budila s pronikavým výkřikem.

Christian ji pak objal a uklidňoval. Po chvíli ji však znovu probudila noční můra.

Z útržků slov, která ze snu vykřikovala, Christian uhodl, koho se tak bojí. „Muž s dravčí tváří ti už neublíží,“ ujistil ji klidně. „Už nikdy.“

Tázavě na něj pohlédla. Ale tušila, že víc jí neprozradí. Jsou věci, které musí i mezi manžely zůstat nevyřčeny.

Jako by toho nebylo dost, druhý den přijel do vesnice Randolf, aby se tady natrvalo usadil coby hradní fojt.

S Randolfem přijelo početné služebnictvo, ale také jeho žena, čtyřletý syn a dva markraběcí pověřenci, kteří měli vesničanům stanovit výši dávek.

Mistr Josef, soukeník a rychtář, spěchal hradnímu fojtovi naproti s pohárem na přivítanou. Randolf se zhluboka napil, zašklebil se a podal pohár svým průvodcům.

Soukeník se úslužně poklonil. „Chcete-li, vzácný pane, jste vy a vaše žena srdečně vítáni v mém skromném domě. Budete-li té dobroty, hned přikážu, aby vám připravili jídlo.“

Randolf se na rychtáře podíval, naznačil mu, aby čekal, a zakřičel rozkazy svým lidem. Poté s rodinou a urozenými průvodci následoval Josefa.

V následujících dnech přijelo ještě dvanáct Randolfových rytířů se svými panoši, někteří i s rodinami, a zalidniti hradní okrsek.

Díky krátké zimě byly nové domy už téměř hotové, stejně tak Randolfův obytný dům a úřední sídlo stojící hned vedle donjonu. Ten se už tyčil od země do výšky dvou mužů.

Stráže měly svůj prostor v přízemí věže, jejíž zdi byly silné téměř deset stop. Později bude ve věži zřízena stříbrná komora. Ale dokud je donjon ještě obložený lešením, nemůže být využíván pro svůj účel. V budoucnosti bude možné do něj vstoupit jen po žebřících zvenčí, které se v případě útoku vytáhnou.

Pod současnou strážnicí se podle kolujících zvěstí nachází žalář a leckterý vesničan už zachmuřeně přemýšlel, kdo ze vsi jako první zevnitř pozná temnou kobku.

Randolf poháněl stavební dělníky, aby zrychlili práci na věži. A vždy postavil dva po zuby ozbrojené muže k pracím na valu, který obyvatelé vesnice stavěli kolem vznikajícího čtvercového hradního sídla, v jehož středu stál donjon.

Richenza v té době dělala ze života peklo děvečkám, které si vybrala ve vesnici, aby doplnily její služebnictvo.

Vesnicí se nesly děsivé zvěsti jako suché listí na podzim. Prý v záchvatu vzteku jedno děvče za nepatrnou nešikovnost napůl umlátila k smrti a teprve osmiletá dívka se celé dny ani nemohla postavit na nohy, údajně také příliš ráda trestá služebnictvo metlou a jeden pacholek přitom přišel o oko.

Marta slyšela, že druhé dítě Randolfovy manželky zemřelo při porodu, protože se mu omotala kolem krku pupeční šňůra a uškrtilo se.

Když se však doslechla o krutostech, jakých se Richenza dopouští na lidech, kteří jsou jí vydaní na milost a nemilost, soucit jí rychle přešel. Marta se zachvěla, když si pomyslela, že se možná opravdu naplňuje kletba staré Gréty, jež Randolfovi předpověděla, že jeho synové se budou rodit mrtví. Byla to její poslední slova, než ji rytíř probodl.

Marta se z vesnických klepů také dozvěděla, že Randolfův prvorozený syn, který byl skoro stejně starý jako její Thomas, onemocněl. Ale Richenza za ní nepřišla, aby ji požádala o radu, přestože krátce po nastěhování Martu s pokryteckou radostí pozdravila a objala jako nová sousedka. Obracela se na ranhojiče, jenž s ní přijel do vesnice a nastěhoval se do domu po uhořelém medikusovi. Hned v den Randolfova příjezdu Marta viděla, jak do jeho domu vchází páter Sebastian.

„Vsadím se, že nepotřebuje pustit žilou a jistě mu nebude strkat ten svůj ošklivý nos do jeho věcí!“ rozčiloval se Kuno. Záhy se jeho slova Martě potvrdila. Při další návštěvě ji Sebastian povýšeně poučoval, že její práce je neužitečná a hloupá, protože nikomu nepouští žilou a neléčí podle učení o čtyřech tělesných šťávách.

Věděla, že teď si musí dávat dvojnásob pozor: na pátera a na cizího ranhojiče. Nezapomínala na Josefina slova o plápolajících hranicích.

Ve srovnání s tím jí Randolfovo sousedství připadalo docela snesitelné. Rytíř se k ní nepřibližoval, ale i to se mohlo každým dnem změnit. Zvlášť když se k Randolfově družině brzy připojili dva staří známí: Kunův nevlastní bratr Martin a jeho žena Gertruda. Martin, jenž se jako mladík o Martu usilovně ucházel, a dokonce se pokusil zmocnit se jí násilím, nastoupil jako ozbrojenec do Randolfovy družiny. Jako první ho objevil Kuno a myslel, že ho klame zrak, když nevlastního bratra poznal mezi Randolfovými strážemi.

Naše matka by se studem obrátila v hrobě, pomyslel si vztekle. Ty zrádcovská duše teď sloužíš tomu, kdo ji vlastní rukou zabil. Styď se! Mor na tebe a cholera!

Martin a jeho žena, která Martu kdysi obvinila z čarodějnictví a žádala její smrt, uprchli před pěti lety, po Christianově vítězství nad Randolfem, do sousední vesnice k Bertoldovi. Když se odvážili vrátit se sem, nevěstí to nic dobrého.

A k Randolfovu táboru se přidali ještě dva staří známí: Griseldis a Hildebrand, bývalý stařešina vesnice. Hradní fojt jim svěřil dohled nad svým služebnictvem.

Páter Sebastian vesničanům přísně zakázal zapalovat ohně o Valpuržině noci a slavit, protože je to pohanské čarodějnictví. Nikdo se neodvážil odporovat.

Vesnická mládež byla zklamaná, protože se skokem přes oheň se vždycky spojovala spousta zábavy, možnost přiblížit se ke své vyvolené a možná se jí vyznat, dostat jeden nebo i víc polibků.

Přesto se o poslední dubnové noci všude pod hvězdným nebem scházely skupinky, aby si lidé u džbánu piva popovídali.

Také Marta a Christian seděli s přáteli před domem pod vesnickou lípou a vychutnávali si jasnou jarní noc. Pozvali Jonase a jeho ženu, která byla v pokročilém těhotenství, také Karla a Agnes, jejíž dítě se mohlo přihlásit každým okamžikem.

Jako většina potichu vedených rozhovorů se i jejich povídání točilo kolem daňových výběrčích, kteří chodili od domu k domu.

Christian od Tilla a několika vesničanů, kteří bázlivě přednesli své stížnosti, věděl, že soukeník při vyměřování dávek pro ně není žádnou pomocí. Ani jednou nepromluvil ve prospěch některého z obyvatel vesnice. Někteří si dokonce stěžovali, že Josef u lidí, s nimž měl v minulosti nějaké spory, dokonce navrhuje vyšší dávky než výběrčí.

„Vždyť si ho za rychtáře zvolili sami,“ utrousil pohrdavě Lukas, „tak s tím teď musí žít.“

Marta upírala veškerou pozornost na Agnes. Když viděla, jak se mladá žena už několikrát kousla do rtů a nepozorovaně si podepřela kříž, přerušila hovor.

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptala se jen.

„Od odpoledne,“ odpověděla Agnes a pokusila se o úsměv.

„Tak je ještě čas. Ale měli bychom raději už jít k vám.“

Muži nechápavě pohlédli na obě ženy.

„No už to bude, za nějakou chvíli se dítě narodí,“ usmála se Marta na Karla. „Budeš otcem!“

Mladý kovář se na ni zmateně zadíval, pak ze sebe vypravil: „Všemohoucí, stůj při nás. Ale přece ne teď… a tak najednou!“

Christian si pohladil krátký černý plnovous, aby zakryl rozpačitý úsměv, protože si bezděčně vzpomněl na den, kdy se Martě narodilo první dítě.

Agnes se zasmála. „A kdy jindy, ty hlupáčku?“ zeptala se něžně. „Měl jsi dost času si na to pomyšlení zvyknout.“

Karel vyskočil, přecházel sem a tam, pak se vrhl k Agnes a vzal ji za ruce. „Opravdu ti nemůžu nějak pomoct? Slib mi, že to zvládneš!“

Agnes se opět usmála, ale tentokrát se jí obličej stáhl bolestí. „Ještě tady zůstaň, vypij pohár nebo dva a pomodlete se za mě a dítě.“

Třebaže to nechtěla dát najevo, bála se. Důvěřovala Martě a jejím schopnostem, její přítomnost ji uklidňovala. Ale přece jen tolik žen umíralo při porodu nebo brzy po něm, nedokázala to brát na lehkou váhu. A k tomu ty nevýslovné bolesti.

Políbila Karla na tvář a něžně mu načechrala vlasy. Pak ji zaplavila další vlna porodních bolestí a se zasténáním klesla na lavičku.

Marta si připravila všechno, co k porodu potřebovala. S nesnesitelným páterem Sebastianem byla domluvená, že ho zavolá, jakmile porod začne, a samozřejmě hned, jakmile se dítě narodí, aby je pokřtil.

Vzala Agnes za ruku a pomohla jí vstát, podpírala ji, aby došla domů. Jonas a Karel tam už odnesli porodní stolici.

Marta se ještě obrátila. „Lukasi, možná bys měl využít hezkého večera a zajít za Kathreinou.“

Blonďák okamžitě pochopil. S úsměvem vstal a oklepal si několik drobtů z kabátce.

„Dobrý nápad…“

Usmíval se ještě cestou do nevěstince. To už v životě dostal mnohem nepříjemnější úkoly.

Martu zaplavily rozporné vzpomínky, když vešla do domku, kde bydleli Karel a Agnes. Kdysi tady žila jako manželka starého Wiprechta, otce Karla, Johany a Marie. Jeho žena zemřela na souchotiny, když se rodina v průvodu kolonistů stěhovala z Frank. Když umírala, vyprosila si od Marty slib, že se postará o její děti.

Po příchodu osídlenců na místo, kde se chystali založit vesnici, Griseldis naléhala, aby se Marta provdala za starého vdovce, jemuž by vedla domácnost a nezůstala dál jako svobodná bez ochrany. Martu její návrh vyděsil. Třebaže si po cestě musela zvykat na myšlenku, že by se dříve či později měla vdát, aby neumřela hlady, vždycky byla přesvědčená, že ji dají nějakému mladíkovi.

Teprve poté, co ji Randolf a jeho kumpáni přepadli, znásilnili a hrozili, že budou Christianovi dělat potíže, pokud to někomu prozradí, svolila s tím sňatkem.

Její manželství s Wiprechtem bylo od prvního dne nešťastné. Obviňoval ji, že ho očarovala a zbavila jeho mužné síly. Tady, v této chýši, na ni útočil klackem, když se zastávala Johany a chtěla ji ochránit před nebezpečím. Tenkrát by ji nejspíš zabil, kdyby nepřišel Karel a nebránil ji.

Díky Agnes se v chýši leccos změnilo, a také díky tomu, že Karel měl jako kovář dobré příjmy. V truhle byly složené pečlivě utkané pruhy plátna, nad ohništěm visel železný kotel, okna byla uzavřená blanami z vepřových měchýřů. V rohu stála kolébka upletená z vrbového proutí na znamení vytouženého štěstí.

Martě však nezbýval čas, aby se oddávala smutným vzpomínkám a srovnávání. Přispěchalo ještě několik žen a v chýši byl náhle čilý ruch, místnost se změnila v porodní komoru.

Přišel páter Sebastian, aby se pomodlil za Agnes a nenarozené dítě. Potom ho ženy poslaly pryč a zjevně byl rád, že může uniknout něčemu tak odpornému jako porod dítěte.

Marta vyzvala Agnes, aby si lehla do postele, potom si důkladně umyla ruce a prohlédla ji.

„Ještě to potrvá. Jestli chceš, tak můžeš přecházet sem a tam, trochu to pomůže a urychlí.“

Ženy Agnes rozpustily vlasy a pomohly jí svléknout ze šatů, aby zůstala jen v plátěné košili. Neměla mít na sobě žádný uzel, aby se porod neztížil.

Agnes byla bledá, ale statečně se držela a Marta jí dodávala odvahu.

Ještě bylo dost času, klidně může rodičku přenechat ostatním ženám a nenápadně si promluvit s Tildou, jíž Christiansdorfští svěřili vedení nevěstince. Přišla zahalená do šátku, aby ji nikdo nepoznal. Marta s ní rychle zašla do zadní části domu.

„Jediní cizinci, kteří se u nás ukázali, patří k novým lidem hradního fojta,“ šeptala Tilda. „Už jsme potřebovaly nové zákazníky. Od té doby, co je ve vsi ten páter a každý den proti nám hromuje, většina mužů si dovolí k nám jít už jen potají a někteří přestali chodit úplně. Ale tihle…“ Tilda se otřásla a pokřižovala se. „Jsou to surovci. Včera mi tak zřídili jedno děvče, že nejméně týden nebude schopná pracovat. A vy nám teď nesmíte pomoct, když vás ten páter tak pronásleduje.“

Marta se krátce zamyslela. „Jestli budu moct, tak se k vám dneska v noci podívám. Nezamykej dveře a řekni tomu děvčeti, ať zůstane vzhůru.“

Kuplířka váhala mezi vděčností a starostí. „Bůh vám žehnej! Budeme mít i dál oči otevřené. Kdyby se objevil někdo, kdo nepatří k vesnici, hned vám pošlu zprávu. Taky se bojíme přepadení.“

Když se Tilda chystala odejít, Marta ji ještě na okamžik zadržela. „Už delší dobu myslím na něco, na co jsem skoro rok zapomněla. Kdo byla ta mladičká dívka, která tenkrát přišla s vámi do našeho domu? A kdo ji tak strašně ztloukl?“

Tildina zdráhavá odpověď Martu hluboce rozrušila. Nejraději by se s tím hned svěřila Christianovi. Ale to musí počkat. Teď Agnes potřebuje veškerou její pozornost.

Porodní bolesti ještě nezesílily. Ale Marta na mladé ženě poznala, že má čím dál větší strach před tím, co ji čeká, proto se rozhodla, že ji už nenechá samotnou. Jenom ještě rychle zašla k sobě domů a přinesla lahvičku s tinkturou. Přikázala Petrovi, aby ji odnesl do nevěstince Tildě. Ta už bude vědět, jak lék použít. A Petr dokáže snadno a nepozorovaně proniknout kamkoli.

Když se rozednívalo, pomohla Marta Agnes porodit zdravého chlapečka.

„No není nádherný?“ ptala se Agnes a plakala vyčerpáním i štěstím, když jí Marta novorozeně podávala.

Agnes omyly a převlékly, uklidily v chýši a pak ženy pozvaly dovnitř Karla a novopečenému otci blahopřály.

Mladý kovář dojatě a nešikovně vzal do náručí drobného tvorečka a rychle ho zase předal matce. Políbil Agnes na tvář, přitáhl si stoličku, sedl si vedle ní a mlčky ji vzal za ruku.

Marta rozhodně vyprovodila ženy ven, aby měli mladí rodiče chvilku pro sebe.

Ale rychle si uvědomila skutečnost. Přišel páter Sebastian, aby novorozeně pokřtil a přesvědčil se, že všechno se odehrávalo tak, jak má být.

Karel a Agnes poprosili Martu a Christiana, aby se ujali kmotrovství, a samozřejmě jim oba vyhověli. Christian daroval kmotřenci misku plnou mincí a srdečně rodičům poblahopřál.

Chtěl ještě zajít za Herwartem, ale Marta ho zadržela. Tiše mu pověděla, co jí kuplířka svěřila.

„Je to jisté? Není pochyb?“ ujistil se Christian a Marta přikývla. Zoufalá dívka se tehdy Tildě svěřila a prosila ji o pomoc.

„Měla jsem se jí na to zeptat už mnohem dřív. Je to moje vina, že se to dozvídáme až teď,“ povzdychla si Marta.

Ale to už byl Christian na cestě do Mikulášské čtvrti.

Rytíře přivítaly uctivé pohledy obyvatel v domě krejčovského mistra. „Zavolej mi svého pána a nech nás o samotě!“ přikázal učedníkovi, který se obrátil na patě a vyběhl z místnosti.

O chvilku později vešel mistr Anselm a mnohoslovně zdravil pána vesnice.

„Šetřete si dech!“ přerušil ho stroze Christian a sklonil se nad dlouhý stůl, na němž Anselm stříhal látky.

„Okamžitě přimějete vašeho přítele, vesnického rychtáře, aby byl při vyměřování daní spravedlivější. Je mi úplně jedno, jak to dokážete. Ale jestli uslyším ještě jednu stížnost, všem povím, co jste provedl své poručence!“

Krejčí zbledl a zajíkal se.

„Ale já… nemám žádnou poručenku…“

Christian ho chytil za drahé oblečení pod krkem a přitáhl k sobě. „Nemáš žádnou, protože jsi ji donutil do své postele, a když otěhotněla, vyhodil jsi ji na ulici. Jenom proto, že se to stalo krátce po tvém příchodu sem, nikdo si nevšiml, že v tvé domácnosti najednou někdo chybí.“

Zuřil a musel se velmi ovládat, aby krejčího neuhodil. „Měl jsi zastupovat jejího otce a místo toho jsi z ní udělal děvku!“

S odporem ho odstrčil a Anselm málem upadl.

Christian zamířil ke dveřím, ale v chůzi se ještě otočil. „A mysli na to, stačí jediná stížnost a já o tvém hnusném činu povím všem. Raději se vůbec neutěšuj tím, že by snad někdo dívce neuvěřil.“

Stále ještě vzteklý Christian odcházel domů. V polovině cesty potkal Kuna, jenž mu běžel naproti.

„Jsou tady!“ zvolal udýchaně zrzek. „Petr objevil jednoho z Melchiorových lidí!“

Předvoj

„Je to jeden z těch kluků, kteří se tehdy přidali k Melchiorovi a odešli s ním,“ dodal vzrušeně Kuno. „Bertram a Petr ho sledují a já jsem hned utíkal za vámi.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Christian. „Kde jsou a kolik jich je?“

„Zatím víme jenom o tom jednom. Přišel z Mikulášské čtvrti a mířil ven z vesnice. Nenápadně jsme šli za ním.“

„Vyzvědač. Má prozkoumat poměry ve vesnici. Dneska v noci je novoluní, to je nejvhodnější chvíle k přepadení.“

Christian naznačil Kunovi, aby ho následoval. Rychle směřovali ke strážnici.

Herwart už tu novinku věděl, protože Bertram vetřelce tajně sledoval a pak mu podal zprávu. „Ten chlapík odešel z vesnice a skrývá se tamhle.“

Kapitán stráží bradou ukázal na keře vzdálené asi padesát kroků, poněkud stranou cesty vedoucí z vesnice. Skrýš byla zvolena chytře: prostranství mezi ní a vesnicí bylo volné, vyzvědač uvidí každého, kdo se k němu bude blížit. A na kraj lesa je to jen pár kroků.

„Budeme-li ho chtít lapit teď, uteče do lesa a bude mít dostatečně velký náskok, aby nám zmizel. Pak bude kumpány varovat,“ postěžoval si rozzlobeně Herwart.

„Počkáme, až přijdou ostatní. Když se vplíží do vesnice, budeme je sledovat a přistihneme při činu,“ rozhodl Christian.

Úzký srpek měsíce vrhal jen slabé světlo na zemi.

Christian shromáždil muže ve strážnici. Vyzval stráže, aby si počínaly jako jindy. Nic nemělo prozradit, že cizince objevili a nyní tady čeká dvojnásobek ozbrojenců než obvykle, navíc jsou mezi nimi i čtyři rytíři.

„Trpělivost nepatří zrovna k mým ctnostem,“ zašeptal Lukas. Stál vedle Christiana a vyhlížel ven úzkým okenním průzorem strážnice, přitom brouskem přejížděl po čepeli dýky, přestože byla dávno ostrá.

Náhle strnul uprostřed pohybu. „Tamhle!“

Ve tmě se sotva znatelně pohybovaly větve keře. Cizí vyzvědač zřejmě opouštěl úkryt.

„K čertu!“ zaklel Lukas. „Máme ho pronásledovat?“

Christian ho zadržel. „Ještě chvilku počkej.“

Jak předpokládal, v příštím okamžiku se z tmavého lesa vylouply tři postavy a šly naproti zvědovi, který vylezl z keře. Všichni se krátce o něčem radili, rozhlédli se a opatrně přikrčení se rozběhli k vesnici.

„Drzá pakáž! Chtějí projít zrovna kolem strážnice!“ rozčiloval se Herwart. Ale z jeho slov zaznívala i spokojenost, že se daří Christianův plán přinutit možné útočníky, aby zvolili určité, dobře střežené cesty.

Náhle skryl mrak měsíční srpek a v nastalé tmě nebylo vetřelce vidět. O něco později si však Christian všiml nápadného pohybu nedaleko nevěstince. Cizí muži se proplížili kolem a zamířili do Mikulášské čtvrti.

Chtějí si snad stříbro odnést raději z truhel řemeslníků a obchodníků, nebo je to jen předstíraný tah, aby zmátli případné pozorovatele? Christian přemýšlel a rychle se rozhodl. „Lukasi, Kuno, půjdete se mnou. Ostatní zůstanou tady. Možná je to jenom předvoj.“

Kuno zářil nepokrytou hrdostí. Zažije dneska svůj první skutečný boj muže proti muži? V břiše ho podivně šimralo.

Všichni tři v patřičném odstupu sledovali vetřelce. Brzy však museli vzdálenost zmenšit, aby se jim sledovaní neztratili v uličkách mezi domy. Přidali se k nim Petr a Bertram, jak Christian očekával. „Myslím, že chtějí k domu hornického mistra,“ zašeptal Petr.

„Dobrá práce. A teď utíkej domů,“ nařídil Christian chlapci a Bertramovi naznačil, aby se k nim připojil.

Noční ticho protrhl štěkot dvou psů. O kus dál se k nim přidali další. V domě nedaleko nich dokonce zabučela kráva. Christian a jeho muži využili hluku a tasili meče.

Neznámí skutečně směřovali k Hermannovu domu. Před ním se zastavili, naslouchali, zda je uvnitř ticho, potom jeden z nich nožem rozřízl olejem prosáklé plátno uzavírající okno.

Dva muži zvedli nahoru hubeného kluka, jenž se jako úhoř protáhl úzkým otvorem, o němž by si nikdo nepomyslel, že jím dokáže prolézt člověk.

Lukas zvedl ruku s mečem a vyzývavě pohlédl na Christiana, aby dal povel a konečně na ty chlapy vyrazili. Ale Christian zavrtěl hlavou. V domě se rozsvítilo blikavé světélko a slyšeli, jak se zevnitř otevírá závora. Teprve když byli i tři další zloději v domě a zavřeli za sebou dveře, aniž zasunuli závoru, Christian pokynul svým průvodcům, aby ho následovali. S tasenými meči stáli přede dveřmi. Zevnitř se ozývaly tiché zvuky, překotné šeptání a skřípění a šoupání lavic a truhel opatrně posouvaných stranou.

Christian krátce pohlédl na Lukase, Kuna a Bertrama a kývl. Hlučně rozkopl dveře a všichni vpadli do domu. Zároveň bylo slyšet přidušený výkřik.

Jeden ze zlodějů chytil Bertu, hospodyni hornického mistra a matku malého Christiana, jednou rukou jí ucpal pusu a druhou jí přiložil dýku pod krk.

„Zahoďte meče, nebo ji podříznu,“ hrozil cizinec s vypáleným cejchem a tvář stažená nenávistí nenechávala nikoho na pochybách, že to myslí vážně.

Berta měla strachy vytřeštěné oči a jen zasténala.

Christian spustil pravou ruku a pomalu meč přehodil do levé, aniž z muže spustil oči.

„Jen klid,“ zvolal a naklonil se, jako kdyby opravdu chtěl meč položit na zem. Uprostřed pohybu se však bleskurychle narovnal a plnou silou kopl muže do lokte. Ten zařval bolestí a pustil nůž. Christian mu vytrhl Bertu, rychle ji odstrčil stranou a s spolu s ostatními se vrhl na lupiče.

Boj rychle skončil. Kunovi se ještě podařilo chytit za nohy kluka, jenž se jako první vetřel oknem do domu, a vlekl ho zpátky do místnosti. Když ležel na podlaze, Christian ho poznal. Před rokem přišel do vesnice s Melchiorovou bandou a raději následoval mistra, než aby zůstal ve vesnici a živil se prací.

Tři ostatní byli o dost starší než chlapec, jednomu chybělo ucho, druhému ruka. Všichni tedy již byli dřív potrestaní za nějaký zločin.

Hluk dávno probudil všechny v domě, jehož obyvatelé se tu vylekaně sešli. V čele hornický mistr, který měl na sobě jen kožešinový přehoz a se svíčkou v ruce nechápavě sledoval, co se děje.

Když spoutaní zločinci leželi na zemi, Berta se vrhla před Christianem na kolena.

„Děkuju vám, pane,“ zvolala ještě pořád pobledlá strachy. „Slyšela jsem nějaké zvuky a chtěla se podívat, jestli je všechno v pořádku…“

„Nikdy bych nepřipustil, aby tvůj syn ztratil i matku,“ pokoušel se ji uklidnit Christian. Povzbudivě se usmál, ale Berta se pořád ještě celá třásla.

Christian ji vzal za ruce, zvedl a usadil na lavici. „Myslím, že by se potřebovala napít něčeho na posilněnou,“ obrátil se na hornického mistra. „Kdybyste byl tak laskav.“

Hermann se probral z ustrnutí, rychle se pokřižoval a vyběhl z místnosti, aby donesl víno. Ani se nezmínil o tom, jak se vyměnily role.

Christian přidržel Bertě pohár, protože ruce se jí pořád ještě silně chvěly. Nebo se jen neodvážila přijmout nápoj z rukou svého pána.

Christian se pátravě rozhlédl, uviděl na háku viset přehoz, vzal ho a Bertu do něj zahalil. Jedna z děveček zapálila oheň a místnost zaplavilo teplo a světlo.

Zář plamenů dopadala na čtyři pevně spoutané zloděje a stopy jejich spěšného hledání peněz: posunutý nábytek a vyhrabaná díra do země před ohništěm.

Hornický mistr teď osobně nalil víno i Christianovi, Lukasovi, Bertramovi a Kunovi. „Ani se neodvažuju pomyslet, co se mohlo stát,“ promluvil vděčně. „Jak jen vám poděkuju?“

Christian si odkašlal. „Když o všem zachováte mlčení, pošlete všechny lidi ze své domácnosti zase spát a nám přes noc přenecháte tuhle a ještě jednu místnost.“

„Samozřejmě. Mám dát přinést něco k jídlu?“

„To není třeba. Mohl by některý z vašich pacholků donést zprávu Herwartovi?“

Pohybem ruky zahnal Hermann rozrušené služebnictvo s výjimkou jednoho mladého čeledína zpátky do postelí, ujistil se, že Berta se již vzpamatovala z úleku, a poté, co znovu upřímně poděkoval Christianovi, z haly odešel také.

Rytíř přikázal mladíkovi, aby ještě počkal, a obrátil se ke svázaným lupičům. Nejpozději zítra ráno je musí vydat Randolfovi. Ale raději se nebude spoléhat na to, co mu hradní fojt dobrovolně sdělí z přiznání, které vytluče ze zajatců.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se jich zamračeně.

„Černý jezdec,“ zanaříkal nejmladší, jenž se prve protáhl oknem.

„Drž hubu!“ vyjel na něj muž, který chtěl zabít Bertu.

Christian mu postavil nohu na hrudník. „Špatná odpověď,“ zavrčel. Pohlédl na ostatní. „Je vás ve vesnici ještě víc? Kde se skrýváte? Kdo vás poslal?“

„Od nás se vůbec nic nedozvíte,“ zasyčel muž s cejchem nenávistně.

„To se ještě uvidí,“ ušklíbl se pohrdavě Christian. „Fojt vás dá pověsit jako zloděje, když budete mít štěstí. Ale jak ho znám, budou vás jeho pacholci nějakou dobu mučit a pak vás dá rozčtvrtit. Nebo nabodnout na kůl. To je v poslední době jeho oblíbený způsob popravování. V takovém případě by vám oprátka připadala jako milosrdenství.“

Ocejchovaný viděl, jak jeho kumpáni zmlkli.

„Nikdo z vás nepromluví, slyšeli jste!“ zařval. „On je prokletej a jeho žena je čarodějnice!“

Christian ho zuřivě postavil na nohy a dal mu ránu pěstí. „Moje žena není čarodějnice. A přede mnou bys měl projevit trochu víc strachu!“ vyjel na něj.

Potom spoutaného strčil ke Kunovi. „Odtáhni ho vedle a tam ho hlídej. Bertram půjde s tebou,“ přikázal.

Mladíci popadli lupiče za ramena a strkali ho vedle do komory.

„To je ale blboun,“ vrtěl Kuno hlavou. „Nejdřív se dá chytit a potom ještě uráží paní Martu.“ Vztekle zajatce šťouchl do žeber. „S takovou si tady kamarády nezískáš. Ani tím, že chceš podříznout dobráka Bertu.“

Strčil do zajatce, až upadl na zem. „To jsou totiž počestné a dobré ženy. Rytíř Christian mi přikázal, abych na tebe, ty darebáku, dohlížel, ale nezakázal mi, abych tě poučil, jak se chovat k ženám.“

Když vůdce čtyřčlenné bandy zlodějů zmizel za dveřmi, Christian vytáhl dýku a obrátil se ke zbylým mužům. „Myslím, že fojt vás nebude potřebovat všechny.“

Správně předpokládal, že ani nebude muset použít násilí, aby lupiče přiměl k řeči, když nebudou pod velitelovým dohledem.

Nejdřív promluvil nejmladší, potom spustili jeden přes druhého i ostatní a prozrazovali mu všechno možné, aby si tak vysloužili mírnější trest.

Přišli prý sem sami, mysleli si, že ukrást stříbrné mince z domu nějakého bohatého vesničana je lehčí než krást nezpracované stříbro z dobře střežené věže.

Ano, Melchior je jejich mistr, ale ještě tu není, teprve sem míří. Oni jsou předvoj, který má prozkoumat situaci. Dopustili se té chyby, že jednali na vlastní pěst a nechali se dopadnout.

Když je Christian vyslechl, poslal Hermannova pacholka k Herwartovi. Má mu oznámit, že chytili lupiče a podle jejich slov se tuto noc nečekají už žádní další vetřelci.

„Teď se ukáže, jestli jste mluvili pravdu,“ pohrozil Christian. „Jestli mí muži zahlédnou třeba jen jediného cizího muže, budete si vroucně přát, aby už přišla smrt.“

Pronikavý zápach prozradil, že chlapec strachy ztratil kontrolu nad svým vylučováním.

„Kdy přijde zbytek bandy? Kdo vás poslal?“

Lupiči se po sobě kradmo podívali.

Christian významně přikročil k nejmladšímu.

„Když to prozradíme, mistr nás zabije,“ zanaříkal.

„To by si musel hodně pospíšit, protože zítra ráno se už budete houpat na šibenici,“ podotkl klidně Lukas.

Chlapec se rozplakal a pověděl všechno, co věděl.

Christian a Lukas si vyměnili ustarané pohledy, když slyšeli, jaké nebezpečí vesnici hrozí. Melchior kolem sebe soustředil novou bandu. Tentokrát se neskládala z dětí, ale z bezohledných zlodějů, vrahů a všelijakých darebáků, kterým slíbil bohatou kořist po přepadení vesnice plné stříbra. Melchior celou zimu táhl krajem a shromažďoval psance, lupiče a zločince, sestavil vojsko o čtyřech tuctech mužů a nyní s ním brzy dorazí sem. Ale i Melchiorova banda je pouhý předvoj. Čekají na vojenskou podporu duryňského lantkraběte. Mladý Ludvík se domnívá, že by měl mít podíl na bohatství, jež markraběti Otovi plyne z christiansdorfského stříbra. Vzhledem ke dvěma porážkám v loňském roce, kdy Christian se svými muži pobil jeho vojáky i Melchiorovy lidi, chce tentokrát vyslat ještě větší, dobře vyzbrojený oddíl.

Poté, co se Christian dozvěděl, co potřeboval, znovu poslal Hermannova pacholka za Herwartem a požádal o několik dalších mužů, kteří budou hlídat zajatce. Potom dal zavolat panoše Konrada.

S takovými novinkami nemůže čekat do rána.

Poté, co Petr přiběhl a nadšeně Martě vyprávěl o svém objevu a tajném úkolu, který dostal společně s Kunem a Bertramem, seděla polovinu noci v hale a doufala, že se muži vrátí ve zdraví. Mrazilo ji a zahalená do teplého šálu se oddávala pochmurným myšlenkám.

Zachvěla se, když se ozvalo zaklepání.

„Posílá mě hornický mistr Hermann na příkaz pana Christiana,“ zvolal mužský hlas. „Mladý pan Konrad k němu má hned přijít.“

„Kdo je?“ zeptala se Marta přes zavřené dveře. Byla hluboká noc a ve vesnici se pohybovali lupiči, a taky skoro všichni muži z její domácnosti byli z domu.

„Friedrich, stájový pacholek hornického mistra Hermanna,“ zazněla odpověď. Poznala ten hlas. Ale možná za ním někdo stojí s dýkou a nutí ho, aby to řekl a umožnil mu proniknout do domu?

„Počkej,“ přikázala a spěchala do patra, aby zaklepala na panošovy dceře a vzbudila ho. Mladý markrabě byl rázem čilý. Rychle se oblékl, do opasku zastrčil dýku a sáhl po meči.

S tasenou zbraní stál vedle Marty, která opatrně pootevřela dveře. Když viděla, že před nimi opravdu stojí jen Hermannův pacholek, s úlevou si oddychla a pustila ho dál.

„Já už všude čekám něco zlého,“ omlouvala se.

„Je lepší, když je člověk opatrný. Zvlášť v noci,“ poznamenal Konrad. Byl zklamaný, že ho Christian nevzal s sebou do boje, ale teď byl rád, že ho k sobě povolává. Kdoví, jaké dobrodružství na něj tuto noc ještě čeká?

Herwartovi lidé zanedlouho přišli do domu hornického mistra, aby střežili zajatce, a Christian vyzval Lukase a Konrada, aby ho provázeli do Randolfova domu. Když tam došli, probudil vyděšené služebnictvo a přikázal polekaným děvečkám, aby probudily svého pána.

Randolf po chvíli scházel po schodech a bylo zřejmé, že je ve velmi špatné náladě. Ale když viděl, kdo na něj čeká, sotva skryl překvapení. Vyplašená děvečka se neodvážila mu sdělit, kdo přišel v tuto dobu s tak naléhavým poselstvím.

„Jaká to nečekaná návštěva v nečekanou dobu,“ zašklebil se Randolf. „Čemu vděčím za tu čest?“

Na cestách po Svaté zemi Randolf zhubl, ale od té doby váhu opět nabral a teď na něm byly patrné náznaky tloušťky. Vypadal ještě mohutněji a hrozivěji.

„Byli jsme přepadeni. Pošli několik mužů k domu hornického mistra. Tam na ně čekají čtyři spoutaní lupiči,“ oznamoval Christian stroze a nepřijal bodrý tón svého protivníka.

Christian a Lukas klidně přihlíželi, jak Randolf nadávkami a kopanci probudil několik svých mužů, kteří se večer uložili k spánku na podlaze v hale. Konrad stál za nimi a všechno pozoroval.

Když se tři noční návštěvníci nepřipojili k odcházejícím ozbrojencům, Randolf na ně udiveně pohlédl. Čekají snad, že je z vděčnosti pozve na večeři?

„Ale mám ještě víc novinek,“ odpověděl Christian na nevyslovenou otázku. „Můžeme si někde nerušeně promluvit?“

Randolf, jemuž překvapení vzalo řeč, pokynul hostům, aby ho následovali.

V domě ještě mnohé nebylo hotovo, ale jeho komnata byla dokončená a doslova přepychově zařízená. Pozornost přitahovala velká postel, jejíž těžké závěsy byly zatažené a neprozradily, zda za nimi spí či bdí paní domu. Stěny byly ozdobeny vyšívanými závěsy, slaměné rohože vysoko pokrývaly podlahu a při každém kroku praskaly. Při stěnách byly rozestaveny truhly. Na dřevěných tyčích visela Randolfova drátěná košile, dále jeho těžký kožich a kožešinou lemované Richenziny šaty.

Randolf zavedl návštěvníky ke stolu a židlím pod jediným oknem v místnosti. Na chvilku natolik znejistěl, že uvažoval, zda má úhlavnímu nepříteli a synovi nenáviděného markraběte Dietricha nalít pohár vína. Nezapomněl, jak ho Dietrich před lety vylákal z rodinného sídla a zrovna ten den nevysvětlitelně zmizel z hradního žaláře Christian. Při návratu tam našel jen několik probodnutých strážných.

Myšlenku na pohár na přivítanou zavrhl.

„Poslouchám,“ zavrčel s přimhouřenýma očima.

„Zamlouvá se mi to stejně málo jako tobě,“ odpověděl Christian stejným tónem. „Ale nadešel čas, kdy musíme spolupracovat, abychom chránili vesnici a stříbro.“

Randolf se vůbec nesnažil skrýt triumf. „Tak se Otův sen splnil, my dva, bok po boku, budeme bojovat za jeho věc,“ ušklíbl se posměšně. „Už na to nestačíš s hrstkou ozbrojenců a svými žebravými rytíři? Potřebuješ mě, aby ses zbavil pár lapků?“

„Na cestě sem je víc než pár lapků,“ chladně vysvětlil Christian. „Skoro celé vojsko. Musíme Otu požádat o podporu.“

Randolf si zamyšleně přejížděl dlaní po zarostlé bradě a poslouchal, co mu Christian sděloval. „Myslíš, že si to ta pakáž nevymyslela jen proto, aby se dělala důležitou a vyhnula se šibenici? Je možné, že mladý Ludvík by měl tu drzost?“

Ale čím víc o tom přemýšlel, tím se mu to jevilo pravděpodobnější. Kdyby byl na místě Ludvíka Duryňského, jednal by stejně. Naděje na bohatou kořist spojenou s možností způsobit protivníkovi potíže u císaře byla prostě velmi lákavá. A najmout si k tomu bandu vrahů a zkušených zlodějů… nu to je celkem mazané a slibuje to úspěch.

„No já si na ty čtyři darebáky pořádně posvítím, než je dám pověsit,“ prohlásil Randolf.

„Byl bych spíš pro, abychom je předali markraběti,“ namítl Christian. „Výpověď čtyř lumpů mu sice neposkytne možnost podat veřejně žalobu na Ludvíka, ale přesto by to měl slyšet na vlastní uši.“

„Souhlasím, odvezeme je na hradní vrch. Ale jen tři. Jejich vůdce chci vidět viset. Jeho mrtvolu necháme jako výstrahu viset na kraji vesnice, ať ji rozklovají havrani,“ rozhodl Randolf. „Až to uvidí ostatní, budou ochotněji povídat.“

Když nečekaní návštěvníci vstali, ozvalo se zaklepání na dveře. Vešel jeden z ozbrojenců a hlásil, že přivedli zajatce. „Máme je hned hodit do žaláře, nebo je chcete nejdřív vidět, pane?“ zeptal se.

„Rovnou s tou pakáží do žaláře,“ rozhodl Randolf. Však si ty lumpy podá, až bude Christian z domu. Kdoví, co všechno z nich ještě vymlátí. „A doprovoď mé hosty dolů!“ přikázal udivenému ozbrojenci.

„Uvidíme se zítra při popravě,“ rozloučil se Randolf s Christianem a pomyslel si: Škoda že to nebude tvá.

Když za Christianem, Konradem a Lukasem zapadly dveře, stihlá, bledá ruka rozhrnula těžké závěsy na posteli.

„No jestli tohle nejsou skvělé novinky,“ usmívala se Richenza. Vypadala úplně čilá, přestože byla hluboká noc. Randolf poznal, že vyslechla každé slovo, které tu bylo vyřčeno, a zase jednou už všechno promyslela.

„Christian ti teď dal do ruky prostředek, jak ho můžeš odstranit z cesty.“

Randolf měl pocit, že nevěří svým uším. „Jak to?“ zeptal se a zlobil se sám na sebe, protože neměl tušení, o čem Richenza mluví. Dokázala snad za tak krátkou chvíli spříst nějaký zákeřný plán? Bylo by jí to podobné.

Manželka netrpělivě zakroutila očima. „Cožpak to nechápeš? Musíš Otovi vysvětlit, že k tomu, aby Ludvíka Duryňského obžaloval, potřebuje nezvratné důkazy. Vyděšené řeči několika chycených lapků k tomu nestačí. Namluv mu, aby vyslal Christiana vyhledat důkazy na Ludvíkův strážný hrad. A pak mladému lantkraběti něco naznačíš…“

Randolfovi se plán okamžitě zalíbil. Až na jednu drobnost.

„A co moje přísaha?“

Richenza obrátila oči k nebi, ale rychle se vzpamatovala. Přihladila si lesklé, černé vlasy a naklonila se, aby nad okrajem deky uviděl tolik z jejího bujného poprsí, že dostane chuť na víc.

„Malý náznak… to přece není nic tak moc závažného,“ poznamenala s úsměvem. „A jestli máš pochybnosti, pak potom můžeš podniknout pouť třeba do Anglie ke hrobu toho Becketa. Nebo do Kolína k ostatkům Tří králů. Cožpak už dávno nemáš po krk toho hrát si před Christianem na poslušného napraveného?“

Zamyšleně se mu zadívala do ledově modrých očí a špičkou jazyka si přejela rty. „Mohl bys využít i své dobré vztahy k Jindřichu Lvovi. Koneckonců jsi byl ve Svaté zemi celou dobu po jeho boku. Není na Dankwarderode ten mocný ministerial, který tady s někým má ještě nevypořádaný účet? Ludvík potřebuje peníze, po stavbě svého nádherného paláce má nepochybně prázdnou pokladnu. Jistě bude ochoten odprodat za dobrou cenu jednoho zajatce. A představ si Christiana v žaláři muže, který si nepřeje nic jiného než pomstu.“

Richenza se svůdně usmála a Randolf opět jednou žasl nad její mazanosti a bezohledností, s jakou spřádala pletichy. V tomto ohledu nad ním měla jednoznačnou převahu. Někdy mu připadala dokonce trochu tajemná. On raději sázel na násilí a svou ohromnou tělesnou sílu než na pečlivě naplánované intriky.

Ale představa, jak stolník vévody Jindřicha pomalu mučí Christiana k smrti, aniž kdo tuší, kde je a zda vůbec žije, ho velmi vzrušovala.

Richenza zřejmě jeho myšlenky uhodla. Usmála se.

„Přece o tu laskavost můžeš požádat některého ze svých přátel,“ oslabila ještě poslední pochybnosti. „Zeptej se Ekkeharta! Určitě tu službu rád převezme.“

Odhodila deku a velmi pomalu roztahovala dlouhé nohy. Randolf se na ni žádostivě vrhl.

Markraběcí rozhodnutí

Marta si oddychla, že boj nebyl krvavý, ale dodatečně se vyděsila nad nebezpečím, v němž se ocitla Berta. Když Konrad s Hermannovým pacholkem odešli, opět se usadila v hale.

Svíčka před ní dohořívala a Marta o sobě nemilosrdně přemýšlela.

Pokaždé, když muži odešli do boje, nezbývalo jí nic jiného než čekat. Přitom se sto kroků od ní mohlo odehrávat bůhvíco! Jediné, co mohla učinit, bylo soustředit všechny smysly a rozeznat něco skrytého, co by jim mohlo být užitečné. Vytrvalý dohled pátera Sebastiana a neblahá, neustále se nad ní vznášející pohrůžka nového procesu ji ničily.

Příchod Kuna a Bertrama ji vytrhl ze zamyšlení. Na šestnáctiletých mladících nebylo ani stopy po únavě a byli nadšení a rozrušení svým úspěšným nasazením v celé záležitosti.

„Kde jsou Christian, Lukas a Konrad?“ vpadla jim do vyprávění.

Mladíci rázem zmlkli a nejistě na sebe pohlédli.

„U hradního fojta,“ odpověděl nakonec Kuno a prohrábl si rudou kštici.

Marta se zachvěla. Přinutila se vypadat klidně a požádala je, aby jí jasně vypověděli, co se stalo. Potom poslala mladíky spát a opět seděla sama v hale.

Jistě by bylo moudřejší využít zbytek času do svítání a jít si na chvilku lehnout. Ale musí využít cenné chvíle, kdy je sama, a důkladně přemýšlet.

Pokud lupiči mluví pravdu, brzy na vesnici zaútočí vojsko chlapů odhodlaných ke všemu.

Doba hájení pominula.

Stále ještě panovala temná, hluboká noc, když se Christian, Lukas a Konrad vrátili od Randolfa.

Christian ani nebyl překvapený, že na něj jeho manželka, úplně oblečená v denním oděvu, čeká v hale. Pouze se podivil, proč se na něj v prvním okamžiku váhavě téměř tázavě podívala, než k němu přikročila a objala ho kolem krku.

Beze slova ji odváděl do jejich komory. Teprve tam několika slovy vyprávěl, co ještě nemohla vědět.

Přitáhl ji k sobě, aby ji uklidnil, a užasl, že na jeho něžnost odpovídala bouřlivou, vyzývavou vášní.

Poslední, na co pomyslela, než krátce před svítáním usnula, bylo: Jen ať přijdou! Jsme připraveni.

Druhý den ráno Randolf svolal všechny vesničany, aby přihlíželi popravě lupiče dopadeného při činu.

Po volném prostranství se proháněl prudký vítr a vířil jemný písek. Nafukoval ženám sukně, vlasy a čepce na stuhách vlály, kdo vykročil z bezpečí domu, musel se plnou silou opřít proti větru a zamhouřit oči, aby mu do nich nenapadala zrnka prachu.

Přesto skoro všichni obyvatelé vesnice nechali všechno ležet, aby se podívali, jak budou věšet zloděje. Ale leckterý z původních kolonistů si vzpomněl na den, kdy dal Randolf na základě falešného obvinění pověsit Bertina manžela. Pouze okolnost, že tentokrát stál vedle hradního fojta rytíř Christian s pažemi zkříženými na hrudi a nepohnutým výrazem v tváři, aniž jakkoli zakročil, je uklidňovala.

Randolf bez okolků poručil, aby odsouzence vyvedli ze žaláře a s ním i jeho tři kumpány, kteří musí popravě svého vůdce přihlížet.

Raději by lupiče dal narazit na kůl, ale spěchal. Christian i on musí ještě dnes odjet do Míšně. Protože pokud je pravda, co ta zlodějská pakáž vypověděla, brzy by musel počítat s mohutným útokem. Ale ještě víc ho poháněla myšlenka na Richenzin mazaný plán.

Téměř znuděně fojt oznámil, čeho se muž dopustil a jaký trest ho čeká. Pokynul Sebastianovi, aby předstoupil, avšak páter odpověděl, že zločinec neprojevuje lítost ani pokoru, nemůže mu tedy udělit rozhřešení.

Fojtovy straže přivlekly odsouzence k šibenici, jež byla na Randolfův příkaz postavena na západním okraji vesnice, a vložily mu na krk oprátku.

„Proklínám tuhle vesnici! Proklínám každého z vás!“ zařval lupič. „Mí bratři mě pomstí! Přijde velké vojsko a s ním sem přitáhne krveprolití a smrt!“

Někteří přihlížející se polekaně pokřižovali a vyděšeně se dívali jeden na druhého.

Randolf zůstal zcela klidný a dal znamení svým mužům. Ti kopli do žebříku, na němž odsouzený stál.

Muž padl do prázdna, divoce sebou škubal a houpal se na oprátce, tělo se zmítalo ve zdánlivě nekonečném boji se smrtí a obličej mu modral. Konečně visel bez pohnutí. Z roztrhaných nohavic mu kapala moč.

Přihlížející se rozcházeli po své práci a mluvili o popravě. Mnozí se ještě křižovali, aby unikli kletbě muže zasvěceného smrti.

Marta vykročila k domovu, avšak všimla si, že k Randolfovi přiběhl ranhojič a něco s ním projednával. Randolf milostivě přikývl. Ranhojič s vážným výrazem spěchal k oběšenci, aby zachytil zbytky moče odkapávající z nohavic.

Oběšencova moč, a později, až se setmí, si ještě přijde pro jeho krev, pomyslela si rozzlobeně Marta. Obojí bylo považováno za zázračný prostředek proti mnoha nemocím.

S ranhojičem se dosud neseznámila. A on zřejmě nepovažoval za nutné ji navštívit. Ale když Marta viděla, že své medikamenty sbírá u šibenice, vypařila se její naděje na setkání s učeným lékařem, od něhož by se mohla něco naučit. Koneckonců vyprávěly se zajímavé věci o tom, co dokážou židovští lékaři.

Zklamaně odešla domů, aby připravila cestovní proviant pro Christiana, Lukase a Konrada. Již po několika krocích potlačila její úvahy o ranhojiči starost, jak asi bude vypadat jejich společná cesta s Randolfem.

S ohledem na nutnost dorazit do Míšně ještě téhož dne Randolf přikázal, aby byl každý odsouzenec svázán, do pusy dostal roubík a byl naložen na koně, na němž pojede jeden z jeho ozbrojenců.

Christian a Randolf v čele průvodu spolu na cestě nevyměnili jediné slovo. V nepřátelském mlčení jeli vedle sebe chladným, deštivým májovým dnem a pečlivě sledovali okolí, zda někde neuvidí náznaky, že je někdo sleduje.

Uprostřed průvodu jeli Randolfovi ozbrojenci se zajatci, konec zajišťovali Konrad a Lukas.

Než dojeli pod ochranu lesa, museli jezdci bojovat s nápory větru a s obtížemi hnali koně vpřed.

Když skupina za sebou nechala volné prostranství za vesnicí, Konrad dal Lukasovi znamení, aby se k němu přiblížil.

„Není to nebezpečné nechávat Christiana vpředu samotného s Randolfem a jeho lidmi?“ zeptal se opatrně, dost hlasitě, aby ho Lukas slyšel, ale dost tiše, aby mu ozbrojenci před ním nerozuměli. „Kdyby na něj zaútočili, dostali bychom se k němu už pozdě.“

„Kdyby bylo možné zabíjet pohledem, dávno bychom vpředu měli dvě mrtvoly na koních,“ zašklebil se Lukas. „Buď klidný, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí, Christian by tě s sebou nevzal.“

Konrad vztekle přitáhl koni uzdu. „Nenávidím, že mě vždycky pošle domů, když má nastat boj. Včera vzal s sebou i toho zrzka a jeho kamaráda! Přitom já se učím bojovat mečem déle než oni. To si Christian myslí, že jsem takové trdlo?“

Lukas udiveně pohlédl na černovlasého mladíka vedle sebe. „Určitě ne. Ale panošové netáhnou do boje.“

„Ale vy jste tenkrát přece s mým otcem taky jel osvobodit Christiana.“

Lukas chápal, co se asi v Konradovi odehrává. „Ale to jsem byl o něco starší než ty. A koneckonců já nejsem jediným dědicem markraběte.“

Spiklenecky se na něj usmál. „Proto jsem občas směl leccos vyvádět. V tom jsem měl výhodu.“

„Když to vidíte takhle,“ přiznal jen nerad Konrad. „Ale proč mě vzal s sebou dneska?“

„Aby udělal tvému strýci radost a mohli jste se při této příležitosti setkat. A aby ses zase něčemu přiučil.“

Konrad přemýšlel, zda je situace příznivá, aby položil další otázku, kterou měl na srdci, a usoudil, že ten mladý, ale už zkušený rytíř vedle něj by mu na ni možná mohl odpovědět.

„Proč se s námi paní Marta dneska nerozloučila, jak to obvykle dělá?“ Tentokrát jim požehnala na cestu už v domě a zůstala v hale, jindy však s nimi vyšla přede dveře a dívala se za nimi, dokud nezmizeli v dálce.

„Asi měla něco na práci,“ polohlasně odpověděl Lukas.

Konrad si byl jistý, že tohle určitě nebyl pravý důvod. Rytířova žena, jakkoli měla napilno, nikdy se nevzdala možnosti řádně se s nimi rozloučit. Koneckonců nikdy si nemohli být jisti, že se zase uvidí. Nebezpečí číhala nejen na cestách a v lese.

„Nějak to souvisí s Randolfem, že ano?“ dotíral.

„Nemá důvod ho mít bůhvíjak v lásce po všem, co provedl vesnici a Christianovi,“ odpověděl Lukas, teď už očividně špatně naladěný. „A ty by ses měl taky naučit poznat, kdy je lepší se už nevyptávat.“

Konrad zahanbeně zmlkl.

Lukas zpomalil, aby se s hnědákem dostal na konec průvodu. Znovu zasmušile přemýšlel o Martě, Randolfovi a tajemství, které raději ani nechtěl uhodnout.

Cestou neodpočívali, a protože se dny dloužily, podařilo se jim dojet na hradní vrch před soumrakem. Společně lupiče předali Arnulfovi a okamžitě se ohlásili u markraběte Oty.

Tentokrát ho neviděli, zato dobře slyšeli. Palác byl naplněný hustým, dusivým kouřem, kterým jako stěnou z mlhy pronikal rozzlobený Otův hlas: „Který pitomec dal do krbů mokré dřevo? Okamžitě to vyneste ven a zapalte oheň znovu!“

„Ano, pane. Hned, pane,“ odpověděl úslužný hofmistrův hlas. O chvilku později prošel rychlým krokem a s uraženým výrazem na obličeji kolem příchozích, beze slova je minul a spěchal ven, aby udělil rozkazy.

Rytíři a syn markraběte Dietricha prošli oblaky kouře až do těsné Otovy blízkosti. Když chtěli pokleknout, pohybem ruky je zarazil.

„Ušetřete mě formalit. Pojďme co nejrychleji odtud, než to tu uvedou do pořádku.“

Potlačil nával kašle a pokynul mužům, aby ho následovali do jeho komnaty. Tam se Hedvika nakláněla nad pergamenem a vlídně se na příchozí usmála, ovšem když uviděla Randolfa, zjevně ochladla.

Oto stále ještě potlačoval kašel a poručil pážeti, aby nalilo víno. Nejprve se zhluboka napil. Pak upřel pohled na oba muže, kteří před ním zachmuřeně stáli.

„Podívejme,“ ušklíbl se výsměšně. „Randolf a Christian svorně pospolu. Chcete si na sebe navzájem stěžovat, nebo jste konečně přišli k rozumu a pohřbili staré nepřátelství?“

Nikdo na jeho otázku neodpověděl. Ale pokud Oto očekával, co mu odpoví, rázem ztratil o svou otázku zájem, když mu Christian sdělil, co se dozvěděl od zajatých lupičů.

V místnosti ponořené do teplého světla svíček bylo chvilku ticho.

Oto se skoro utrápeně obrátil k Hedvice. „Opravdu by se toho odvážil?“

Než stačila odpovědět, ujal se slova Randolf.

„Možná byste měl někoho vyslat do Eisenachu, aby obstaral důkazy o zákeřných plánech mladého Ludvíka. A s těmi byste pak mohl vznést obžalobu u císaře.“

Jednoznačný pohled, jaký přitom vrhl na Christiana, jasně vypovídal, koho by navrhoval takovým úkolem pověřit.

Oto však už našel svou starou rozhodnost a jenom mávl rukou. „Tolik času nemáme. A co by to přineslo? Až přepadnou vesnici, tak zajměte pár lidí a budete mít důkazů dost.“

Randolf zjevně zklamaně přikývl. Ale Hedvika, které prve jeho pohled neunikl a vyložila si ho stejně jako Christian, se na černovlasého rytíře spiklenecky usmála.

„Co bys udělal ty, Konrade?“ vyzval Oto synovce, aby přednesl svůj názor.

Syn markraběte Dietricha se napřímil. „Poslal bych do Christiansdorfu posilu, dal vesnici opevnit, jak nejlépe to bude ve zbývajícím čase možné, a takovým způsobem přiměl útočníky, aby se soustředili na jedno místo. Tam bychom je pak uvítali dobře vyzbrojení a připravení,“ odpověděl bez zaváhání.

„Na řádné opevnění už nám nezbývá čas,“ namítl Christian. „Mohou zaútočit každým dnem.“

„A já nemůžu poslat žádné posily,“ dodal Oto a unaveně si přejel rukou po tváři. „Naopak, ještě musím své lidi od vás odvolat.“

Christian a Lukas si vyměnili užaslé pohledy a čekali na vysvětlení.

„Ale strýčku, to přece nemůžete udělat!“ vykřikl Konrad. „Jak má vesnice odolat útoku stovky ozbrojenců?“

„Nemám jinou volbu,“ pohlédl Oto přísně na synovce.

„Udělal bych všechno, co jsi navrhoval, kdybych toho byl schopen. Tvůj plán je dobře promyšlený Ale já musím císaři dodat stříbro. Chce je mít okamžitě.“

Nyní se markrabě opět obrátil k Christianovi a Randolfovi. „Kdybyste dneska nepřijeli, vyslal bych k vám posla, abych vás povolal. Potřebuji vás jako ochranný doprovod pro převoz pokladu do Trifelsu, na císařův rodový hrad.“

„Ví o tom duryňský lantkrabě? Pak pravděpodobně spíš nařídí přepadnout průvod s pokladem než vesnici,“ poznamenal Christian.

„To je právě ten problém,“ poznamenal Oto a setřel si rukávem pot z čela. „Něco takového se vždycky prozradí, tomu nelze zabránit. Koneckonců nejsem jediný kníže, který se vykupuje z povinnosti zúčastnit se polního tažení.“

„Ale poté, co znáte nové zprávy, přece nemůžete z Christiansdorfu stáhnout ozbrojence, můj choti,“ vmísila se Hedvika a odložila pergamen, který držela v rukou, přestože ho už delší dobu nečetla. „Kdyby útočníci vesnici vypálili, stálo by to nejen životy, ale také by to na neurčitou dobu zastavilo práci v šachtách.“

Oto se rozhlédl, poručil pážeti, aby z kuchyně přineslo něco k jídlu, a poslal za dveře všechny sluhy. Potom pokynul rytířům a synovci, aby usedli vedle něj ke stolu. „Jak tedy dostaneme stříbro bezpečně k císaři a zároveň nenecháme vesnici a šachty bez ochrany?“

Radili se tak dlouho, až Hedvika musela poslat pro sluhu, aby vyměnil dohořelé svíčky.

S lítostivým pohledem na prázdnou mísu, kde nezbyl ani kousek pečeného masa, Oto nakonec shrnul výsledky rozhovorů: „Každý bude počítat s tím, že vyšleme dva průvody: jeden falešný, abychom oklamali útočníky, druhý, který poveze stříbro. A my vyšleme ještě nenápadný třetí, a to co nejrychleji, než se útočníci stačí shromáždit. Christiane, vy budete velet průvodu, který poveze stříbro. Vezmete s sebou všechny své ozbrojené muže, spolu s mými strážemi budou rozděleni do tří oddílů. Randolfe, vy budete v té době zajišťovat obranu vesnice a šachet. Požádejte své přátele, aby vám poslali na podporu pár ozbrojenců.“

Christian pečlivě skrýval jakékoli hnutí mysli, Randolf naopak uctivě sklonil hlavu, nadmíru spokojený s markraběcím rozhodnutím. Oto sice nepřijal nepřímý návrh vyslat Christiana jako vyzvědače do Eisenachu, ale i při doprovodu stříbrného pokladu se může leccos přihodit.

O to se postará. Bude to velezrada, ale Richenzu jistě napadne něco jak od něj odvrátit podezření. Má pravdu: už příliš dlouho se drží zpátky a hraje si na poslušného družiníka.

Z myšlenek na pomstu ho vytrhl Christianův hlas.

„Váš synovec by měl nějaký čas zůstat u vás na hradním vrchu.“

„Máte pravdu, Christiane,“ souhlasil okamžitě markrabě.

„Ale já nechci zalézt do bezpečí a počkat, až nebezpečí pomine!“ protestoval Konrad a bezděčně položil ruku na jílec dýky. „To by bylo nečestné.“

„Jsi jediný dědic svého otce a jednou musíš převzít jeho panství,“ připomněl mu ostře Oto. „Kdyby se ti něco stalo, celá vaše rodová větev by vymřela.“

Jeho slova náhle přivedla Randolfa k novým úvahám. Žádná pomsta na Dietrichovi by nemohla být lépe zosnovaná a tvrdší, než kdyby se něco přihodilo tomu jeho mládenečkovi.

„Otec pro tebe beztak brzy pošle,“ sdělil Oto rozzlobenému synovci. „Chce tě vidět, ještě než se vydá na válečné tažení. Musíš se připravit, že ho budeš v jeho nepřítomnosti zastupovat. Došlo na jeho předvídavá slova a v pohraničních oblastech vaší marky vzplanuly boje. Vidíš, že budeš mít dost co dělat.“

Konrad poslušně sklopil hlavu a mlčel. Strýcova rozhodnutí se mu nelíbila. Vysílá Christiana s nebezpečným úkolem a vesnici nechává bez ochrany v době, kdy jí hrozí záhuba. Randolf je obávaný a zkušený bojovník, ale je otázka, zda bude vesničany opravdu chránit.

Ale kdyby teď ještě jednou odmlouval, strýc by ho pravděpodobně vyhodil za dveře a stěžoval by si otci na jeho neuctivé chování. A on nechce Christianovi udělat ostudu.

Markrabě dal znamení, že porada skončila. Když muži odešli, Hedvika se k němu prudce otočila. „Posíláš Christiana s nejmenším doprovodem a stříbrem do Trifelsu? Jestli se někde prozradí jediné slovo z tvého plánu, posíláš ho na jistou smrt.“

Oto namáhavě vstal a opřel se o stůl. „Nepleť se ještě i do vojenských věcí!“ okřikl ji vztekle. „Tomu opravdu nerozumíš. Má dobrou naději projít. A když ne, je to rytíř a rytíři zkrátka umírají při plnění svých povinností. Každý velitel stále znovu rozhoduje o obětování svých mužů.“

Hedvika chtěla něco namítnout, ale najednou nedokázala promluvit. Beze slova vstala a odešla.

Ráno k sobě dala povolat Christiana dřív, než odjel s ostatními zpátky do vesnice, aby tam shromáždil muže pro odvoz stříbra.

„Než se vypravíte na cestu se stříbrem pro císaře, přivezte sem svou milou manželku,“ přikázala mu a snažila se, aby z jejího hlasu nevycítil lítost ani starost. Christian se hluboce poklonil. „Bude to pro ni čest a velké potěšení,“ odpověděl a byl rád, že mu markraběnka takto nenápadně slíbila ochranu Marty a dětí po dobu jeho nepřítomnosti. Aspoň této starosti se zbavil.

O všem ostatním měl značné pochybnosti. Oto mu svěřil doprovod při přepravě stříbrného pokladu, což mohlo navenek vypadat jako projev důvěry a uznání jeho bojového umění. Ale nikdo by se o takovou podivnou čest nedral. Jestliže markraběcí lest selže, znamená to, že se svými muži půjde na smrt.

Stříbrný poklad

Marta viděla přijíždět Christiana, Konrada a Lukase a okamžitě na jejich tvářích poznala, že se schyluje k další pohromě. Christian jí stručně pověděl, jak se markrabě rozhodl. Pevně sepjala ruce a zbledla. Člověk ani nemusel mít jasnovidné nadání, aby tušil, že hrozí děsivé krveprolití. „Ještě není důvod zoufat,“ pokusil se ji uklidnit. „Plán by mohl vyjít. Pokud ne, určitě jim to neusnadníme.“

„Tentokrát bys neměl jet na Radomírovi,“ promluvila po chvilce Marta a pokoušela se ovládnout. „Ve vzduchu visí zrada. Útočníci budou hledat jezdce na vraníkovi.“ Christian na ni starostlivě pohlédl. Potom zamířil ke strážní věži, aby Herwartovi udělil nové rozkazy a zašel za bratry formany. Potřeboval jejich pomoc pro zastírací manévr, který by mohl vylepšit jeho naděje na úspěch.

Hans a Friedrich s jeho plánem okamžitě souhlasili a Christian si k sobě povolal Kuna a Bertrama.

„Markrabě Oto mi přikázal, abych s sebou přivedl všechny muže ve zbroji,“ oznámil jim. „Vy dva zůstanete tady.“

Než stačili protestovat, položil Kunovi ruku na rameno a podíval se mu do očí. „Váš výcvik ještě není u konce. To však neznamená, že vás nepočítám ke svým nejspolehlivějším lidem. Naopak. Kuno, tobě a tvému kamarádovi svěřuji bezpečí své nevlastní dcery Johany.“

Mladíci okamžitě změnili výraz tváře, němý protest ustoupil pochopení a hrdosti. Zrzek pohlédl na Bertrama a kývl. Poté se znovu otočil na Christiana a opětoval jeho vážný pohled. „Můžete se na nás spolehnout, pane.“

Martě se nechtělo opět odjet do Míšně. Má snad ze vsi prchnout pokaždé, když bude Christian na cestách? Ale tentokrát tu opravdu nemůže zůstat sama. Nejraději by s sebou na hradní vrch vzala i Johanu. Neměla dobrý pocit z toho, že dívku nechává samotnou ve vesnici, kde povládnou Randolf a Sebastian a nebude tu ani Christian, ani jeden z jeho rytířů.

Ale Johana byla rozhodnutá zůstat. Obvykle energická Mechthilda ležela s vysokými horečkami v posteli a potřebovala, aby se o ni někdo staral, Emma měla těsně před porodem. Ona i kovář se těšili na narození dalšího dítěte, protože Emma rok předtím potratila.

„Pokud to bude možné, zůstávej co nejvíc doma,“ radila ustaraná Marta nevlastní dceři. „A když budeš muset vyjít ven, pokryj si vlasy, ať zbytečně nevyvoláváš pozornost.“

Nezapomněla radu, kterou jí kdysi dala Zuzana, jak si má počínat hezká dívka ve světě všemocných, často násilnických mužů: pokusit se být neviditelná a nenápadná.

Kuno a Bertram udělají všechno, aby Johanu ochránili. Vroucně doufala, že se nikdo neodváží obtěžovat Christianovu nevlastní dceru, nebo kohokoli z jeho domácnosti.

Večer před odjezdem Marta a Christian ještě navštívili kováře a jeho rudovlasou manželku. Zrovna u nich byl i Karel a Agnes a Emma obdivovala jejich malého synka.

„Tak nás tady necháte samotné,“ trpce povzdechl Jonas, když slyšel, že markrabě povolal do Míšně nejen Christiana, ale i všechny jeho ozbrojence.

„Po tu dobu, co budeme pryč, se zřejmě nemusíte obávat přepadení neznámými útočníky,“ odpověděl Christian po krátké odmlce.

Jonas potlačil poznámku, že mu stačí nepřátelé ve vesnici. Vždyť Christian je neopouští dobrovolně, nemá jinou volbu, a to už je pro něj dost těžké.

Rytíř zřejmě uhodl jeho myšlenky.

„Nenechte se k ničemu vyprovokovat,“ varoval téměř prosebně. „Držte se hornického mistra. Ten má přece jen nějaký vliv a také odvahu zakročit, kdyby si Randolf příliš dovoloval.“

„A všichni ostatní stáhnou ocas a zalezou nebo už dávno přeběhli na druhou stranu,“ pohrdavě dodal Karel. „Hildebrand jako stařešina vesnice byl jen zbabělec. Ale soukeník, to je krysa!“

„Co čekáš? Většina vesničanů jsou rolníci, obyčejní horníci nebo pacholci. Celý život se jim kázalo a vtloukalo, že musí být poslušní.“

Christian vstal a před odchodem mlčky položil Jonasovi ruku na rameno.

Proč mám pocit, že se loučíme na dlouhý čas, pomyslel si kovář.

„Bůh vás ochraňuj a dej, abyste se vrátili ve zdraví!“ volala za nimi Emma nezvykle rozechvělým hlasem.

Po večeři Christian odešel do konečně dostavěné kaple. Poklekl před oltářem a se sklopenou hlavou se modlil: Všemohoucí Pane na nebi, drž svou ochrannou ruku nad mou vesnicí, mou rodinou a muži, kteří mě na této nebezpečné cestě provázejí.

Uslyšel za sebou lehké kroky a vedle něj poklekla Marta.

Vstal a šel pro pátera Hilberta, aby se mu vyzpovídal. Za chvíli se ukázalo, že mnoho mužů mělo stejné přání a před zpovědnicí se stavěli do řady.

Hned za úsvitu, po společné návštěvě ranní mše, se průvod vydal na cestu. Když dospěli na kraj lesa za východní hranicí vesnice, Christian se proti svému zvyku ještě jednou otočil. S lidmi, kteří ho sem před lety následovali, chtěl vybudovat lepší život. Co se s jeho snem stane?

Přinutil se potlačit nepříjemný pocit a vyměnil si pohled s Lukasem. Ale i ten byl zřejmě ponořený do chmurných myšlenek. „Vesnice zůstane v Randolfových rukou,“ poznamenal trpce. „Mám pocit, jako kdybych ty lidi zradil a nechal na holičkách.“

Po příjezdu do Míšně viděli, že se na hradním vrchu velmi pilně a s velkým rozruchem připravují dva průvody, jeden povede Arnulf, Otův zbrojmistr, druhý Christianův přítel Raimund. Oba průvody se silným, ozbrojeným doprovodem mají vyjet téměř současně různými cestami a přilákat na sebe pozornost útočníků, kteří je na první části cesty očekávají.

Samozřejmě lupiči rychle poznají, že místo stříbra ukořistili jen prázdné truhly. Potom, jak doufali ti, kteří plán vymysleli, se okamžitě vyřítí za druhou kolonou, přičemž s konečnou platností ztratí Christianovu stopu.

Jeho průvod nebude vyjíždět z hradního vrchu, nýbrž z tržiště, a bude maskován jako formanský vůz se solí. To byl Christianův nápad. Doufal, že lupiči bažící po stříbře si nebudou všímat dvou vozů s nákladem soli. Přestože sůl je vzácné zboží, nebyla by jim k ničemu. V tak velkém množství ji nemůžou ani prodávat, ani sami spotřebovat. Kromě toho hledají mnohem bohatší kořist.

V uplynulých třech dnech Hans a Friedrich na Christianovo přání nabízeli v Míšni sůl, aby vyhověli požadavku skladovacího práva. Všichni ve městě si měli myslet, že se bratři vrátili ke svému starému řemeslu a budou vozit zboží do Čech, dokonce dvěma vozy. Nikdo nemohl tušit, že nabízená sůl je ze zásob Otova mistra kuchaře.

V noci před odjezdem dal markraběcí komoří dobře střežené vozy naložit bednami plnými kulatých, jako dlaň velkých stříbrných cihel. V obou vozech zbývalo ještě dost místa, aby se tam schovali ozbrojenci.

Do kláštera v Chemnitzu byli vysláni poslové se zprávou, že pokud bude přepaden některý ze dvou průvodů, mají se všichni, kteří přežijí, přidat k Christianovi, aby posílili jeho oddíl.

„Bůh tě opatruj,“ loučil se Christian s přítelem Raimundem, který se vydával na cestu téměř současně s Arnulfovou výpravou.

„Tebe taky,“ odpověděl nezvykle vážně Raimund. Tentokrát jel na Christianově vraníku a přenechal kamarádovi svého ryzáka. Po Martině varování měl Christian na sobě světlý plášť.

Raimund se rozhlédl, zda někde v doslechu nestojí jeho manželka Alžběta, s níž se prve v komoře vášnivě rozloučil, protože ho nedokázala vyprovodit na tak nebezpečnou cestu a neplakat před všemi lidmi. Když ji neviděl, usmál se na Martu. „Jednou jsi mi zachránila život. Možná ti to můžu vrátit, když teď budu dělat volavku, aby mohl Christian projet. Ať se vrhnou na mě.“

„Nepřivolávej svými slovy neštěstí,“ zarazila ho Marta a úzkost jí svírala srdce.

Christian, Lukas, Gero a Richard po odjezdu obou kolon nějaký čas čekali. Když „vozy se solí“ nenápadně střežené Herwartovými muži vyjely z města směrem k Čechám, vydali se na cestu i čtyři rytíři. Kousek za městem se přidali k formanům.

Christian dal Hansovi a Friedrichovi peníze na nový vůz, které jim poslal komoří za jejich účast v plánu, a poslal je zpátky do vesnice. Nechtěl, aby se ocitli v nebezpečí. Potom promluvil několik slov ke svým mužům. „Bez ohledu na to, co nás cestou potká, nejdůležitější ze všeho je dopravit stříbro do Trifelsu. Ručíte za to, že markrabě dodrží slovo dané císaři a že vaši bratři, otcové či synové nebudou muset táhnout do války. Bůh budiž s námi!“

Všichni muži v doprovodu se tiše pomodlili a pak Herwartovi lidé hlasitým hyjé pobídli těžké koně do kroku. Někteří z nich byli převlečeni za formany, několik jich jelo podél vozů jako běžný ozbrojený doprovod, většina z nich však byla skryta v druhém voze.

Christian jel vpředu, po jeho boku Lukas, konec průvodu zajišťovali Gero a Richard, jehož zranění se už zahojilo.

Dokud byli na dohled od města, mířili k Čechám. Teprve potom se obrátili a velkou oklikou se po úzkých cestách vydali na západ.

Bez problémů už se vzdálili deset mil od Míšně. Po chvíli dojeli do lesíka, kde byl Christianovi nápadný podivný klid. Nebylo slyšet ani ptačí hlas.

Podíval se na Lukase, který přikývl. „Jsou tady.“

Tasili meče, připravili štíty a vyzbrojili se na boj.

Marta se z hradního vrchu dívala za Christianem a jeho přáteli, dokud jí nezmizeli z dohledu. Zaplavil ji tak tísnivý pocit, že požádala Hedviku, aby se mohla kvůli nevolnosti vzdálit.

Markraběnka na ni starostlivě pohlédla a přikývla, aniž se na cokoli zeptala.

Když Marta opouštěla Hedvičinu komnatu, ještě neměla jasný cíl. Ale po několika krocích potkala Oldřicha, mladého Čecha, jenž jí zastoupil cestu.

„Vypadáte velmi ustaraně. Ale nemusíte, váš manžel je velmi statečný,“ těšil ji Otův zeť.

„Co zmůže odvaha proti zradě?“ namítla zatrpkle.

„Neměla byste se tak trápit. Bůh drží nad statečnými ochrannou ruku.“

Proč mu byla za tu útěchu vděčná? Snad kvůli tomu žádostivému pohledu, který na ni upíral.

„Markrabě dneska pořádá slavnost. Mohu doufat ve vaši přítomnost?“ zeptal se Oldřich.

„Bylo by velmi nevhodné bavit se na slavnosti, když můj manžel plní úkol, při kterém je tolik v sázce,“ odmítla rázně.

„Vidím, že jste nejen chytrá, ale také velmi počestná,“ lichotil jí mladý kníže a pořád jí bránil pokračovat v cestě. „Nebojte se o svou pověst. Požádám tchána, aby vás pozval k vysoké tabuli. Já vám budu dělat u stolu společníka. Pak nemůže nikdo říct nic špatného o vaší mravnosti. Nic a nikdo nás nesmí připravit o přítomnost tak okouzlující dámy.“

Políbil jí ruku a s úsměvem pohlédl do očí. Sklopila zrak a rychle ruku odtáhla.

„Je mnoho urozenějších a krásnějších dam než já, ty by si spíš zasloužily sedět u vysoké tabule,“ opáčila, dostatečně zdvořile, aby to nepůsobilo urážlivě, a dostatečně odmítavě, aby dala najevo, že nestojí o žádnou aférku.

Ale Oldřich nepovolil. „Možná,“ přikývl. „Ale vy máte zvláštní půvab, snad právě proto, že si ho nejste vědomá. Jste příliš mladá a krásná, než abyste se zavřela do komory, dokud se váš choť nevrátí. To byste byla velmi dlouho osamělá.“

Poslední slova zněla jako skrytá výhrůžka, třebaže se stále usmíval. Opět ji vzal za ruku a vroucně políbil do dlaně. Pocítila, jak jí jazykem přejel po kůži.

Vytrhla mu ruku a bez dalšího slova utekla. Poslední, co by teď mohla potřebovat, je avantýra se zamilovaným českým princem.

Zašla se podívat za dětmi, které si pod Mariiným dohledem hrály s potomky ostatních dvorních dam. Thomas se k ní hnal, aby jí vyprávěl svou oblíbenou pohádku o rytíři Rolandovi, Klára se jí šplhala na klín, přitiskla se k ní a poslouchala, přitom se jí oči zavíraly. Ale ani děti ji dnes nedokázaly uklidnit. Naopak, pozorovala, jak se její neklid přenáší na dcerku.

Po chvíli raději odešla, zahloubala se do sebe, soustředila myšlenky na Christiana a pokoušela se zjistit, jak se mu v této chvíli vede.

Neuplynulo ještě ani půl dne, když jí projela prudká bolest, zasténala a věděla, že Christian a jeho muži se stali obětí strašlivé zrady.

Běžela ke Kláře, která podle očekávání nahlas plakala a nebyla k utišení. Marta se chvěla strachy, ale nesměla o svém vidění s nikým promluvit, pokud nechce sebe a dceru dostat na hořící hranici. V zoufalství nevěděla, jak Kláře pomoct. Spařila lehký nápoj na uklidnění, a když holčička dřímala, položila ji do postele a přikázala jedné komorné, aby u ní bděla.

Když dceruška konečně spala, Marta spěchala do kostela, zapálila svíci, poklekla před oltářem a znovu a znovu se pokorně modlila.

Potom se vrátila do paláce, usedla u okna, odkud mohla pozorovat cestu, po níž by přijel posel, zírala ven a čekala na Jobovu zvěst.

Poznala ho už z dálky. Lukas ostrým cvalem projel bránou na hradní vrch, byl zpocený, bledý jako stěna a zjevně zraněný. Zcela vyčerpaného koně řídil jen stisky stehen, uzdu měl volně obtočenou kolem levé ruky, kterou si křečovitě svíral pravou paži. Když dojel na nádvoří a namáhavě sklouzl z koně, Marta viděla, že je celý zakrvácený.

Nebrala na nic ohled a hnala se po schodech dolů. Jakmile ji uviděl, zbledl ještě víc. V jeho očích viděla smutek, pocit viny a hluboký soucit. Ale nepromluvil s ní ani slovo, rychle kráčel k paláci a žádal, aby byl okamžitě ohlášen Otovi.

Bez vyzvání ho následovala a doufala, že ji nikdo ze sálu nevyžene.

Rána na paži stále ještě krvácela, když Lukas poklekl před markrabětem. Stopa rudých kapek značila jeho cestu po slaměných rohožích. Teprve teď si Marta všimla, že ránu ani nemá zavázanou a snaží se proud krve zadržet dlaní druhé ruky.

„Přines čisté plátno na obvaz! Rychle! A z mé komory koš s tinkturami!“ poručila nejbližší děvečce.

Lukas nutně potřebuje pomoc, ale přijme ji, až když markraběti podá zprávu. A ona se odtud nehne ani na krok, dokud se nedozví, co se stalo s Christianem a ostatními muži.

„Zrada! Někdo nás zradil!“ zvolal Lukas a zakolísal dokonce i na kolenou.

Oto, který právě s někým hovořil a nevšiml si příchodu zraněného, se prudce otočil. Při pohledu na Lukase zbledl a křečovitě zaťal prsty do opěradla křesla.

„Odpusťte mi,“ vypravil ze sebe Lukas a hlas se mu zlomil.

Potom se vzchopil, jak Marta poznala, bylo to z posledních sil. Srdce jí bušilo strachy z toho, co za okamžik uslyší, ve spáncích cítila známé, teď nesnesitelně silné bodáni.

Oto poručil, aby poslu nešťastné zprávy donesli pohár, ale Lukas zavrtěl hlavou. Marta pochopila, že nemůže pustit zraněnou paži, aby neztratil ještě víc krve.

Odhodlaně se protlačila dopředu. „Musím mu ránu obvázat, jinak vykrvácí!“

Kde jen je ta děvečka s plátnem?

„Na to je čas,“ odmítl ji chraptivě Lukas a opět upřel oči na markraběte.

„Někdo nás zradil,“ opakoval. „Bylo to přepadení… necelých deset mil odtud… víc než stovka mužů… Museli vědět, že to je ten správný průvod se stříbrem… Stříleli na nás z kuší… Teprve když byla většina našich mužů mrtvá, vyrazili z úkrytů a dobili zbytek…“

Skelným pohledem hleděl na markraběte, jenž se v křesle předklonil.

„A stříbro?“

„Ukradené… Pane, bojovali jsme do posledního muže… Ale když konečně vylezli z úkrytu, bylo jich už deset na jednoho našeho živého… Kromě mě unikl jenom jeden… Štval se, jako by se za ním hnali všichni čerti, aby přivedl Arnulfa a Raimunda…“

Marta zvedla hlavu. Jenom jeden? Lukas mluvil stále tišeji, Marta se kousala do kloubů prstů a čekala, až Oto položí otázku, kterou ona položit nesmí.

„Kdo?“

„Jeden mladý ozbrojenec.“

To nemůže být pravda! Není možné, aby všichni ostatní byli mrtví. Jak mohl Bůh něco takového dopustit?

„Co je s Christianovými rytíři?“ zeptal se polohlasně Oto.

„Gero a Richard jsou mrtví.“

Marta se zapotácela, někdo vedle ní ji zachytil, aniž si všimla, kdo to je.

„A co Christian?“ zeptala se Hedvika.

„Na něj se vrhli jako na prvního. Osm nebo deset mužů porazil, než ho přemohli. Já jsem bojoval o kousek dál… ale pokud jsem viděl, tak ho nezabili, ale spoutali a odtáhli.“

Lukas byl se silami u konce. Svalil se na stranu na podlahu.

„Zavolejte konečně ranhojiče!“ vykřikl netrpělivě Oto.

Marta se vyškubla cizímu muži, jenž ji podpíral, a běžela k mladému rytíři. Vedle ní se objevila děvečka s plátnem a košem s medicínami.

Oto rychle rozkázal, aby okamžitě všichni muži, kteří jsou dosažitelní, vyrazili za lupiči a zachránili jeho stříbro.

Marta si toho vůbec nevšímala. V uších jí hučelo, pokoušela se potlačit každou myšlenku na děsivou událost a soustředila se pouze na ránu. Prudkými pohyby, sotva při smyslech a bez vůle přemýšlet o tom, co právě slyšela, rozřezávala rukáv Lukasova kabátce. Z paže trčel kus zlomeného šípu. Jeho špice ještě musí vězet uvnitř.

„Jste opravdu schopná se teď o něj postarat?“ zeptal se jí Oto se směsí přísnosti a soucitu. „Jděte si odpočinout, ranhojič přijde za chvilku.“

Marta, která všechno viděla zamlžené přes závoj slz, zavrtěla hlavou. Všichni jsou mrtví! Christian odvlečený do neznáma. Lukas nesmí zemřít jen proto, že ona nedělala svou práci. Potřebuje její pomoc. A potom jí musí pomoct zjistit, co se stalo s Christianem.

Když Oto viděl její němý odpor, přikázal, aby zraněného odnesli do nějaké komory, kde se o něj paní Marta postará. Pak vyslal další skupinu, aby posbírala mrtvoly jeho rytířů a jejich mužů a přivezla je na hradní vrch.

Marta věděla, že Otův ranhojič má zvláštní přístroj na vytahování zbytků šípů ze svalů, proto ho požádala o pomoc. Byla ráda, že Lukas je stále ještě v bezvědomí, když felčar šikovně vytáhl kus šípu a potom i hrot.

Ale takovou bolestí přišel Lukas k sobě.

Když nad sebou uviděl její zoufalý, uplakaný obličej, hned zase zavřel oči, ale jen na okamžik. Nesmí se jí vyhýbat, i kdyby teď sebevíc chtěl.

„Je mi to líto,“ bylo všechno, co mohl říct. Po chvilce ze sebe vypravil: „Podařilo se mi zachránit jeho meč. Musí ještě být někde na mém koni.“

Marta by nejraději plakala a křičela, cítila jeho bolest navíc ke své. Ale nepromluvila, vsunula mu mezi zuby jílec jeho dýky, aby si nepřekousl jazyk, až mu bude ránu čistit a spolu s ranhojičem vypalovat, aby konečně zastavili krvácení. Potom ranhojiči zdvořile poděkovala za jeho dobrou práci a velkoryse ho odměnila. Lukasovi pevně obvázala paži, opatrně ho podepřela a vpravila do něj zředěné červené víno. Ztratil velké množství krve a bezpodmínečně musí pít. Proti bolestem mu dá později něco otupujícího.

Lukas lačně pil a požádal ještě o jeden pohár. Viděla v jeho očích bolest a hrůzu.

„Opravdu jsou všichni mrtví?“ zeptala se polohlasem.

Zíral na stěnu, někam do prázdna. „Někdo nás zradil. Přesně věděli, že stříbro vezeme my,“ odpověděl téměř stejnými slovy, která použil prve v hale.

„Tys viděl, že jsou mrtví?“ trvala na své otázce.

„Všichni s výjimkou Hannese, mladého ozbrojence z Míšně. A možná i Christiana. Jeho mrtvolu jsem neviděl. Pár chlapů jsem dostal, ale pak na mě někdo zaútočil zezadu. Po prudké ráně jsem upadl. Pravděpodobně si mysleli, že jsem mrtvý. To mě zachránilo. Když byli pryč, Hannes mě fackoval tak dlouho, až jsem se probral. Pak vyrazil, aby přivedl ostatní. Zatlačil jsem oči mrtvým přátelům a vydal se na cestu sem.“

Lukas vycítil její němou otázku.

„Je naděje, že ještě žije. Proč by odváželi jeho mrtvolu? Zasáhl ho šíp do nohy, přesto bojoval jako rozzuřený býk. Slyšel jsem, jak někdo zařval: Toho nech naživu, za toho nám lantkrabě dobře zaplatí!“

Zcela vyčerpaný Lukas klesl na postel. Marta mu dala ještě napít vína, pak ho nechala spát a ponořila se do neradostných myšlenek.

Marta s jednou děvečkou celou noc bděla u Lukase, jenž záhy upadl do neklidného, horečnatého spánku. V divokých snech vykřikoval jména a varování, zřejmě znovu prožíval masakr svých kamarádů. Teprve nad ránem se zklidnil. Marta poslala služku do postele, obstarala vystřídání a odešla do haly, aby poklekla před Otou. Markrabě byl bledý a nevyspalý. Jak se Marta cestou do haly doslechla, ještě nedostal žádnou zprávu, kde se nalézá jeho stříbrný poklad.

Zajíkavě mu sdělila, co jí Lukas pověděl, a že tedy podle jeho slov je Christian možná držen jako zajatec na hradě Wartburg v Eisenachu.

„Prosím vás z celého srdce, pokuste se vykoupit mého manžela, vašeho leníka,“ žadonila.

„Jak si to představujete?“ vyjel na ni markrabě. „Mám Ludvíka bez důkazů obvinit, že mi ukradl stříbro a zajal mého rytíře? Nevyhlásil mi boj. Ne, musíme čekat, jestli vyšle posla s požadavkem výkupného. Tak dlouho musíte mít trpělivost.“

Ale Marta nechtěla a nemohla mít trpělivost. Cit jí napovídal, že je každý den důležitý.

Pokorně sklopila hlavu a hlas se jí chvěl, přesto však mocnému markraběti odporovala a v hale to pobouřeně zašumělo.

„Bojoval pro vás a opakovaně nasazoval svůj život. Byl zrazen při plnění úkolu, kterým jste ho pověřil. Nemohl byste aspoň poslat do Eisenachu zvěda, který by se porozhlédl, když nechcete vypravit vyjednavače?“

Oto se zamračil. Marta trpce litovala, že nepočkala na Hedviku, která by se jí možná zastala.

Za okamžik, kdy panovalo ledové ticho, se Oto zeptal: „Bude Lukas schopen vládnout pravičkou a bojovat mečem?“

„Doufám, že ano, pane,“ odpověděla Marta znepokojená změnou tématu. „Ale bude trvat dlouho, než se rána zahojí.“

„Nu dobře. Tak až se zotaví, ať pro mě za mě jede do Eisenachu a porozhlédne se tam,“ rozhodl zachmuřeně Oto. „Když narazí na Christianovu stopu, může se pokusit vyjednávat o jeho propuštění.“

Nevrlým pohybem ruky ukončil rozhovor. „A teď jděte a naučte se trpělivosti. Já mám naléhavější starosti. Dlužím císaři pět tisíc hřiven stříbra.“

Marta pochopila, že každé další slovo by jí jen uškodilo. Odcházela z haly a horečně přemýšlela, jaké jí zbývají možnosti zjistit co nejrychleji něco o Christianově osudu a pomoct mu. Osobně nemůže sednout na koně a odjet do Eisenachu, sama by za současné situace v žádném případě nedojela živá. A hlavně, čím by mohla Christiana vykoupit? Kromě toho nemůže opustit děti a zraněného Lukase.

Nedokázala ani určit, zda pocit, že Christian žije, má díky svému tajnému vědění, nebo je to pouze její zbožné přání.

Oldřich vyšel za ní a zadržel ji dřív, než se mu stačila rychle vyhnout.

„Rytíř Lukas nebude hned tak schopen dlouhé cesty,“ poznamenal s politováním v hlase. „Ale kdybyste si přála, pověřím jednoho ze svých mužů, aby ještě dnes vyrazil za lantkrabětem Ludvíkem a nabídl mu výkupné za vašeho manžela, pokud ho skutečně drží v zajetí.“

Sklonil se nad její ruku, políbil ji a pohledem jí bezostyšně přejížděl po těle.

„To by od vás bylo velmi dobrotivé,“ poděkovala, ale nedokázala potlačit nedůvěřivý tón.

„Z mé strany to ani není tolik ušlechtilost, ale spíš obdiv k vám,“ odpověděl Oldřich. „Ten mě vede k této nabídce a očekávám a doufám, že také vy se zachováte vstřícně.“

„V jakém smyslu vstřícně?“ zeptala se ostře, protože jeho chování připouštělo vlastně jen jedinou odpověď.

„Přijďte dneska v noci ke mně. Máte mé slovo, že se to nikdo nedozví.“

Na okamžik jí jeho přímost vzala řeč. „Váš návrh je proti božímu přikázání, zahanbuje vašeho tchána, pod jehož střechou žijete, a mě uráží,“ odsekla.

Čech se potěšeně usmál. „Samozřejmě se musíte nejprve vzpouzet, má drahá. To k celé hře patří. Ale zkraťme to. Čas je neúprosný. Nemůžu se dočkat, až vás budu držet v náručí. A každý okamžik, který promeškáte, by mohl vašeho chotě přivést o krok blíž k smrti. Nemáte jinou volbu. Opravdu si chcete jednou vyčítat, že kvůli své zatvrzelosti nesete spoluvinu na manželově smrti?“

Marta v sobě náhle pocítila nekonečnou prázdnotu. Zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala, ale svou daň si teď vyžádaly rozrušení, smutek nad smrtí tolika milovaných lidí, starost o Christiana a noc probděná u Lukasova lože. Obestřela ji tma a zhroutila se. Oldřich ji zachytil. Nejprve si myslel, že jsou to předstírané mrákoty, šikovný tah mladé ženy jak si zachovat pověst a zároveň přijmout jeho nabídku tak, že mu dá podnět, aby ji odnesl do své komory. Ale pak si všiml její smrtelné bledosti a ledové pleti a pochopil, že mdloba je skutečná.

Zavolal na sluhu. „Přemohl ji žal. Odnes ji do její komory!“

Několik silných plácnutí do obličeje Martu probralo. Viděla, jak se nad ní sklání Zuzana, která si zjevně oddychla a přidržela jí u rtů pohár se studenou tekutinou.

„Jak je ti?“ zeptala se pihovatá komorná. „Poslala mě Hedvika, abych se o tebe postarala. Dělá si velké starosti.“

Marta neodpověděla. Všechny její myšlenky se točily kolem jediného bodu.

Má přijmout Oldřichovu nabídku? Bylo jí to odporné a porušila tím boží přikázání; možná ji za to její muž, její jediná láska, zapudil.

Ale jakou to hraje roli tváří v tvář tolika úmrtím? Důležité je jenom jedno, aby Christian žil.

Tušila, že na sebe vzal nebezpečí věčného zatracení, aby ji zbavil muže s dravčí tváří. Pak ona smí vsadit do hry svou čest a duši, aby ho zachránila.

Ale ještě předtím musí splnit jinou povinnost.

Požádala Alžbětu, aby ji doprovodila do kaple, kde byli na márách vedle sebe uloženi muži z její vesnice. Raimundova žena v obavách čekala na zprávu od manžela. Raimund, Christian, Richard a Gero byli přátelé od doby, kdy společně vykonávali panošský výcvik. Smrt obou bratří hluboce zasáhla i ji.

Marta, strnule vzpřímená, aby se bránila mdlobám, vešla do kaple a pokoušela se připravit na to, co uvidí.

Pomalu procházela kolem řady mrtvých, každého z nich znala a nejednou hostila ve svém domě, někteří skoro patřili k rodině.

Někdo mrtvé umyl, převlékl je z roztrhaného oblečení do čistého, ale na jejich drátěných košilích byly patrné stopy krve. Někteří měli useknutou ruku či nohu, těla byla provrtaná šípy či střelami z kuše.

Pokoušela se potlačit slzy, když viděla tváře mladých mužů, kteří se už nikdy nebudou smát, žertovat, vesele pokřikovat na děvčata.

Herwarta, zkušeného kapitána stráže, útočníci tak znetvořili, že ho poznala jen podle šedivých vlasů.

Pevně se chytila Alžbětiny paže, když konečně přistoupila k mrtvolám Richarda a Gera.

Bratři leželi vedle sebe a oba měli podříznutá hrdla.

Marta klesla na kolena, pokřižovala se a mlčky se modlila. Za spásu duše mužů, kteří museli položit životy, za Lukasovo uzdravení, za to, aby Raimund a Arnulf zůstali takového nešťastného osudu ušetřeni, a hlavně za to, aby Christian žil. Ale i za spravedlnost, za potrestání vrahů a zrádců.

Alžběta se modlila s ní.

Dlouho klečely před mrtvými. Martě se prohnalo hlavou sto věcí: slova, která jí jednou řekl jeden z těch mrtvých, žert, který vyslovil jiný, odřeniny a někdy i zlomeniny, které ošetřovala a léčila mladíkům po cvičných bojích, všechno dobré, co pro ně ještě chtěla učinit a už neučiní.

Konečně vstala a chtěla vyjít ven, vzpřímená a se vztyčenou hlavou, ale po dvou krocích sklesla na zem a hořce se rozplakala. Alžběta ji vytáhla na nohy a pevně objala, Martiny slzy jí promáčely šaty na rameni. Také mladé ženě stékaly po tvářích slzy.

„Musím jít a postarat se o Lukase,“ popotáhla Marta a rukávem si otírala oči.

„Ne, ty teď potřebuješ klid,“ namítla Alžběta. „U Lukase sedí jeden z panošů a má rozkaz okamžitě ohlásit, kdyby se rytíři přitížilo.“

Ale Marta neměla chvilku klidu. Mrtví musí být pomstěni, zrádci odhaleni a Christian osvobozen.

A jestli se kvůli tomu má stát Oldřichovou děvkou, tak to podstoupí. Ale nejprve ještě zkusí, jestli by se nenašlo jiné řešení.

O několik dní později přijel za Randolfem do Christiansdorfu neznámý jezdec. Byl vpuštěn do hradu a žádal o důvěrný rozhovor s fojtem.

Když cizinec odjel, Randolf triumfálně zavolal svou ženu a přátele a poručil sluhovi, aby přinesl nejlepší víno.

S rozzářenýma očima zvedl pohár a připil Richenze. „Teď patří Christiansdorf už jenom nám. A je načase, aby konečně změnil jméno.“

Manželka lehce přimhouřila oči a usmála se. „Tak plán vyšel? To je nádhera. Teď tady překáží už jen ta malá čarodějnice. Máš představu jak zabránit tomu, aby její plemeno nezdědilo všechno, co patří nám?“

Ekkehart si odkašlal. „Měl bych jeden návrh,“ poznamenal a doufal, že Richenza uvěří lhostejnému tónu jeho hlasu.

Když domluvil, Randolf se hlučně rozchechtal. „Teda něco tak úžasnýho a mazanýho jsem od tebe už dlouho neslyšel, kamaráde. A až s ní budeš hotovej, tak nám ji předáš dál?“

Místo odpovědi Ekkehart vstal, aby získal trochu času a ovládl se. „Bude nejlepší, když hned odjedu do Míšně, než mě někdo předběhne.“

Johana

Obyvatelé Christiansdorfu nikdy nezapomenou na následující dny, kdy Randolf jako živel puštěný z řetězu řádil ve vesnici.

Johana byla první, kdo pocítil na vlastní kůži začátek jeho krvavé vlády.

Objevil se u ní mladý pacholek a vyřizoval: „Náš pán Randolf ti přikazuje, abys k němu přišla.“

Nahrbila se a nedokázala ze sebe vypravit slovo. Randolf byl noční můrou jejího mládí. Nikdo ji nemusel strašit démony, draky nebo divými muži, největší strach měla ze statného rytíře se stříbřitě plavými vlasy. Stále ještě ji v noci trýznily zlé sny, v nichž znovu a znovu prožívala, jak dal oběsit Guntrama a probodl Kunovu matku Gretu, jak poručil, aby jeho pacholci zbičovali do krve bratra Karla a Jonase. Jako všichni ve vesnici věděla, že Randolf a Christian, jehož v tichosti uctívala, jsou úhlavní nepřátelé. A také věděla, že její nevlastní matka, nejodvážnější žena, jakou znala, se hradnímu fojtovi pokud možno vyhýbá.

Co od ní asi chce? Určitě žádnou medicínu. Randolf a jeho lidé bez výjimky využívali pouze ranhojičovy služby. Co jí udělá?

Johana by nejraděj i křičela a utekla, ale nohy jí vypovídaly službu.

„Tak konečně pojď! Pán není zvyklý dlouho čekat,“ naléhal pacholek.

Johana si pomalu otřela ruce, zavinula plavý cop do uzlu a uvázala si šátek. Rozhlédla se, zda je nablízku někdo, kdo by jí mohl pomoct. Marně. Od té doby, co tu není Christian a jeho rytíři, tu nikdo takový není. Rozkazu hradního fojta nesmí odporovat.

Ze zvyku sáhla po koši s tinkturami a mastmi, ale mladík poznamenal: „To potřebovat nebudeš.“

Johana pohledem prosila Mechthildu, která rovněž zbledla, aby ostatním řekla, co se přihodilo, a zvolna následovala posla k obytné hradní věži.

Když vešla do místnosti, kde byl Randolf, jeho žena a několik mužů, nepodívala se mu do očí, ale mlčky, s pohledem sklopeným, poklekla.

Rytíř se nejprve tvářil, že si jí nevšiml. Tušila, že to předstírá, aby jí nahnal ještě větší strach. Ale nebyla schopná jeho záměru čelit. Chvěla se po celém těle.

Pacholek nenápadně zakašlal, aby upozornil, že svůj úkol splnil.

Randolf po ní přejel pohledem. „Aha, Christianova schovanka,“ poznamenal shovívavě. Ale tón, jaký mu zazněl v hlase, když vyslovil jméno jejího otčíma, jí vyvolal mrazení v zádech.

„Nikdo tady nechce ublížit tvému nevlastnímu otci, je to výslovné přání markraběte. To také znamená, že se o tebe v Christianově nepřítomnosti musíme starat.“

„Jste velmi dobrotiví,“ opatrně odpověděla Johana, avšak Richenzina slova ji ani trochu neuklidnila, spíš v ní naopak vyvolala ještě větší hrůzu.

Způsob, jakým si ji Randolf měřil, v ní vyvolával děsivé podezření. Ale přece vedle něj sedí jeho manželka, tak by snad…

„Kolik je ti let?“

„Čtrnáct, urozený pane.“ Neušlo jí, že si Randolf s manželkou vyměnili spokojený pohled a rytíř se opřel v křesle.

„Tak je tedy dost stará,“ poznamenala jeho žena tiše.

„Byly mi na tebe předneseny stížnosti,“ pokračoval Randolf. „Vážné stížnosti.“

Udivená Johana mu teď překvapeně pohlédla do tváře, ale vzápětí opět sklopila zrak. Ledově modré oči ji děsily.

„Páter Sebastian se zlobí, že se zabýváš podivnými věcmi, údajně abys léčila lidi, místo aby ses věnovala předení a tkaní, jak se na mladou dívku sluší a patří.“

„Pane…,“ nadechla se Johana k námitce, ale Randolf ji panovačným pohybem ruky umlčel. „Mlč! Chceš snad tvrdit, že se boží muž mýlí?“ zeptal se ostře. „Chceš snad jako tvoje nevlastní matka před církevní soud kvůli čarodějnictví, protože se protivíš božímu slovu? Myslíš, že bys unikla jako ona jen proto, že se jí to podařilo díky nevysvětlitelným náhodám?“

Johana se ještě víc přikrčila.

„Okamžitě s tím jednou provždy skončíš!“ rozkázal Randolf. Předstíral, že uvažuje při řeči, ale Johana vycítila, že další slova má už dávno připravená.

„Ale to nebude stačit, aby ses očistila,“ pokračoval a jakoby zamyšleně si hladil bradu. „Musíme zabránit, aby kdokoli proti tobě mohl takové obviněné vznést. Christian tu bohužel není a nemůže tedy tvou pověst hájit. Navíc nikdo neví, kdy a zda vůbec se vrátí.“

Podtón v jeho hlase ji vyděsil. Randolf si je jistý, že Christian se už nikdy nevrátí! Srdce se jí stáhlo a chvilku trvalo, než pochopila další slova.

„Do té doby budu tvým poručníkem já a přijmu tě do své domácnosti, aby tvá pověst zůstala neporušená.“

Johana si všimla, jak se popásá na jejím zděšení. Bude sama mezi Randolfovými lidmi, nepotrvá dlouho a jeho muži, úhlavní nepřátelé jejích nevlastních rodičů, se na ni vrhnou. Nemá v blízkosti nikoho, koho by mohla poprosit o pomoc.

„Nechceš mi poděkovat za takovou milost?“ zeptal se ostře Randolf.

„Je to pro mě příliš velká čest,“ vypravila ze sebe. „Nejsem jí hodna. Nepocházím ze vznešeného rodu. Možná bych se měla spíš odstěhovat do bratrova domu. Může na mě dohlédnout on.“

Randolf se zasmál. „Co takový kovář asi zmůže?“

Opět ji přejel ledovýma očima od hlavy k patě.

„Ne, ty vrabčáku. V bezpečí budeš jenom u mě. Páter chce mít jistotu, že se budeš chovat zbožně a cudně. Christian by mi nikdy neodpustil, kdyby se ti v jeho nepřítomnosti něco přihodilo jen proto, že jsem se o tebe patřičně nepostaral. Že ano?“ obrátil se k mužům, kteří se chechtali a hlasitě projevovali souhlas.

„Abych si byl úplně jistý, že z tebe bude sňata veškerá poskvrna, udělám pro tebe dokonce ještě něco,“ prohlásil Randolf. Johana zatajila dech.

„Dám tě za ženu jednomu ze svých věrných.“

Ne, chtěla zoufale vykřiknout, ale Randolfův tvrdý pohled jí zadusil hlas v hrdle.

Hradní pán přejížděl očima po svých mužích, ale dívka věděla, že už dávno jednoho vybral a všechno je domluvené.

„Wulfe, můžeš ji mít.“

Předstoupil muž, jenž v ní už při prvním pohledu vyvolával strach a odpor: statný, holohlavý chlap, nejméně o hlavu větší než ona, z jehož výrazu čišela surovost.

„Děkuju, pane,“ uklonil se a zašklebil se na Johanu, přičemž odhalil řadu zčernalých pahýlů po zubech. Měla pocit, že už tady ji očima svléká.

„Je to dobrý bojovník. Můžeš být šťastná, že jsem ti ho vybral,“ prohlásil Randolf.

Přestože se Johana rytíře k smrti bála, odvážně namítla: „Odpusť, pane, ale jenom můj nevlastní otec za mě může domluvit svatbu.“

„Nesmysl. Christian tady není a svatba je nejlepší způsob jak uklidnit pátera Sebastiana a tebe zbavit veškerého podezření. Na znamení své péče ti dokonce dám věno.“

Randolf se naklonil a připomínal dravé zvíře krátce předtím, než se vrhne na kořist. „Měla bys být vděčnější. Uvědom si, z čeho pocházíš! Tak se přestaň upejpat. Pojď, ukaž ženichovi, jaké máš vlasy!“

Muži na ni lačně zírali. Johana si váhavě rozvázala šátek na hlavě. Narůstalo v ní podezření, že Wulf nebude čekat až do svatby. Tady, v Randolfově říši, mu nikdo nebude bránit, aby si už předem vzal, co mu pán slíbil. Nevěděla, co je horší. Zda pomyšlení, že se tenhle hrubián brzy zmocní jejího těla, nebo představa, že jí to bude jako manžel dělat stále znovu a ona mu bude do smrti vydaná napospas.

„No je krásná, že jo, Wulfe?“

Svalnatý ozbrojenec se přihlouple šklebil a ostatní se smáli.

„Zítra bude svatba a pak ti patří,“ dodal Randolf. „Do té doby ji odveďte do naší zvláštní komory pro hosty, aby její pověst zůstala zachovaná.“

Johana chtěla utéct, když k ní přikročili dva chlapi, rázem jí za zády stáli další dva a odřízli jí cestu.

Jeden ji pevně chytil za paži a táhl ji z donjonu přes dvůr k Randolfovu domu.

Se svěšenou hlavou se nechala vést a pokradmu se rozhlížela kolem, jestli nezahlédne někoho, kdo by jí mohl pomoct. Nikdo si jí však nevšiml, ani lidé pracující na stavbě, ani mladičká děvečka, která vlekla dva kbelíky vody.

Strážce ji odvedl do maličké komůrky. Když za sebou zavřel dveře, slyšela, jak zvenčí zasouvá závoru.

Blikající lampička osvětlovala kobku, která neměla okno ani jiné dveře. Johana v bezmezném strachu ohmatávala zdi a pátrala po možnosti útěku, ale kameny ve zdi byly pevně zasazené.

Nakonec se schoulila na postel, jedinou věc, která v komoře byla, objala si skrčené nohy a přemýšlela o své situaci. Dospěla však vždycky ke stejnému závěru: Christian je nepochybně mrtvý, jinak by si Randolf tohle nedovolil. Teď už jí nepomůže ani Kuno. A co by také mohl udělat? Randolf jistě učinil všechna opatření, aby nemohla prchnout. Možná ji dokonce používá jako vějičku, aby přiměl Kuna a jeho přátele k nějaké neopatrnosti a mohl je potrestat.

Nemá žádnou naději. Christian se nevrátí, vesnice bude vydaná Randolfovi na milost a nemilost. A ona bude od zítřka patřit tomu příšernému Wulfovi, pokud se na ni nevrhne už dneska v noci.

Netrvalo dlouho a zaskřípala závora. Johana zděšeně vyskočila z postele a přitiskla se k zadní stěně svého malého vězení, když dovnitř vešel hradní fojt.

„Chtěl jsem se jen přesvědčit, že jsi dobře ubytovaná,“ promluvil blahosklonně a pomalu se k ní blížil. „Taková hezoučká, čisťoučká holubička, je tě skoro škoda pro toho holohlavce. Víš, povídá se o něm, že se ženami zachází trochu hrubě.“

Johana ustoupila krok stranou a vyděšeně na něj hleděla.

„Máš krásný zlatý vlasy… No tak, ukaž je svému pánovi. Rozpleť si cop!“

Johana poslechla a prsty se jí chvěly. Randolf teď stál těsně u ní a probíral se prsty v jejích dlouhých, plavých pramenech.

„Už tě ten zrzek vobskočil?“

Ustrnula při tom slově.

Randolf jí položil velké ruce na ramena a drsnými palci jí přejížděl po krku. Dívka už nedokázala potlačit ustrašené kňučení.

„No nejspíš ne, pořád se chováš jako panna,“ spokojeně usoudil Randolf. Cítil, jak se chvěje, jak se strachy potí, a opájel se tím.

Pomalu jí sevřel prsty kolem krku. Stačilo by jen trochu stisknout, zachroptěla by a chcípla mu v rukou. Lehko by jí taky mohl zlomit vaz. Ale má v plánu něco lepšího. Dneska v noci s ní bude pokračovat tam, kde začal s její nevlastní matkou. Skoro rodinná tradice.

Richenza nepochybně má své přednosti. V posteli je nenasytná a nestydatá, vyrovná se mu v bezohlednosti a ve spřádání intrik ho dokonce převyšuje.

Ale taky někdy potřebuje něco mladého, nevinného. Chce slyšet, jak tenhle blonďatý andělíček bude křičet strachy, až se na něj vrhne a vnutí mu svou vůli.

A to nejlepší na tom je, že bez ohledu na to, co udělá, o něm nikdo nebude moct říct nic jiného, než že se postaral o svou novou schovanku. Hlavně jí nesmí roztrhat šaty. Wulf na jeho rozkaz kdykoli odpřisáhne, že děvče bylo o svatební noci panna. Opravdu je jí pro toho hrubiána škoda. Možná si ji nějaký čas nechá jen pro sebe, dokud se jí nenasytí. Možná se pak jednou podívá, jak se na ni Wulf vrhne a dorazí ji.

Randolf ustoupil o krok zpátky.

„Svlékni si šaty!“ rozkázal.

Dívka leknutím strnula.

Vrazil jí facku, až padla na zem.

„Jsem zvyklý na to, že moje rozkazy jsou okamžitě plněny,“ pohrozil. „Nebo mám zavolat stráže, aby ti pomohly?“

Johana pomalu vstávala a nespouštěla z něj upřený pohled očí rozšířených zděšením.

Vytáhl z opasku důtky a netrpělivě si jimi pošvihával do dlaně. „Tak bude to?“

Zrudla studem. Potom nekonečně pomalu svlékla svrchní šaty a pečlivě je složila.

Představa toho, co ji čeká, ji naplňovala nevýslovnou hrůzou. Ale kdyby měli přijít ještě další drsní muži, bylo by všechno mnohem horší.

„Tak rychle ještě ten zbytek!“ poručil ostře Randolf.

Nesmělými, nemotornými pohyby si svlékla košili a rychle si přehrnula dopředu dlouhé vlasy, aby zakryla prsa.

„Nahá jako Eva, a stejně tak svůdná.“

Randolf k ní opět přistoupil blíž a rychle jí odhodil vlasy na záda. Levou rukou ji pevně chytil za rameno, takže se nemohla hnout, pravou jí vsunul mezi nohy.

Johana vykřikla a studem a strachem se rozplakala.

Jemné tělo, měkké a teplé… opravdu panna… a k smrti vyplašená…

Tak tohle mu dlouho chybělo. Byl tak vzrušený, že si nestačil rozepnout kalhoty. S nechápavým vztekem cítil, jak semeno vystříklo do látky.

Zatraceně! A bohužel teď nemá čas počkat, až zase bude připravený. Pohled, jaký po něm vrhla manželka, když vstal a vycházel z haly, byl dost jednoznačný. Obtížná ženská! Jak dlouho si od ní ještě nechá ve svém vlastním domě poroučet?

Ale teď už tady nemůže zůstat a pak si vlézt k ní do postele, když bude mít na sobě ještě panenskou krev té maličké.

Bude muset přijít později, až Richenza usne, aby se uspokojil na téhle roztomilé, nevinné dívčině. Tohle je ostuda, aby se chlap ve svém domě musel potají plížit.

Vztekle strčil do dívky, až padla na postel.

Jenom jedno pomyšlení ho odškodňovalo za to, že se na ni nemohl hned vrhnout a okamžitě se jí zmocnit: její hrůza ještě mnohonásobně vzroste, když ji nechá čekat na svou další návštěvu. A to naopak zase zvýší jeho požitek.

„Budeš takhle čekat, dokud se nevrátím,“ přikázal jí hrozivě. „A neopovaž se zakrýt nebo obléknout!“ Významně opět vytáhl z opasku důtky a švihl jimi do vzduchu. Rychlým krokem vyšel ven a Johana slyšela, jak opět zasunul závoru.

Jakmile osaměla, okamžitě se oblékla. Pak vytáhla svůj jídelní nůž, který nosila na řemínku u pasu a schoulila se vedle dveří. Až přijde, nebude na něj čekat nahá v posteli, aby ji znásilnil a pak předhodil ostatním. Třebaže ho nožíkem nedokáže vážně zranit, určitě ji za takový útok potrestá a zabije. To bude pořád lepší než osud, jaký jí přichystal.

S bušícím srdcem se krčila u dveří a čekala, až uslyší kroky.

Sotva byla Johana z domu, Mechthilda vyběhla, aby vyhledala Kuna a Bertrama. Oba vyjeli se zbytkem koní do okolí, protože zvířata naléhavě potřebovala pohyb. Když je uviděla, z dálky na ně mávala. Okamžitě obrátili koně a hnali se k ní.

Kuchařka jim vzrušeně vyprávěla, co se stalo, a Kunova pihovatá tvář zbledla. Christian mu svěřil bezpečnost Johany. A ta je teď kvůli jeho nedbalosti v rukou toho netvora. Neměl ji nechávat samotnou.

„Ví někdo, co od ní asi chtějí?“

Kuchařka jen zavrtěla hlavou.

„Určitě to nebude nic dobrého,“ poznamenal zamračený Bertram. Oba seskočili z koní a on převzal od přítele uzdu. „Postarám se o koně, ty už jdi do domu,“ prohlásil.

Kuno se však postavil k lísce, kterou Marta zasadila před Christianovým pozemkem, a upřeně se zadíval na donjon, jako kdyby mohl prohlédnout tlustou zdí. Nejraději by se tam rovnou rozběhl a žádal, aby mu dívku vydali. Ale to by pravděpodobně sklidil jen posměch, nejspíš by ještě dostal pořádný výprask a hodili ho do žaláře. Ne, v tomto případě je potřeba vymyslet nějakou lest a nejdřív zjistit, kde je a jaké nebezpečí jí hrozí.

Nejprve hledal Petra. Chlapec byl smutný od chvíle, kdy Christian s Martou odjeli. Pořád ještě brouzdal vesnicí a rozhlížel se po Melchiorových lidech, přestože bylo řečeno, že za bezpečnost vesnice nyní odpovídají pouze Randolfovi muži. Ale dneska, to Kuno věděl, mu Mechthilda dala nějakou práci. Kdepak ten kluk je?

Kuno pronikavě hvízdl a jako na povel se před ním za okamžik objevil Petr a tázavě na něj pohlédl.

„Pracuje ještě vaše malá kamarádka u Randolfa v kuchyni?“ zeptal se Kuno. Richenza si totiž krátce po příjezdu vybrala jako děvečku jednu dívku z bývalé Melchiorovy bandy.

„Jasně. Mám za ní dojít?“

Kuno se na okamžik zamyslel. Jestli Johaně hrozí nebezpečí, musí se nějak vetřít k Randolfovi. A dvakrát se mu to jistě nepodaří. Nejprve však musí zjistit, co se v hradě odehrálo a kde Johana je., Ale může toho kluka vystavit takovému nebezpečí?

Petr jako kdyby uhodl myšlenky staršího kamaráda.

„Nezapomeň, co jsem se vyučil. Mě hned tak někdo nechytí.“

Bývalý zlodějíček se zašklebil a zavolal na sestru: „Anno, půjč mi svoje šaty!“

Dívka na něj překvapeně pohlédla, ale Petr už ji táhl za ruku ke stájím. Za chvilku se oba opět objevili. Petr měl na sobě Anniny šaty, které jí byly trochu velké, ale on se do nich vešel, zrudlá Anna byla zabalená do staré deky.

„Co má tohle znamenat?“ zlobila se Mechthilda.

Petr se na ni usmál, z koše věcí na látání vytáhl šátek a uvázal si ho na hlavu. Dvěma prsty pozvedl vpředu sukni, udělal pukrle, zamrkal a vysokým hláskem promluvil: „Urozená choť hradního fojta přikázala, že mám ode dneška pomáhat v kuchyni.“

Mechthilda a Kuno na něj udiveně zírali.

„Dokonalé,“ zvolal Bertram, který k nim přicházel. „Vypadá úplně jako služka z kuchyně.“

Kuchařka, která se už uzdravila z horečky a opět získala obvyklou energii, postrčila Annu před sebou do domu. „Pojď, musíme pro tebe najít nějaké oblečení,“ vrtěla hlavou. „Nemůžeš chodit v kalhotách ani zabalená v houni.“

Mladíci Petra nabádali, aby byl opatrný, ale ten se už vydal k hradu a jen vyzývavě zavrtěl zadkem v sukni.

„Jednou kvůli té své drzosti padne tvrdě na nos,“ poznamenal napůl pobaveně, napůl rozzlobeně Bertram.

„Doufejme, že to nebude dneska,“ odpověděl zachmuřeně Kuno. „Co myslíš, že po ní můžou chtít?“

„Obávám se, že jestli se brzy nevrátí, musíme počkat, co se dozvíme od našeho drzouna.“

Bertram tušil, co se v kamarádovi odehrává, věděl, že Kuno Johanu miluje a udělal by všechno, aby ji zachránil. I on má dívku rád. Nehledě k tomu, že jim Christian svěřil její ochranu. To byla svatá povinnost. A co řekne Marta, až se o tom dozví? Ale teď nemá smysl si něco vyčítat.

S předstíraným veselím poklepal příteli na rameno. „Pojď, pro všechny případy si musíme pořídit nějaký převlek.“ Chtěl ho vtáhnout do domu, ale Kuno se nehnul z místa.

„Chci odtud pozorovat, jestli se tam něco pohne. A musíme přemýšlet, kam ji schováme, když to bude třeba.“

Ale nejdřív ji tam odtud musíme dostat, pomyslel si Bertram, ale nevyslovil to. Najít úkryt nebude jednoduché. Když ji Randolf dá hledat, jeho lidé určitě obrátí celou vesnici vzhůru nohama. U Christianových přátel Karla a Jonase budou hledat nejdřív, a ti nesmí být ohroženi. Uvažovali, zda by byl vhodný nevěstinec. Tilda by jim jistě pomohla. Ale je tu příliš velké riziko, že se některé z děvčat prořekne, nebo Johanu záměrně prozradí. A odvést Johanu z vesnice také není dobré řešení vzhledem k tomu, že se někde v lese schovávají lupiči a Melchiorova banda. Zavrhovali jeden nápad za druhým.

„Kde jen ten náš budižkničemu je,“ rozčiloval se Kuno.

„Já teda nejsem žádnej budižkničemu, ale jestli myslíš mě, tak jsem tu,“ ozval se z keře před nimi Petrův hlas.

S úsměvem vyšel a zase zamrkal po holčičím způsobu.

„No počkej, ty kluku,“ pohrozil Kuno, ale pak si s úlevou prohrábl zrzavé vlasy a kývl na chlapce. „Tak co ses dozvěděl?“

„Chtějí ji provdat,“ oznámil Petr.

Kuno vyskočil. „Kdy? Za koho? Tak mluv už!“

Petr pochopil, že teď není vhodný čas vkládat pauzy pro zvýšení napětí. „Už zítra. Za jednoho z Randolfových strážných. Takového holohlavce. A teď je zavřená v komoře.“

Když zpozoroval, že jeho rudovlasý kamarád je hluboce nešťastný, rychle pokračoval: „Ale já vím, kde. Taky je zavřená jenom zvenčí na závoru. Možná jsem ji tam odtud mohl rovnou vyvést. Jenom jsem nevěděl, jak potom projít kolem stráží.“

Kuno a Bertram si vyslechli přesný popis obytné věže a místa, kde je Johana uvězněná.

Pak vstali, aby si u Mechthildy vzali to, co potřebují pro další část svého plánu.

Po chvíli se Kuno v převleku ukázal kuchařce, Petrovi a jeho sestře. Měl na sobě otrhané šaty, špinavý šátek na hlavě si stáhl hluboko do čela, obličej zamazal popelem, na zádech nesl děravou nůši. Ranec hadrů pod šaty představoval hrb, k tomu se nachýlil, opřel o hůl a zkusil pár šouravých kroků.

„Vypadá to opravdově,“ ujistil ho Bertram.

„Mám si ještě zavázat oko?“ zeptal se Kuno a hned to udělal. Pak zamrkal na Mechthildu. „Teď to vyzkoušíme.“

Kuchařka vyšla ze dveří a zavolala na staršího čeledína, aby jí přinesl husu. Tu zákeřnou starou.

Čeledín vyšel na dvůr a po honičce provázené četnými nadávkami se celý zpocený vrátil s divoce štěbetající a syčící husou, kterou tiskl v podpaží a ještě jí oběma rukama držel krk.

„Doufám, že už konečně půjde do hrnce!“ zabručel.

„Ne. Dej jí tady matičce do koše, prý ji pro nás prodá,“ odpověděla Mechthilda.

Pacholek se zběžně podíval na matičku, strčil syčící husu do nůše a pomohl Kunovi naložit ji na ramena.

„Děkuju, synáčku, děkuju. Bůh ti to odplatí,“ zaskřehotal Kuno roztřeseným, šišlavým hlasem.

„To doufám, po tom všem, co jsem s ní vytrpěl,“ povzdechl pacholek. „A dej si pozor, matičko, ať ti ta zákeřná potvora z nůše neuteče.“ Kývl na kuchařku i na babku a odcházel, přičemž pořád ještě husu proklínal.

Ostatní se na sebe podívali a Kuno sotva potlačil smích. „Tak to začíná být docela zábavné,“ poznamenal.

„Kdybych to řekl já, už bys mi dal za ucho a přikazoval mi, abych byl opatrnější,“ ozval se Petr přidrzle a opravdu si vysloužil buráka v týle. Bertram se na kamaráda spiklenecky usmál a Mechthilda Kunovi z celého srdce přála boží požehnání pro zdar jeho plánu.

O chvilku později stál zrzek v převleku před vchodem do Randolfova domu.

„Kliď se odtud, babizno, tady nemáš co pohledávat,“ osopil se na něj strážný.

„Prosím vás pěkně, neodhánějte starou ženu,“ bědoval Kuno změněným hlasem a pokorně se stále znovu klaněl. „Já nesu tu husu, pěknou husičku, mám ji dát do kuchyně. Objednala si ji vaše paní. Nesmím ji rozzlobit.“

„Ukaž, bábo!“ vyzval ji nevrle voják a přistoupil blíž.

Kuno ustoupil a chránil si rukou obličej, jako by se muže bál. A taky se lekl, protože to byl jeho starší nevlastní bratr Martin.

Hanba ti, pomyslel si potisící, když se na něj podíval. Pozná ho bratr? Rychle se k němu otočil zády a nastavil mu nůši pod nos. „Jen se přesvědč, udatný reku, podívej se sám. Je to pěkná, vykrmená husa, opravdu sváteční pochoutka pro urozeného pána a jeho manželku.“

Martin nedůvěřivě nahlédl do nůše a hned ucukl, protože na něj rozzuřená husa se sykotem zaútočila.

Kuno se v duchu usmál, protože jeho lest se zřejmě vydaří.

„Pěkná husa, krásná husa,“ opakoval roztřeseným hlasem a kýval hlavou jako slabomyslný.

„To jsem viděl, babo,“ zabručel Martin. „Tak už zmiz do kuchyně.“

„Děkuju, synáčku, děkuju,“ šišlal Kuno. „Bůh ti to zaplať,“ svrabem a neštovicemi, dodal v duchu vztekle.

O chvíli později byly stráže vyrušeny ze hry v kostky hlasitým pokřikem. Martin vyšel před strážnici, aby viděl, co se děje, a nevěřil svým očím. Pomocný kuchtík vyběhl za bábou na nádvoří a nadával, stařena upadla a ztěžka vstávala, husa vyletěla z nůše a s hlasitým štěbetáním letěla proti němu.

„Chyť tu husu, chyt tu husu!“ křičel na něj kuchtík, tvář pod vysokou bílou čepicí zrudlou a poprášenou moukou. Sám hlasitě nadával a běžel za stařenou, která kulhala pryč, jak mohla nejrychleji.

Martin zavolal kumpány a pokoušeli se lapit rozzuřenou husu, která na ně útočila s nataženým krkem a vzteklým syčením. Trvalo chvíli, než poplašené zvíře konečně chytili. Přitom si nevšimli, že ani stařena, ani kuchtík se už neobjevili.

Celý večer si Randolf v duchu maloval, jak nahá, vyděšená dívka sedí na posteli, zírá na dveře a strachy z něj málem umírá. Představa, jak se na ni vrhne a bude ji šukat, až jí bude přecházet zrak i sluch a bude křičet a plakat, se ho zmocňovala tak silně, že cítil pnutí ve slabinách. Brzy měl úd tak ztvrdlý, že mu bylo jedno, co by na to řekla Richenza, kdyby si toho všimla.

On je pánem v domě! A musí tu malou mít! Teď hned!

Zrychloval krok a blížil se ke komoře, kde byla zavřená. Netrpělivě odsunul závoru a prudce otevřel dveře. Připravil si pár posměšných slov, jimiž ji ještě víc vyděsí, ale ta mu uvízla na rtech.

Postel byla prázdná.

Rozhlédl se v komoře a rychle pochopil, že Christianova schovanka v těchto těsných čtyřech zdech není. V komoře nebyla možnost se schovat, leda pod postel, ale tam nebyla.

Rozpálený vzteky vyběhl na chodbu a přivolal stráže. „Ta holka je pryč! prohledejte všechny místnosti!“

Hejtman rychle rozdělil muže na skupiny, které pročesávaly hrad, pátraly v donjonu, v hospodářských staveních i ve stájích a maštalích.

„Není po ní ani stopy, pane. Je mi líto,“ hlásil po nějaké době kapitán.

„Tak prošťárejte každý dům v tom jejich zatraceným hnízdě!“ rozkázal zuřivě Randolf. „Je mi úplně jedno, jestli přitom vytáhnete z postele i ty ubožácký kramářský duše. Chci ji tady mít, a s ní i toho zrzka. Vsadím se, že s tím má něco společného!“

Muži se rozběhli k vesnici a Randolf vztekle dusal do kuchyně, kde ještě pracovaly děvečky.

„Hej ty tam!“ kývl na mladé děvče, které se vždycky ustrašeně zachvělo, když o ně zavadil pohledem.

Zbledla jako stěna, přiběhla a klesla před ním na kolena.

„Pojď se mnou!“ rozkázal a strkal ji před sebou do komory, kde byla předtím zavřená Johana. Když tu nevinnou blondýnku nemůže mít hned, musí se zatím uspokojit jinak. Tahle není tak pěkná a má červené, drsné ruce, ale určitě bude taky tak kňučet a žadonit o milost, až bude ležet pod jeho statným tělem.

Lhůta z milosti

Hedvika na Martiny zoufalé prosby přece jen někoho vyslala do Eisenachu, aby zjistil, jak se věci mají. Nevyzpytatelným řízením osudu se stalo, že se markraběnka rozhodla požádat o tuto službu svého zetě Oldřicha. Beztak je nejvyšší čas, aby u duryňského markraběte vykonal zdvořilostní návštěvu, než se s císařem vydá na dlouhé tažení, aspoň tak to odůvodňovala jemu i Otovi. Při té příležitosti se může ve Wartburgu porozhlédnout, aniž musí vyslovit nějaké nepodložené obvinění. Koneckonců by lantkraběti mělo záležet na dobrých vztazích k blízkým českým zemím.

„Důvěřujeme tomu, že přinesete spolehlivé zprávy,“ kladla Hedvika zeti na srdce. Nezbývalo mu nic jiného než se poklonit, splnit její prosbu a vydat se na cestu.

Jestlipak Hedvika tuší něco o jeho nečestné nabídce, přemýšlela Marta s vděkem a zároveň studem. Bude moct důvěřovat zprávě, kterou mladý Oldřich přiveze? Když vycházel z haly vrhl na ni mnohoznačný, zamračený pohled.

Téhož dne dorazil uštvaný posel s hlášením, že Arnulfovy a Raimundovy oddíly zlodějům stříbro zase odebraly, a to s nepatrnými ztrátami na lidech, naopak lupiči byli do posledního muže pobiti.

Oto, jemuž se tím velmi ulevilo, dal sloužit děkovnou mši.

A Marta objala Alžbětu, jež se rozplakala úlevou nad zprávou, že Raimund je živ a zdráv.

„Můžeš s sebou vzít mé děti, až se budeš vracet domů?“ požádala Marta mladou ženu. „Tady slyší jenom o smrti a zkáze, chtěla bych je toho ušetřit.“

Alžběta okamžitě souhlasila. „Samozřejmě. Postarám se, aby se trochu rozptýlily. Budou si hrát s našimi dětmi, Thomas se bude jako obvykle zajímat o koně… Máš pravdu, tohle pro ně není dobré místo.“

Thomas samozřejmě zaslechl, že jeho otec je mrtvý, a žádal od Marty vysvětlení. „To je lež, že je tatínek mrtvý, že ano?“ ptal se a v očích měl úpěnlivou prosbu, aby matka jeho přesvědčení potvrdila. „O tobě tenkrát taky říkali, že jsi umřela. A potom jsi přišla.“

Co mu měla odpovědět? Nevěděla, zda je to tušení, či jen hloupá, slepá naděje, ale měla pocit, že jeho otec ještě žije.

Marta byla ráda, že brzy budou aspoň její děti v lepším prostředí. Protože věděla, že před nimi nedokáže skrývat, jak ji drtí smutek a bolest.

Lukas, jehož rány se hojily jen pomalu, na tom byl stejně. Jenom navíc pociťoval spoluvinu na smrti svých přátel.

Při pohřbu Gera, Richarda, Herwarta a ostatních stáli vedle sebe. Všechna slova jim uvízla v hrdle, oči je pálily, a aniž se na sebe podívali, věděli, že ten druhý myslí na totéž a pociťuje stejnou bolest. Vedle nich stál Konrad a marně se snažil ovládnout. Trval na tom, že počká až do tohoto dne a teprve potom na otcův rozkaz odjede na hrad Landsberg.

Následující horké, slunečné dny uplynuly a o Christianovi nepřicházely žádné novinky. Pokoušeli se v té době vyrovnat s myšlenkou, že tolik jejich přátel je mrtvých a Christian možná také.

Od pohřbu Christianových mužů uplynul týden, když se u Marty, která právě měnila Lukasovi obvaz, objevil hofmistr.

„Paní Marto, markrabě si přeje s vámi okamžitě mluvit.“

Nečekané vyzvání Martu rozrušilo. Má snad Oto zprávu o Christianovi?

Lukas sotva znatelně zavrtěl hlavou, když se na něj podívala. Nevěděl, co od ní markrabě chce, ale i on se obával, že to nebude nic dobrého. Rychle si stáhl rukáv kabátce a vstal, aby ji doprovodil.

V paláci už čekal Oto obklopený několika důvěrníky, k Martinu úžasu mezi nimi byl i Ekkehart. Zřejmě právě přijel na hradní vrch. Rytířova přítomnost ještě posílila její špatný pocit. Hledala Hedvičin pohled a zjistila, že je naplněný soucitem, proto se vnitřně připravovala na špatnou zprávu. Ale Otova slova byla tak nečekaná, že ji zasáhla jako rána palicí.

„Tento zasloužilý rytíř a zkušený bojovník,“ začal markrabě a ukázal bradou na Ekkeharta, „mě požádal o vaši ruku. Neměli bychom s vaším druhým sňatkem dlouho otálet. Proto jsem se rozhodl, že jeho přání vyhovím. Bude to pro vás velmi dobrý svazek. A pro mě záruka, že v Christiansdorfu bude konečně panovat klid a mír.“

Marta na něj nechápavě zírala, potom pohlédla na Ekkeharta, jenž se tvářil nepokrytě spokojeně.

Sál se jí před očima zatočil, než dokázala odpovědět.

„Můj kníže, ale já jsem vdaná. Ještě nemáme jistotu, že je Christian mrtvý.“

Markrabě na ni pohlédl málem soucitně. Potom kývl na mladíka stojícího opodál. Podle zaprášeného oděvu usoudila, že by to mohl být posel, který právě dorazil zdaleka. Oto si skoro rozpačitě odkašlal. „Má drahá, chtěl jsem vás ušetřit toho pohledu. Ale když není jiná možnost jak vás o smrti vašeho manžela přesvědčit…“

Vzal od posla dřevěnou kazetu a podával ji Martě. „Podívejte se dovnitř.“

Roztřesenýma rukama krabičku otevřela a jen stěží potlačila výkřik. Uvnitř ležel seschlý kousek masa.

„Lantkrabě Ludvík nám na žádost našeho zetě poslal Christianovo srdce. Váš muž je mrtvý. Truchlíme s vámi a litujeme ztráty statečného rytíře. Ale musíte se s tím smířit.“

V prvním okamžiku měla Marta pocit, že se podlaha pod ní houpá. Napůl v mrákotách vzala na vědomí, že k ní přiskočil Lukas a chytil ji za paži, aby ji podepřel.

V hlavě měla jedinou myšlenku: To je lež! Tohle srdce mohlo patřit komukoli, třeba i zvířeti. A Oldřich má dobrý důvod chtít, abych uvěřila, že Christian je mrtvý. Ale není mrtvý. To bych věděla.

Ze všech sil se snažila, aby se jí hlas nechvěl. „Odpusťte, můj pane, ale kde je důkaz, že tohle je opravdu manželovo srdce?“

Otova tvář strnula.

„Jen ze soucitu nad ztrátou vašeho muže vám odpouštím tu drzost zpochybňovat slovo lantkraběte,“ napomenul ji nevrle. „Ludvík mi napsal, že jeho muži na cestě lesem našli těžce zraněného muže a vzali ho s sebou na Wartburg, aby se o něj postarali a vyléčili ho. Ale navzdory jejich snahám muž, který ještě dokázal sdělit své jméno, zraněním podlehl. Vzhledem k letnímu parnu muselo být mrtvé tělo pohřbeno a nemohlo být převezeno k nám. Proto vám poslal jen srdce. Smiřte se s tím. Všichni pro Christiana truchlíme.“

Marta vyslala zoufalý pohled k Hedvice, ale ta vypadala utrápeně a jen bezmocně pokrčila rameny.

„Tak mi aspoň povolte rok smutku, jak se sluší, abych mohla oplakávat manželovu smrt,“ prosila Marta. Nevěřila Otovi ani slovo, ale musí získat čas.

„Je mi líto, má drahá, ale na to nemůžeme brát ohled,“ prohlásil Oto tónem, který nesnese odpor. „Situace vyžaduje, aby Christianovo léno okamžitě začala spravovat pevná mužská ruka. Mohl bych je, s výjimku vašeho vdovského dědického podílu, i tak předat Ekkehartovi. Je to můj zasloužilý družiník. Kromě toho je to Randolfův přítel, což je pro mě zárukou, že v Christiansdorfu se už nepovlečou neustálé spory jako dosud. Měla byste být vděčná, že požádal o vaši ruku.“

Markrabě se naklonil a pronikavě na ni pohlédl. „Jinak bych vás provdal za někoho jiného, ale provdám vás v každém případě, a to velmi rychle. Potřebujete, aby vás někdo chránil, živil a postaral se o vás a vaše děti.“

„Děkuji vám za vaši péči,“ vypravila ze sebe Marta. „A vám,“ nepřátelsky pohlédla na Ekkeharta, „za vaši čestnou nabídku. Ale ještě jednou vás vroucně prosím, dopřejte mi čas smutku po manželovi.“

Není mrtvý, opakovala si v duchu a s hlasitým klapnutím zavřela krabičku, kterou podala poslovi. Bohužel tady, kde nepochybně má biskup svého zvěda, nemůže mluvit o tušení a vizích.

„Dávám vám jeden týden. Potom si vás urozený Ekkehart odveze domů jako svou manželku,“ rozhodl stroze Oto a dovolil jí odejít.

Už za týden! Martu zaplavila vlna ledové hrůzy. Nedokázala se na Ekkeharta podívat. Pamatovala si velmi dobře na jeho neslýchaný požadavek, aby mu dobrovolně dala, co už si dřív od ní vzal násilím. Musí utéct. Ale kam?

A co se stane s jejími dětmi?

Lukas, jenž dosud mlčky stál po jejím boku, ji pustil a klesl před markrabětem na koleno.

„Můj kníže, když chcete paní Martu bezpodmínečně provdat, prosím vás, dejte její ruku mně. Christian si přál, abych se o ni postaral, kdyby se s ním něco stalo.“

Marta zírala nejprve na Lukase, potom na Ekkeharta. Připadala si jako v zlém snu. Je už dost zlé, že ji chce Oto provdat, navíc za Ekkeharta, ale že jí i Lukas vpadne do zad! Proč se všichni chovají, jako by Christian byl skutečně mrtvý?

Markrabě se překvapeně podíval na mladého, plavovlasého rytíře, jenž před ním pokorně klečel.

„Hm. Chci vám věřit, že to bylo Christianovo poslední přání. Ale už jsem dal slib Ekkehartovi.“ Pohladil si bradu. „Těžko mohu ten slib vzít zpátky. A je mnoho důvodů, které hovoří ve prospěch vašeho soka.“

„Pak dovolte, abychom záležitost rozhodli jako muži v souboji mečem,“ požádal Lukas netrpělivě.

„Nesmysl. Vy jste zraněný, nemůžete teď proti nikomu nastoupit,“ odmítl Oto. „Potřebuji čas na rozmyšlenou. Zítra ráno si vyslechnete mé rozhodnutí.“

Pohybem ruky propustil Martu i oba muže, kteří se o ni ucházeli.

Marta vyběhla z hradu a málem porazila děvečku nesoucí před sebou koš sena.

Lukas utíkal za ní a rychle ji chytil, aby neupadla. Děvečka byla zřejmě u dvora nová a teď se skrčila v očekávání výprasku, přičemž sbírala rozsypané seno. Ale Marta si ji ani nevšimla a vztekle se otočila k Lukasovi.

„Co to mělo znamenat?“ vyjela na něj prudce. „A já si vždycky myslela, že jsi jeho přítel!“

Lukas zvedl. „Marto, já bych se tě ani nedotkl, to ti přísahám při všech svatých!“ prohlašoval spěšně.

Ztišil hlas a uklidňoval ji. „Chci ti dát čas a ochránit tě před tím darebákem. Když manželství nezavršíme, může být kdykoli zrušeno. A až se Christian vrátí, nebudeš zadaná.“

Lukas jí opatrně sbíral z rukávu stébla uschlé trávy, která tam uvízla po srážce s děvečkou. „Já přece taky věřím, že Christian ještě žije,“ dodal potichu. „Možná proto, že si nechci nic jiného připustit. Tak jako jsem tenkrát nevěřil, že jsi mrtvá, když o tom byli všichni ostatní přesvědčení. A pak ses zázrakem vrátila.“

Rozhlédl se, zda není nablízku nikdo, kdo by je mohl poslouchat, a tiše pokračoval: „Jestli chceš, pomůžu ti při útěku. Ale potom budeme oba v nemilosti a tvé děti rovněž. Nikdy se už nebudeme smět ve vesnici ani ukázat. A já bych musel opustit místo, které pro mě určil Oto. Kdyby mě dopadli, popravili by mě. Ale jestli to chceš, tak to bez zaváhání udělám.“ Bezmyšlenkovitě hodil suchá stébla na zem.

„Promiň,“ zajíkla se Marta a snažila se potlačit slzy. „Bylo to všechno na mě moc…“

Lukas by ji nejraději objal, aby ji utěšil. Ale to tady na veřejnosti před očima všech udělat nesmí. Zneklidněně se opět rozhlédl. A pohled mu padl na dobře známou tvář.

„Kde ten se tady bere?“ zvolal. Marta se prudce otočila a nevěřila svým očím. Zpocený, rozcuchaný, pokrytý prachem po dlouhé cestě na koni k ní běžel Kuno.

Kuno a Bertram se po dlouhých úvahách rozhodli, že bude přece jen nejlepší odvézt Johanu do Míšně, pokud se jim jejich smělý plán podaří a osvobodí ji.

Ve vesnici by si nebyla jistá před zradou a mniši v cisterciáckém klášteře vzdáleném několik mil nepovolují vstup ženám.

Museli doufat, že je cestou nepřepadnou žádní lapkové, protože ti se zatím štvou za stříbrným pokladem. S hornickým mistrem se tedy dohodli na zámince, která vysvětlí Kunovu nepřítomnost, protože Randolf bude nepochybně nejdřív podezírat jeho.

Když se Kuno vplížil do komory, kde byla Johana zavřená, málem se na něj vrhla se svým nožíkem. Nechápavě se podívala na stařenu s nůší, jež před ní stála místo obávaného Randolfa, ale vzápětí poznala důvěrně známý, uličnický úsměv a vytřeštila oči.

Padla Kunovi kolem krku a úlevou se rozplakala. Zrzek si dovolil okamžik vychutnávat její dotek, ještě nikdy mu nebyla tak nablízku. Přece jen už to nebyla obyčejná dcera rolníka, ale schovanka rytíře Christiana. Potom zpod otrhaných šatů vytáhl převlek kuchtíka.

„Oblékni si to. A dělej, musíme si pospíšit,“ zašeptal. To Johana věděla až moc dobře. „Randolf se může každou chvilku vrátit,“ sdělila mu se strachem. Kuno jí rychle vysvětlil svůj plán a Johana byla okamžitě ochotná se o útěk pokusit.

Otočil se k ní zády, aby se mohla převléknout, a zlobil se, že zrudl jako rajče.

Po nepozorovaném útěku z hradního okrsku spěchali na kraj lesa nedaleko vesnice, kde na ně čekal Bertram s koněm. S úlevou, že je vidí, vtiskl příteli do ruky uzdu a trochu cestovního proviantu. Kuno a Johana si opět oblékli své šaty. Kuno už několikrát jel do Míšně jako člen Christianova doprovodu a vroucně si přál, aby cestu našel i za tmy. Naštěstí bude za několik dní úplněk a nebe je jasné. Bertram sepjal ruce, aby Johana mohla nasednout na koně před Kuna. Pak se s oběma rozloučil a připravil se, že bude muset čelit rozzuřenému Randolfovi, jenž se ho bude vyptávat, kde je jeho kamarád.

Doufejme, že v pořádku dojedou do Míšně, pomyslel si. A že mi Randolf uvěří a nedá mě umlátit, povzdychl si v duchu a vracel se k Christianovu domu.

Kuno už hnal koně letní nocí.

Statečné děvče, obdivoval Johanu a pevně ji držel. Jestli se bojí, nedává to vůbec najevo.

Dívka Kunovi neřekla ani slovo o potupné scéně s Randolfem; tu navždy pohřbí hluboko v sobě.

Jet s Kunem na koni nočním lesem, kde možná číhá smrt, ji neděsí zdaleka tolik jako osud, který jí hrozil na hradě. Srdce jí bušilo tak divoce, že ani nepociťovala únavu. Za svítání, teď bylo období nejkratších nocí v roce, Kuno rozhodl, že si odpočinou. Johana je jistě u konce svých sil a i jemu se oči zavírají. Je však zcela nemyslitelné, aby si třeba jen na okamžik zdříml, dokud dívka nebude v bezpečí.

Něžně na ni hleděl a přemýšlel, zda by mu ji Christian dal za manželku.

Jestlipak se rytíř s nákladem stříbra dostal ve zdraví k císaři? A co vězí za tím, že se Randolf náhle rozhodl prohlásit se za Johanina poručníka?

Kunova neotřesitelně dobrá nálada a sklon vidět věci v dobrém světle mu zakazovaly pochmurné úvahy. Jen počkejte, až se Christian vrátí, sliboval v duchu výhrůžně, pak se uvidí, kdo se s kým ožení.

Na posledním úseku cesty slunce pořádně hřálo, přestože bylo časně ráno. Již několik dní bylo neobvyklé horko a sucho. V Míšni Kuno Johaně pomohl sesednout z koně před bránou na hradní vrch. Měla se nenápadně vmísit mezi děvečky, které nakupovaly ryby a maso na oběd pro své panstvo. On vyhledá na hradním vrchu Martu a s její pomocí místo, kde bude Johana v bezpečí.

Měl štěstí, uviděl ji okamžitě, jakmile projel bránou. Ale vedle ní stál Lukas a zjevně byl zraněný. Co to má znamenat? Cožpak nemá být s Christianem a stříbrným pokladem na cestě k císaři? Náhle měl pocit, že má paže a nohy z olova.

„Co se stalo?“, „Děje se něco ve vesnici?“ vyhrkli Lukas a Marta současně a běželi Kunovi vstříc.

Zrzek byl zaprášený, že ani nebylo vidět pihy v obličeji, a vlasy měl skoro šedivé. Vypadalo to, že se každým okamžikem zhroutí únavou, ale oči se mu bystře leskly. „Musíte tady schovat Johanu. Randolf ji prohlásil za svou schovanku a dneska ji chtěl provdat za jednoho svého příšerného ozbrojence,“ zachraptěl, protože měl vyschlé hrdlo. Neodvažoval se zeptat, co znamená Lukasova přítomnost zde.

„Všemohoucí bože!“ vykřikla Marta. „Co jí udělal?“ zeptala se zděšeně a v paměti jí vyvstaly děsivé vzpomínky. Vytrpěla si Johana stejný osud jako kdysi ona?

„Nebojte se, včas jsem ji odtamtud dostal,“ uklidňoval ji Kuno nezvykle vážně. „Čeká tady nablízku. Než ji sem přivedu, chtěl jsem nejprve najít vás, aby ji nikdo neviděl. Díkybohu, že jsem na vás hned natrefil.“

„Tak neztrácejme čas!“ rozhodl se Lukas a už mířil k hradní bráně. Marta se k mužům připojila a starostlivě se Kuna vyptávala, co přesně se přihodilo.

Ale když chtěla vyjít ven, zastoupil jí cestu strážný, starší voják s prošedivělým vousem.

„Vznešená paní, máme rozkaz nepustit vás z hradního vrchu,“ oznámil jí zdvořile, leč důrazně. „Je to pro vaši osobní ochranu.“

„Kdo to rozkázal?“ zeptal se panovačně Lukas.

„Velitel stráže.“

„Nesmysl. Arnulf je ještě na cestách, provází stříbrný poklad k císaři. Uvolni nám cestu,“ přikázal a chtěl vojáka odstrčit. Ten se lehce uklonil, ale nepohnul se ani o krok. „Dokud je pryč, převzal jeho úřad rytíř Ekkehart. Já jen konám svou povinnost.“

Lukas a Marta na sebe pohlédli, on vztekle, ona zděšeně.

„Počkej u stájí, hned jsem zpátky,“ zašeptal Lukas. Tam si jich nikdo nebude všímat. Potom následoval Kuna za bránu.

Marta se beze slova otočila a byla ještě zoufalejší než prve.

V příštím okamžiku spatřila Ekkeharta, který jí šel vstříc. „Co to má znamenat? Jsem už zase vaše zajatkyně?“ obořila se na něj.

Rytíř s ostře řezanou tváří ji odvedl několik kroků na stranu, aby je nemohl nikdo poslouchat.

„Prosím tě, nepovažuj se za vězeňkyni, nýbrž stejně jako tenkrát za vzácného hosta,“ promluvil drsným hlasem, v němž však zaznívala stopa touhy, a lačně ji hltal očima. „Odpusť, že jsem se ti nemohl dvořit tak, jak vyžaduje obyčej, než jsem markraběte požádal o tvou ruku. Měl jsem strach, že bys mě odmítla, nebo by o tvou ruku požádal někdo jiný.“

„A protože jste se obával, že bych vás mohla odmítnout, postaral jste se, aby vám mě Oto přidělil jako válečnou kořist. Mě, a navíc Christiansdorf. Náramně pohodlné!“ odsekla.

„Jsem bohatý, mám vliv, dokážu tě ochránit před církevním soudem,“ prohlásil hrdě.

„Nepřál jste si, abych se vám oddala dobrovolně? A teď mě zase chcete donutit svou vůlí?“

„Ale ve vší počestnosti jako svou manželku!“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptala se pohrdavě a odvrátila se, aby neviděl její slzy.

Marta byla zděšená událostmi, ale nejprve musí najít místo, kam by mohla ukrýt Johanu. Když se Randolf od Ekkeharta dozví, že její nevlastní dcera je tady, bude požadovat její vydání a zároveň hledat toho, kdo jí pomohl utéct. Protože Christian je považován za mrtvého, Johaně bude přidělen nový poručník, Randolf nebo Ekkehart. Nikdo Martě nepřizná právo o tom spolurozhodovat.

Zašla do kuchyně za hlavním kuchařem.

Kamenný, klenutý sklep byl plný kouře a páry, zpocení kuchtíci a děvečky připravovali snídani. Mistr kuchař tentokrát odvažoval koření. S úctou se před Martou poklonil, když skrze oblak páry poznal, kdo je ta nezvyklá návštěvnice.

„Potřebuju tvou pomoc,“ zašeptala Marta.

„Cokoli si přejete,“ ujistil ji kuchař a pečlivě zavřel dřevěnou kazetku se šafránem.

„Mohl bys k sobě do kuchyně jako děvečku přijmout jednu dívku? Je pilná a ničeho špatného se nedopustila. Ručím za ni. Ale nikdo se nesmí dozvědět, že jsem ji poslala já.“

„Když vám tím můžu prokázat laskavost.“

„To opravdu můžeš. Ale v žádném případě ji neposílej nosit jídlo do haly.“

„U mě bude v bezpečí, to vám přísahám,“ sliboval kuchař.

Marta mu poděkovala, vyšla na nádvoří a pomalu se procházela, dokud neměla pocit, že ji nikdo nesleduje. Potom se vydala ke stájím. Vlastně tam neměla co pohledávat, když nesmí opustit hradní vrch, což se nepochybně už rozneslo.

Johana vypadala stejně unaveně, zaprášeně, a přesto odhodlaně jako Kuno. Marta ji starostlivě objala. „Udělal ti něco?“ zeptala se a pozorně upřela oči na svou schovanku.

„Ne.“ Ale pod jejím zkoumavým pohledem sklopila dívka hlavu. „Kuno přišel právě včas,“ zašeptala.

Lukas si všiml, jak Kuno zatíná pěsti, a položil mu ruku na rameno.

„Dobrá práce,“ pochválil ho. „Christian by na tebe byl hrdý.“

V obou mladých obličejích svitla naděje, ale hned se zase zachmuřily.

„Myslíte, že Christian ještě žije?“ zeptala se Johana rozechvěle. Cestou sem jim Lukas stručně pověděl, co se přihodilo.

„Ano,“ přesvědčeně prohlásil rytíř. „Ale teď si musíme rozmyslet, kam vás oba schováme.“

„Mistr kuchař si vezme Johanu do kuchyně,“ oznámila Marta. „Vymysli si nové jméno a měj pořád úplně pokryté vlasy. Pak tě nikdo nenajde. Ale nesmíme se takhle všichni scházet před očima všech,“ varovala. „Je tu taky Ekkehart, a ten mě jistě dá sledovat.“

Johana vážně přikývla. Stačilo jí, že je někdo Randolfův přítel, a už se ho bála.

„Ty se taky nemůžeš vrátit,“ obrátil se Lukas na Kuna. „Randolf si rychle domyslí, žes měl něco společného s Johaniným osvobozením, když dneska nebudeš k nalezení.“

„O to jsme se postarali,“ ujistil ho Kuno. „Já musím zpátky, nemůžu ostatní ve vesnici nechat na holičkách.“

Lukas s Martou si vyměnili ustarané pohledy. Nelíbilo se jim, že by měli chlapce poslat zpět do vsi, kde teď asi Randolf neomezeně řádí.

„No nejprve se vyspi,“ prohlásil Lukas. Kývl na stájového pacholka, jenž pracoval v uctivé vzdálenosti od nich, aby nebyl v doslechu. Podal mu minci. „Dones kbelík vody a pak tady nech mého posla aspoň do oběda vyspat.“

Pacholek horlivě poděkoval a odešel pro vodu.

Marta z kuchyně přinesla koš s chlebem, studeným masem a pivem.

Johana a Kuno si omyli prach z obličejů, napili se, ale na jídlo neměli chuť, protože byli příliš unavení a rozrušení.

„Ty teď musíš do kuchyně,“ zašeptala Marta nevlastní dceři. Popsala jí cestu a také jí pověděla, kde najde její komoru, kdyby potřebovala pomoc a ochranu. „Jinak mi můžeš poslat vzkaz přes mistra kuchaře.“

Johana ještě plaše a vděčně pohlédla na Kuna a odešla.

Kuno se schoulil na otepi slámy ve stáji a okamžitě usnul.

Marta se mlčky podívala na Lukase a ten pohled opětoval. Vedle nich začal neklidně podupávat grošák, ve slunečních paprscích pronikajících úzkými okenními otvory tančila nespočetná zrnka prachu.

„Když se Randolf odvážil k takovému kroku, tak o Christianovi něco ví. Musí si být jistý, že se nevrátí,“ vyslovila Marta nakonec to, co si oba mysleli.

„Co pociťuješ ty?“

„Že žije.“

„Možná ho lantkrabě vězní. Pojedu tam a pokusím se to zjistit.“

„To za jeden týden v žádném případě nestihneš!“

„Tak se ty pokus získat u markraběte víc času.“

„Ten mi dá jenom pod jednou podmínkou,“ zašeptala Marta a kousla se do rtů.

„Já vím,“ přikývl trpce Lukas. „Když mu ušetříš rozhodnutí, aby se buď otevřeně postavil proti Christianovu poslednímu přání, nebo vzal zpět slovo dané už jednou Ekkehartovi.“

Starostlivě na ni pohlédl a zhluboka se nadechl. „Sotva je naděje, že se Oto rozhodne pro mě. Je přesvědčený, že když na Christianovo místo dosadí Ekkeharta, bude ve vesnici klid.“

„To by byla moje podmínka daná… Ekkehartovi.“

„Opravdu chceš hrát tak vysokou hru?“

„Christian by to tak chtěl.“

Lukas na ni zděšeně zíral. „Nikdy! Christian by chtěl, abys byla šťastná!“

„Vedl kolonisty do Temného lesa, aby tu měli lepší, svobodnější život,“ odporovala Marta. „Jestliže Randolf teď vládne vesnici sám a neomezeně, bylo marné všechno, co Christian učinil.“

Upírala oči do prázdna, zírala na neurčitý bod mezi zaprášenými trámy stáje. „Nikdy jsem nechtěla mít moc, nikdy jsem opravdu nechtěla přijmout místo, na něž mě postavil Bůh… Bylo to falešné a zbabělé. Provdám-li se za Ekkeharta, můžu žádat, aby držel Randolfa na uzdě. To bude moje pokání.“

„A mně nedůvěřuješ, že bych to mohl dokázat?“ zeptal se trpce Lukas.

Pohlédla mu přímo do očí. „Ale ano, důvěřuju ti. Proto tě prosím, abys ho hledal. Jestli ještě žije, ty ho najdeš.“

Společně se vydali k paláci a žádali o přijetí u markraběte. Ale Oto neměl čas. Poprosili tedy, aby je přijala Hedvika.

Markraběnka na ně soucitně pohlédla. „Jestli přicházíte kvůli svatbě, nedokážete ho přemluvit.“

„Víme, že se už rozhodl pro Ekkeharta,“ odpověděla Marta.

Hedvika souhlasně přikývla. „Ekkehart vás zřejmě velmi uctívá,“ poznamenala opatrně. „Možná to není tak špatná volba, jak se vám to v této chvíli jeví.“

Lukasovi neunikla trpkost, která se ukázala na Martině tváři. Co se asi stalo v době, kdy ji Ekkehart u sebe skrýval? pomyslel si znepokojeně.

„Je mi to líto kvůli vám,“ otočila se Hedvika k Lukasovi. „Svým rozhodnutím odejít od nevěsty a vzdát se dědictví jste si velmi uškodil. Můj muž vám nechce svěřit tak důležité léno, jako je Christiansdorf. Moje přímluva, a věřte, že bych se za vás ráda přimluvila, by nic nepomohla.“

„Chceme markraběti navrhnout oboustranně výhodné řešení,“ svěřil jí Lukas, třebaže ho předchozí slova tvrdě zasáhla. Nejenže se dobrovolně vzdá Marty, ale pokud s návrhem neuspějí, navíc ji vydá do rukou Christianovým úhlavním nepřátelům.

Hedvika překvapeně povytáhla obočí. „Jsem si jista, že si vás pozorně vyslechne.“

Marta a Lukas následovali Hedviku do paláce. Oto vedl důležitý rozhovor s několika lidmi, mezi nimiž byl i Ekkehart. Hedvika se lehce dotkla manželova rámě a něco mu pošeptala. Oto naslouchal se zjevným úžasem.

Potom poručil, aby se vzdálili všichni kromě Ekkeharta, Lukase a Marty.

Ekkehart neklidně pohlédl na svého soka. Ty mi ji nevezmeš, pomyslel si zuřivě. Ty určitě ne. I kdybych tě měl dát zapíchnout jako všivého zloděje.

„Rozhodla jste se tedy provdat za urozeného Ekkeharta,“ prohlásil Oto k rytířovu úžasu a nesmírné radosti.

„Pokud poskytnete rytíři Lukasovi dva měsíce čas, aby pátral po Christianovi,“ odpověděla Marta tak pevně, jak dokázala. „Pokud se do té doby s Christianem nevrátí, budu se svatbou souhlasit.“

Hlas se jí přesto chvěl. Pevně doufala, že dva měsíce postačí.

„Dávám vám odklad čtyřicet dní, déle ani den,“ rozhodl markrabě.

Zoufale pohlédla na Lukase. Jen čtyřicet dní! Ale přikývl. Možná tak bude mít větší naději vyjednat svou druhou podmínku.

„Za to prosím svého budoucího manžela také o jeden slib.“

Oto se zatvářil udiveně, ale pokývl hlavou, aby pokračovala.

„Když mi slíbíte, že lidi v mé vesnici budete ochraňovat proti každé,“ zvláště to slovo zdůraznila a pohlédla mu přímo do očí, „každé svévoli, slibuji vám, že se po uplynutí lhůty stanu vaší manželkou. Bez odporu a výmluv.“

„Souhlasíte, Ekkeharte?“ zeptal se Oto.

Randolfův přítel bez váhání přikývl. Protože už byl tak blízko splnění svých přání, ví bůh, jak je pro něj těžký každý den odkladu. A obává se, jaké potíže by mohla v té době vyvolat Richenza. Ale za čtyřicet dní mu bude Marta bezvýhradně patřit. Protože o to, aby se Christian nikdy nevrátil, je postaráno.

Randolfova pomsta

Randolf zuřil jako šílený, když mu stráže ráno po Johanině zmizení hlásily, že pátrání ve vesnici bylo marné. Co jim také zbývalo jiného než obrátit naruby pár chatrčí a prohlédnout kostel, zda tam dívka nepožádala o azyl. S páterem Sebastianem by se jistě dalo jednat o jejím vydání, ale vesnice byla příliš velká na to, aby se tam někdo nemohl ukrýt, navíc v noci. A většina vesničanů nebyli žádní nevolníci, s nimiž se dá po libosti mávat, ale ctihodní řemeslníci a horníci, kteří se mohli odvolat na markraběcí ochranu.

Takové vysvětlení však ani v nejmenším nezmírnilo Randolfův záchvat vzteku.

„A proč jste, vy hlupáci, nepřivedli aspoň toho zrzouna?“ zařval na své muže. „Vsadím se, že s tím má něco společného. Já to z toho bastarda vymlátím, že si bude přát, aby se nikdy nenarodil!“

„Nebyl tam,“ bránil se jeden ze strážných podmračeně. „Jeho kamarád tvrdil, že ho hornický mistr poslal k mnichům, aby…“

Randolf zrudl jako krocan. „Nebyl tam?“ zařval. „A to žádnýho z vás, vy pitomci, nenapadlo, že zrovna tu holku odváží bůhvíkam? Proč mi tedy nepřivedete toho kamaráda, abych to vymlátil z něj?“

„Ovládej se,“ zasyčela mu do ucha Richenza. „Ještě není situace taková, abys prostě mohl umlátit k smrti někoho z Christianových lidí. To by ti u markraběte neprošlo.“

Randolf jí vytrhl ruku, za kterou ho chytila, aby ho uklidnila.

„Přiveďte mi sem kováře. Toho mladého!“ rozkázal.

Když stráže odešly, vztekle se otočil k manželce. „A ty, ženská, se konečně přestaň plést do mých záležitostí, navíc před mými chlapy!“

„Zatím jsi vždycky udělal dobře, když jsi poslechl mé rady,“ odsekla uštěpačně Richenza. „Stejně tak zuříš jen proto, že ti unikla ta neviňoučká, blonďatá holčina. Copak, nestihls ji obskočit?“

Rozvzteklený Randolf se rozmáchl a vrazil jí prudkou facku. Přitiskla si ruku na levou tvář, která se zbarvovala doruda, a upřela na něj pohled, který by každého druhého proměnil v kus ledu.

„Dobře si rozmysli, s kým se pouštíš do křížku,“ zasyčela nenávistně. „Beze mě se tou svou prostotou připravíš o krk!“

„Pche! Kdo by se mi asi tak teď ještě mohl postavit do cesty? Rok jsem musel čekat jako pes se staženým chvostem. Teď konečně nadejde den, kdy se celé té vesnické pakáži pomstím.“

Karel netušil nic dobrého, když se u něj objevil Randolfův pacholek a vyřizoval, aby se okamžitě hlásil na hradě.

Pomalu přikročil k sudu s vodou, ponořil do něj ruce a umyl si z obličeje saze a pot. Odvázal koženou zástěru, ke kalhotám si na nahé tělo poznamenané jizvami krutého mučení oblékl košili a znovu uvázal zástěru. Stopy po šedesáti ranách, jimiž ho pacholci na Randolfův příkaz skoro před šesti lety málem ubili k smrti, jako kdyby ho na zádech začaly pálit.

Karel naznačil pomocníkovi, aby o jeho odchodu zpravil Jonase, a vydal se na cestu.

„Dal jste mě předvolat,“ ohlásil se s těžko udržovaným klidem hradnímu fojtovi. Přitom neměl naději, že by ho rytíř povolal, protože potřebuje okovat koně či vyrobit novou dýku. Nepochybně to souvisí s jeho sestrou Johanou.

„Tvou vinou jsem přišel o jednoho koně,“ vyjel na něj Randolf. „Při kování jsi mu zranil přední nohu a teď je nepoužitelný. Tu škodu mi nahradíš.“

Karel věděl stejně jako všichni přítomní, že to není pravda. Žádný z koní, které fojtovi okoval, nezchroml. A peníze na koně pro rytíře nevydělá za celý život. Ale ještě než stačil odpovědět, jeden ozbrojenec ho chytil zprava, druhý zleva a třetí ho začal ze všech sil mlátit.

To je Martin, poznal ho Karel dřív, než na něj dopadla pěst. Kdysi ho surově zmlátil, když byli ještě mladí kluci a Karel se odvážil dát Martě drobný dárek. Martin si tehdy na mladou kořenářku dělal nároky, protože to byla ve vesnici jediná dívka ve věku na vdávání. Ale ona ho odmítla.

Pěst mu natrhla obočí a Karlovi se řinula po obličeji krev. Po tvrdé ráně do žaludku se zlomil v pase, Martin ho však řezal a bez ustání do něj kopal.

Měl s Karlem ještě staré účty, a navíc chtěl a musel před Randolfem dokázat svou užitečnost. Nevrhalo na něj moc dobré světlo podezření, že jeho mladší, nevlastní, a nenáviděný, bratr osvobodil Karlovu sestru a on si toho na stráži nevšiml.

Jako z dálky Karel zaslechl Randolfův hlas: „Do žaláře s ním!“

Muži za dalších ran a kopanců vlekli mladého kováře k věži a dírou v podlaze ho svrhli do kobky. Dopadl tak tvrdě, že si zřejmě polámal pár žeber. Shora byl spuštěn žebřík a po něm sestupovali dva strážci. Nasadili mu na zápěstí rezavá pouta visící od stropu. Jeden ho ještě s chutí kopl do podbřišku. Karel zasténal a zhroutil se v poutech.

Sotva popadl dech, opět se nad ním rozevřel průlez ve stropě a tentokrát sestupoval dolů Randolf.

Karel jen stěží potlačoval pocity, které ho zaplavovaly, vztek a strach. Nejen proto, že důvod jeho zatčení byl vymyšlený, ale hlavně proto, že si velmi dobře vzpomínal, jak Randolf jeho a Jonase dal za podobně falešná obvinění zbičovat a na tři dny zavřít do klády vystavené na prudkém slunci.

Zřejmě si na to vzpomněl i Randolf. Pomalu vytáhl z opasku důtky a podržel mu je před obličejem. „Můžu tě tady nechat hnít, dokud nechcípneš, to víš stejně dobře jako já,“ prohlásil fojt zuřivě. „A postarám se, aby sis přál smrt. Ledaže bys mi byl užitečný a něco mi pověděl.“

Karel mlčel.

Randolf chviličku vyčkal a pak zařval: „Kde je tvoje sestra?“

„Už několik týdnů s paní Martou a jejími dětmi v Míšni u markraběte,“ odpověděl Karel s předstíraným úžasem, jako kdyby moc dobře nevěděl, že není tázán na Marii.

Fojt ho udeřil pěstí do obličeje, až se mu zajiskřilo před očima a z nosu mu vytryskla krev.

„Nedělej ze sebe hlupáka, chlape!“ řval Randolf. „Myslím tu druhou, tu mladou čarodějnici.“

Karel sebral poslední zbytky odvahy. „Nevzal jste ji včera pod svou ochranu?“

Randolf se místo odpovědi rozmáchl a důtky dopadly Karlovi do obličeje. Kůže praskla a pálilo to jako oheň, na koženou zástěru mu stékala další krev.

„Kde je?“ opakoval Randolf.

„Nevím,“ vypravil ze sebe kovář se zaťatými zuby.

Randolf kývl na dva strážné, kteří vězni prve nasadili pouta.

„Vytáhněte ho výš!“ rozkázal. „A dolů s těmi hadry.“

Karel nedokázal potlačit zasténání, když ztýrané tělo vytáhli na pažích tak vysoko, že se už nohama nedotýkal podlahy. Pacholci ho natočili tak, že k nim byl zády. Obnažily silné tělo a na každou nohu přivázali kamennou kouli velkou jako hlava.

Pak ho Randolf začal bičovat, pomalu a plnou silou.

Po každé ráně vložil pauzu a zeptal se: „Kde je?“

Po každém ne se znovu rozmáchl a udeřil. Za chvíli byl sám udýchaný a zařval: „Odpověz konečně, ptám se tě naposled! Nebo se odškodním na tvé ženě!“

Karel těžce oddychoval a oči dokořán upíral na zeď před sebou. V duchu se modlil k Bohu a prosil všechny svaté o pomoc.

Agnes se od Jonase dozvěděla, že její manžel byl povolán na hrad. Polovinu dopoledne neklidně přecházela po chýši, a když se přesvědčila, že syn klidně a tvrdě spí v proutěném košíku, rozběhla se k Emmě, která před týdnem s Johaninou pomocí porodila holčičku.

„Co mám dělat?“ zeptala se zoufale. „Mám jít na hrad a zeptat se?“

„V žádném případě!“ zvolala zděšeně Emma. Měla své bolestné zkušenosti s Randolfovými muži, když jim před lety byli Jonas a Karel vydáni na milost a nemilost.

„Ale já se utrápím starostí,“ naříkala Agnes. „Přece když se na něj zeptám, nějakou zprávu mi dají.“

„Nikam nepůjdeš!“ rozhodně zakázala Emma. „Tys Randolfa nikdy nepoznala takového, jaký doopravdy je. Když tu není Christian a nekrotí ho.“ I ona teď měla ve tváři vepsané starosti.

Agnes neklidně spínala ruce.

„Zůstaň tady, já zkusím něco zjistit,“ prohlásila Emma odhodlaně a už byla ve dveřích. Agnes nedbala jejího příkazu a běžela za ní.

Utíkaly k Jonasově kovárně. Také Jonas se obával o osud svého bývalého pomocníka a mladšího kamaráda. „Poslal jsem Petra, aby potají něco vypátral,“ zašeptal Emmě a přitom přenášel v kleštích doruda rozpálený kus železa, který ponořil do kádě s vodou, až to zasyčelo a objevila se pára. Nikdo neví, jestli se zrovna kolem kovárny nepotlouká nějaký Randolfův zvěd a neposlouchá.

Ale vesničané, kteří pevně stáli za Christianem, si dávno vybudovali také svou vyzvědačskou síť. V jejím čele stál Petr a jeho kamarádi, nikoli jen děti, které patřily k bývalé Melchiorově bandě, ale i spousta stejně starých kluků od přebíracích stolů a také Bertin syn, malý Christian. Jonas si už několikrát s tajným obdivem všiml, jak se u Petra znenadání vynořila nějaká drobná postavička, něco mu pošeptala a v příštím okamžiku nenápadně zmizela.

Jako na povel do kovárny vběhl bývalý zlodějíček a tvářil se nezvykle vážně. „Strčili ho do žaláře, prý proto, že při kování zranil koně. Od té doby je tam s ním i hradní fojt,“ spěšně sděloval chlapec.

Agnes se rozplakala. „On ho umlátí k smrti!“

Ve stejném okamžiku uviděli Randolfa a deset mužů, jak míří ke Karlově chýši.

„Moje dítě!“ vykřikla Agnes a hnala se ven.

„Počkej! Vrháš se do neštěstí!“ chtěla ji zadržet Emma. Ale Agnes už byla pryč.

Jonas za ní zaraženě hleděl. Rychle se otočil k Emmě a Petrovi. „Utíkej za rychtářem a řekni mu, ať sem okamžitě přijde. Potom vezmi děti a schovejte se někam do bezpečí!“ přikázal ženě.

„Ty, Petře, utíkej co nejrychleji k hornickému mistrovi, potom za Bertramem a Christianovým kaplanem!“ poručil Petrovi, který přikývl a vyrazil.

Jonas měl zakázáno nosit zbraň, proto sáhl po velkém kovářském kladivu a běžel ke Karlově chýši. Nedělal si naděje, že by mohl Randolfovy muže zadržet v jejich díle. Daleko spíš sám skončí v žaláři. Ale nemůže nechat Agnes napospas těm bestiím. Možná se mu podaří zabránit nejhoršímu, dokud nepřijde posila.

Agnes se vyděsila k smrti, když uviděla zamračené obličeje Randolfa a jeho průvodců.

„Tvůj muž poškodil můj majetek a dluží mi padesát hřiven stříbra,“ zaburácel Randolf, když vešel dovnitř. Musel sklonit hlavu, aby si ji nenarazil o stropní trámy. Když za ním vešli i jeho muži, vevnitř skoro nebylo k hnutí.

Agnes ustrašeně couvla. „Tolik nemáme, pane,“ zašeptala vyděšeně.

„Prohledejte chýši. Nejdřív se podívejte, co má zahrabané pod ohništěm!“ rozkázal Randolf ozbrojencům a ti okamžitě začali pustošit obydlí.

„Počkejte! počkejte!“ vykřikla Agnes. „Dám vám dobrovolně všechno, co máme!“

Roztřesenýma rukama vytáhla z truhly hrst stříbrných mincí.

„To zdaleka nestačí,“ prohlásil chladně Randolf, vzal peníze a lhostejně je zastrčil do váčku u pasu.

Agnes rozechvěle stáhla prstýnek a ze šňůrky na krku vyvlékla stříbrný křížek, který jí dal Christian ke svatbě.

Randolf jí šperky vytrhl a hodil je s posměšným smíchem na zem. „Tak lacino z toho nevyváznete! Dluhy si u nás odpracuješ jako děvka!“

Dal svým lidem znamení. Chytili mladou ženu a hodili ji na stůl. Agnes chtěla křičet, ale jeden z mužů jí špinavou rukou zacpal pusu. Pokusila se ho kousnout a dostala za to facku, až jí bolestí vyhrkly slzy.

„Zacpěte jí hubu, nebo se sem seběhne celá vesnice.“

Agnes se v zoufalém strachu bránila, jak mohla. Muži ji však medvědí silou tiskli na vydrhnuté dřevo stolu. K smrti vyděšená pozorovala, jak se hradní fojt rozkročil, aby se jí před očima všech zmocnil.

Jonas běžel ke Karlově chýši a už cestou slyšel potlačovaný, zoufalý křik a povzbuzování, které mohlo mít jenom jeden význam.

Zapomněl na veškerou opatrnost.

Plnou silou udeřil kladivem do jednoho trámu a zařval: „Co se to tady děje?“

To stačilo, aby se pozornost houfu obrátila na něj. Několik mužů se otočilo a tasilo meče. Ale díval se do středu místnosti.

Zřejmě přišel v posledním okamžiku, aby Agnes zachránil před znásilněním. Ležela na stole, tiše naříkala, dva chlapi jí drželi za ruce, ale šaty neměla roztržené a sukně pokrývala nohy.

„Co chceš, kováři? Máš pro mě nějakou zprávu?“ zeptal se Randolf s přimhouřenýma očima a stáhl si už vykasaný kabátec.

„Nikdo nemá právo dopouštět se něčeho takového, ani vy,“ promluvil nahlas Jonas.

„Tady jsem právo já. Na to by ses měl ještě pamatovat, kováři!“ hrozivě odpověděl Randolf.

„Budete potrestán za své krvavé činy,“ odporoval Jonas a zoufale si pomyslel: Kde jsou ostatní? Sám je tady dlouho neudržím. „Ani fojt nesmí beztrestně někoho před očima druhých znásilňovat a mučit.“

„Dobře, že mi to připomínáš,“ zachechtal se Randolf. „Před očima druhých. A tohle určitě nebylo určeno pro tvé oči!“ Otočil se ke svým pacholkům a rozkázal: „Zavřete mu hubu!“

Jeden z nich, jenž stál nejblíže u Jonase, mu nasadil hrot meče na hrdlo.

„Ne, tady ne!“ rozkázal Randolf. „Vezměte ho s sebou. V jednom má pravdu: Mrtvolu tady nechat nemůžeme.“

Další ozbrojenec vytáhl z brašny u pasu smyčku.

Jonas zvedl kladivo.

„Vzdej se, nebo si dojdeme i pro tvou ženu!“ pohrozil Randolf. Jonas na okamžik zaváhal, ohlédl se, jestli přichází posila, a pustil kladivo na zem.

Okamžitě se na něj vrhli tři muži, srazili ho na zem a kopali do něj. Jeden mu zkroutil ruce na záda a druhý je svázal.

„Tak vstávej!“ poručil Randolf. „Až budeš v žaláři u krvavých zbytků svýho kamaráda, tvoje žena přijde sama a bude prosit o milost.“

Ďábelsky se kováři zachechtal do obličeje a vydal rozkaz k odchodu.

„A co tahle?“ zeptal se jeden z nich a ukázal na Agnes.

„Vezměte ji s sebou. Zřídíme jí komoru jako bordel a tam si odpracuje své dluhy.“

Agnes a Jonase ozbrojenci surově vytáhli na nohy a vlekli je k hradu.

Petr nejprve běžel do Christianova domu a vyprávěl Bertramovi a kaplanovi, co se přihodilo.

Bertram přemohl podivný pocit kolem žaludku a připjal si opasek s mečem. Doufal, že nebude muset sám nastoupit proti takové převaze zkušených bojovníků a bezohledných chlapů. Ale nemůže ostatní nechat na holičkách.

Kaplan sáhl po velkém, dřevěném kříži. Společně se vydali na cestu a Petr utíkal dál. Napadlo ho, že by mohl přivést i Agnesina otce, váženého vrchního štajgra. Možná by se k nim připojilo i pár horníků, když se dozvědí, co se stalo.

Emma rychle svěřila děti Mechthildě a běžela za mistrem Josefem, jak nejrychleji dokázala. Ale vesnický rychtář její výzvu, aby zasáhl, prostě odmítl.

„Nemusíš mi připomínat mé povinnosti, kovářko,“ zarazil ji chladně, když mu vyčetla, že přece přísahal, že bude hájit práva vesničanů. „Pokud si mladý kovář něco nadrobil, tak si to taky musí sníst. Kdyby měl pocit, že se s ním jedná nespravedlivě, může pak za mnou přijít a podat žalobu.“

Emma se rozzlobeně otočila, vyběhla ven a práskla za sebou dveřmi.

V polovině cesty se potkala s hornickým mistrem, Bertramem a kaplanem, kteří jí rychle kráčeli vstříc. Když došli ke Karlově chýši, naskytl se jim hrozný pohled: Randolfovi pacholci vlekli zkrvaveného Jonase k hradu, další muž nesl přes rameno přehozenou zmítající se Agnes.

Emma hrůzou zasténala. Bože, ne, už zase! Tentokrát ho naživu nenechají!

Hornický mistr ji chytil za rameno. „Ukliď se někam do bezpečí, nesmějí dostat ještě i tebe. Udělám všechno, abych jim pomohl.“

Emma ustrašeně přikývla a běžela zpět k Christianovu domu. U dveří se málem srazila s Mechthildou.

„Takový darebáci!“ nadávala kuchařka a drsně zaklela. „Jdu pro Karlovo maličké. Doufejme, že mu nic neudělali.“

Emma se zachvěla. Ale už za chvilku se rázná Mechthilda vracela a nesla proutěný košík. Z výrazu tváře bylo zřejmé, že aspoň nemluvněti se nic nestalo.

Ještě než Randolf se svými lidmi došel na hrad, zastoupil mu cestu hornický mistr. Hned za ním stál Bertram s rukou na jílci meče a kaplan napřahoval ruku s dřevěným křížem.

„Čeho se ti lidé dopustili?“ zeptal se mistr Hermann a ukázal na Jonase a Agnes.

„Jděte mi z cesty, hornický mistře!“ rozkázal Randolf. „Jestli chcete vznést stížnost, přijďte za mnou zítra.“

„Domnívám se, že ta záležitost nemůže čekat tak dlouho,“ namítl pevným hlasem Hermann.

„Jděte mi z cesty, nebo přikážu svým mužům, aby vás odklidili na stranu!“ vyhrožoval Randolf. Na jeho znamení vytasili ozbrojenci meče. Bertram ani okamžik nezaváhal a napodobil je, také Hermann položil dlaň na střenku dlouhé dýky, kterou nosil u pasu.

Randolfa to zmátlo, s odporem nepočítal. Ten mladíček není žádné nebezpečí, ale v žádném případě nemůže na veřejnosti vystoupit se zbraní v ruce proti hornickému mistrovi a božímu muži.

„Přijďte za mnou do hradu!“ vyštěkl a pokynul mužům, aby meče vrátili do pochev.

Prošli kolem protestujících, kteří se na sebe krátce podívali a bez zaváhání se připojili k průvodu.

„Kováře uvrhněte do žaláře!“ rozkázal Randolf, když vešli do haly.

Opět před něj předstoupil hornický mistr. „Čeho se dopustil? A z čeho obviňujete mladého Karla a jeho ženu?“

Randolf provokativně pomalu a znuděně opakoval vymyšlenou obžalobu. Agnes tiše vzlykala.

„Nevidím na vašem dvoře žádného chromého koně,“ namítl Hilbert. „Jste ochoten odpřísáhnout na kříž, že vaše obvinění jsou pravdivá?“

„Ty snad, knězi, pochybuješ o mém slově?“ zařval Randolf.

„Mám markraběti dát vědět, že těžba vázne, protože mí muži nemají kvůli vám potřebné hornické nářadí?“ zeptal se Hermann.

Richenza na něj pohrdavě pohlédla, a to Randolfa ještě víc rozzuřilo. Ale než stačil něco povědět, vešel do haly jeho důvěrník s výrazem, který nevěstil nic dobrého, a něco mu zašeptal do ucha.

Randolf se zachvěl, ale za okamžik i ostatní uviděli důvod jeho rozrušení. Pevným krokem a s podmračenou tváří vešli Lukas a Kuno.

Bůh budiž pochválen, pomyslel si Bertram šťastně, aniž přemýšlel, jak to, že je Lukas tady a nikoli na cestě do Trifelsu, a proč má zavázanou paži.

„Propusť oba kováře!“ vyzval Lukas fojta.

„Odkdy mi máš ty co rozkazovat?“ odsekl Randolf se zatnutými zuby.

„Propusť kováře a tu mladou ženu taky!“ opakoval Lukas.

„Nepleť se do věcí, do kterých ti nic není,“ vyjel na něj hradní fojt a uvědomoval si, že spor sledují desítky párů očí.

„Tady do toho je mi hodně,“ odpověděl klidně Lukas. „Přijíždím od markraběte, jenž ostatně ví, kde jsem, kdybys náhodou přišel na tak hloupý nápad a chtěl se mě rychle zbavit. Víme přece, že jsi velký a silný, ale ne moc chytrý.“

Rozzuřený Randolf tasil meč. „Nedráždi mě. Nevidíš, že vaše dny jsou u konce? Čas tvého kumpána a tvých kamarádíčků? Teď tady vládnu já! A ty, žebravej rytíři bez jména a panství, si sbal svých pět švestek a klid se odtud!“

„Tak to zdaleka není,“ namítl Lukas. Nikdo by na něm nepoznal neklid. Protože vskrytu zvažoval možnost, že by se musel s Randolfem bít. Za jiných okolností by to klidně přijal, ale nyní ještě není jeho zranění natolik uzdravené, aby mohl nastoupit do nelítostného boje. Protože kdyby prohrál, vydal by Martu a Christiana zlému osudu.

„Propusť kováře, nebo okamžitě Otovi pošlu zprávu, že bráníš těžbě stříbra,“ opakoval. „Ostatně venku stojí otec této mladé ženy a s ním dva tucty špatně naladěných horníků s kopáči v rukou. Myslím, že už tam nevydrží tak dlouho stát.“

„To je vzpoura!“ řval Randolf.

„Ještě ne,“ zavrtěl hlavou Lukas. „Ještě máš možnost celou záležitost aspoň trochu v klidu urovnat.“

Přistoupil k Randolfovi a zašeptal: „Nebo se markrabě také dozví, cos měl v úmyslu s Christianovou schovankou.“

Opět o krok ustoupil a díval se fojtovi do ledově modrých očí. „To platí i pro případ, kdyby se ještě komukoli z Christianovy domácnosti něco přihodilo.“

Randolf na sobě ucítil Richenzin chladný pohled, který ho dráždil víc než nevyhnutelná porážka. Podmračeně poručil, aby byli zajatci propuštěni.

Jonas už dokázal vyjít z hradu po vlastních nohou, Bertram podpíral Agnes, jež se ještě chvěla hrůzou z nebezpečí, jemuž v posledním okamžiku unikla, a zmáhala ji starost o manžela. Když Hilbert a hornický mistr vytáhli ze žaláře ztýraného Karla, mezi muži, kteří čekali venku, to zahučelo a ozvaly se výkřiky vzteku a pohrůžek.

Lukas zvedl paži, aby je uklidnil, přestože mu pohyb působil velkou bolest. „Vy všichni jste svědky!“ zvolal. „Spravedlnosti bude učiněno zadost, ale ne dnes. Dneska se nesmíte nechat vyprovokovat, nebo nastane krvavá lázeň.“

„A zítra si fojt pošle pro dalšího a takhle ho zmučí?“ vykřikl jeden z mladých mužů a oči mu blýskaly zlostí.

„Prokázali jste velkou odvahu,“ pokračoval Lukas, jako by zvolání neslyšel. „Jen pokud zachováte klid a nadále budete držet pohromadě, překonáte dobu do Christianova návratu.“

„A kdy už to bude?“ zeptal se netrpělivě jiný hlas. „Kdy už se tady konečně postará o klid a spravedlnost?“

„Brzy, jak si to Bůh přeje,“ odpověděl Lukas a jen stěží potlačil trpký podtón. Mlčky se modlil, aby Christiana brzy našel a aby přítel nebyl mrtvý.

„Zatím si musíte poradit sami. Teď žádám vrchního štajgra a tři z vás, aby mě následovali. Musíme se poradit. Vy ostatní zase jděte po své práci.“

Muži se sešli v Christianově domě, kde se bledá, vyděšená Agnes nejprve hnala ke svému dítěti a přitiskla je k sobě. Mechthilda jí nalila pohár piva na posilněnou a pak se ještě s Emmou staraly o Karlova zranění.

„Ještě dneska musím odjet. V nejbližší době se musíte starat sami o sebe,“ zahájil Lukas rozhovor. Záměrně ostatním zamlčel zprávu, že Richard, Gero, Herwart a všichni jejich muži jsou mrtví. Nechtěl o tom teď mluvit, protože se obával, že děsivá zpráva by podlomila bojovou odvahu Christiansdorfských.

Uvažovali o řadě různých opatření: tajné úkryty, zpravodajské spojky, zvědové.

Kdyby se situace vymkla kontrole, pojedou hornický mistr a Hilbert do Míšně a vyžádají si slyšení u Oty.

„Nesmíte svou malou kamarádku teď nechat na hradě samotnou,“ varoval mladý rytíř Petra.

Ten se zašklebil. „Dávno jsem tam propašoval ještě tři své lidi, ti na ni dají pozor,“ odpověděl, přitom kousal velké sousto a poškrábal se za odstávajícíma ušima.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Lukas a nedokázal potlačit úsměv. „Ale kdyby byla situace vážná, tak ji odtamtud dostaň pryč. Randolf je rozzuřený a bude se mstít nejdříve na těch, co se nemůžou bránit.“

Znovu všechny nabádal, aby se nenechali vyprovokovat, potom si vzal od Mechthildy balíček s cestovním proviantem a požádal Tilla o rozhovor v jeho střídmě zařízené komoře.

„Prosím tě, doprovoď mě do Eisenachu. Vyznáš se na Wartburgu, před lety jsi tam nějaký čas strávil. Možná nám to přijde při hledání vhod.“

„Vděčím vám za svůj život, a Christianovi ještě za víc. Kdy vyrazíme?“ zeptal se Till.

„Hned. Času je málo pro Christiana i pro Martu.“

Ještě téhož dne Lukas a Till odjeli z vesnice.

Christiansdorfští se vyzbrojovali na nadcházející pohromy. Většině z nich bylo jasné, že Randolfovy útoky na Johanu, Agnes a oba kováře nebyly vedeny jen tak z ničeho nic. Fojt si musel být jistý svou věcí, když náhle začal tak vyvádět. Ženy svolávaly děti domů a zavíraly dveře na závoru, jakmile se ve vesnici objevili Randolfovi muži. Mladé dívky byly varované, aby se před nimi ani neukázaly.

Fojtův nespoutaný vztek tak hlavně pocítili jeho lidé; služebnictvo bylo za nejmenší nedostatky surově mláceno, i ozbrojenci museli vydržet nějakou tu ránu. Kuno a Karel se nepokrytě radovali, když viděli, že i Martin dostal svůj díl a v poslední době má zase o jeden zub méně, otok kolem oka a pokulhává.

Při stavbě valu byla tvrdě potrestaná sebemenší nedbalost. Kdo mohl, poslal za sebe na práci pacholka, pokud už to tak nečinil dřív.

Když páter Sebastian při bohoslužbách od vesničanů požadoval, aby byli poslušní a pokorní vůči těm, které Bůh postavil nad ně, mnozí si mysleli své a mlčky se modlili, aby se Christian brzy vrátil.

Svatba

Den stanovený pro svatbu Marty a Ekkeharta se blížil a nic nenasvědčovalo tomu, že se Christian s Lukasem vrátí. Obyvatelé hradu si zvykli, že Marta den ode dne tráví víc času na ochozu bílé věže a vyhlíží na cesty, marně. Ale stále se zdráhá uvěřit, že je Christian mrtev. Je jí také jedno, zda ji ostatní považují za pošetilou.

Každým dnem byla zoufalejší. Hrála příliš vysokou hru? Bála se manželství s Ekkehartem, ale ještě víc se děsila něčeho jiného: Co by udělal Christian, kdyby se vrátil a zjistil, že je znovu vdaná?

Nedokázala ji utěšit ani myšlenka, že jí Oto neponechal jinou volbu, že by na markraběcí rozkaz byla už dávno Ekkehartovou ženou, kdyby se jí nepodařilo vymoct odklad z milosti. Zradím Christiana. A možná jsem i Lukase poslala na smrt, jen kvůli své zatvrzelosti, vyčítala si neustále.

Aspoň že jsou její děti daleko odtud, v bezpečí u Alžběty. Jak by mohla vysvětlit synovi, že se možná už za několik dní bude muset provdat za jiného muže, přestože věří v otcův návrat?

V noci kula plány na útěk. Přitom věděla, že neuteče. Kvůli dětem, Johaně, jež zatím nepoznaná pracuje v kuchyni, musí zůstat i kvůli lidem ve vesnici.

Ekkehart se o ni oficiálně ucházel, s nezvratnou jistotou, že svatba se bude konat. Nemohl se toho dne dočkat. Posílal jí dárky, šperky, hedvábný závoj, cennou, polodrahokamy vykládanou šperkovnici.

Marta jeho pozornosti odmítala vždy se stejnými, zdvořilými slovy: Bude to krásný, jitřní dar po svatbě, ale dokud neuplynula stanovená lhůta, považuje se stále ještě za Christianovu manželku a nesmí přijímat dary od jiného muže.

Jednoho dne ji kvůli tomu oslovil veřejně, před zraky poloviny dvora: „Paní Marto, proč mě urážíte a odmítáte dárky, které vám jako své nevěstě posílám?“

Přítomní si okamžitě začali šeptat.

Marta ucítila, jak se na ni upírá bezpočet očí. Nepohlédla na Ekkeharta, ale se sklopeným zrakem odpověděla: „Chcete-li mi jako můj budoucí choť skutečně udělat radost darem…“

„Povězte mi, co si přejete, a položím vám to k nohám, pokud je to v mé moci,“ vpadl Ekkehart do odmlky, kterou po svých slovech záměrně vložila. Položil si ruku na srdce a uklonil se před ní.

Uslyšela, jak několik dvorních dam za ní toužebně vzdychlo, ozvalo se tiché: „Jak dojemné! Je to pravý šlechtic!“

Teď Marta pohlédla Ekkehartovi přímo do očí. „Pak uplatněte svůj vliv na hradního fojta v Christiansdorfu, aby přestal trýznit vesničany.“

V hale se ozval hlasitý šum hlasů a v něm i několik rozhořčených výkřiků. Ekkehart na ni pohlédl, jako kdyby ho polila vědrem studené vody. Rozzlobeně se narovnal.

„Tobě jde jenom o to, viď?“ sykl vztekle. „Jenom o tu selskou chátru! Jenom kvůli ní se za mě chceš provdat.“

„Smím vám připomenout, že se za vás provdat nechci, ale musím?“ opáčila šeptem. „Abyste mě dostal, přísahal jste, že uděláte to, o co jsem vás právě poprosila.“

S kamennou tváří se před ní Ekkehart uklonil a hnal se ven, dvořané si opět šuškali.

V zoufalství zašla Marta tři dny před uplynutím lhůty k biskupovu diákonovi, muži známému svou přísností. Nebyla si jistá, zda bude vpuštěna, protože biskup Martin zřejmě ještě nezapomněl, že mu dluží vysvětlení, jak se jí podařilo tak záhadně zmizet ze žaláře.

Stísněně poklekla ve stejném sále, kde byla kdysi vyslýchána, zbitá do krve a spoutaná.

„Ctihodný otče, žádám vás o pomoc ve velké nouzi,“ začala, když jí milostivě, ale s nepokrytou zvědavostí vyzval, aby mluvila.

„Obávám se, abych se nedopustila velkého hříchu. Mám být provdána. Ale co když můj dosavadní manžel není mrtvý? Potom poruším manželskou přísahu.“

Duchovní se zklamaně opřel v židli. „Znám tvůj případ, dcero. Jsou tu přesvědčivé důkazy o smrti tvého bývalého muže. Takže novému sňatku nestojí nic v cestě. A pokud by Christian opravdu ještě žil, Všemohoucí se postará, aby se včas vrátil a vysvobodil tě z rozpolcenosti.“

Muž si se zalíbením prohlížel svou ruku ozdobenou prsteny a potom chladným pohledem přejel po Martě. „Nemusíš se obávat. Pokud se nevdáváš ze smyslového chtíče, ale z poslušnosti k pánovi, nemusíš si dělat starosti a najdeš milost před očima našeho Pánaboha.“

Lhostejně zvedl ruku na znamení, že audience je u konce. Marta těžce vstala a odcházela.

Není úniku. Ztratila poslední naději a vyhledala Zuzanu, jedinou přítelkyni, kterou u dvora má, aby se u ní vyplakala.

Den před svatbou přijel na hradní vrch markrabě Dietrich s velkou družinou. Než doprovodí císaře na polní tažení, chce ještě oslavit synovo pasování na rytíře. Konrad přijel s ním a za tři dny se má stát rytířem, poněkud předčasně, protože obvykle musí být pasovanému aspoň dvacet let. Situace však vyžaduje, aby Dietrichův syn zůstal doma jako hotový muž a rytíř, protože jeho otec táhne do války.

Na slavnostní obřad a následný turnaj se na hradní vrch už několik dní sjížděli hosté.

Krátce po příjezdu pozval Dietrich Martu do paláce. Vedle něj seděli Hedvika a Konrad, jenž na ni nechápavě hleděl.

„Hluboce soucítím s vaší ztrátou,“ promluvil Dietrich se zachmuřenou tváří. „Rytíř Christian byl statečný a ušlechtilý muž. Takových není mnoho.“

Marta sklopila hlavu, aby skryla slzy, které se jí řinuly z očí.

Dietrich patřil k několika málo lidem, kteří věděli, že Marta má schopnost jasnozření. „Ještě je nějaká naděje?“ zeptal se tiše.

Pomalu zvedla zrak. „Nemůžu uvěřit, že je mrtvý.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“ zeptal se Dietrich a v jeho slovech nezněla přísnost, nýbrž vyjadřovala i jeho naději.

„Nechci,“ odpověděla tiše. „Ale uplynulo už tolik času… S každým uplynulým dnem ze mě kousek odumírá… A váš bratr rozkázal, abych se zítra znovu vdala.“

Dietrich na ni překvapeně pohlédl. „A koho pro vás vyvolil?“

Martě selhal hlas a Hedvika odpověděla místo ní: „Rytíře Ekkeharta.“

Markrabě nedokázal potlačit nevoli, která mu přelétla po obličeji. „Vy se provdáte za Randolfova přítele?“

„Musela jsem to odpřisáhnout. Je to cena za mír a klid v naší vesnici.“

Dietrich si odkašlal. „Chápu.“

Okamžik mlčel, pak pokračoval: „Obdivuji vaši odvahu. Kdybyste byla rytíř, řekl bych, že jednáte jako čestný muž.“

Obrátil se na syna. „Měl bys paní Martu doprovodit do kostela a pomodlit se za spásu Christianovy duše.“

Konrad mlčky vstal.

Dietrich spočinul pohledem na Martě, dokud nevyšla z haly. Potom pohlédl na Hedviku a zašeptal: „Opravdu by si zasloužila lepší osud. Stejně jako ty.“

„Na svatbě bude v hale pít s ostatními. Já brzy odejdu,“ sdělovala mu téměř neslyšně. „Skoro se stydím. Využíváme nouze té mladé ženy ve prospěch našeho štěstí.“

„Dost dlouho jsme byli nešťastní,“ namítl. Nikdo je nemohl slyšet a polibek, který Dietrich vdechl na Hedvičinu ruku, by pozorovatel viděl jako formální projev zdvořilosti. Hedviku však při doteku jeho rtů zaplavila horká vlna.

Noc před stanoveným dnem svatby strávila Marta v kostele a zoufale se modlila za Christianův a Lukasův návrat. Marně.

Zůstala i po ranní mši a po odchodu ostatních klečela před oltářem a šeptala vroucí prosebná slova.

Komorná, jež vešla a zastavila se v uctivé vzdálenosti od ní, nakonec lehce zakašlala a přistoupila blíž. „Jste očekávána… Máme vás obléknout na svatební obřad.“ Marta vstala, lehce se zapotácela a následovala ji. V její komoře už služebné připravily koupel, umyly a učesaly jí vlasy.

Když Marta vystoupila z kádě, komorná před ní rozprostřela nádherné šaty. Byly z temně rudé látky, zlatě a zeleně vyšívané, se zelenou spodní tunikou. „Posílá je váš budoucí choť s oddaným pozdravením.“

Šaty musely stát celé jmění a padly jí jako ulité. Ale to ještě nebylo všechno. Ekkehart pro ni dal zhotovit tepanou zlatou obroučku, na kterou byl připevněn nový hedvábný závoj.

Marta strnule, lhostejně stála a komorná ji krášlila.

„Vypadáte jako královna, jste opravdu krásná,“ nadšeně ji obdivovala. „Jen se podívejte!“ Přidržela jí měděné zrcadlo, ale Marta jen bez zájmu, zběžně přelétla svůj obraz.

S ledovýma rukama, žaludkem ztvrdlým jako kámen a staženým hrdlem kráčela Marta s doprovodem ke kostelním dveřím. Tam na ni čekal kněz a její budoucí manžel.

Pohled na nevěstu Ekkehartovi vyrazil dech. Vystoupil ze skupiny mužů, která se kolem něj shlukla, vyšel jí vstříc, uklonil se a políbil jí chladnou ruku.

„Jsem přemožen,“ vypravil ze sebe a upíral oči na křehkou ženu, jejíž bledý obličej lemovaly kaštanově hnědé vlasy, na kterých vynikala zlatá obroučka se závojem.

„A já doufám, že dodržíte svou část obchodu,“ odpověděla tiše, leč důrazně.

„Žalář v Christiansdorfu je prázdný a pranýř také,“ přikývl a rysy v tváři mu ztvrdly.

Kněz si odkašlal. Ekkehart ustoupil a všichni se rozestavili před vchodem do kostela, jak vyžadoval obřad.

Ale Marta doslova zkameněla. Hned vedle Ekkeharta stáli Randolf, Elmar a Giselbert a hnusně se na ni šklebili.

Kněz od ní přijal přísahu, že bude urozenému Ekkehartovi celý život poslušnou manželkou, bude mu poddána prací i svým tělem a Martu jako dýky bodaly pohledy mužů, kteří ji kdysi spolu s nynějším novomanželem zneuctili.

„Konečně mi patříš,“ zašeptal jí triumfálně Ekkehart, když jim kněz požehnal. Vzal její hlavu do dlaní a políbil ji. Marta se nebránila. Vždyť přísahala.

Svatební hosté, všechno Ekkehartovi přátelé, protože její byli buď mrtví, nebo daleko odtud, provolávali novomanželům slávu.

Svatební hostina se konala v Otově hale. Markrabě dal bohatě prostřít pro slavnost svého zasloužilého rytíře a současného vrchního velitele stráží a pro jeho nevěstu, kterou mu přiřkl.

„Nechť vaše manželství přinese mír a je požehnáno mnoha dětmi,“ připil manželům.

Marta se přinutila ke zdvořilému úsměvu. Dávno se už rozhodla, že s Ekkehartem žádné děti mít nebude. Ale mír, mír pro Christiansdorf by měl nastat. Jinak by to všechno bylo nadarmo.

Markraběnka ji objala s dojatým úsměvem. „Tolik jsem doufala, že po vašem boku zase uvidím Christiana. Ale snad vám bude s Ekkehartem dopřáno aspoň trochu štěstí,“ zašeptala jí těšitelsky do ucha.

Kdybyste věděla, s kým jsem právě byla oddána, mluvila byste jinak, pomyslela si hořce Marta. Čím víc se blížila svatební noc, tím víc vzpomínky na znásilnění potlačovaly vědomí, že ji zachránil před smrtí při zkoušce vodou a vděčí mu za vysvobození ze žaláře. Všechno se v ní křečovitě stáhlo při pomyšlení, že se mu bude muset oddat.

A ke všemu ještě vedle ní seděl Randolf jako nejlepší ženichův přítel a posměšně na ni cenil zuby. „Udělalas štěstí, má milá! Konečně dostaneš mezi nohy řádnýho chlapa,“ zašeptal jí, když byl Ekkehart odvrácen na druhou stranu, kde mu páže drželo mísu s růžovou vodou, aby si opláchl ruce.

„Pamatuješ se ještě…?“ Jednoznačně jí položil pracku na koleno a pomalu ji posouval výš. To ji vytrhlo ze strnulosti. Bleskurychle sevřela jídelní nůž a stáhla ruku pod stůl, kde hrot přitlačila na hřbet Randolfovy ruky.

„Okamžitě dejte tu ruku pryč, nebo bodnu!“ vyjela na něj.

Levačkou jí sevřel zápěstí tak silně, že stěží potlačila výkřik bolesti a nůž upustila.

„Toho budeš litovat ještě dneska v noci,“ zasyčel nenávistně. „To budeš koukat, co do tebe vrazím já!“

A aby jeho slova nezanechala sebemenší pochybnost, přitáhl si její ruku k sobě do rozkroku. Teprve pak ji pustil a rozesmál se.

Marta upírala oči před sebe a nenápadně si třela zápěstí, které začínalo rudnout. Pokoušela se uvažovat o Randolfově výhrůžce.

Klamal ji Ekkehart tak přesvědčivě, že uvěřila jeho lásce? Věděl o Randolfových plánech?

Ani by se nemohla bránit. Nyní je Ekkehartovou manželkou a je vydána jeho vůli na milost a nemilost.

„Jsi nějak pobledlá,“ oslovil ji její muž. „Napij se. Víno ti udělá dobře.“

Podával jí pohár, který měli po dobu hostiny společný.

Marta mlčky zavrtěla hlavou.

Ekkehart trval na tom, aby se napila. „Uklidní tě to. Nemusíš se ničeho bát.“

Ale nedůvěřivý pohled, který vskrytu vrhl na Randolfa a Richenzu, vypovídal o něčem jiném.

Kvůli nadcházející slavnosti pasování na rytíře a následnému turnaji se na hradní vrch sjeli kejklíři a pěvci a nyní bavili svatební hosty. Největší pozornost na sebe přitáhl muž, který přivedl tančícího medvěda. Mohutnému zvířeti s matnou, zacuchanou srstí protáhl nozdrami kruh a škubáním řetězu je nutil, aby stálo na zadních a točilo se.

Není to s námi ženami podobné jako s tím ubohým zvířetem, pomyslela si trpce Marta a upřeně se dívala do malých, zle se blýskajících medvědích očí. Přestože nám nosem neprovléknou kruh, musíme se přesto jako vězeňkyně nechat odvést tam, kde nás muži chtějí mít.

Hosté u slavnostní tabule hodovali a drsně žertovali na adresu novomanželů.

Marta naopak nedokázala pozřít ani sousto při představě, že všichni už brzy vstanou, aby novomanžele doprovodili ke svatebnímu loži. Stále znovu se dívala ke vchodu do sálu v naději, že se tam objeví Lukas a Christian. Přicházely však jen služky s dalšími mísami jídla a džbány vína.

Ekkehart s neskrývanou hrdostí jen stěží potlačoval netrpělivost. Tiskl nohu k její a stále častěji sjížděl očima do výstřihu nádherných šatů, které jí daroval.

Nakonec si s knězem vyměnil souhlasný pohled, vstal a objal Martu kolem ramen.

„Otče, budete té dobroty a požehnáte našemu manželskému loži?“

Svatební společnost zajásala. Hosté spěšně vstávali a tlačili se ke komoře, kterou hofmistr přidělil novomanželům.

Co jsem to jen udělala, pomyslela si zděšeně Marta a sotva dokázala jít. Christiane, odpusť mi!

Kněz vyslovil požehnání a pokropil prostěradlo svěcenou vodou. Potom všichni hosté s výjimkou jedné komorné odešli.

Ekkehart se rychle svlékl, lehl si na postel a nespouštěl oči z Marty, které komorná pomáhala ze šatů.

Rudá studem rychle vklouzla pod deku a přitáhla ji k bradě. V hlavě jí bušila jediná myšlenka: To není pravda, to není pravda, to je zlý sen.

Ekkehart se nad ni sklonil. Viděla na jeho hrudi jizvy po starém zranění, které kdysi musela ošetřit, podívala se na jeho dlaně poseté mozoly po neustálém zacházení s mečem, a pomyslela si: Teď nesmím být zbabělá.

Polekaný pohled na jeho podbřišek jí prozradil, že je už připravený.

Komorná složila Martiny šaty do truhly, urovnala deku, kterou byli novomanželé přikrytí, a chtěla uklidit Ekkehartovo oblečení. „Ještě nejsi hotová?“ vyjel na ni. „Už můžeš jít!“

Rychle pustila, co měla v ruce, a otevřela dveře, aby vpustila dovnitř pátera a svědky.

Před civícími diváky je kněz pokropil svěcenou vodou a požehnal jim. Marta to stěží vnímala, natolik se cítila pokořená lačnými pohledy cizích lidí.

Ale potupa ještě neskončila. Většina hostů více či méně ochotně uposlechla vyzvání kněze a vyšla z komory, avšak Randolf a jeho přátelé se k tomu neměli.

Naopak Giselbert a Elmar se pohodlně usadili na kamenných lavičkách ve výklencích u okna, přestože tlusťoch se tam jen stěží vecpal. Randolf se jen opřel o stěnu a z Marty nespouštěl chladný, výhrůžný pohled.

Také Richenza chtěla zůstat, ale Randolf jí přikázal, aby odešla. Než vykročila ze dveří, triumfálně se na Ekkeharta usmála. Ano, vzápětí zažije pomstu za to, že ji odvrhl. Všechno vymyslela společně s Randolfem, přestože manžel neznal její skutečný motiv. Ani jí nevadí, že její vlastní muž tu vdovu po Christianovi obskočí, pomyšlení, jak to bude Martě odporné, ale přesto nebude smět zavolat o pomoc, se jí moc líbilo.

Především však chtěla pokořit Ekkeharta. Byla zkušená žena a zpozorovala, jak mu ta malá čarodějnice zamotala hlavu. Nebude se mu líbit, že ji má sdílet s kamarády.

A když ji Randolf teď poslal pryč, opravdu by mu bylo trapné zmocnit se jiné ženy před manželčinýma očima, vůbec jí to nevadí. Má na hradním vrchu ještě dost práce. Všimla si, že Hedvika a její ušlechtilý švagr Dietrich se na sebe jednou krátce, ale velmi podivně a významně podívali. Ti dva mají nějaké společné tajemství, nebezpečné tajemství, myslila si to už dávno, ale teď to ví úplně jistě. Okamžitě půjde té věci po stopě.

Spěšně, s hlavou vztyčenou vycházela z komory a ještě novomanžele se sladkým úsměvem vyzvala, aby jen dobře plnili svou povinnost.

Marta by nejraději vyskočila a běžela za ní, když si všimla, že Randolfovi kumpáni mají zjevně v úmyslu tady zůstat.

Ale i Ekkehart byl jejich přítomností zneklidněn.

Odkašlal si a pokusil se o žert. „Nemusíte tady čekat, kamarádi. Jak vidíte…,“ ukázal na místo, kde se deka na jeho těle zvedala, „bude to trvat déle, než si svou povinnost s krásnou manželkou splním.“

Randolf se uchechtl a přenesl váhu na druhou nohu. „Spíš bys měl mít svědky, že manželství bylo završeno. Koneckonců už není panna a nemůže ukazovat zakrvácené prostěradlo. A u takové prohnané ženské si nemůžeš být jistý, že by nakonec všechno popřela.“

Martě ztuhla krev v žilách. Avšak viděla, že ani Ekkehartovi se situace nelíbí. Poprvé se ho dobrovolně dotkla, váhavě mu položila ruku na paži. „Prosím,“ zašeptala. „Udělám všechno, co si budete přát. Ale pošlete ty muže pryč. Prosím.“

Ekkehart si všiml hrůzy v jejích očích a pomalu pochopil, co mají přátelé v úmyslu. Odkašlal si. „Moje nevěsta je trochu plachá. Buďte tak laskavi a nechte nás o samotě.“

„Jak to plachá?. Jako kdybychom tu děvku všichni už párkrát nevošoustali!“ posmíval se Giselbert.

Ekkehart si sedl a jen stěží skrýval vztek,

„Teď je to moje žena, tak o ní laskavě mluv s úctou!“

Z postele sáhl Ekkehart po měšci pohozeném mezi jeho svlečenými svršky. „Tady máte! Z toho si týden všichni můžete každý den koupit ty nejlepší děvky z Míšně. Vezměte si to a vypadněte!“

Randolf se odrazil od stěny a popošel dva kroky k manželskému loži. Přitom upíral na Ekkeharta tvrdý pohled.

„Jako kdybych to tušil! Ta čarodějnice si tě vážně omotala kolem prstu. Ale právě proto jsme tady. Koneckonců, od toho má člověk přátele. Dosvědčíme, že manželství bylo naplněno. Je to jenom k tvému prospěchu.“

Obešel postel a sedl si na truhlu, v níž byly Martiny šaty.

„A pak budeme na řadě my,“ dodal Elmar. „Cožpak jsme se o ni vždycky nedělili všichni?“

Ekkehart si všiml, že mu úd ochabl, ale krev mu pulsovala v žilách jako pokaždé před bojem. Krátce se rozhlédl. Zbraně byly z jeho dosahu, jenom v oblečení na podlaze měl dýku. Sám proti třem nemůže uspět. Přesto byl rozhodnutý nepřenechat jim Martu bez boje. Teď, když konečně patří jenom jemu.

„Nedostanete ji!“ prohlásil pevně. „Jako její manžel budu hájit její čest.“

„Dojemný,“ zamečel Giselbert.

Randolf vstal, odepnul opasek s mečem a hodil ho na zem.

„Tak už na ni konečně skoč, nebo to udělám místo tebe!“

ČTVRTÝ DÍL

Na život a na smrt

Hledání

Lukas hnal hřebce směrem na Eisenach tak rychle, že mu Till málem nestačil, přestože na cestu dostal nejvytrvalejšího koně, jaký ještě v Christianově stáji stál.

Pozdě odpoledne zastavili na úpatí horského hřbetu, na němž trůnil mohutný Wartburg, sídlo duryňského lantkraběte. Lukas zamračeně upíral oči na kamenné strážní věže, jako kdyby mohl jeho pohled proniknout tlustými zdmi. Jestlipak je Christian vězněn ve zdejším žaláři? Ale proč? Jaký zájem může mít lantkrabě o neznámého rytíře? Proč poslal Otovi zprávu o Christianově smrti?

A jestli přítel ještě žije, jak se mu asi daří? Mučili ho? Zanítila se mu rána z boje a možná mu už uřízli nohu?

Spolu s Tillem zjistili, že lantkrabě se zdržuje ve skvostné palácové části hradu, kterou dal postavit Ludvíkův otec. Bývalý pěvec ji popisoval jako nádhernou, úctyhodnou stavbu, kterou lze srovnat s chrámem či císařskou falcí, hlavice sloupů jsou zdobeny orly, lvy a pávy. A nejen hlavní komnata, ale i společná hala rytířů má vlastní krb, což je marnotratnost, kterou by Lukas za jiných okolností považoval za výjimečnou. Ale teď má jiné, naléhavější starosti než to, zda Ludvíkovi rytíři mrznou, nebo se rozmazlují ve vytápěných místnostech.

Podle Lukasova plánu se měl v hradě nejprve porozhlédnout Till, který se tu po dřívějším pobytu vyzná a ještě má mezi služebnictvem známé. Možná dokáže zjistit něco i o Christianově osudu. Když se na hradě objeví rytíř míšeňského markraběte, Ludvík jistě bude tvrdit totéž, co dal vzkázat po tom Čechovi. Pokud by Till narazil na nějaký záchytný bod svědčící o tom, že Christian ještě žije a je vězněn ve Wartburgu, vydával by se Lukas za vojáka hledajícího práci a pokusil by se, aby ho přijali mezi stráže. Nějak by potom pronikl do věznice a hledal Christiana.

Nebezpečí, že by ho Oldřich poznal, skoro nehrozí, český kníže už je nepochybně na cestě domů, aby shromáždil vojsko a vyjel k císaři.

Jediné, co tento plán narušovalo, bylo Lukasovo zranění, které teď zase pronikavě bolelo, protože při rychlé jízdě na koni paži hodně namáhal. Na to však nyní nemůže brát ohled. Pokud ho kapitán stráže vyzve, aby předvedl svou bojovou dovednost, musí meč držet v levé ruce. Ale to ho Christian dost dobře naučil v době, kdy u něj Lukas byl panošem.

Lukas nechtěl, aby ho na hradě někdo viděl pohromadě s Tillem, jenž se bude poptávat po zraněném míšeňském rytíři a mohl by vzbudit pozornost. Najal si tedy komoru v laciném hostinci. Postaral se, aby Till dostal vydatnou večeři, sám snědl jen pár soust. Nikdo neví, kolik peněz bude hledání stát, co bude muset vydat za proviant, krmení pro koně nebo úplatky.

„Marta vždycky říkala, že zranění se hojí rychleji, když člověk moc nejí,“ odmítl Tillovu nabídku, že se s ním o svou porci rozdělí. Potom popřál svému průvodci úspěch při pátrání a povzbudivě ho poklepal po rameni.

Lukas už dávno vyměnil své oblečení za oděv prostého vojáka, vlasy si svázal a skryl pod helmicí. Jenom urození muži smějí nosit vlasy dlouhé po ramena. Kdyby se opravdu dal najmout ke strážím, musel by se dát ostříhat, aby se neprozradil. Ale s tím chtěl ještě počkat, až s čím se vrátí Till. Je možné, že okolnosti budou vyžadovat, aby vystupoval spíš jako rytíř.

Po Tillově odchodu Lukas vyšel po dřevěných schodech do komory, kterou musel sdílet ještě s několika dalšími lidmi. Ale aspoň pytel slámy má pro sebe. Vyčerpaně na něj sklesl. Ale po chvilce rychle vyskočil a začal zabíjet hmyz, který se na něj vrhl. Záhy však boj vzdal, bylo marné chtít takové množství přemoct. Kromě toho má jiné starosti a trápení než vojsko hladových blech a štěnic.

Se zaťatými zuby uvolnil obvaz, který se přilepil k ráně, aby zjistil, jaké škody napáchala dlouhá jízda na koni. Strup se na jedné straně protrhl a prosakovala krev. Zatím však nic nenasvědčovalo zánětu, nebo dokonce otravě krve. S úlevou vydechl. Později požádá ženu nebo dceru hostinského, aby mu paži zavázaly.

Lukas se opatrně zabalil do pláště, natáhl se a přemýšlel s očima upřenýma na hrubě otesané stropní trámy.

Zbývalo mu jen málo času, ale možná hledání skončí už zítra a bude moct připravovat Christianovo osvobození. Nebo získá jistotu, že přítel je mrtvý.

Pak se Marta provdá za Ekkeharta.

Potřetí bude muset přihlížet, jak ji dostane jiný muž. Neoddával se však iluzím. Marta bude do smrti truchlit pro Christiana, i v případě, že by se s ní oženil on sám. Ale proč si musí vzít zrovna Randolfova kumpána? Jak se asi cítí?

Snažil se tu myšlenku potlačit, ale pořád mu před očima vyvstávala představa, kterou se nedařilo zaplašit: obraz Marty, které se na svatebním loži zmocňuje Ekkehart. Bude se k ní chovat násilnicky, nebo bude něžný? A bude Marta tiše plakat, bránit se, nebo ho přijme s úsměvem? Nedovedl si upřímně přiznat, jaká představa je pro něj horší.

Dostal na sebe vztek a prudce zavrtěl hlavou, aby se zbavil obtížných myšlenek, které se mu nedařilo potlačit.

Ze zamyšlení ho vytrhl opilý spolubydlící. Vešel do komory, potácel se, opilecky brblal, mířil ke stěně. Když se chystal ulevit si z okna, Lukas ho popadl za rameno, otočil ho znovu ke dveřím a důrazně ho poslal na dvůr do kouta k tomu určeného.

Brzy se s hlukem a klením dostavili další nocležníci a každý klesl na jeden pytel slámy. Nikdo nebral žádné ohledy na mladíka, jehož zřejmě považovali za posla či nezaměstnaného vojáka.

Netrvalo dlouho a těsnou komoru naplnilo chrápání, chrchlání a jiné nepříjemné zvuky. Lukas se ve špatné náladě opět oddal neradostným úvahám.

Ráno zašel za manželkou hostinského a požádal ji, aby mu zavázala paži. Jen po dlouhém přemlouvání a dalším penízu přidaném k ceně večeře a přespání se mu podařilo ji k tomu přimět. A když ji ještě požádal, aby si umyla ruce, než mu ránu ošetří, dívala se na něj tak rozhořčeně, jako by ho chtěla hnát koštětem z domu.

Ale i Lukas se uměl hrozivě zamračit, když to bylo nutné. Vrtěla hlavou a polohlasem spílala otrhaným cizincům, co mají všelijaká nesmyslná přání. Ale nakonec šla ke studni, a když se vrátila, měla popraskané ruce skoro čisté a i špíny za nehty bylo méně. Lukas ji požádal, aby ránu potřela tinkturou, kterou mu Marta dala na cestu, a aby ji obvázala pruhem plátna, kterým ho Marta také zásobila.

Hospodská reptala, ale nakonec čistý obvaz dobře seděl. Lukas spokojeně stáhl rukáv a dal si přinést pivo, chléb a sýr. Osobně dohlédl, aby byli koně dobře zaopatřeni, pak se vydal nahoru k hradu. Šel pěšky, protože jako voják hledající místo by jistě neměl koně.

Till mu včera popsal tajnou skrýš, kde se sejdou, byl to nenápadný průchod mezi křovím lemujícím příkrou, točitou cestu k hradu. Vedl do malého výklenku, možná to bylo tajné hnízdečko lásky.

Lukas se ohlédl, zda ho někdo nesleduje, a ztratil trochu času, když nechal kolem projít dvě děvečky s nůšemi naplněnými zelím. Pak proklouzl křovím v místě, které rozeznal jen ten, kdo ho na tomto místě hledal. Jestlipak tady Ludmillus kdysi míval milostná dostaveníčka, přemýšlel Lukas, jenž v myšlenkách bývalého pěvce stále nazýval starým jménem. Na hrad Wartburg, kde byli dobří pěvci vždy vítanými hosty, tehdy uprchl z Míšně, kde na něj číhali tři zákeřní vrazi, protože znal jedno nebezpečné tajemství. Jen náhodou ho Lukas ještě stačil zachránit a pěvec pak okamžitě se svou rodinou a Hilariem opustili město.

„Na Wartburgu se ptejte po pěvci Reinhardtovi,“ zavolal tehdy při překotném odjezdu na Lukase a Martu pro případ, že by ho potřebovali jako svědka, aby očistili Christiana od falešné obžaloby. Všichni však věděli, že potulný pěvec je považován za člověka zrozeného v neúctě, a nikdo by tedy jeho slovům nepřikládal význam. Christian si jméno a postavení vybojoval zpátky mečem.

Reinhardt, Ludmillus, Till, přemýšlel Lukas. Muž mnoha jmen.

Křoví zapraskalo, někdo se blížil. Lukas sevřel jílec dýky, ale byl to očekávaný Till.

„Byl tady,“ hlásil hned a oči mu zářily jako ještě nikdy od té doby, co se sám a zatrpklý objevil v Christiansdorfu. „Ale odvezli ho odtud do Dankwarderode.“ Zář pohasla. „V poutech a se zavázanýma očima.“

„Je to jisté?“ zeptal se Lukas udiveně a zároveň zklamaně. Jestli teď musí jet do Braunschweigu na rodný hrad vévody Jindřicha, aby tam začal s hledáním od začátku, pak nebude čas Martě stačit. Nehledě k tomu, že nechápal, proč by se měl zrovna Jindřich Lev o Christiana zajímat.

Ale Till přesvědčeně kýval hlavou. „Setkal jsem se tu s někým… s jedním děvčetem…,“ náhle zrozpačitěl. „Tenkrát to byla Hilariova milá… zkrátka,“ ovládl se a rychle pokračoval, „její otec byl ranhojič a po jeho smrti vždycky volají ji, když je třeba ošetřit rány. Její bratr, u něhož žije, nemá chuť ani nadání převzít řemeslo po otci. No a nedávno ji poslali do žaláře za vězněm, kterého šíp zranil do nohy. Nakázali jí, aby se postarala o to, že bude schopen převozu do Dankwarderode. A její popis toho muže se přesně hodí na Christiana.“

„A ty sis jistý, že mluví pravdu?“ naléhal Lukas. Nemohou si dovolit chybu. Jestliže je Christian opravdu v Braunschweigu, pak musí okamžitě vyjet. Ale pokud se zmýlí a odjede a přítel je ještě tady, dopustí se životní chyby.

„V každém případě,“ ubezpečoval ho Till. „Přesně ho popsala a vyprávěla mi, že jí zajatec zakázal potřít mu ránu horkou smůlou. Žádal, aby mu zranění vypálila, jinak dostane do dvou dnů otravu krve. Přestože byl v řetězech, sám si držel nohu za kotník, když k ráně přiložila vypalovací železo.“

Lukas tiše zaklel. Ano, tohle vypadá na Christiana.

„Co ještě ti pověděla? Jak se mu daří?“

„Drželi ho svázaného a spoutaného v řetězech jako dive zvíře, zřejmě ze strachu, že by mohl utéct a předtím pobit tucet mužů. Cestou sem se muselo něco přihodit a za to ho strašně zřídili. Ale chlapi měl přísný příkaz postarat se, aby ho dostali do Braunschweigu živého.“

To je stále záhadnější, pomyslel si Lukas.

Zajatí rytíři nebývají mláceni cizími strážemi. Spoutáni v řetězech, to ano, ale jinak mají nárok na to, aby s nimi bylo zacházeno tak, jak se sluší na jejich stav.

Zajatci se berou proto, aby se za ně požadovalo výkupné, nebo aby byli vyměněni za jiné zajatce. Jenže pro takový obchod mezi Eisenachem, Braunschweigem a Míšní není Christian dost významný. Oto by za něj nezaplatil vysoké výkupné, ani by kvůli němu nepropustil důležité rukojmí. Navíc, pokud je Lukasovi známo, v současné době nemá míšeňský markrabě v žaláři nikoho, kdo by stál ve Lvových službách. Christian také nezná žádná tajemství, která by mohla být pro vévodu zajímavá.

„A ta dívka viděla, jak Christiana odvážejí?“

Till přikývl. „Byl víc mrtvý než živý a v těžkých řetězech. Jenom mě ještě ujistila, že noha mu zůstane zachovaná.“

Lukas vstal, což nebylo pod nízkými větvemi snadné. „Pak okamžitě jedu do Braunschweigu. Vezmu si oba koně. Ty se musíš pěšky a jak nejrychleji to bude možné vrátit do Míšně. Pověz Martě, co víš. Každá zpráva o tom, že Christian ještě žije, jí udělá radost. A musí Otu přimět, aby prodloužil lhůtu a odložil svatbu. Protože máme jistotu, že Christian dosud žije.“

Aspoň před několika dny ještě žil, dodal ponuře v duchu, ale raději to nevyslovil.

Položil písaři ruku na rameno. „Dávej na sebe pozor, ať se do Míšně dostaneš živ a zdráv. Víš, co všechno na tom závisí.“

Ale Till se s odchodem zdráhal. „Chtěl jsem se vás zeptat… poprosit vás… Rád bych to děvče vzal s sebou.“

Lukas ho ještě nikdy neviděl tak rozpačitého. „Plakala nad Hilariovou smrtí. Objal jsem ji, abych ji utěšil… a vtom se to stalo. Našli jsme v sobě navzájem oporu… a cestu k sobě.“

Mladý muž náhle vypadal tak šťastně, že v něm Lukas spatřil Ludmilla dřívějších let.

„Je svobodná, nebo nevolnice?“ Nemohl riskovat, že se za nimi požene skupina ozbrojenců, která bude chtít dopadnou uprchlou nevolnici. Protože jestli umí léčit rány, jistě je pro svého pána důležitá.

„Musí se jenom zeptat svého bratra a požádat ho o dovolení. To jsme chtěli udělat společně, když nám to dovolíte.“

„Přijedeme pro ni, až budeme mít vyřízenou tuhle záležitost, to ti slibuji,“ prohlásil Lukas. „Pak s tebou pošlu i někoho, kdo vás bude po cestě ochraňovat.“

„Mohu aspoň ještě za ní zajít a povědět jí to? Čeká na mě,“ žádal zklamaně zamilovaný Till.

„Tak ji nenechávej dlouho čekat. Máš dneska před sebou ještě dlouhou cestu.“ Vtiskl pěvci do ruky několik mincí. „Abys postupoval rychleji. Jinak se Marta starostmi utrápí.“

Till nadšeně poděkoval a vylezl z křoví na cestu. Lukas mu dal velký náskok, potom sám vystoupil z úkrytu, aby se vrátil do hostince.

Nemohl tušit, že pěvec se už se svou novou láskou nerozloučí. Ještě než se Ludmillus přiblížil k hradní bráně, zabodla se mu do zad dýka. Už ani nepocítil, že ho někdo chytil za nohy a odtáhl do křoví, aby bezvládné tělo nikdo nenašel.

Lukas si v hostinci bez dalšího vysvětlování vyzvedl oba koně, zaplatil útratu a vydal se na cestu. Jakmile měl Eisenach za zády, opět se převlékl do rytířského oděvu a vlasy nechal volně spadat na ramena. Cestovat jako rytíř zvyšovalo pravděpodobnost dojet do cíle v pořádku. Teprve těsně před Braunschweigem svůj zevnějšek opět změní.

Protože mohl koně vyměnit, když bylo zvíře, které ho neslo, unavené, dopřál si oddech jen když hřebce bylo nutné nakrmit. Pytel ovsa koupil, ještě než se vydal na cestu.

Hnal koně směrem k Harzu, zdolával míli za mílí a neustále přemýšlel o zradě, která stála život skoro všechny jeho přátele a spolubojovníky. Útočníci přesně věděli, že císařův stříbrný poklad nebudou doprovázet Raimundovy ani Arnulfovy oddíly. Vůbec nepochyboval o tom, že za vším vězí Randolf či některý z jeho spojenců. Ale potřeboval důkaz. A co, pro všechno na světě, chce někdo v Braunschweigu se zajatým Christianem dělat?

Do uplynutí lhůty zbývá jen třináct dní, spočítal si starostlivě Lukas, když se blížil k městu Jindřicha Lva. Nešťastné číslo. Nepodaří-li se přemluvit Otu, aby svatbu odložil, bude Marta za dva týdny Ekkehartovou manželkou.

To pomyšlení mu každým dnem víc zhoršovalo beztak špatnou náladu. Zbývají mu nanejvýš dva nebo tři dny na to, aby Christiana našel a pomohl mu k útěku.

Když projel městskými branami, už se šeřilo. Lukas se rozhodl, že tento večer ještě zůstane ve svém rytířském oděvu. Tak se ho nikdo nebude ptát, jak to, že má dva koně a nebude podezřelý, když si bude měnit větší množství eisenašských feniků za zdejší mince. Práci ozbrojence půjde hledat až zítra.

Město bylo velké, prý je to nejvýznamnější město na severu císařské říše, a plné lidí, kteří zaměstnaně spěchali úzkými klikatými uličkami. Stejně jako ve všech ostatních městech byly ulice pokryty odpadky, puch ze stok v letním vedru pronikal ze zadních dvorů do uliček a mísil se s pronikavým zápachem odpadků, které všichni vyhazovali před domy.

Braunschweig však jednoznačně bylo blahobytně město, svědčil o tom i velký počet kostelů. Není divu, že zdejší měšťané, stejně jako obyvatelé Lübecku, podporují Lva, jenž si jinak skoro v celé zemi nadělal nepřátele, pomyslel si Lukas při pohledu na krásné domy. Přivedl města k rozkvětu.

Jindřich učinil z hradu Dankwarderode, příznačně postaveného podle vzoru královských falcí a přepychovějšího než jakákoli falc, kterou dal postavit císař Friedrich, své stálé sídlo, a tak dal nový podnět obchodníkům ze vzdálených zemí, šikovným řemeslníkům a kupcům. Lev město dokonce rozšířil o jeden okres, o Hagen. Pozval vlámské kolonisty, kteří vymýtili les severovýchodně od hradu, a usadil tam řemeslníky z celé země.

Ano, všichni v Braunschweigu zjevně těžili z Jindřichova mocenského nároku a jeho honosného dvora.

Lva na oplátku růst a rozvoj měst posiloval, pochopil Lukas, když své koně vedl po cestě vysypané štěrkem a vedoucí obytnou čtvrtí nejbohatších měšťanů. Stály tady několikapatrové domy zdobené bohatým hrázděním, některé byly dokonce postavené z kamene. Netísnily se k sobě a nebyly všelijak nakloněné a pokřivené jako chýše řemeslníků, nýbrž byly vybudovány na rozlehlých pozemcích a patřily k nim záhony, studny a stáje.

Možná patří budoucnost městům? Christian o tom byl přesvědčený.

Klukovi, kterého uviděl na ulici a jenž mu uličnickým úsměvem v ukoptěném obličeji připomněl Petra, slíbil Lukas minci, když ho zavede ke směnárníkovi a pohlídá tam jeho koně. Chlapec okamžitě souhlasil. Lukas mu věřil, protože kdyby koně ukradl, hrozí mu oprátka.

Lukas předtím vyměnil dost eisenašských feniků, mohl je tedy teď měnit dál, nemusel použít míšeňské peníze, a tak nikdo netušil, odkud ve skutečnosti je.

Když u směnárníka, byl to Žid, protože zbožní křesťane takovou práci vykonávat nesmějí, vyměnil peníze a kluka odměnil, vyhledal největší a nejvelkolepější kostel, jaký v okolí viděl.

Zřejmě právě skončila večerní mše. Z chrámu Páně vycházeli dobře oblečení lidé a házeli almužnu žebrákům přede dveřmi. Přišly dvě děvečky s velkými koši a rozdělovaly mezi chudáky krajíce chleba nasáklé šťávou z pečeně, které předtím sloužily jako podložka bohatého pokrmu.

Lukas se protlačil proudem lidí. Kostel se téměř vyprázdnil, zůstalo tu jen několik mužů a žen, kteří klečeli před oltáři v postranních výklencích a modlili se.

Zapálil svíčku a přikročil k oltáři s barevným obrazem zabíječe draka. Tam poklekl a sklonil hlavu. Svatý Jiří, patrone všech rytířů, pomoz mi zachránit statečného muže, jehož bys jistě rád měl po svém boku. Určitě by se nebál bojovat s drakem. Ale jeho nepřátelé se proti němu nepostaví v otevřeném boji. Pomoz mi ho najít, osvobodit a já tak pomůžu ještě jedné trýzněné duši z velké nouze. Ženě, kterou miluju a jež nikdy nebude milovat nikoho jiného než jeho.

Když vycházel z kostela, byla už tma. Musí si pospíšit, chce-li ještě najít slušnější ubytování, kde by mohl také ustájit koně.

Proto jel kus cesty zpátky do jedné ze čtvrtí nedaleko hradeb. Hostinec, který si vybral, nebyl ani přepychový, ani příliš sešlý, aby se v něm musel bát o svůj majetek. Překvapilo ho, že ho vedla ještě mladá, energická hostinská.

„Chci u tebe na tři dny nechat své koně,“ oznámil jí. „Dobře se o ně postarej a já ti dobře zaplatím.“

Hostinská byla spokojená s tím, co jí vyplatil hned, možná na to nebyla od urozených pánů zvyklá, a ujistila ho, že jí koně může s klidným svědomím svěřit. Vyzvala několik hostů v přecpaném výčepu, aby se trochu sesedli a udělali místo vznešenému pánovi. Bez pobízení mu přinesla pivo a pečené kuře.

Obtloustlý muž, možná bednář, protože měl na oblečení trochu pilin a hoblin a šířil se od něj pach kouře, chtěl něco namítat, ale hostinská ho napomenula. „Ty můžeš chvilku počkat, beztak jsi dost tlustý! Ale tady mladý rytíř vypadá, že má za sebou dlouhou cestu. Nemáte mi to za zlé, pane, že?“ zeptala se opatrně.

Lukas odmítavě pozvedl ruku. Možná přece jen měl přijít v převlečení za prostého vojáka, ale pak by bylo podezřelé, že má dva koně. Naštěstí sem zřejmě chodí jen řemeslníci a nikdo z hradu.

Kuře bylo výborné. Teprve teď si uvědomil, jaký už měl hlad. Pokud byl na cestě, jedl jen ze svých skromných zásob, aby se nemusel zdržovat hledáním nějaké vývařovny či hostince. Kromě toho většina cesty, po které jel, vedla lesem.

Jedl a pil a pozoroval, jak rázná hostinská, kterou všichni oslovovali Marie, šikovně drží své hosty v šachu. Podle toho, co zaslechl, nedávno ovdověla, ale ta okolnost ji zjevně spíš osvobodila, než zarmoutila. Ještě než dojedl, dostala nejméně půl tuctu hlasitých nabídek k sňatku, z toho některé zřejmě nikoli poprvé, a na všechny odpověděla nějakým přidrzlým šprýmem, takže se rozesmáli zákazníci i nápadník.

Když viděla, že Lukas dojedl a už nechce ani nic pít, otřela si ruce do zástěry a nabídla se, že mu ukáže komoru, kde bude spát.

Poslala děvečku pro džbán vody a umyvadlo, aby se mladý šlechtic mohl po cestě umýt, a zvláště pro něj pokryla slamník prostěradlem.

„Nemůžu tu pro vás udělat víc, viděl jste, jak to dole vypadá,“ omlouvala se. „Ale kdybyste něco potřeboval, zavolejte mě.“

„Potřebuju někoho, kdo mi vymění obvaz,“ požádal.

„Přinesu za chvilku čisté plátno, pane,“ slíbila. „Ale nejdřív musím dole zkrotit tu smečku hladových vlků.“ Unaveně pokrčila rameny. „Samotná ženská to nemá lehké.“

Teď vypadala skoro rozpačitě.

„Tak proč se za někoho neprovdáš?“ zažertoval. „Viděl jsem, že nápadníků máš dost.“

„Ještě jednoho takového, co je sám sobě nejlepším zákazníkem a práci se vyhýbá velkým obloukem, nemůžu potřebovat,“ odpověděla uštěpačně. „Dokud to půjde, chci vést hostinec sama. Dříve či později mě můj bratr beztak zaprodá nějakému svému kamarádovi darmošlapovi a pak společně prohýří, co jsem vlastníma rukama vydělala.“

Dosud rázná hostinská náhle vypadala zranitelně. Kousla se do rtů, protože prozradila už příliš mnoho, obrátila se a spěchala ke svým hlučným hostům.

Skrze tenké, dřevěné stěny, které horní patro rozdělovaly na několik různě velkých komor, slyšel, jak dole uklidňovala největší křiklouny a pak udělovala rozkazy děvečkám a pacholkům.

O chvilku později se ozvalo klepání na dveře a na jeho znamení vešla dovnitř. Měla na sobě čistou zástěru, umyté ruce a nesla kus bělostného plátna.

„Kde jste zraněný?“ zeptala se.

Lukas se posadil na jedinou stoličku v komoře a vyhrnul rukáv. Hostinská šikovně snímala obvaz, který po celodenní jízdě na koni dost utrpěl. Ale zranění se hojilo lépe, než se odvažoval doufat, přestože ho ještě hodně bolelo.

„Kde jste k takové ošklivé ráně přišel?“ zeptala se žena soucitně.

„Zasáhl mě šíp. Špička zůstala uvnitř.“ Víc prozradit nechtěl, vzpomínky na mrtvé kamarády byly příliš trpké. Zároveň si všiml, že ho blízkost mladé ženy a doteky jejích šikovných prstů matou.

Zřejmě měla podobné pocity a tváře jí zrudly.

„Hotovo,“ oznámila rozpačitě, když obvaz upevnila. Ale neodešla, nýbrž u něj zůstala stát se sklopenýma očima.

Je osamělá a vypadá, že potřebuje trochu radosti, pomyslel si Lukas a polkl. A já už týdny neměl žádnou ženu.

Oběma rukama jí sevřel pás a přitáhl ji trochu blíž k sobě.

„Nejsem děvka,“ zašeptala.

„Já vím,“ přikývl. „Jestli chceš odejít, tak jdi.“

Nepohnula se z místa. Posadil si ji na klín a políbil na ústa.

Toužebně vydechla, když jí něžně sevřel ňadra. Brzy slastně zasténala, zvedla si sukni a pomalu usedla na jeho úd, který předtím netrpělivými prsty vyprostila z kalhot.

Alchymista

Hned ráno se Lukas vydal na hrad. Odešel z hostince dřív, než se ostatní hosté probudili, aby se nepodivili, že rytíř, který včera přijel, je najednou oblečený jako prostý voják a vlasy si schoval pod kuklu.

Oba koně nechal v péči hostinské. Noc byla krátká, poté, co z šenku odešli poslední pijani, za ním přišla ještě jednou.

Lukas nebyl unavený, byl jí vděčný za něžnosti a cítil se lehký. Ale jak se blížil k hradnímu okrsku opět ho prudce přepadaly staré starosti a obavy.

Několik kroků od hradu vládl čilý ruch. Vévoda Jindřich tam po návratu ze Svaté země dal zřídit nadační kostel. Lukas užasl na mohutností rozestavěné katedrály.

A potom stál před bronzovou skulpturou, jež vyvolala rozruch ve všech německých zemích: Lev, cizokrajné, nebezpečné zvíře, se na kamenném podstavci staví proti pozorovateli, je mohutný, bdělý, v pootevřené tlamě jsou jasně vidět tesáky.

Umělecké dílo, symbol a zároveň varování, sem dal před několika lety postavit Jindřich Lev na znamení své moci.

„Co tak civíš?“

Cizinec vrazil do Lukase a ten chtěl okamžitě sáhnout po meči, ale v posledním okamžiku se vzpamatoval. Vždyť tady není jako rytíř, ale jako obyčejný ozbrojenec, který hledá práci u stráže.

„Jsou ty živý bestie tak velký?“ zeptal se muže a hrál uctivě užaslého cizince.

„Třikrát větší,“ tvrdil muž. „Ty nejsi odtud, co?“ zeptal se.

Lukas se přihlouple usmál. „Nééé. Zrovna jsem přišel. Hledám si místo.“

„Na hradě? U stráží?“ zeptal se neznámý a důkladně si Lukase prohlédl.

„Jo, přesně tak. Mohl bys mi pomoct něco najít?“

Hromotluk projevil velkorysost. „Jasně. Zavedu tě ke kapitánovi. Ale něco tě to bude stát.“

„Když to vyjde, dáme si pivo na můj účet.“

„No tak pojď.“

Kapitán si Lukase nedůvěřivě prohlížel. „Proč tě propustili?“ zeptal se.

„Propustil jsem se sám,“ odpověděl Lukas. „Můj pán umřel. Bůh buď jeho duši milostiv. Na nějakou takovou zákeřnou nemoc. Měl křeče v břiše, horečku a za chvíli bylo po něm. Teď na hradě vládne vdova. Vy byste si rád dal poroučet od ženský? To nikdy nemůže dobře dopadnout.“

Kapitán s porozuměním přikývl. Potom zavolal na jednoho ze svých lidí, statného chlapa s širokými rameny a nohama jak sloupy.

„To je můj nejlepší člověk. Když proti němu vydržíš dvacet výpadů, přijmu tě mezi své chlapy.“

Lukas přikývl.

Soupeř se na něj zašklebil a odhalil několik mezer po vytlučených zubech. „Tak ukaž, mládenečku, jestli vůbec umíš držet meč!“

Rozpřáhl se k prudkému hornímu seku, ale Lukas ho odrazil a sám zaútočil, zbrojnoš vyrazil k dalšímu útoku, ale Lukas se ubránil.

Sedmnáct, osmnáct, devatenáct, počítal a snažil se, aby neprojevil ani příliš málo, ani příliš moc ze svého bojového umění, a aby tak nevzbudil podezření. Dvacátým výpadem odzbrojil protivníka, jenž se na něj udiveně podíval.

„Je mi líto,“ smířlivě na něj promluvil Lukas. Musel ve zkoušce jednoznačně obstát, ale nesměl si hned soupeře znepřátelit.

„Je mu líto!“ Kapitán se ušklíbl a pak se rozesmál. Ostatní se přidali a s nimi i poražený soupeř.

Přistoupil k Lukasovi a poklepal mu na rameno. „To ti ještě bude líto, chlapče,“ zašklebil se vesele, ale bez zášti. „Jen co si odsloužíš svůj čas u Humberta.“

„Nejraději bych tě zařadil hned mezi své stráže tady venku,“ vysvětloval kapitán. „Ale platí u nás nepsaný zákon: Každý nováček si nejprve projde měsíc v žaláři u hlídání vězňů.“

Lépe to dopadnout nemohlo, pomyslel si Lukas a v duchu vyslal k nebesům poděkování.

Pevně doufal, že bude mít štěstí a přidělí ho k žalářní stráži. Služba u vězňů patřila na každém hradě k nejméně oblíbeným: byla jednotvárná, člověk celý den trávil ve tmě, v zatuchlých sklepeních a více či méně často, to záleželo na žalářníkovi, musel poslouchat drásavý řev týraných. Mizernou službu vylepšovala jen příležitost potají si brát pár mincí od lidí, kteří přišli navštívit příbuzné a chtěli jim podstrčit k jídlu něco lepšího, než byla vězeňská strava. Jinak se na tuhle službu hlásili jen surovci, kteří nacházeli potěšení v mučení bezbranných obětí.

Někdo ho odvedl do strážnice u vchodu do žaláře. Tři strážní hráli u stolu kostky.

„Tady vám kapitán posílá jednoho novýho,“ představil Lukase jeho průvodce.

„To se hodí, zejtra je úplněk,“ poznamenal šedovlasý strážce s rozcuchaným vousem,

„Proč? Co se tu za úplňku děje?“ zeptal se lhostejně Lukas.

„Nic zvláštního,“ spěšně ho ujistil šedivec. „Však uvidíš. Teď si tady sedni a zahraj si s námi.“

„Ale nemám moc peněz,“ namítl Lukas.

„No a – buď dneska večer nebudeš mít nic, anebo dvakrát tolik. Tady žádné peníze nepotřebuješ. Potom ti ukážu, kde budeš spát.“

Lukas seděl jako na žhavém uhlí a půl dne s ostatními hrál kostky. Občas se pokusil zavést řeč na vězně, ale Humbert, šedovlasý žalářník, zjevně neměl chuť o nich povídat.

„Tak to byl můj poslední peníz,“ prohlásil Lukas s předstíraným politováním.

„No tak si běž vydělat, ať máš něco do hry,“ zamručel Humbert. Hlavou ukázal na koš chlebových patek a džbán slabého piva, které spíš vypadalo jako voda. Obojí před delší dobou Přinesl z kuchyně kuchtík se zpoceným obličejem.

Konečně, pomyslel si Lukas. To, že ho k vězňům posílají samotného, by celou věc značně ulehčilo, pokud by mezi nimi Christian opravdu byl.

„Kolik hostů tady máte?“ zeptal se.

„No teď se tu moc neděje,“ odpověděl žalářník s šedivým vousem, když se nejprve dosyta zasmál slovu hosté. „Obvyklé obsazení: pár vrahounů, dva zloději koní, jeden sodomita. Ti všichni čekají na popravu.“

Lukas na sobě nedal znát netrpělivost ani rozrušení a šel od cely k cele, rozděloval mezi vězni chleba a pivo. Christian mezi nimi nebyl.

„To jsou všichni?“ zeptal se.

„Všichni. Až na čestného hosta.“ Humbert kývl hlavou směrem k těžkým dveřím na konci chodby.

„Ten nedostane nic k jídlu?“ podivil se Lukas.

Žalářník ztišil hlas. „Ten už brzy nebude nic potřebovat. Byl to dárek stolníkovi a ten ho přenechal alchymistovi.“

Lukas si všiml, jak se ostatní zachvěli a nejmladší se spěšně pokřižoval.

Vyměnili si výmluvné pohledy, potom si Humbert odkašlal. „Nejpozději dneska večer se to stejně musíš dozvědět, tak ti to můžu říct hned. Krátce po západu slunce přijde člověk, který slouží u vévody jako alchymista a hvězdopravec. Pustíš ho k tomu vězni tam vzadu, a když ti řekne, že potřebuje pomoc, uděláš, co si bude přát. Ale nesmíš nikomu prozradit, co tam uvidíš!“

Starý muž se pokřižoval a ostatní ho spěšně napodobili.

„Nejpozději zítra, ale možná už dneska, jestli je ten chudák tam už moc blízko smrti, vykoná svůj záměr.“

Naklonil se k Lukasovi a zašeptal: „Srdce za úplňku vyříznuté z živého těla je důležitá a vzácná přísada do lektvarů a prášků.“

Opět se narovnal. „Věř mi, kamaráde, že to raději nebudeš chtít vědět přesněji. V každém případě příští noční službu máš ty a tady ten!“ ukázal na hubeného mladíka.

Ten poposedl na stoličce. „Opravdu u toho musím být já?“

„Jo a neodmlouvej!“ okřikl ho velitel stráže. „Už minule ses vyvlékl, že máš nějakou bolístku. Dneska tomu neunikneš!“

Lukas by nejraději vyskočil a hnal se k poslední kobce. Ale musí počkat do večera, i když je to tak těžké.

Po večeři Humbert a dva starší strážní odešli. Lukas zůstal s hubeňourem sám. Ten měl zjevně čím dál větší strach.

„Dávej si pozor, až alchymista přijde,“ varoval potichu a ustrašeně na Lukase pohlédl. „Stačí špatné slovo a promění tě v ropuchu nebo ještě něco horšího.“

Zase se spěšně pokřižoval.

Lukas přemýšlel, jestli má mládence hned omráčit a jít do zadní kobky. Ale jestli ten záhadný hvězdopravec opravdu každou chvíli přijde, pak zjistí, že vězeň tu není a nezbude čas vymyslet únikovou cestu. V tomto ohledu má jeho plán opravdu ještě mezery.

Stále ještě uvažoval, kde bere jistotu, že za těžkými dveřmi na konci chodby je opravdu Christian. Jaký zájem mohl mít Jordan z Blankenburgu, mocný stolník Jindřicha Lva, zrovna o Christiana?

Na schodech se ozvaly lehké kroky a hubený strážný se doslova svíjel strachy.

„To je on,“ zašeptal. „Jdi napřed. Tady máš klíče.“ Podal Lukasovi velký kovový kruh, na němž bylo navlečeno několik klíčů. Jeden z nich vyhledal. „Je to tady ten.“

„Klidně tady zůstaň, já to převezmu,“ prohlásil Lukas k velké úlevě mladého strážného.

Noční návštěvník jim tichými kroky přicházel vstříc. Když ho Lukas uviděl, srdce se mu zastavilo a byl vděčný za to, že strážnici osvětluje jen malá blikající lampička. Hvězdopravec byl oblečen do černého hábitu, měl holou hlavu a na bradě na prst široký, dlouhý vous.

Ale Lukase nezarazil jeho zjev, nýbrž okolnost, že toho muže zná. Je to Aloisius, jenž před lety sloužil jako astrolog u markraběte Oty, dokud ho Christian neodhalil jako zrádce a původce pokusu o Hedvičinu otravu. Při jednom přepadení záhadně zmizel, než ho Oto stačil dát popravit. Pomocí mocného kouzla se učinil neviditelným, šuškalo se tehdy na hradním vrchu, avšak Lukas a Christian spíš předpokládali, že ho dal osvobodit jeho tajný zaměstnavatel.

Není divu, že Aloisius se teď velmi zajímá o vězně, pokud je jím skutečně Christian. Lukas se tiše modlil, aby muž v černém nepoznal v novém strážném s kuklou na hlavě bývalého panoše svého nepřítele.

Aloisius však po něm jenom sjel pohledem, zřejmě myšlenkami u svého nadcházejícího nočního záměru.

Kývl na Lukase, vtiskl mu do ruky uzlík a rozkázal: „Tohle poneseš, a teď otevři dveře!“

Lukas vzal raneček, ve kterém to záhadně cinkalo, a šel napřed. Byl rád, že mu návštěvník nevidí do obličeje.

Zámek se zasekl, teprve na druhý pokus se podařilo otočit klíčem a otevřít dveře.

„Zavři dveře, vyndej z mého rance misku a chytej do ní krev!“ přikázal Aloisius, když vešli do kobky. Vytasil dýku a přikročil k vězni, jenž byl vsedě připoután řetězy ke zdi a nemohl se ani pohnout. Paže pokryté řeznými ranami se sotva zatvrdlými strupy měl roztažené a uzamčené v poutech zapuštěných do stěny, kolem těla měl omotaný těžký řetěz a nohy rovněž spoutané řetězem.

„A ty sis myslel, že mi můžeš vyhrožovat,“ zasykl posměšně holohlavec a se zjevným potěšením otáčel dýkou před očima bezmocné oběti. „Mám ti do podrobností vylíčit, jak dneska v noci bídně zhebneš, abys mi i ve smrti ještě posloužil?“

„To tu nikdo nechce poslouchat!“ prohlásil Lukas, levou paží chytil hvězdopravce pod krkem a pravou mu přesně mířenou ranou vrazil dýku do srdce. Pak nechal mrtvolu padnout na zem a s odporem ji nohou odstrčil na stranu.

„Můžeš to vykládat ďáblovi v pekle!“

Pokusil se nedat na sobě znát rozrušení, jež ho zaplavilo, když poklekl vedle Christiana, aby přítele vysvobodil z pout.

Nevyděsilo ho tolik, jak rytíř vypadá: Byl smrtelně bledý, vyhublý, tvář mu pokrýval slepený plnovous, na těle měl rány po častém bičování a ležel ve vlastních výkalech. Vylekalo ho poznání, že Christian zřejmě už zúčtoval se životem.

„To jsem opravdu já,“ ujistil Lukas zmučeného a zkoušel malé klíče na kruhu, které by odemkly řetězy. „Vím, že jsem měl přijít dřív, ale přece jen jsem dorazil právě včas.“

Konečně snad Christian pochopil. „Řekli mi, že jsi mrtvý. Že jste všichni mrtví,“ zašeptal.

„Vždyť víš, že těm lumpům nemůžeš všechno věřit,“ odpověděl Lukas se zdánlivou přezíravostí.

„Kdo z našich lidí ještě přežil?“ vypravil ze sebe Christian, přestože měl tak sucho v hrdle, že stěží sípal.

„Konečně, tohle je správný klíč!“ zaradoval se Lukas a byl rád, že se naskytla příležitost zatím se odpovědi vyhnout.

Christian se utrápeně pokusil o úsměv, když mu paže, dlouhé dny připoutané, bezvládně klesly podél těla. Lukas uchopil nejprve pravou, potom levou a snažil se rychlým třením uvolnit křečovitě stažené svaly.

„Můžeš vstát?“ Pomohl příteli na nohy, ale ten se zapotácel se zhroutil se na zem.

„Tamten mi vypustil z žil skoro všechnu krev,“ supěl Christian a jeho hlas se ještě ztišil. „Se mnou se z hradu nedostaneš. Běž sám a postarej se o Martu.“

Na čele mu námahou vyvstal ledový pot. „Ale usnadnil jsi mi to, když jsi tady toho poslal do pekel…“

Lukas pomohl Christianovi znovu se posadit a opřít se o zeď. „To mě těší, ale on byl jediný, kdo tady dneska umře,“ odsekl nevrle. Neměl nejmenší chuť teď s přítelem debatovat o životě a smrti.

Bez dalšího slova vyšel ven k hubenému strážnému. Ten k němu vzhlédl s nepokrytým zděšením. „Snad taky nemusím dovnitř?“

„Nemusíš,“ uklidnil ho Lukas. „Já to zvládnu sám. Je to dost děsivá záležitost. Teď jdu jen pro nové světlo. Ale za to mi něco budeš dlužit.“

Mladík s úlevou vydechl, ale neradoval se dlouho. Lukas, který mu teď stál za zády a údajně hledal lojovou svíčku, sepnul ruce a plnou silou ho udeřil do týla. Strážný se bez hlesu zhroutil k zemi.

Lukas ho chytil pod rameny a vlekl do poslední cely. „Je mi líto, kamaráde, ale ty bys určitě nerad viděl, co se tu bude dít,“ zamumlal.

V kobce omdlelého mladíka spoutal a do pusy mu zasunul roubík. Pak pohlédl na Christiana, jenž se zavřenýma očima seděl u zdi, a dospěl k závěru, že přítel nedokáže na vlastních nohou opustit hrad. Zbývá tedy jediná možnost útěku. Bohužel je velmi riskantní, ale strach mužů před tajuplnými rejdy alchymisty by mu mohl zlepšit naději na úspěch.

„Teď budeš dělat mrtvého. Jak se tak na tebe dívám, nebude to pro tebe moc těžké,“ přikázal Christianovi.

Utrhl zbytky rukávů z jeho košile, aby bylo vidět paže pokryté zaschlou krví, a naložil si přítele na záda. Zamkl kobku a klíče vzal s sebou.

Do úsvitu se tady ze strachu před tajemným astrologem určitě nikdo dobrovolně neukáže, a než se Humbertovi lidé odváží vyrazit dveře, aby se přesvědčili, co alchymista s vězněm provedl, uplyne ještě nějaký čas.

Někdy člověk něco nejlépe ukryje, když je to všem na očích, dodával si v duchu odvahy a zamířil se svým břemenem rovnou k bráně.

„Já jsem ten nový,“ ohlásil se strážci, který mu vyšel vstříc. Byl to jeho soupeř v dnešním ranním souboji.

Lukas ztišil hlas. „Učenec je tady s tím hotovej… Mám tu mrtvolu někam odklidit, aby nikdo neviděl, co všechno s ním udělal. A věř mi, že bys to taky nerad viděl.“

„To ti docela věřím,“ souhlasil zamračeně statný strážný, a když uviděl zakrvácené paže, rychle se pokřižoval. Sáhl za sebe a podal Lukasovi několik smyček ze silného provazu. „Tady na to přivaž kameny, omotej to kolem mrtvoly a hoď ji do Okery. To bude nejlepší.“

„Dobře. A myslím, že potom se musím rychle něčeho napít. Bylo to tam dole dost krutý.“

„Jasně, kamaráde. Ti, co tam zůstali, nám neutečou,“ zasmál se strážný.

Lukas vskrytu vyslal k nebi děkovnou modlitbu, když se svým těžkým břemenem bez potíží prošel hradní bránou. Tak nebude delší dobu nikdo počítat s jeho návratem. Teď jen musí projít městem tak, aby si ho nevšimla noční hlídka a ani zloději, kteří se v noci potloukají po ulicích.

S Marií měl domluvené znamení, aby ho v noci pustila dovnitř, aniž si toho kdo všimne.

Trvalo chvilku, než mladá hostinská konečně otevřela. Radost nad jeho návratem však rychle ustoupila zděšení, když uviděla, jaký náklad s sebou nese.

„Můj kamarád, se kterým sehráli ošklivou hru,“ zašeptal. „Můžu počítat s tvou pomocí?“

Rychle ho vpustila dovnitř a běžela před ním do jeho komory. Nahoře položil Christiana na slamník a Marie zapálila lojovou lampičku. Při pohledu na Christiana se zachvěla.

„Všemohoucí! Kdo mu tohle udělal?“

„Je to rytíř a dobrý člověk!“ ujistil ji Lukas. „Můžeš přinést kbelík vody, utěrky a břitvu?“

Přikývla a spěšně vyšla. Za okamžik se vrátila a nesla požadované věci. „Myslím, že by snesl něco na posilněnou,“ poznamenala váhavě.

„A především musí hodně pít,“ připomněl Lukas. Nejen proto, že Christian byl úplně vysušený a žíznivý, ale dobře si pamatoval, jak Marta trvala na tom, aby hodně pil, když v boji na záchranu stříbrného pokladu ztratil tolik krve. Podle řezů na Christianových pažích mu Aloisius opravdu musel často pouštět žilou, aniž pak rány zavázal.

Byl to div, že nevykrvácel. Ale pravděpodobně Aloisius postupoval promyšleně, aby jeho oběť neumřela a mohl ji ještě dál mučit.

Posadil Christiana tak, aby se opíral o zeď, a chtěl mu přidržet u pusy pohár s vodou, ale rytíř navzdory slabosti pohár sevřel do dlaní sám a opatrně, po malých doušcích upíjel, aby zase všechno nevyzvrátil. Lukas považoval za dobré znamení, že přítel v sobě nalezl dostatek vůle k životu.

Hostinská se vrátila a nesla misku pivní polévky.

Nejistě pohlédla na Lukase. „Podle toho, jak je zřízený, bude potřebovat nejméně týden, než bude schopen odjet,“ poznamenala. „Předpokládám, že ho budou hledat. Jestli chcete tak dlouho zůstat, já vás neprozradím…“ Zaváhala a tiše dodala: „Když je to váš přítel, určitě to bude dobrý člověk…“

No ano, my jsme správní chlapíci, pomyslel si posměšně Lukas. Jenže nás to bohužel vždycky přivede do žaláře a darebáci a zrádci klidně dál řádí na svobodě.

„Musíme zítra ráno pryč, za úsvitu musíme být u městské brány,“ vysvětlil hostinské.

„To nemůže v tomhle stavu dokázat,“ namítla zděšeně.

„Věř mi, že to dokáže,“ ujistil ji Lukas. „Teď nás nech o samotě. Musím na něm rozřezat oblečení, beztak je dokonale zničené.“

Když Marie odešla, Christian se k němu otočil.

„A kde bereš tu jistotu?“ zeptal se s nádechem cynického posměchu.

Lukas vytáhl z rance, který měl v úschově u hostinské, nové oblečení a Christianův meč, který do věcí zabalil.

„Upřímně řečeno se obávám, že má pravdu. Ale ty nemáš čas být nemocný. Když se do jedenácti dnů neobjevíš v Míšni, Oto provdá tvou ženu za Ekkeharta.“

Christian upřel na přítele oči. Pak řekl jen: „Pomoz mi vstát.“

Trvalo skoro do rána, než byl Christian umytý, oholený a oblečený do čistých věcí. Vousy mu Lukas úplně oholil. Než dojedou do Míšně, zase mu bradka naroste, a bez vousů bude hůř k poznání, pokud po něm budou pátrat.

Marie jim ještě přinesla zásoby na cestu a pozorně se na Christiana zadívala. „Pořád je bledý jako smrt a na kost vyhublý, ale už je na něm znát, že je to rytíř.“

Lukas ji bohatě odměnil za pomoc.

„Tohle máš za mlčenlivost,“ dodal rozpačitě, aby si mylně nemyslela, že jí dvojnásobnou cenu platí za něco jiného. Marie zrudla jako třešeň, ale usmála se na něj. „Bůh vás na cestě ochraňuj.“

„A tobě ať daruje dobrého manžela.“

Probudil se v ní záblesk starého smyslu pro vtip. „Tak to bude mít těžký úkol…“

Otevřela dveře do stáje, kde byli koně a mezci ubytovaných hostů.

Lukas pochyboval, zda se Christian sám dokáže vyhoupnout na koně, když se sotva drží vzpřímeně a ještě má nohu zraněnou šípem. Osedlal a jen čekal, aby mu pomohl, kdyby přítel naznačil. Ale ten zaťal zuby a dostal se do sedla bez pomoci. Když se usadil, lehce se zakymácel, ale dal Lukasovi znamení k odjezdu.

Byli mezi prvními, kteří toho rána dojeli k východní bráně, aby opustili Braunschweig. Buď Christiana ještě nehledali, nebo nikdo ve dvou rytířích nepoznal uprchlého strážného a vězně, jenž podle názoru všech nemohl noc přežít. Lukas počítal s tím, že o Christiana už nebude mít nikdo velký zájem, když je obávaný alchymista mrtvý.

„Vašemu spolujezdci není dobře?“ zeptal se zdvořile strážný, jenž vytahoval padací mříž v bráně. Lukas pohlédl na Christiana, jenž se podezřele kymácel v sedle a byl smrtelně bledý. Zašklebil se tak bezstarostně, jak dokázal. „Máte tady v Braunschweigu moc dobré víno…“

Všichni okolo stojící se zasmáli a Lukas s Christianem bez potíží vyjeli z města.

Pět mil za Braunschweigem se rozhodli k odpočinku. Lukas se už delší chvíli obával, že by jeho přítel mohl slabostí spadnout z koně, avšak Christian se silou vůle držel v sedle. Když odvedli koně stranou od cesty, aby na ně nebylo vidět, Lukas si všiml, jak se kamarádovi vypětím třesou ruce i nohy. Trval na tom, aby Christian snědl kousek studeného kuřete, které jim Marie zabalila na cestu, a vypil všechno pivo, které s sebou měli. Pivo posiluje a vyživuje. Cestou zase nějaké obstará. S větší starostí, než jakou si chtěl připustit, se Lukas zeptal, jestli by přece jen neměli aspoň půl dne odpočívat. Koneckonců skoro celou noc nespali.

„Vydržím,“ vypravil ze sebe Christian. „Ale možná bys mi měl povědět, co všechno se za tu dobu událo.“

Lukas záměrně příteli zamlčel, jak Randolf opět řádil ve vesnici. Ale nemohl se vyhnout sdělení, že všichni z doprovodu stříbrného pokladu, s výjimkou jich dvou a jednoho mladého ozbrojence z Míšně, jsou mrtví. Přitom věděl, že ta zpráva Christiana těžce zasáhne a bude brát vinu za jejich smrt na sebe.

„O tom můžeš přemýšlet později,“ dodal stroze. „Teď je důležité, abychom do Míšně dorazili před tou svatbou.“

Bez dalšího slova Christian vstal a kulhal ke svému koni, aby ho odvázal a nasedl.

Díkybohu, že je tak zatvrzelý, pomyslel si Lukas. Protože Christiana bude brzy držet na nohou jen síla vůle.

Cestou se od přítele kousek po kousku dozvěděl, co se přihodilo v době jeho zajetí. Christiana skutečně od duryňského lantkraběte odkoupil stolník Jindřicha Lva.

„Nezlob se na mě, ale proč by se Jordan z Blankenburgu zajímal zrovna o tebe?“ prohodil Lukas skepticky.

„Někdo mu našeptal, že já jsem před pár lety způsobil smrt jeho vyzvědačky v Míšni.“

„Jak to?“ podivil se Lukas. „Tys přece byl v té době na cestě na thing, aby ses před Otou ospravedlnil a zbavil falešného obvinění. Odhalili jsme ji Marta a já díky tomu, co jsme se dozvěděli od Ludmilla. Já jsem pak zabránil tomu, aby zabila mladého Konrada, ale probodl ji Randolf.“

„Ano, je to zajímavý problém, o kterém jsem měl dost času přemýšlet,“ přikývl s úšklebkem Christian. „Jordan dal povolat Aloisia a zeptal se ho, kdo jsem. Ten šarlatán samozřejmě jásal nad takovou náhodou, která mu nahrála na ruku. Napovídal stolníkovi, že by z mé krve mohl připravit zázračný elixír, a Jordan mě prostě tomu traviči přenechal. Od té doby se Alouisius ze všech sil snažil prodloužit mi umírání.“ Jeli desítky a desítky mil, den za dnem. Lukas doufal, že Christian nabere trochu sil, ale ostré tempo, které přítel nasadil bez ohledu na sebe, ho naopak o zbytek sil připravovalo. Přestože si dopřávali jen krátký odpočinek, Lukas stále víc pochyboval, že do Míšně dojedou včas před termínem svatby. Modlil se proto, aby Ludmillus došel bez úhony na hradní vrch a Marta si od markraběte ještě vyprosila odklad.

Návrat

„Tak už na ni konečně skoč, nebo to udělám místo tebe!“ Randolf hrozivě stanul nad svatebním ložem, vzdálen jen dva kroky od Marty, jež si přitáhla deku ke krku a upírala na něj děsem rozšířené oči.

Ekkehart se rozhodl. Přehoupl se přes Martu, vyskočil z postele a postavil se mezi ni a Randolfa. Nahota mu už nevadila. Měl svalnaté, šlachovité tělo a i ochablý úd byl úctyhodně velký. Ale vadilo mu, že nemá v dosahu své zbraně.

Překvapil Randolfa tím, že mu z opasku vytrhl dýku, a doufal, že Marta teď udělá jedinou správnou věc. Rychle se překulila na druhou stranu postele, zdánlivě proto, aby se dostala co nejdál od stříbroplavého rytíře. Ale pak se bleskurychle sehnula a sebrala ze země Ekkehartovo oblečení, pod kterým byla i jeho dýka. Ještě než Elmar a tlustý Giselbert stačili vstát z kamenné lavice, tasila dýku a pevně ji svírala v pravé ruce, levou si ještě pořád přidržovala deku, která zakrývala její nahotu.

Zachovala se jako muž v boji, pomyslel si s uznáním Ekkehart, který si koutkem oka jejího počínání všiml. Budeme mít krásné manželství. Zahrnu ji šperky a krásnými šaty, budu s ní spát každou noc. A ona mi porodí silné syny. Ovšem pokud to tady teď přežijeme.

„Patří už jenom mně!“ řekl odhodlaně Randolfovi. „Jestli nechceš, aby se naše přátelství znesvětilo krví, tak všichni tři odejděte z novomanželské komnaty. Nedostanete ji. Jen přes mou mrtvolu.“

Elmar a Giselbert se postavili Randolfovi po bok a položili ruce na jílce mečů. „Zavřete na závoru!“ poručil jim. Elmar šel ke dveřím a zasunul závoru, pak se opět postavil vedle Randolfa.

Na okamžik vládlo v komoře mrtvé ticho.

„Kvůli té děvce bys zradil své přátele?“ vyjel na něj Randolf. „Moje žena to říkala, ale nechtěl jsem uvěřit, že bys klesl tak hluboko.“

Marta klečela na posteli za Ekkehartovými zády, zabalila se do deky a svírala v ruce dýku.

Než stačil Ekkehart odpovědět, ozval se zdola hluk a někdo hlasitě zabušil na dveře.

„Zadržte! Manželství nesmí být završeno!“ volal hlas přivyklý rozkazovačnému tónu. „Rytíř Christian se vrátil!“

Marta šťastně vykřikla, Ekkehart se nahrbil.

„Obvyklé žertíky, které se provádějí novomanželům,“ pohrdavě utrousil Randolf.

Dal přátelům znamení, aby se postavili ke dveřím. Všichni tasili meče.

„Tak dělej už! Postaráme se, aby tě nikdo nevyrušil, dokud nebudeš hotový. Zapomeňme teď zatím na svou hádku.“

Ekkehart vypadal na okamžik nerozhodně. Potom odhodil dýku a obrátil se k Martě. Seskočila z postele a běžela k oknu. „Slyšel jste to! Můj manžel se vrátil! Okamžitě mě k němu pusťte!“

„I kdyby to byla pravda, nevěřím, že by tě ještě chtěl, když už ležíš s jiným ve svatebním loži,“ zasmál se nahlas Giselbert, aby přehlušil nepřetržité klepání na dveře a výkřiky zvenčí.

Ekkehart přistoupil k Martě, která se tiskla ke stěně a namířila na něj hrot dýky.

„Teď jsi moje žena. Dej mi tu zbraň!“

Stiskl jí zápěstí a přimáčkl ji ke stěně. Nevšiml si, že ho řízla do paže. Přitiskl se k ní celým tělem a chtěl ji políbit. Ale odvrátila se a jeho rty se dotkly jen tváře.

Bušení na dveře zesílilo.

„Okamžitě otevřete, nebo vás exkomunikuji oba!“

Ekkehart poznal hlas kněze, jenž je oddával, a přidušeně zaklel.

Vztekle Martu pustil a zamířil ke dveřím.

„To je vaše vina!“ osopil se na přátele. „Kdybyste se do toho nepletli, dávno jsem byl mezi jejíma nohama a nikdo by nemohl manželství zpochybnit!“

Odsunul závoru.

Kněz se pobouřeně podíval na nahého muže a vešel.

„Manželství nesmí být završeno. Manžel této ženy žije!“ opakoval.

„Jak to můžete vědět? Někdo vám něco napovídal, aby mi zkazil svatbu!“ obořil se na něj Ekkehart, jenž vzteky a zklamáním nedokázal zachovat uctivý tón, vhodný pro oslovení duchovního.

Místo odpovědi se Christian protlačil mezi lidmi stojícími za knězem.

Martě poskočilo srdce radostí a úlevou, když prve slyšela, že Christian žije. Ale když se k ní teď blížil, kulhal a v ruce držel meč, strachy a studem by se nejraději propadla.

V představách si Christian maloval nejhorší obrazy, když se navzdory namáhavé, rychlé jízdě blížili k Míšni až v den sňatku, jestli Marta s Tillovou pomocí nedokázala získat další odklad. Stihli ještě na poslední chvíli projet před soumrakem do města a dostat se na hradní vrch. Okamžitě vpadli k Otovi do haly v naději, že tam ještě zastihnou svatební společnost, pokud nebyla svatba posunuta na později. Ale když uslyšeli, že novomanželé se už odebrali do své komnaty a manželské lože bylo požehnáno, nejraději by zařval jako raněné zvíře.

Oto, jenž se od lože novomanželů vrátil ke svatební tabuli, na něj zíral jako na ducha. Christian si zoufale uvědomil, že nejdřív ze všeho musí předstoupit před svého pána. Tiše poprosil Lukase: „Najdi někoho, kdo ho dokáže zadržet!“

Přítel okamžitě pochopil a hnal se z haly.

Ani Oto se nezdržoval dlouhými řečmi, když se ujistil, že jeho rytíř, kterého považoval za mrtvého, stojí před ním, byť vyhublý a pobledlý, ale živý. Dokonce ho doprovodil do komory novomanželů, jejichž svatbu nařídil a teď bude muset být prohlášena za neplatnou.

Na chodbě se už tísnili lidé a duchovní provázen Lukasem bušil na dveře a dožadoval se vstupu.

Christiana zaplavila nespoutaná zuřivost a žárlivost. Když před sebou uviděl nahého Ekkeharta, tasil meč a vůbec nevnímal, že několik lidí kolem něj vykřiklo a někdo mu chtěl zadržet ruku. Setřásl ho jako obtížnou mouchu.

Pak uviděl bledou Martu stát u stěny, zahalenou v dece a s dýkou v ruce.

S úlevou pustil meč a přiskočil k ní.

„Nestalo se ti nic?“

Klesla na kolena a zakryla si obličej rukama.

„Doufala jsem, že k tomu nikdy nedojde, že tě Lukas najde včas,“ zašeptala a neodvážila se na něj pohlédnout. „Odpusť mi!“ Zoufale se rozplakala.

Zahalil ji do svého pláště a pomohl jí vstát.

Ale ještě než ji vyvedl z místnosti, přistoupil k němu kněz. „Nedotýkejte se té ženy!“ rozkázal.

„Je to moje manželka!“ zvolal Christian, při těch slovech Martě spadl kámen ze srdce. Ale odpověď duchovního ji opět uvrhla v zoufalství.

„O tom je nutno se nejprve poradit a usnést,“ prohlásil chladně. „Koneckonců jsem ji dnes já osobně před Bohem a před lidmi odevzdal jinému muži.“

„To manželství nebylo završeno!“ ozvala se Marta v slzách.

„Mlč, hříšná ženská!“ zakřičel na ni duchovní. „Než církev dospěje k rozhodnutí, které z jejích manželství bude prohlášeno za platné, odveďte ji do ženských komnat a ať se k ní žádný muž nepřiblíží!“ nakázal hlasitě.

Marta zděšeně pohlédla na něj a na Christiana.

Je možné, že ji přisoudí Ekkehartovi, přestože se Christian vrátil?

„A vy konečně zakryjte svou nahotu!“ vyzval duchovní rozzuřeného ženicha. „Očekávám vás i vás,“ pohlédl zamračeně na Christiana, „zítra ještě před ranní mší u biskupa.“

Kývl na stráže, které k němu přistoupily. „Odveďte ji a postarejte se o to, aby ji žádný muž neviděl a nemohl s ní mluvit.“

Marta si schválně nevzala z truhly svatební šaty od Ekkeharta. Přitáhla si těsně kolem ramen Christianův plášť a pokryla vlasy kapucí. Naposledy se zoufale podívala na Christiana a v doprovodu stráže odcházela.

Oto nařídil Christianovi, Ekkehartovi a Lukasovi, aby ho následovali.

Lidé se rozcházeli a vzrušeně si povídali o neuvěřitelné svatbě. Christianovi však neunikl nechápavý a zároveň nenávistný pohled, jaký na něj upíral Randolf.

Už na odchodu se markrabě obrátil ke hřmotnému rytíři. „Randolfe, vy pojďte taky. Koneckonců tady nejde jenom o otázku, které manželství bude uznáno za platné, nýbrž i o budoucnost mé stříbrné vesnice. Ale předtím někomu nařiďte, aby probudil mou manželku a poslal ji za námi.“

Možná se jí podaří být prostřednicí mezi těmi znesvářenými kohouty, doufal.

Hedvika a Dietrich krátce po sobě pod nějakou záminkou opustili slavnostní hostinu. Hedvika předstírala, že se necítí dobře, markrabě Dietrich zase chtěl pohovořit se synem, než Konrad stráví noc v kostele, aby se připravil na obřad pasování.

Oba věděli, že je to trestuhodná lehkomyslnost, ale nedokázali odolat. Bezprostředně poté, co bude Konrad pasován na rytíře, se musí Dietrich vrátit k císaři a doprovázet ho přes Alpy. Nikdo neví, kdy a zda vůbec se z polního tažení vrátí.

Opět se sešli v komoře pro hosty, kterou Hedvika schválně nechávala prázdnou, přestože na hradě se to hosty jen hemžilo. Vrhli se k sobě a vášnivě se líbali. Pak se Dietrich od ní odpoutal, svlékl ji a laskal každý kousek jejího těla. Hedvika sténala rozkoší a touhou po něm. Celou věčnost ji už stravovala žádostivost a teď nechtěla čekat ani o chviličku déle.

Ale Dietrich nepospíchal. K prvnímu vrcholu ji chtěl dovést jen rukama a rty. Brzy se už milenka bude chvět rozkoší. Něžně ji líbal a ona ho k sobě tiskla. Pak už nebylo návratu. Zapomněl na zdrženlivost a ponořil se do ní, pomalu a s citem. Pak i jeho přemohla prudká vášeň. Zrychloval rytmus a její tělo mu vycházelo vstříc. Výkřiky slasti tlumila polštářem. Ani on se už dál nedokázal udržet.

Mlčky leželi vedle sebe. Jemně ho hladila po tváři a statečně se pokoušela potlačit slzy, slzy štěstí i zoufalství, protože je jim štěstí dopřáno vždycky jen tak krátce a za tak vysokou cenu.

Oba se vylekali, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Pane,“ ozval se venku tlumený hlas, „pojďte sem, rychle!“

I v mihotavém světle svíček si Dietrich všiml, jak Hedvika zbledla. Spěšně si oblékl kabátec a vyšel ven. Promluvil několik slov se svým nejvěrnějším družiníkem, jenž se při každém jejich dostaveníčku nenápadně staral, aby je nikdo neobjevil. Pak se vrátil do komory. „Oto tě hledá, musíš hned odejít,“ sdělil jí.

Hbitě jí pomohl do šatů, přehodil jí přes ramena plášť a kapuci stáhl hluboko do tváře. „Můj rytíř se postará, aby ses nepozorovaně dostala do blízkosti své komnaty. Vymysli si nějaký důvod, proč ses vzdálila, potom běž do haly. Já tu ještě chvilku zůstanu, aby nás nikdo neviděl pohromadě.“

Hedvika s vyděšeným výrazem v tváři přikývla a vyšla z komory. Vždycky se obávala, že tento okamžik nadejde. Na chodbě na ni čekal Dietrichův rytíř, aniž dal najevo, že ví, kdo před ním stojí.

„Cesta ke schodišti je volná,“ zašeptal. „Půjdou v odstupu za vámi. Kdyby vás někdo objevil dřív, než dojdete na chodbu vedoucí do haly, probodnu ho.“

Hedvika mlčky přikývla a rozběhla se, jak mohla nejrychleji. Bez problémů došla ke schodům, kde ukryla svůj vyšívaný přehoz, do skrýše uložila černý plášť a šla po schodech nahoru, přitom se snažila působit klidně a vyrovnaně.

Jako první jí zkřížila cestu zrovna Richenza.

„Paní, všude jsme vás hledali. Kde jste byla?“ ptala se zdánlivě starostlivě.

„Na onom místě, kde jinde,“ odpověděla Hedvika chladným tónem, k němuž se musela nutit. „Nedoneslo se vám, že mi hostina neudělala dobře? Myslím, že se vám nemusím zpovídat ze svých zdravotních potíží!“

„Jistě ne, paní,“ vydechla s úctou Richenza a uklonila se.

Dívala se za markraběnkou, dokud se za ní nezavřely dveře haly, pak chvilku přemýšlela, kam by měla při svém pátrání zamířit.

Od chvíle, kdy ji Randolf vykázal z novomanželské komnaty, procházela palácem, aby zjistila, kam Hedvika s Dietrichem zmizeli. Představa, jak se asi vede vdově po Christianovi, ji povznášela, propůjčovala křídla její fantazii a skoro ji opájela.

Ohlédla se a přemýšlela. Odkud mohla markraběnka přijít, když ne z onoho místa? Zbývalo jen úzké schodiště vzhůru. Zvědavě po něm vyšla a v příštím okamžiku zajásala radostí.

Znala muže, jenž stál na posledním stupni a hleděl na ni s bdělou nedůvěrou. Byl to důvěrník markraběte Dietricha. Jeho pán jistě číhá za některými dveřmi a čeká na příležitost, jak nepozorovaně zmizet. Když ho uvidí tady, a nikoli v kapli ve společnosti syna… pak má dost podezřelých okolností, aby Randolf přiměl markraběte položit pár nepříjemných otázek té své děvce markraběnce a zrádnému bratrovi.

„Co tady děláte? Zabloudila jste?“ zeptal se nedůvěřivě Dietrichův rytíř.

„Přece nebudete dámě klást tak zahanbující otázku?“ odpověděla a podívala se na něj s okouzlujícím úsměvem. „Chtěla jsem si tady nahoře jen v klidu odpočinout. Už mě z toho hluku a kouře v hale bolí hlava. Ani bych se neodvážila doufat, že tu potkám tak statného rytíře.“

Ale její svůdný pohled zřejmě na tohoto muže neplatil. „Raději se vraťte dolů, než vás tu někdo uvidí a bude předpokládat něco, co by mohlo zpochybnit vaši ctnost,“ vyzval ji nevrle.

Tak tady máme to tajemství, pomyslela si triumfálně. A moc bych se divila, kdyby nespočívalo v tom, že krásná Hedvika a její urozený švagr se za Otovými zády spolu dopouštějí krvesmilstva. Ani za nic na světě by se teď z chodby nehnula. Dietrich taky nemůže čekat za dveřmi celou věčnost.

Položila si ruku na čelo. „Není mi dobře. Byl byste té dobroty a doprovodil mě tamhle k oknu, možná mi chladný, večerní vzduch pomůže…“

Chopila se mužovy paže a chtěj nechtěj ji musel doprovodit do okenního výklenku, tam se jí prudce vytrhl.

Richenza předstírala, že si nevšimla jeho nelibosti, a znovu ho chytila za rukáv. „Prosím, podepřete mě, než omdlím.“ Klesla na něj tak, aby se ňadry dotkla jeho paže.

U každého jiného muže by to zapůsobilo, ale tenhle se tvářil, jako kdyby se dotkl žhavého železa. Tvrdě ji vzal za loket a vlekl ke schodišti. „Doprovodím vás dolů, tam si můžete někoho zavolat, aby se o vás postaral,“ prohlásil.

Randolfova žena získávala s každým jeho slovem jistotu. Za některými z nejbližších dveří je jasný důkaz, že Hedvika markraběte podvádí se svým švagrem.

Na schodech se ozvaly těžké kroky. Richenza s údivem zírala na postavu, která se k ní blížila s rozzuřeným výrazem v obličeji. Proč není její muž v Ekkehartově komnatě a neukájí se vyděšeným křikem té čarodějnice?

Randolf kypěl vzteky a ztratil veškeré sebeovládání. Nejdřív se Ekkehart postavil proti svým přátelům, navíc jeho zbraní, a zkazil mu potěšení konečně se zase jednou násilím zmocnit Christianovy ženy. A pak se ještě ke všemu objeví ten bastard, přestože už měl být dávno mrtvý!

Nezajímalo ho, jestli Ekkehart tu ženskou dostal, když se s ním o ni nechce podělit. Ale má snad Christian sedm životů jako kočka?

No a ke všemu si z něj Oto ještě udělá poslíčka a přikáže mu, aby přivedl tu otravnou Hedviku. Na cestě k hale potkal markraběnku, jež mu stroze sdělila, aby lépe dohlížel na svou ženu, která ohrožuje svou pověst tím, že se sama potuluje v tmavých chodbách.

Skutečně už dole zaslechl Richenzin hlas, který zněl tak, jako když chce svést nějakého muže. Má snad v tenhle smolný den ještě nosit parohy? Tak to tedy ne!

Zuřivě se hnal nahoru a ještě zaslechl, jak ten cizí muž Richenzu odkázal do patřičných mezí, ale ona do něj pořád svůdně hučí. Děvka!

„Randolfe, drahý! Konečně jsi tady,“ usmála se na něj zářivě. „Nebylo mi dobře a tento ušlechtilý rytíř byl tak laskav a nabídl mi pomoc.“

Randolf v muži poznal Dietrichova důvěrníka a všiml si, s jakým odporem hledí na jeho ženu.

„Postarejte se o svou choť, jinak její chování nakonec vrhne špatné světlo i na vás,“ vyzval ho markraběcí rytíř.

To byla poslední kapka, kterou nádoba přetekla. Randolf skokem zdolal poslední stupně, vrhl se k Richenze a vrazil jí obrovskou facku.

„Děvko jedna zrádná!“

Narazila hlavou o zeď a sesula se na zem.

„Ty blázne!“ vydechla ještě.

Teď už Hedvičino tajemství nikdo neodhalí, byla její poslední myšlenka.

Randolf se prudce otočil k odchodu, ale rytíř z Landsbergu ho zavolal zpátky a ukázal na loužičku krve pod Richenziným temenem.

Ještě pořád vzteklý Randolf pohlédl na svou nehybnou ženu, jež si podle jeho názoru svým chováním v posledních dnech výprask zasloužila.

„Měl byste ji odnést dolů a zavolat ranhojiče,“ poradil mu tiše Dietrichův družiník, který na rozdíl od něj poznal, že tu možná každá pomoc přijde pozdě.

„To je zase jeden z jejích triků,“ zaburácel Randolf. „Nechte ji ležet, za čas ji to přestane bavit, když si jí nikdo nebude všímat.“

Pohrdavě se otočil a hnal se po schodech dolů. Koneckonců se teď u Oty projednávají důležité věci.

Dietrichův rytíř počkal, až se Randolf vzdálí, pak dal pánovi znamení, že může odejít. Sešel po schodech a poslal sluhu, aby snesl mrtvou.

Christian se pokoušel ovládnout pocitový zmatek, který se ho zmocnil, když musel bezmocně přihlížet, jak od něj odvádějí Martu.

Jedna věc byla, když mu Lukas vysvětlil, že Oto svatbu rozkázal, a něco jiného bylo vědět, že Marta tady za zavřenými dveřmi ležela s Ekkehartem v novomanželské posteli. Když tam ještě uviděl Randolfa a jeho kamarády, zaplavil ho nespoutaný vztek.

Teprve když uviděl svou ženu stát u zdi s dýkou v ruce, aby si udržela muže od těla, trochu se uklidnil. Zřejmě se nestalo nic z toho, čeho se obával.

Otův hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

„Museli jsme vás považovat za mrtvého,“ prohlásil markrabě a s nádechem rozpaků si odkašlal. Teď už byla poradní společnost úplná: seděli tu Christian a Lukas, Ekkehart a Randolf i Hedvika, jež vypadala znepokojeně, třebaže dávala najevo radost z návratu muže, o němž se domnívala, že je po smrti.

Když kněz pochopil, že se Oto chce se svými muži poradit, trval na tom, že bude rozhovoru přítomen, a nyní stál opodál, protože ho nikdo nepozval, aby přistoupil blíž, nebo se dokonce posadil.

„Nepovíte nám, jak se vám váš zázračný návrat povedl?“ zeptal se markrabě Christiana.

Kněz se vzápětí vmísil do hovoru: „Biskup nebude mít radost z toho, až uslyší, že je kvůli vaší ženě,“ podíval se střídavě na Christiana a Ekkeharta, „opět postaven před obtížné rozhodnutí.“

„Toho rozhodnutí ho můžu zbavit,“ ozval se zuřivě Christian a vyzývavě pohlédl na Ekkeharta. „Jsi ochoten tu záležitost se mnou vyřídit mečem?“

„Kdykoli,“ odpověděl rytíř. „Až se uzdravíš a zotavíš. Nenastoupím proti soupeři, který po zranění v boji ještě kulhá.“

„S tím si nedělej starosti!“ obořil se na něj Christian. „Chci svou ženu zase jen pro sebe. A to ještě dneska!“

„Tak dost!“ přerušil je hlasitě Oto. „Máme radost, že jste zase s námi, Christiane, ale jakmile se objevíte, hned začnou nějaké hádky a spory. Nedovolím, aby mí rytíři, navíc tak dobří jako vy dva, nastoupili proti sobě v boji, který přežije jenom jeden. Setřete si svou odvahu a krev pro naše nepřátele. Je to jasné?“

Rozzlobeně pohlédl na oba soky a nedopřál jim čas na odpověď.

„Manželství nebylo završeno?“ zeptal se Ekkeharta.

Ten se jen stěží ovládal, ale jasně prohlásil: „Ne.“

Oto se obrátil na duchovního: „Vyřiďte to biskupovi. A teď nás nechte o samotě. Musíme projednat několik velmi světských věcí!“ Knězi nezbývalo nic jiného než po takovém více či méně zdvořilém vyhazovu odejít.

„Christiane, jak je možné, že žijete, když nám lantkrabě Ludvík podal zprávu o vaší smrti?“ otázal se markrabě.

„Dokonce nám poslal vaše srdce, tedy něco, co za vaše srdce vydával,“ doplnila Hedvika.

„Lantkrabě mě prodal saskému vévodovi,“ odpověděl stručně Christian.

„Proč by se ten měl zajímat zrovna o vás?“ zeptal se s obvyklým posměchem v hlase Randolf.

„O tom jsem taky přemýšlel, když jsem byl spoutaný v řetězech v kobce,“ opáčil ostře Christian. „A je pro to jediné vysvětlení: Někdo, kdo znal všechny podrobnosti o převozu stříbra a třech doprovodných oddílech, mu to prozradil. Někdo, kdo zároveň věděl, že Aloisius, váš bývalý astrolog, můj kníže, našel útočiště na hradě Dankwarderode.“

Tato Christianova slova vyvolala v Otovi neklid, který se mu zračil i v tváři, ale další sdělení v něm rozpoutala naprostý chaos. „Byl jste zrazen. Ta zrada stála život mnoha dobrých mužů a vás málem připravila o stříbrný poklad a císařovu přízeň. Uvažte, kdo z nás tady všechno věděl, má styky s Braunschweigem a mohl mít ze zrady prospěch.“

Upřel oči na Randolfa. Ten vyskočil, vytasil dýku a zarazil ji do stolu. „Tohle si nemusím od nějakého přiběhnutého bastarda nechat líbit.“

Obrátil se k Otovi. „Kníže, před vašima očima pošpinil mou čest. S tím se nemohu smířit. Mám právo na to vyzvat ho na souboj.“

„Stejně tak i já. Žádám boží soud, boj na život a na smrt!“ prohlásil Christian stejně důrazně.

„Dost!“ zaburácel markrabě. „Randolfe, okamžitě vytáhněte zbraň z mého stolu! A vy, Christiane, přestaňte hlásat nepodložená obvinění!“

Vešlo páže a zůstalo nesměle stát u dveří.

„Co je?“ vyjel na ně vztekle markrabě rozzlobený tím vyrušením.

Páže se vylekaně uklonilo a o krůček ustoupilo. Potom oznámilo: „Manželka rytíře Randolfa byla nalezena mrtvá.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Randolf nechápavě zavrtěl hlavou a díval se z jednoho na druhého. „Ale to je nemožné… Vždyť to byla jenom jedna facka…“

„Asi nešťastně upadla a rozbila si hlavu. Teď ji v kapli ukládají na máry,“ dodalo páže a vystrašeně hledělo na mohutného rytíře.

„Jděte k ní, Randolfe,“ vyzval ho Oto.

Hromotluk jako otupělý vyšel z haly.

Když se za ním zavřely dveře, markrabě se otočil k Christianovi. „Od vás už nechci slyšet jediné slovo, kterým byste vyjadřoval tak obludné obvinění proti jednomu z mých nejvěrnějších družiníků,“ prohlásil rázně. „Jinak splním hrozbu, kterou jsem vyslovil, když jsem Randolfa jmenoval hradním fojtem. Vy teď budete respektovat jeho smutek a potom se spolu s ním starat o bohatý a jistý výtěžek stříbra ve své vesnici.“

Nevrle pohlédl na Lukase a Ekkeharta. „To platí i o vás. Nikdo z vás na zítřejším turnaji nenastoupí, aby náhodou omylem při buhurtu někoho nezabil.“

Zavrtěl hlavou. „Já nevím, co se to s mými rytíři stalo. Hádají se hůř než trhovkyně. A teď odejděte, je pozdě. Zítra nechci o vašem sporu nic slyšet ani vidět. Slavnost u příležitosti pasování mého synovce na rytíře nám musí zůstat ve vzpomínkách jako krásný den, a nic jiného! O všem ostatním si ještě promluvíme později.“

Christian, Lukas a Ekkehart vstali, škrobeně se uklonili a odcházeli. Ale nepřátelství mezi nimi by viděl i slepý.

Turnaj

Hrad míšeňského markraběte se už v předcházejících dnech naplnil vzácnými hosty, kteří se sjížděli na slavnost pasování markraběcího synovce na rytíře a následující turnaj. Návštěvy přespávaly i v hale a všude možně, kde se na hradě ještě našlo místo, na nádvoří stály stany a ve městě nebyla ani jediná volná komora.

Avšak ráno toho dne se většina rozhovorů na hradním vrchu netočila kolem slavnostního přijetí mladého Konrada do rytířského stavu, jak by se dalo očekávat, ani kolem turnajových soubojů, nýbrž všichni mluvili o včerejších neuvěřitelných událostech: o svatbě, jež musela být přerušena, protože první manžel údajné vdovy náhle dokonale živý vpadl do komnaty novomanželů, a o náhlé smrti manželky váženého rytíře. Kolovaly rozporné klevety: Zabil svou krásnou ženu ze žárlivosti? Nebo jen nešťastně upadla? Z podmračeného vdovcova výrazu nebylo bohužel možné odpověď vyčíst.

Mnohem víc však lidi zajímal osud Marty a Christiana. Cožpak to neznělo jako příběh z rytířského románu, jaké teď byly v módě? Žena v nouzi, hrdina, o němž si všichni myslí, že je mrtvý, věrný přítel, jenž ho osvobodí z vězení a záchrana v posledním okamžiku.

Marta, Christian, Lukas, ale i Ekkehart a Randolf nemohli na hradním vrchu udělat ani krok, aniž se na ně upřely desítky párů očí a lidé si začali šuškat.

Ekkehart, jenž celé týdny nemyslel na nic jiného než vytouženou svatební noc s Martou, se s nečekaným zakončením svatebního dne a překvapivým návratem svého soka nedokázal vyrovnat. V bezmezném vzteku večer odešel do nevěstince, k jehož stálým hostům už několik měsíců patřil. Chytil první děvku, která mu vkročila do cesty, a bral si ji tak prudce a násilně, že brzy sténala bolestí, přestože byla od zákazníků na leccos zvyklá. Když se konečně uvolnil, hodil ji na postel, zařval na obsluhu, ať mu přinese víno, a opil se do bezvědomí.

Ráno se probudil s bušením v hlavě uprostřed rozbitého zařízení. Beze slova vtiskl majiteli nevěstince do ruky dvojnásobek ceny a na koni se hnal na hradní vrch připraven srazit pěstí každého, kdo by se mu za zády posmíval nebo ho litoval.

Elmar a Giselbert strávili noc tak, že s nespočetnými džbány vína utěšovali ovdovělého Randolfa. Ten ve svých pocitech stále ještě neměl jasno. Nechtěl Richenzu zabít, vždyť to byla matka jeho syna. Ale čím víc o tom přemýšlel a čím víc pil, tím větší měl na mrtvou vztek.

Ano, nepochybně to byla děvka, vtíravá a drzá. Nebyl si jistý, jestli mu nasazovala parohy, den, kdy by se to dozvěděl, by nepřežila. Ale jak se stále vměšovala do jeho záležitostí, to mu už hodně vadilo. A to, co mu mohla nabídnout v posteli, může mít v každém nevěstinci. K čertu s její černou duší!

Nikdo ho nemůže hnát k odpovědnosti za to, že uhodil svou manželku. To bylo jeho svaté právo a dávno si to už zasloužila.

O syna se beztak postará chůva až do doby, kdy bude dost velký, aby se začal učit jezdit na koni a bojovat mečem. Teď je Randolf svobodný, osvobozený od Richenzina obtěžování a vměšování do jeho věcí, od jejích přísných pohledů, jimiž mu chtěla nasadit ohlávku. Ale on je chlap statný jako dub a nenechá se osedlat! Nikým!

S kamarády propil polovinu noci a s každým pohárem si živě představoval, jak teď bude ve své stříbrné vesnici nespoutaně řádit.

Teprve ráno, když s bodavou bolestí hlavy mžoural do denního světla, si opět uvědomoval, že Christian se vrátil živý. Rázem se probral. Ponořil hlavu do kádě se studenou vodou a odhrnul si mokré vlasy z obličeje. Teď potřebuje jasnou hlavu, aby se prosadil proti všem případným podezřením, a pak s konečnou platností odstranil několik lidí, kteří mu už dlouho stojí v cestě.

Christian a Lukas se poté, co je Oto vykázal, stáhli do své komory. Byli vyčerpaní po dlouhé, namáhavé cestě, ale na spánek neměli pomyšlení.

Nejprve se oba museli vyrovnat s pohledem, který se jim naskytl v komnatě novomanželů, a poznáním, že opravdu přišli na poslední chvíli.

Kde jen, pro všechno na světě, zůstal Ludmillus?

Lukas pociťoval aspoň trochu úlevu, ale Christian kypěl vztekem a žárlivostí, že nesmí za svou vlastní ženou.

„Nesmíš jí nic vyčítat,“ promluvil Lukas po chvíli, kdy se oba mlčky oddávali svým myšlenkám. „Oto jí neponechal žádnou volbu.“

Tento rozhovor dlouho odkládali. Oba doufali, že se na hradní vrch dostanou včas a tohle bude zbytečné.

Když Christian nadále vytrvale mlčel, Lukas pokračoval: „Bylo by ti milejší, kdybych se s ní oženil já a ty bys shnil ve vězení?“

„Měla utéct!“ namítl rozzlobeně Christian.

„To jsem jí navrhoval. A věř mi, že bych vzal následky ochotně na sebe. Ale domnívala se, že ty bys byl raději, kdyby zůstala.“

Christian na přítele nechápavě pohlédl: „Ona si myslela, že bych chtěl, aby se provdala zrovna za Ekkeharta?“

„Pro ni to bylo jediné východisko,“ pokoušel se vysvětlovat Lukas. „Jen tak měla možnost chránit lidi ve vesnici. Vynutila si od Ekkeharta přísahu, že bude Randolfa držet na uzdě. A mysli si, co chceš, své slovo dodržel.“

Lukas se zhluboka nadechl a pokračoval: „Myslela si, že jenom tak dokáže, aby tvůj sen o lepším životě v naší vesnici nebyl úplně pohřben.“

Když Christian všechna ta slova zvážil, zoufale si zabořil prsty do vlasů.

Netušil, že Lukas stejně jako on ví, jakou oběť byla Marta ochotna přinést. Že už dávno uhodl, jaký trpký, osobní důvod má k tomu, aby se Randolfovi a jeho přátelům vyhýbala, a co pro ni muselo znamenat rozhodnutí dobrovolně se jim vydat na milost a nemilost.

Marta si myslela, že po dni naplněném tolika událostmi nebude schopna zamhouřit oko. Stále znovu jí před vnitřním zrakem vyvstávaly obrazy: svatba. Randolfova nepokrytá výhrůžka u svatební tabule, Ekkehartova žádostivost a jeho nečekaná ochota bránit ji proti svým přátelům. Do toho scéna Christianova nečekaného návratu: Objevil se zraněný, vyčerpaný a s vyčítavým, ba nenávistným pohledem, před kterým by se nejraději propadla hluboko do země. Byla šťastná, že žije, ale přesto pociťovala úlevu, že s ním zatím nemusí být o samotě. Nevěděla, jak se má zachovat, když on má určitě pocit, že ho zradila.

Ale pak si vyžádala svou daň minulá noc, kterou probděla v modlitbách za Lukasův a Christianův návrat. Přemohl ji hluboký, těžký spánek, z něhož ji až ráno probudily zlé sny.

Vešla komorná a naléhala na ni, aby si pospíšila. „Ctihodný biskup si přeje vás vidět ještě před ranní mší.“

Náhle se jí žaludek proměnil v kus ledu. Nechala si pomáhat při oblékání a vklouzla opět do šatů, které měla od Christiana, pak ještě skryla vlasy pod závoj.

Před palácem již čekal sluha, který ji odvedl k biskupovi.

Cestou uviděla Lukase, jenž se na ni povzbudivě usmál. Ale přesto se cítila špatně.

Christian a Ekkehart, oba s kamenným výrazem, už čekali v komnatě. Neodvážila se pohlédnout ani na jednoho z nich, prošla sálem a poklekla.

Biskup Martin na ni upřel pronikavý pohled. Pod jeho zrakem měla pocit, že je obtížný hmyz. Biskup spojil špičky prstů na obou rukou a naklonil hlavu ke straně.

„Jak mi sdělil můj diákon, kterého jsi před třemi dny žádala o radu, dcero, nevdávala ses ze smyslné rozkoše, nýbrž jsi se svatbou souhlasila z poslušnosti vůči svému pánu. Ukázalo se však, že sňatek byl hodně ukvapený.“

Nikdo v sále nepromluvil, všichni čekali na další slova duchovního.

„Záležitost je tak jednoznačná, že se ani nemusím obracet na vyšší instanci. Protože druhé manželství nebylo završeno, prohlašuji je za neplatné.“

Marta se ani neodvažovala dýchat a také oba muži se zcela ovládali, třebaže to pro ně zřejmě bylo také těžké.

„Ekkeharte, máte nárok na vrácení všech darů, které jste nevěstě dal. Nyní máte opět svobodnou možnost najít si novou manželku. Christiane, vy můžete tuto ženu plným právem považovat za svou manželku.“

Biskup pokynul rukou na znamení, že audience skončila. Nevadilo mu, že manželství, které bylo včera uzavřeno, nesmí sám zrušit. Mnohem důležitější bylo, aby tahle žena, s níž jsou neustále nějaké potíže, byla co nejdřív pod dozorem nějakého muže. Nebo nakonec ještě bude mít čas vzpomínat, co všechno se jí tehdy po zatčení v žaláři jeho paláce přihodilo. A to nikdy nesmí vyjít na světlo denní. Příležitost nenápadně ji odklidit z cesty byla Christianovým návratem zmařená. Však bude rytíř dostatečně chytrý, aby svou manželku přiměl k mlčení, kdyby se jí paměť vrátila.

Muži se beze slova uklonili.

Christian čekal, až Marta vstala, pak jí nabídl rámě a společně vyšli ven.

Ekkehart po nich šlehl nenávistným pohledem a rychlými kroky odcházel.

Strnulá Marta se mlčky nechala vést. Ani Christian nepromluvil. Spolu se odebrali na ranní mši.

Mlčení mezi nimi bylo stále drtivější. Byli však neustále obklopeni lidmi a před zraky tolika zvědavých pozorovatelů nemohli hovořit o tom, co muselo být projednáno. Když návštěvníci kostela po ranní mši odcházeli, Christian odvedl Martu stranou do bylinkové zahrádky, kterou dal kuchař založit za palácem.

Tam ji otočil tváří k sobě. „Co se stalo? Co ti udělali?“

„Nic.“ Stále ještě klopila oči a teď si ještě zakryla tvář dlaněmi. „Já se tak stydím. Bojím se, že mi to nikdy nebudeš moct odpustit. Že už o mně nechceš ani slyšet. Nebo mnou pohrdáš a nenávidíš mě.“

Christian chvilku zaraženě mlčel. Potom jí odtáhl ruce z obličeje, přitiskl ji k sobě a hladil jí záda, aby ji uklidnil. „Ničeho takového se nemusíš obávat, to ti přísahám. Jen jsem o tebe měl strach, strašný strach.“

Nevěřícně k němu vzhlédla, ale pořád ještě vypadala utrápeně.

„Lukas mi promluvil do svědomí,“ přiznal s pousmáním. „A pořádně.“

Přitáhl ji k sobě a políbil na spánek. „Neznám žádnou ženu, která by byla odvážná jako ty.“

Pořád ještě zaraženě pokrčila rameny. „Co jiného jsem mohla dělat? Oto mi neponechal jinou volbu.“

„A tys s ním smlouvala jako na trhu,“ nedokázal potlačit úsměv. „Tak u toho bych chtěl být.“

Vedl ji k hale. „Pojď, půjdeme na svačinu. Mám hlad jako sedm vlků. A pak pozdravíme Konrada a popřejeme mu štěstí. Dneska je jeho velký den!“

Christian si dobře uvědomoval, že napříště se bude muset mít na pozoru i před Ekkehartem. A bude muset potlačit svou skrytou žárlivost, aby Marta přestala mít pochybnosti a opět mu důvěřovala.

Svačina už dávno začala, ale ještě než usedli, čekalo na ně překvapivé, radostné setkání: Raimund a Arnulf se vrátili z Trifelsu, kam bez dalších potíží odvezli stříbro pro císaře.

Christian s úlevou objal přítele a pozdravil svého starého učitele. Pak si všichni sedli pohromadě a chvilku mlčky vzpomínali na zabité kamarády.

„Bůh se smiluj nad jejich dušemi, byli to dobří muži,“ vyslovil Arnulf to, co si všichni u stolu mysleli. Bojovníci se pokřižovali, Marta odříkala modlitbu za mrtvé.

Potom se konečně napětí uvolnilo. Jedli a vyprávěli si o svých zážitcích z posledních týdnů. Leccos z toho, co si teď Marta vyslechla, bylo dost strašné, přesto se jí zvolna vracela dřívější nenucenost a důvěrnost v chování k Christianovi.

„Měla bych se podívat na tvá zranění,“ poznamenala. „A taky na Lukasovu ránu.“

Udiveně se rozhlédla. „Kde vůbec vězí?“

Také Christian si až teď uvědomil, že tu mladší přítel není. „Možná Konradovi ještě dává poslední poučení o rytířském chování,“ domníval se, ale přesto ho Lukasova nepřítomnost překvapovala.

„Tak to tedy chudák Konrad trefil na toho pravého,“ zasmál se Raimund.

Christian se podíval dopředu, k vysoké tabuli, kde seděl Oto vedle Hedviky, kaplan, Dietrich a jeho bratři, kteří také přijeli: Jindřich z Wettinu, Friedrich z Brehny a svou postavou nepřehlédnutelný Dedo z Groitzsche.

Nyní Oto povstal a nabídl Hedvice rámě. Smějí tedy i oni opustit sál.

„Pojďte, podíváme se po nich,“ navrhl Christian. Po návratu Konrada ještě neviděl, protože podle obyčeje chlapec strávil poslední noc před pasováním na rytíře v kostele, postil se a modlil před oltářem.

Protlačili se davem v hale, kde se kvůli slavnosti shromáždilo ještě víc lidí než obvykle, mnozí z nich byli oblečení do pestrobarevných oděvů.

Raimund uviděl Konrada jako první. Bledý a napjatý mladík ve slavnostním oblečení stál uprostřed jedné skupiny na nádvoří. Když je uviděl, obličej se mu rozjasnil. „Jsem moc rád, že vás vidím živého,“ usmál se na Christiana. „A že vy nejste Ekkehartovou manželkou,“ obrátil se k Martě.

Christian mávnutím ruky umlčel otázky svého chráněnce. „Dneska je tvůj den. Bůh tě opatruj při všem, co budeš muset v budoucnosti konat jako rytíř a dědic svého otce. Jsem si jistý, že mu budeš dělat čest.“

„Přál bych si, abych mohl sdílet vaši jistotu,“ namítl Konrad a lehce se zamračil. „Na jednu stranu se nemůžu dočkat, až budu přijat do rytířského stavu. Ale když tady kolem vidím ty statečné, zkušené muže, myslím si, že jeden, dva roky pod vaším vedením by mi ještě prospěly. V posledních týdnech, které jsem trávil s otcem, jsem měl zase jako dřív pocit, že se mnou nikdy není spokojený.“

Christian mu položil ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Byl jsi dobrý žák. A kdybys měl pocit, že bys ještě občas potřeboval cvičit s mečem, kdykoli budeš vítán.“

„Kde je tvoje matka? Nepřijela na tvůj velký den?“ zeptala se Marta. Dobroněgu, Dietrichovu manželku, ještě nikdy neviděla po jeho boku.

„Ne. Zůstala na svém venkovském panství,“ odpověděl Konrad. „Vždycky se drží stranou od otce. Vlastně ji skoro neznám. Od té doby, co jsem byl poslán ke strýci jako páže, jsem ji neviděl. A předtím taky dost málo na to, abych si ji zapamatoval.“

Když zahlédl v Martiných očích záblesk soucitu, rychle dodal: „Pro mě byla moje teta vždycky jako matka.“

Přepychově oděný hofmistr k nim zamířil, aby Konrada odvedl. Zároveň trubači zatroubili fanfáru na znamení, že slavnost začíná.

Pro slavnostní obřad pasování na rytíře bylo na hradním nádvoří postaveno dřevěné pódium, na němž teď zaujali místo nejvznešenější hosté. S pohnutím v očích sledovali Dietrich, Hedvika a Christian, jenž tam jako jeden z Konradových učitelů směl stát, jak markrabě Oto synovce s obřadnými slovy opásal novým mečem s rukojetí posázenou drahokamy a předal mu kopí, ostruhy a drátěnou košili.

Lidé jásali, když štíhlého mladíka viděli v krásné zbroji. Oto mladého rytíře ještě nabádal, aby vždy ctil a plnil povinnosti a dodržoval ctnosti svého stavu. Potom k němu přistoupil kněz a požehnal jeho nablýskaným zbraním.

Když obřad skončil jako první k novému rytíři přistoupil jeho otec markrabě Dietrich a objal ho.

„Jsem na tebe hrdý,“ prohlásil a mladíkovi se rozzářily oči. Christian velmi srdečně poblahopřál bývalému žákovi k jeho novému stavu.

„Jsem vaším dlužníkem,“ oslovil Konradův otec Christiana. „Šikovnost v boji s mečem, jakou u vás nabyl, na mě udělala opravdu dojem.“

„Vy nikdy mým dlužníkem nebudete,“ namítl Christian. „To já jsem vám a rodu Wettinů velmi zavázán.“

Mladému rytíři byl předložen bohatý oběd. Vždyť se od včerejšího dne postil. Služebnictvo nalévalo víno vznešeným hostům, kteří pozvedali poháry na Konradovo zdraví. Teprve poté se celá společnost odebrala na prostranství, kde se bude konat turnaj.

Také Christian svému bývalému žáku připil.

Kolem mladého rytíře se shlukovalo stále víc gratulantů.

Když se skupina trochu rozptýlila, uviděl Christian někoho, koho by tady nečekal: svého bývalého panoše Jakuba.

Jakub se Christianovi a Martě zdvořile uklonil, pak přistoupil ke svému bývalému druhovi a objal ho.

„Mám být do rytířského stavu přijat příští rok o Svatodušních svátcích,“ pochlubil se hrdě. „Ale Bůh chtěl a do té doby mi má mladá žena porodí zdravého dědice.“

„No tak to jsi mě v tomto ohledu předběhl,“ zasmál se Konrad a plácl kamaráda do ramene.

Lukas, jenž se k nim podmračeně přidružil, si bratra pohrdavě změřil a jemu to samozřejmě neušlo.

„Je pravda, že skoro všichni vaši lidé byli zapíchnuti, když doprovázeli stříbrný poklad?“ zeptal se pohrdavě staršího bratra. „Pořád jsi mě honil se svou údajnou převahou v boji s mečem. A pak jste nakonec nestačili na to, abyste se ubránili bandě pobudů.“

Lukas ho vztekle popadl za klopy kabátce.

„To byli úctyhodní muži, lidé, s nimiž jsi sedával u jednoho stolu a kteří se s tebou dělili o jídlo. Každý z nich měl v malíčku víc slušnosti, než ty kdy získáš.“

Zuřivě ho srazil na zem, otřel si z rukou neviditelnou špínu, otočil se a odcházel.

„To jsi neměl říkat,“ poznamenal tiše Konrad. Podal Jakubovi ruku, aby mu pomohl vstát. „Vždyť jsi je všechny znal. A nebyl to čestný boj. Byli vlákáni do zbabělé, zákeřné léčky a proti přesile neměli naději.“

Jakub si setřásal prach z kabátce. Ale víc než rozpaky pociťoval nenávist ke staršímu bratrovi. „Zapomněl jsi, jak nás proháněl? Jak často mě pokořoval a pořád mi předhazoval, že ze mě nebude dobrý bojovník?“ odsekl.

„To ale tvá slova neospravedlňuje,“ napomenul ho přísně Konrad. „Závist a nenávist nejsou dobří rádcové.“

„Děláš, jako by to všechno bylo tak jednoduché,“ namítl Jakub. „Jako Christian! Kam ho přivedly jeho řeči o cti a lenní věrnosti? Do žaláře a málem do hrobu!“

„Ale ano, je to tak jednoduché,“ odporoval vášnivě Konrad. „Člověk se buď drží pravidel cti rytířského stavu, nebo ne. A když se rozhodneš proti nim, protože je to pohodlnější, nevyhnutelně se dostaneš na stejnou stranu, kde stojí Randolf.“

Jakub se na něj nevěřícně díval. Potom se bezmála plaše zeptal: „A můžu ti i tak při turnaji stát po boku jako panoš? Proto jsem vlastně přijel.“

Konrad se rozpustile zasmál. „Tu vzpomínku si budu vychutnávat po zbytek života. Následuj mě, panoši!“

Christian a Marta výstup pozorovali. Christiana rozčílila slova jeho bývalého panoše, ale zároveň ho naplnilo hrdostí, jak ho Konrad napomenul.

Lukas se k nim teď opět připojil. „Darebák!“ utrousil mezi zaťatými zuby. „Už prve, před obřadem jsem se s ním viděl a neměl nic jiného na práci než se přede mnou vychloubat, jak je skvělý chlapík jako manžel a dědic panství.“

Christian chtěl přítele utěšit, avšak slova mu uvízla v hrdle, když pohlédl na Martu. Byla bílá jako stěna a oči upírala do prázdna.

Pevně ji chytil za ramena a otočil k sobě. „Co je? Co se děje?“

Marta zoufale shledávala slova. „Konrad dneska nesmí nastoupit v turnaji! Musíš za každou cenu promluvit s markrabětem Dietrichem.“

„To je nemyslitelné! Kdyby se nezúčastnil, bude pro smích celému rytířskému stavu.“

„Ale já zase vidím ten obraz… leží v krvi na louce, kde se pořádá turnaj…,“ zašeptala bledá Marta.

Oba to věděli: Marta je poslední, kdo by se směl zmínit o předtuchách. A není jediný rozumný důvod proč Konrada vyloučit z turnaje.

Christian dlouho neváhal. Vzal Martu za ruku a naznačil Lukasovi, aby je následoval. „Musíme se pokusit nějak nenápadně si promluvit s Dietrichem o samotě.“

Když slunce stálo v nadhlavníku, vyvolávači oznamovali blížící se zahájení turnaje. Celá slavnostní společnost, v ní i mnozí rytíři zdaleka a urození diváci, se odebrala jako pestrobarevný dav na louku, kde se bude turnaj konat.

Tentokrát však tady chyběli duchovní, neboť církev před několika desetiletími turnaje zakázala. Protože účast v nich se prý vzhledem k mnoha smrtelným nehodám podobá sebevraždě, což je koneckonců nejhorší hřích, navíc turnaje podporují další smrtelné hříchy jako nestřídmost, pýchu, lakomství, hněv a závist. V neposlední řadě dohnaly turnaje mnohého rytíře a jeho rodinu do záhuby, když poražený musel vítězi předat své zbraně, koně a drátěnou košili.

Ale o ten zákaz se nikdo z přítomných nestaral. Příliš velké je totiž pokušení dokázat svou obratnost a bojovou šikovnost při rytířských kláních před očima mnoha diváků, sklidit slávu a přízeň krásných žen. Nemluvě ani o vyhlášených bohatých odměnách. A příliš velká a neodvolatelná je potupa získat si v turnaji pověst zbabělce.

Jako první se měl podle vyvolavačů konat buhurt, hromadný boj dvou „protivníků“ na koních, jehož se zúčastní i syn markraběte Východní marky přijatý dnes do rytířského stavu.

Ozvaly se nadšené výkřiky, kdy do bojového pole vjel Konrad v blýskavé drátěné košili nasazené na sytě barevném, novém bliautu.

Bylo již vylosováno, kdo ze čtyř tuctů účastníků bude na jaké straně bojovat.

Každé mužstvo vytvořilo semknutou frontu, koně stáli bok po boku.

Christian, jenž se na rozkaz markraběte, stejně jako Lukas, Randolf a Ekkehart, nesměl buhurtu zúčastnit, protože Oto se bál, že by bojového chaosu využili, pro soukromé účtování a navzájem se pobili, Konradovi ještě požehnal do jeho prvního turnajového boje. Necítil se přitom moc dobře, protože nemohl jet po boku svého chráněnce. Martino varování ho tížilo. Ale markrabě Oto nebyl ochoten ustoupit.

Diváci jásali, když správce turnaje dal znamení a obě skupiny rytířů proti sobě vyrazily s namířenými kopími.

Drátěné košile a přilby se leskly ve slunečním svitu, kopyta duněla a lidé řvali nadšením. Avšak když se bojovníci k sobě přiblížili, oblaka prachu zvířeného koňmi přihlížejícím zakryla většinu dění a vítr jej hnal na tribunu, kde seděl markraběcí pár a vysoce urození hosté.

Christian, Lukas a Marta se postavili nedaleko břeven ohraničujících bitevní pole, aby mohli dobře sledovat, jak si Konrad vede. Christian měl ruku položenou na jílci meče. Byl připraven v případě nutnosti třeba i přeskočit ohradu a zasáhnout, kdyby mladíkovi hrozilo vážné nebezpečí, i kdyby mu to vyneslo trest a Konradovi vysloužilo posměch a potupu. Ale uklidňovalo ho, že po Konradově boku bojuje Raimund a nehne se od něj ani na krok.

Po zážitcích z uplynulých týdnů nevylučovali, že někdo mezi předepsané tupé zbraně vpašoval ostrý meč, nebo nějakým jiným zákeřným způsobem usiluje o život Dietrichova syna.

S velkým hlukem na sebe bojovníci narazili, dřevěná kopí se s praskotem lámala, koně řehtali, někteří jezdci padli k zemi.

Až když se prach usadil, protože jezdci, kteří se udrželi v sedlech, se hnali dál a teprve na konci pole obrátili koně, aby se znovu postavili do řady, diváci uviděli, co se stalo. Jedna strana ztratila tři jezdce, kteří padli na zem, druhá měla pět ztrát. Ale Konrad se ještě držel v sedle. Zřejmě dokonce zasáhl některého ze soupeřů lehkým kopím, neboť Jakub k němu spěchal, aby mu dal nové a vzal od něj zlomené.

Přihlížející opět jásali. Šest poražených více či méně namáhavě odkulhalo stranou, dva byli vážně ranění a museli být odneseni do stanů. Tam již čekal ranhojič, jehož šikovnost Marta a Lukas poznali, když mladému rytíři vytahoval ze zraněné nohy hrot šípu.

Zbylí bojovníci se opět seřadili a na znamení správce turnaje proti sobě znovu vyrazili.

Rady řídly. Konrad se držel statečně mezi bojujícími, k Christianově spokojenosti a ulehčení měl koně plně pod kontrolou a nespustil z „protivníka“ oči.

Po čtyřech útocích byli všichni jezdci na jedné straně poraženi, na druhé zbývali čtyři, mezi nimi Konrad a Raimund.

Marta si zhluboka oddychla, když správce oznámil konec boje a vyhlásil vítězství mužstva, k němuž patřil Konrad.

Lidé hlasitě jásali, když čtyři rytíři se skloněnými kopími předjeli před tribunu, na níž seděli vzácní hosté. Hedvika vítězům předala drahé dary.

Za hlučného potlesku a provolávání slávy skupinka vítězů s Otovým synovcem opouštěla bojové pole.

Pomocníci rychle odklízeli polámané zbytky kopí a správce ohlašoval, že nyní nastoupí zkušení rytíři z urozeného rodu k tjostu, boji dvou soků s kopími na koních.

Konrad měl oči jen pro otce, když z Hedvičiných rukou přebíral cenu pro vítěze. Markrabě Dietrich vypadal před bojem tak ustaraně, že Konrada opět zaplavily pochybnosti o vlastních schopnostech. Cožpak mu otec ani trochu nedůvěřuje?

Nyní viděl otcovu rozzářenou tvář i hrdý výraz strýcův a byl šťastný, že při první zkoušce ve svém rytířské životě tak skvěle obstál. Teď měl pocit, že by mohl skály lámat.

Potom vyhledal očima Christiana a radoval se z jeho uznalého pohledu. Tohle je nejkrásnější den v mém životě, pomyslel si.

Šťastně odjel ke stanu, kde se rytíři svlékali z drátěných košil, omývali se z prachu a převlékali.

Tam už na něj čekal Jakub, připravený pomoct mu z košile a vzít od něj přilbu a gambeson.

„Byl jsi skvělý! Jako svatý Jiří osobně!“

„Ty zase jednou strašně přeháníš!“ zasmál se Konrad. „Ale připadal jsem si jako v opravdovém boji. Jsem rád, že se mi podařilo zůstat v sedle.“

„Není divu, když ostatní měli rozkaz na vás útočit jen zdánlivě a hlavně dbát, aby vám nebyl zkřiven ani vlásek na hlavě. Naopak vaši protivníci měli rozkaz při prvním doteku kopí spadnout z koně,“ zazněl za nimi chladný hlas.

Mladíci se prudce otočili a upřeli oči na postavu, která se nepozorovaně vloudila do stanu.

„Lžete!“ zvolal Konrad na vetřelce. „To by bylo nečestné.“

„Váš otec a strýc se zřejmě víc obávali ostudy, kdybyste díky své nešikovnosti vypadl z boje hned při prvním střetu,“ odporoval muž.

„Chybí mi zkušenosti z boje, ale měl jsem dobrého učitele,“ namítl Konrad a nutil se ke klidu.

„Myslíte? Mně je znám jenom jako neschopný chlap. Dosud skoro všichni, kteří se u něj učili, byli zapíchnuti a on tráví podezřele času v cizích žalářích, protože se v každém vážném boji nechá zajmout.“

„Urážíte čestného a statečného muže! Nic z toho, co říkáte, není pravda!“ rozčílil se Konrad.

„Vážně? Tak mi to dokažte,“ navrhl klidně rytíř. „Předveďte, jak vás naučil zacházet s kopím a mečem. Ale tentokrát ne v boji, kde mají všichni tajný rozkaz vás opatrovat jako křehkou květinku, ale při tjostu, muž proti muži! Jenže na to nemáte odvahu.“

Vetřelec si pohrdavě odfrkl a obrátil se k odchodu.

„To tedy mám!“ vykřikl Konrad a sáhl po drátěné košili a kukle, aby si je znovu oblékl. „A vy se budete muset za svá obvinění omluvit mně i Christianovi!“

Jakub ho chytil za paži. „Nedělej to! Jenom tě chce vyprovokovat. Ty už ses dneska osvědčil, tak si ho nevšímej!“

Po úspěšném zakončení buhurtu se markrabě Dietrich prodíral davem, aby vyhledal syna a poblahopřál mu.

Tentokrát se zlé tušení nevyplnilo, pomyslel si s úlevou. Martino a Christianovo varování ho hluboce znepokojilo. Ale neexistoval žádný čestný způsob jak Konrada odvolat z turnajového boje. S těžkým srdcem tedy spoléhal na synovo bojové štěstí a důvěřoval v jeho šikovnost, přitom se vroucně modlil k Bohu.

Teď si nepřál nic jiného než mladíka pevně obejmout a povědět mu, jak je na něj hrdý.

Ale ve stanu ho nenašel. Zastihl tam jen mládence, který část svého panošského vzdělávání vykonával spolu s Konradem u Christiana. Jmenuje se Jakub, vzpomněl si markrabě.

„Kde je můj syn?“ zeptal se netrpělivě.

Panoš zbledl ještě víc, než byl, a klesl na kolena. „Odpusťte mi, vzácný pane… ale on se nenechal zadržet…“

„Zadržet, v čem? Neumíš pořádně mluvit a odpovědět?“

Teď z Jakubovy tváře vyprchal poslední zbytek krve. „Chce se přihlásit… k boji na kopí…“

Markrabě Dietrich na okamžik strnul, potom se vyřítil ze stanu. Po několika krocích narazil na Martu, Christiana a Lukase.

„Rychle!“ vykřikl. „Musíme zadržet mého syna! Chce se přihlásit na tjost. Musíme mluvit se správcem turnaje, než Konrad provede tu hloupost!“

Marta nedokázala potlačit zděšený výkřik, oba rytíři se okamžitě obrátili a razili markraběti cestu mezi lidmi.

Ale přišli už pozdě. Ještě než se protlačili k bojové dráze, uslyšeli vyvolavačův hlas.

„Na souboj s kopími se hlásí urozený Konrad, syn markraběte Východní marky, jenž byl dnes pasován na rytíře a již se skvěle osvědčil při buhurtu!“

Diváci opět jásali a Dietrich se svými průvodci se prodrali k tribuně. Zoufalý Dietrich naléhal na bratra: „Musíš tomu nějak zabránit! Dneska se už jednou čestně bil, to musí stačit!“

Správce už povolával na dráhu Konradova protivníka, neznámého rytíře ze Švábska, který přijel kvůli turnaji.

Dietrich a Christian, oba zkušení bojovníci, okamžitě viděli, že ten muž je nebezpečný soupeř. Byl statné postavy, měl tedy velkou sílu, aby protivníka vyhodil ze sedla, a kůň ho zjevně poslouchal jen na stisknutí stehen.

Neklidně se na sebe podívali. Ale teď už nebylo pro Konrada cesty zpátky. Kdyby byl tváří v tvář takovému soupeři boj odřeknut, okamžitě by začaly kolovat klepy o Konradově zbabělosti.

Oba rytíři si vzali podávaná kopí s tupým koncem místo vybroušené špice.

„Ušlechtilý Konrad oznámil, že vyjede do boje na počest paní Marty, choti rytíře, jenž ho učil. Urozený Kilian věnuje svůj boj vznešené dámě Hedvice, krásné choti našeho knížete,“ vyhlásil vyvolavač.

Hedvika a Marta, jedna přemožená starostí o Konrada a druhá ve smrtelném strachu o jeho život, musely učinit zadost zvyklostem. Vstaly na svých místech a čekaly, až soupeři předjedou před tribunu a skloní před nimi kopí.

„Bůh tě ochraňuj!“ zašeptala Marta. Konrad se na ni zářivě usmál a Marta se snažila úsměv opětovat, aby svým strachem rytíře neznejistila.

Protivníci otočili koně a odjížděli na výchozí pozice. Zaklapli hledí a jejich hřebci se rozběhli. Rytíři se k sobě blížili s kopími vodorovně namířenými proti sobě. Každé z nich bylo delší než jedna koňská délka.

Marta od Christiana věděla, že jsou dvě možnosti jak dostat protivníka ze sedla: buď mířit na hlavu či krk, ale ty lze při rychlosti koně a váze kopí jen obtížně zasáhnout, nebo se soustředit na slabé místo štítu, tam, kde je z druhé strany připevněno držadlo. Buď protivník spadne, nebo se kopí zlomí, obojí je považováno za vítězství.

Podvědomě zatajila dech a Hedvika i Dietrich se jen stěží ovládli, aby zůstali sedět na místech.

Při prvním střetu se ani jednomu nepodařil zásah. Diváci řvali a sténali rozrušením, když se jezdci těsně minuli.

Konrad i švábský neznámý obrátili koně a opět se postavili do výchozího postoje.

Vyrazili a tentokrát oba zasáhli. Konradovo kopí se zlomilo o soupeřův štít, ale sokovo kopí plnou silou narazilo do jeho ramene. Mladík ztratil rovnováhu a padl dozadu, ale pravá noha mu uvízla v třmeni, takže ho cválající kůň vlekl za sebou.

Zazněl mnohohlasý výkřik zděšení. Christian ani na okamžik nezaváhal, ale skočil z tribuny a hnal se proti koni, kterého s vypětím všech sil zastavil. Pak vyprostil nohu svého chráněnce a opatrně ho uložil na zaprášenou zem.

Konradovi z úst vytékal malý pramének krve.

Přiběhli pomocníci, aby ho odnesli k ranhojiči, ale Marta se mezi nimi protlačila. „Počkejte! Nejdřív se podívám, jestli se s ním vůbec smí pohnout!“

Pohlédla na Christiana a ten muže zadržel. Marta poklekla vedle Konrada a vzala ho za ruku. „Můžeš mluvit?“ zeptala se.

„Bolí to…,“ zachroptěl a na rtech mu vyvstala růžová pěna.

Marta se snažila, aby na ní nebylo znát zoufalství, a pomalu vstala. „Odneste ho k ranhojiči! Ale opatrně! Položte ho na něco tvrdého, nejlépe na širokou lavici!“

Přiběhl i markrabě Dietrich a v pohledu, který nešťastně upřel na Martu, byla jediná, nevyslovená otázka.

Odvrátila se, aby ji Konrad neslyšel, a tiše oznámila: „Vypadá to, že má probodnutou plíci. Možná zlomeným žebrem nebo špičkou kopí.“ Zaváhala. „Nevím ještě, jak je zranění těžké… Ale… Měl byste zavolat kněze.“

Dietrich na ni nechápavě zíral. Otočil se na Christiana. „Jdi za mým bratrem, ať pošle pro kněze. Já teď syna nenechám samotného.“

Christian přikývl a beze slova běžel k tribuně. Oto a Hedvika vyskočili ze židlí a zděšeně si vyslechli jeho zprávu.

Všichni věděli, že žádný duchovní nebude ochoten Konrada vyzpovídat a poskytnout mu útěchu posledního pomazání. Účastníci turnaje byli po dobu bojů v klatbě, byl jim dokonce odepřen křesťanský pohřeb, pokud zemřeli na následky zranění v turnaji. To znamenalo věčné zatracení.

Oto a Hedvika se mlčky dorozuměli pohledem, pak Hedvika v Christianově doprovodu zamířila k Dietrichovi a Konradovi a Oto s ostatními bratry se vydal hledat duchovního, jenž byl ráno ochoten požehnat Konradovy zbraně. Při jiné příležitosti by si ho dal zavolat k sobě, ale nyní za ním musí přijít sám a pěšky, chce-li od něj vyprosit boží milost pro svého synovce.

Marta se každým okamžikem víc bála o Konradův život. Také ranhojič přiznal, že pro markraběcího syna nemůže už nic udělat. „Buď se sám uzdraví, nebo umře,“ prohlásil zamračeně.

Dietrich klečel vedle syna, držel ho za ruku a tiše na něj mluvil.

Marta a Christian ustoupili o pár kroků, aby jejich důvěrnou chvíli nerušili, upírali oči na vchod do stanu a čekali, zda se kněz objeví nebo ne.

Hedvika stála vedle nich a z očí jí tekly proudy slzí. Milovala Konrada nejen proto, že byl podobou celý otec. Často si přála, aby její nejstarší syn Albrecht projevoval aspoň zpola tak rytířské chování jako jeho bratranec Konrad.

Konečně se plachta ve vchodu odhrnula a spolu s Otou a jeho bratry vešel duchovní.

Nezdržoval se otázkami a postavil se vedle těžce zraněného.

„Víš, synu, že ses provinil proti přikázání církve a já ti nesmím dát žádné svaté požehnání?“ zeptal se přísně.

Konrad chtěl něco odpovědět, ale jen zachroptěl.

„Prosím vás, pátere, buďte shovívavý k mému synovi!“ prosil Dietrich a jen stěží potlačoval slzy. „Celou poslední noc se modlil a postil, vyzpovídal se a dostal rozhřešení za své hříchy. Poskytněte mu teď poslední milost, vyjměte ho z církevní klatby, aby mohl mít křesťanský pohřeb, pokud ho Pán povolá! Přísahám, že on ani já se už nikdy nezúčastníme žádného turnaje, když bude Bůh natolik milostiv a nechá ho naživu!“

„Je ještě tak mladý. Příliš mladý na to, aby se mohl dopustit nějakých těžkých hříchů,“ vmísila se Hedvika.

Kněz se nerozhodně rozhlédl kolem. Nakonec pravil: „Dobře. Nechte nás o samotě.“

Všichni opustili stan, rozrušení a neschopní o svém zoufalství mluvit.

Uplynul nekonečně dlouhý čas, než kněz vyšel ze stanu.

„Je zbaven hříchů. Teď byste měli být s ním a podporovat ho.“

Dietrich, Oto a Hedvika přistoupili k loži umírajícího. Kousek za nimi stáli Christian, Lukas a Marta a modlili se.

Marta ještě nedořekla třetí Zdrávas Maria, když Konrad vydechl naposledy.

Souboj

„Je to moje vina. Bůh mě trestá za mé hříchy,“ vypravil ze sebe přiškrceně markrabě Dietrich. Poklekl vedle synovy mrtvoly a pravou rukou si zakryl oči, aby skryl slzy.

Turnaj byl přerušen, mrtvý umyt, převlečen do čistého oblečení a uložen na máry.

Oto a jeho bratři bezmocně stáli vedle zoufalého Dietricha. Smrt synovce všechny těžce zasáhla. Otec měl s Konradem velké plány. Nyní zůstala Východní marka bez legitimního dědice. Po Dietrichově smrti tato rodová větev vymře.

Hedvika by nejraději svého milence objala, těšila ho a společně s ním plakala. Avšak jeho poslední slova ji vyděsila.

Dietrichův nesporně největší hřích je poměr s ní. Nese tedy spoluvinu za Konradovu smrt? Nebo ji dokonce sama zavinila? Kdyby se nepodvolila svým a Dietrichovým tajným, zakázaným přáním, tak by Konrad ještě žil? Byl pro ni jako syn. A možná jí bude Dietrich dávat vinu za synovu smrt a zapudí ji od sebe.

Marta, Christian a jeho přátelé stáli v uctivém odstupu od Konradova otce a jeho příbuzných, ale i oni byli smutkem a zděšením jako ochromeni.

Do stanu vešel biskupův diákon a upozornil na sebe lehkým zakašláním.

„Co je?“ vyjel na něj Oto.

Diákon se zatvářil důležitě. „Biskup rozkázal, aby mrtvému nebyl povolen křesťanský pohřeb. A proto ani nesmí být položen na márách v božím domě.“

Hedvika zděšeně vykřikla. Dietrich se prudce otočil a z tváře mu vyprchala poslední stopa barvy.

Otovi vyvstala na čele tepající žíla, jednoznačné znamení, že se blíží jeden z jeho nespoutaných výbuchů zuřivosti.

„Vy se odvažujete sem vkročit a říct mi něco takového do očí?“ zařval. „Tenhle biskupskej zbohatlík si dovolí přikázat, aby můj synovec, rytíř knížecího rodu, byl zahrabán za hřbitovní zdí jako nějaký loupežník nebo matka vražednice? Aby byl navěky zatracen?“

Odstrčil diákona a hnal se ven. „Pojďte se mnou!“ vykřikl ještě na bratry a Hedviku.

Když odešli, Christian poklekl vedle mrtvého na místo, kde ještě před chvilkou klečel jeho otec.

„Proč jsi to udělal? Proč jsi tak lehkomyslně vsadil do hry svůj život?“ ptal se, jako kdyby mu Konrad mohl odpovědět.

„Já to vím,“ ozval se ode dveří zajíkavý hlas.

Truchlící se otočili a nevěřícně zírali na Jakuba, jenž zřejmě přišel, aby se s přítelem rozloučil.

„Já to vím,“ opakoval a zdráhavě přikročil blíž, aniž odvrátil oči od mrtvého.

„Proč?“ zeptala se Marta. Chtěla, aby Jakub promluvil, než se na něj vrhne jeho starší bratr a vyhodí ho, nebo než Jakub dostane strach a uteče. Kromě smutku měl v tváři zjevně vepsaný stud.

„Byl vyprovokovaný… Chtěl hájit svou a vaši čest,“ pokračoval nesměle mladík. „A já jsem ho nedokázal od jeho záměru odradit.“

Christian rychle vstal a pohybem ruky zadržel Lukase, jenž chtěl k bratrovi přiskočit a zatřást s ním.

„Povíš nám to, abys ulehčil svému svědomí?“ vyzval klidně svého bývalého panoše.

Jakub začal ostýchavě vyprávět, zahanbený a zaskočený. Mluvil se sklopenýma očima, a když se mu nedostávalo slov, pohlédl na popelavý, nehybný obličej bývalého druha.

Když skončil, rozhostilo se tíživé ticho.

Potom promluvil Christian a jen stěží se ovládal: „Budeš to muset opakovat markraběti Otovi a Konradovu otci. Ty osobně. Nám by Oto nevěřil.“

Jakub se bázlivě díval z jednoho na druhého.

„Teď můžeš dokázat, kolik máš v sobě odvahy,“ oslovil ho trpce Lukas. „Nemyslíš, že to mrtvému příteli dlužíš?“

Jakub ještě jednou pohlédl na Konradovo mrtvé tělo, potom mlčky přikývl a šouravě vycházel ven.

Oto a jeho bratři žádali o okamžitou audienci u biskupa. Nikdo z nižších duchovních se neodvážil je zastavit. A tak v čele s míšeňským markrabětem vpadli do biskupova přijímacího sálu.

„Je to pravda?“ zařval Oto. „Vy se odvažujete mému synovci odpírat křesťanský pohřeb? Přestože se ještě na úmrtním loži vyzpovídal a přijal svátost oltářní?“

Biskup Martin s předstíraným klidem sledoval rozčilené Wettiny, kteří do jeho paláce vtrhli bez pozvání: dvě markrabata a tři hrabata, navíc ta Hedvika, ale ta se koneckonců nepočítá.

Jen stěží skrýval triumf. Vždycky si mysleli, že můžou zasahovat do jeho záležitostí. Stále znovu se pokoušeli nadřazovat moc světskou moci církevní. Kolik sporů a handrkování stálo, než mu přenechali desátek z vesnic, který nesporně patřil církvi! Ale dneska je den, kdy je může odkázat do patřičných mezí.

Špičkami prstů spojil ruce v gestu, které si navykl, protože se domníval, že mu sluší.

„Měl byste před vysoce postaveného služebníka svaté matky církve předstupovat s větší pokorou,“ napomenul chladně Otu. „Neboť tím projevujete i pokoru před Bohem. A jak jinak chcete najít milost před Jeho očima?“

Markrabě Dietrich vystoupil do čela skupiny a klesl na kolena.

„Vidíte před sebou otce, jenž právě ztratil svého jediného dědice,“ promluvil rozechvělým hlasem. „Můj syn byl bohabojný mladý muž, jenž veškeré své konání přizpůsoboval tomu, aby žil podle božích přikázání a rytířských pravidel.“

Dietrich se odmlčel, protože mu selhal hlas. Po chvíli neblahého mlčení rozpřáhl paže. „Opravdu ho chcete vydat věčnému zatracení? Chcete zoufalému otci naložit ještě další břímě?“

Krátce se otočil na bratry a Hedviku a pokračoval: „Klečím před vámi spolu s nejbližšími příbuznými mrtvého a zapřísahám vás: Buďte k mému synovi milostiv!“

Také Hedvika poklekla a pokorně sklonila hlavu, totéž učinil Oto a jeho bratři.

Věčné zatracení je pro chlapce strašný osud, pomyslel si Oto s hrůzou. I když se musím před tím ješitným knězem pokořit a je to pro mě těžké, udělám to pro spásu Konradovy duše.

Na biskupa to však neučinilo valný dojem. „Již před více než třemi desetiletími vyslovil papežský koncil klatbu nad každým, kdo se zúčastní bezbožných turnajů. A arcibiskup Wichmann, jenž je dokonce váš příbuzný, tuto klatbu potvrdil. Všichni jste to věděli.“

Biskup Martin zvýšil hlas. „Mysleli jste si, že se můžete povyšovat nad církev. Tak tedy neste následky. Můžete je připisovat sami sobě. Smrt vašeho syna je jasným božím znamením pro všechny, kteří se domnívají, že mohou opomíjet papežova slova.“

S velkým uspokojením Martin pohlédl na zoufalá knížata, která před ním klečela a stěží zadržovala slzy.

„Já mám ruce svázané. Jeďte za arcibiskupem do Magdeburgu a předneste mu svůj případ. Možná rozhodne ve váš prospěch. Ale do té doby nebude váš syn uložen do posvěcené země.“

Pomalu, neobratně Dietrich vstal. Bratři a Hedvika rovněž. Beze slova všichni opustili biskupský palác.

Oto objal kolem ramen svého úplně zničeného bratra a s ním i ostatními sourozenci odcházel do svých soukromých komnat.

Dietrich klesl na lavici a skryl obličej v dlaních. „Je to moje vina,“ zasténal. „Trest za můj hřích.“

Dál se nedokázal ovládat a hořce se rozplakal.

Hedvika se kousala do rtů a zoufale klopila oči, po tvářích jí stékaly slzy.

„Pojedeme k arcibiskupu Wichmannovi, všichni společně ho poprosíme, aby klatbu nad Konradem zrušil,“ prohlásil Oto a pohlédl na bratry. Všichni souhlasně přikyvovali.

„Je to náš bratranec, stáli jsme mu po boku, když s Hedvičiným otcem vedl vzpouru proti Lvovi. Nepřipustí, aby jeho prasynovce postihl tak strašný osud.“ Oto si těmi slovy sám dodával odvahu.

Dietrich zvedl hlavu a rukávem si otřel obličej. „Nejsem si tím tak jistý,“ namítl rozechvěle. Pak se zhluboka nadechl, vzchopil se a pokračoval: „Nejsem si jistý tím, do jaké míry se na něj ještě můžeme spolehnout. Po dobu, kdy byl Jindřich Lev ve Svaté zemi, spravoval jeho panství. Nyní naléhá na císaře, aby se usmířil s papežem Alexandrem.“

„To, že má jeho probošt dómu dceru, ho nezajímá,“ podotkl vztekle Oto. „A pro mého synovce by neznal milost?“

Dietrich jako kdyby bratrova slova neslyšel. „Musím císaři poslat co nejrychleji zprávu, že ho do Itálie budu následovat až později.“

Opět všichni zmlkli a každý se zbýval vlastními, pochmurnými myšlenkami.

Ticho přerušilo nesmělé zaklepání.

Oto rozzlobeně zvedl hlavu. „Co se děje?“

Páže nesměle otevřelo dveře a sotva se odvážilo vstoupit. „Panoš, jenž vašemu synovci dnes sloužil při turnaji, si přeje s vámi mluvit. Prý pro vás má důležité sdělení.“

Oto tázavě pohlédl na Dietricha a bratr s napětím v tváři přikývl.

Na znamení míšeňského markraběte vešel Jakub a poklekl.

„Tak co nám chceš povědět?“ zeptal se stroze Oto.

Jakub se nadechl a sklopil oči. „Pomáhal jsem Konradovi svléknout zbroj. Ale pak přišel jeden rytíř a vašeho synovce provokoval. Urážel ho i jeho učitele Christiana. Jen když se Konrad odváží nastoupit na tjost, může obhájit svou a Christianovu čest. Tak Konrad šel a přihlásil se na souboj na kopí.“

„Kdo byl ten muž?“ zeptal se Dietrich tvrdě.

Jakub polkl. „Rytíř Randolf.“

Na okamžik zavládlo hluboké ticho.

„Poslal tě Christian? Je to jeho další pokus poštvat mě proti věrnému družiníkovi?“ zaburácel Oto.

„Můj kníže, ano, poslal mě za vámi rytíř Christian, ale až potom, co jsem mu to svěřil. Řekl, že to Konradovi dlužím,“ odpověděl Jakub. Zdráhavě vysvětloval: „Víte, že už několik měsíců nepatřím k Christianově domácnosti. Pohádal jsem se s ním a svým starším bratrem poté, co mě můj otec učinil svým jediným dědicem.“

„Chci slovo od slova slyšet, co se po buhurtu ve stanu řeklo,“ požadoval markrabě Dietrich.

Jakub všechno podrobně vyprávěl. Když skončil, dal Oto povolat Christiana.

Christian stále ještě s Martou a přáteli držel stráž u mrtvého Konrada. Přitom se trýznil výčitkami svědomí. Cožpak chlapce dost dobře nevycvičil? Ale při tjostu se často zraní i zkušení rytíři. Nemohl u něj být aspoň dřív, aby mu zabránil udělat hloupost, jež ho stála život?

Marta to tušila, vytýkal si nemilosrdně. Věděla to, třebaže to před ostatními nesměla vyslovit. A já měl počítat s tím, že nebezpečí se šťastným zakončením buhurtu ještě zdaleka nepominulo.

Někdo k němu tiše přistoupil. Christian se nevrle otočil, aby zjistil, kdo ruší jeho truchlení.

Bylo to páže, sotva osmiletý chlapec.

„Rytíři Christiane, markrabě si přeje s vámi mluvit,“ oslovilo ho jasným, byt tichým hlasem, a plaše pohlédlo na mrtvé tělo na márách. „Jenom s vámi,“ dodalo ještě spěšně.

Christian vstal a následoval chlapce, aniž se otočil na ostatní.

Nepřekvapilo ho, že v komnatě s Otou byli i jeho bratři a Hedvika. Na obličejích truchlící knížecí rodiny viděl zoufalství, odpor a nenávist.

Oto bez okolků přešel k věci. „Christiane, kdysi jste mi slíbil, že Randolfa nezabijete, dokud si to sám nebudu přát. Jste nyní ochoten vyzvat ho na souboj na život a na smrt?“

„Ano,“ odpověděl Christian bez zaváhání.

„Dobrá,“ přikývl Oto. „Oficiálně vyhlásíme ukončení turnaje. Pak máte příležitost vyzvat ho k božímu soudu. Abychom ho postavili před soud, nemáme dost důkazů. Ale boží soud ukáže jeho vinu.“

Markrabě na okamžik zaváhal, pak se překonal a přiznal: „Byl jsem vůči vám nespravedlivý, když jsem dlouhá léta nevěřil obvinění, jež jste proti Randolfovi vznášel. Považoval jsem ho za čestného muže, věrného družiníka. Ale je to zrádce a vrah mého synovce.“

Vztekle poručil: „Chci, abyste ho zabil!“

Potom klidněji pokračoval: „Mí bratři a já se dnes v noci budeme modlit za spásu Konradovy duše a vaše vítězství.“

Při východu slunce měl začít boj mezi Christianem a Randolfem. Na louce, kde se předtím konal turnaj, bylo dřevěnými břevny vymezeno čtvercové pole, které bojovníci nesmějí opustit. Pravidla nařizovala, aby protivníci nastoupili bez drátěných košil, měli pouze jeden meč a dřevěný štít.

Bojové pole se nacházelo přímo před tribunou, z níž včera Hedvika po buhurtu se zářivým úsměvem předávala Konradovi cenu za vítězství.

Na druhé straně stáli soupeři krytí zástěnou, aby se bojovníci neviděli a nevrhli se na sebe předčasně. Vedle byly na každé straně opřené máry, které si každý soupeř musel přinést, protože jenom jeden opustí bojiště živý. Shromáždilo se ohromné množství lidí, kteří chtěli vidět boj na život a na smrt na vlastní oči. Přišli také všichni Otovi rytíři, kteří věděli o dlouholetém, neúprosném nepřátelství mezi Christianem a Randolfem. Také mnozí hosté turnaje, kteří dosud neodcestovali, slyšeli, že zde má boží soud ukázat, zda jeden z nejbližších důvěrníků míšeňského markraběte je zrádce, a chtěli být při tom. Navíc se šuškalo, že to všechno nějak souvisí s nešťastnou smrtí markraběcího syna.

Předstoupil správce souboje. Diváci okamžitě zmlkli.

„K souboji na život a na smrt dnes nastoupí dva rytíři, jež jsou ve službách míšeňského markraběte Oty,“ ohlásil nahlas. „Vyzyvatelem je Christian z Christiansdorfu. Obviňuje urozeného Randolfa, že zradil svého pána a postaral se, aby byl uloupen náklad stříbra určený císaři. Třebaže byl poklad později získán zpátky, při přepadení přišlo o život víc než tucet dobrých, zkušených mužů a bojovníků. Protože se obvinění navzdory mnoha důvodům k podezření jasně neprokázalo a ani jinak nebylo možné dospět k nějaké domluvě, nechť výsledek boje ukáže, který z rytířů mluví pravdu. Poražený je považován za viníka a bude okamžitě popraven, pokud by nezemřel na bojišti. Jeho léno bude zabaveno.“

Úhlavní nepřátelé byli vyzváni, aby jednotlivě předstoupili a každý musel přísahat na kříž, že jeho věc je spravedlivá a stanovisko druhého nečestné.

Zleva vykročil Randolf a přísahal. Dávno si dobře všiml, že jeho protivník je po věznění ještě slabý a napadá na nohu.

Přísaha sem nebo tam, Randolf se spoléhal na svou tělesnou převahu a byl si jistý vítězstvím. Richenza byla děvka, ale v jednom měla pravdu: Protože poselství na Wartburg a Dankwarderode poslali jeho přátelé, a nikoli on, nikdo mu vlastně nemohl vyčítat, že porušil přísahu.

Dnes bude konečně smět odklidit z cesty nenáviděného soka, veřejně a jednou provždy. A že se tím navíc očistí od všech podezření činí celou věc ještě triumfálnější.

Rozseká toho bastarda svým mečem na kusy a ještě bude oslavován jako hrdina. Také nejbohatší vesnice v markrabství bude konečně patřit jenom jemu. No a jestli je Ekkehart pořád ještě takový blázen do staronové vdovy, tak ho zkrátka bude ještě něco stát, aby ji dostal. Randolf se vrátil za zástěnu, aby i jeho protivník mohl přísahat. Christian položil ruku na kříž a pevným hlasem složil přísahu.

Přestože pravidla takových soubojů všichni dobře znali, správce je přednesl, aby bylo učiněno zadost všem formálním požadavkům.

„Nikdo nesmí utéct z vymezeného pole, jinak je uznán poraženým. Kdo padne na zem, prohrál. Zvítězí-li žalobce, smí poraženého vyzvat k přiznání viny. Zvítězí-li obžalovaný, může žalobce vyzvat, aby se vzdal. Vítěz však poraženého smí zabít okamžitě.“

Vložil působivou odmlku a zvolal: „Kéž nám Bůh výsledkem boje odhalí pravdu!“

Všichni diváci se přidali k jeho modlitbě.

Zvuk lesního rohu zahájil boj. Protivníci vstoupili do čtvercového pole, oba pevně odhodlaní druhého zabít.

Christian pevně uchopil meč do pravé ruky a upřel na Randolfa ledový pohled. Věděl, že statný rytíř nad ním má tělesnou převahu, protože sám je oslaben mučením a pobytem v žaláři i zraněním z boje, ale nedbal na to.

Příliš dlouho čekal na tento den.

Aby se pomstil za to, jak Randolf ublížil Martě, jak před lety řádil v jeho vesnici, za zajetí a muka, jež vytrpěl v kobce Randolfova hradu, za smrt svých přátel a spolubojovníků při cestě na Trifels, i za utrpení, jež hradní fojt před několika týdny způsobil Johaně, Karlovi, Agnes a Jonasovi. O těchto posledních krutostech mu Marta a Lukas pověděli teprve včera večer, když jim sdělil, že ho čeká boj na život a na smrt.

Marta ho překvapila, když jí sděloval Otovo rozhodnutí. Byl si jistý, že ze strachu a obav o něj se rozpláče a bude mu vysvětlovat, že ve stavu, v jakém teď je, nemá proti hromotluckému protivníkovi šanci zvítězit. Ale jenom se mu podívala do očí, klidně a vyrovnaně.

„Zabij ho.“ Víc neřekla.

Věřila mu, a to bylo všechno, co potřeboval vědět.

I ona chtěla, aby pomstil starou Gretu, Bertina manžela a všechny ostatní, které Randolf zabil, nebo jim způsobil velké utrpení. Především si však stejně jako on přála, aby byl pomstěn Konrad, jejich chráněnec, mladý, odpovědný muž, jehož Randolf lstivými slovy vehnal do náruče smrti. Oba jeho úmrtí těžce nesli, tím hůř při pomyšlení, že podle biskupova rozhodnutí mu zatím hrozí věčné zatracení.

Ani Lukas a Raimund si nepřipouštěli pochybnosti o jeho nastávajícím vítězství. Raimund protože byl přesvědčený, že Bůh stojí na Christianově straně a zlo, jaké ztělesňuje Randolf, nemůže zůstat nepotrestáno.

Lukas uvažoval střízlivěji. Protivník je statnější, Christian však umí lépe bojovat mečem. Má víc než jeden důvod a čekal příliš dlouho na to, aby soupeři konečně splatil všechny jeho zlé činy.

Přátelé provázeli Christiana k mečíři, aby mu nabrousil zbraň, a nabídli mu, že se s nimi může v boji rozcvičit, ale to odmítl. Nechtěl zraněnou nohu zbytečně příliš namáhat. Neboť jedno mu bylo jasné: boj musí být krátký, má-li v něm zvítězit.

Martě bylo přiděleno čestné místo na tribuně, po boku markraběte Dietricha. Mnohem raději by zůstala dole s Lukasem a Raimundem, aby se spolu s nimi vroucně modlila za Christianovo vítězství a přijímala od nich útěchu a podporu.

Tady nahoře se od ní očekávalo, že se bude chovat jako urozená paní, bude způsobně sedět s rukama položenýma v klíně a tiše přihlížet, jak jí před očima bojuje manžel a jediná láska na život a na smrt. Nejraděj i by s pláčem utekla.

Vynaložila všechny síly, aby na ní Christian nepoznal strach. Má ho snad zase ztratit, když se teprve nedávno vrátil domů navzdory všem zprávám, že je po smrti?

Ale nesmí pochybovat. Křečovitě se vyhýbala pohledu na máry, které musel manžel přinést s sebou, aby ho na nich v případě porážky odnesli. Christian zvítězí. Právo je na jeho straně. A potom Randolf, noční můra pro ni a celou vesnici, navždycky zmizí.

S meči zdánlivě nedbale položenými na rameni se protivníci s nenávistnými pohledy dvakrát, třikrát obešli, aniž se spustili z očí, oba s nadějí, že by mohli zasadit první a možná hned rozhodující ránu.

Potom Randolf prudkým horním sekem na Christiana zaútočil. Ten zvedl štít, ale pod silou útoku se zapotácel. Randolf celou svou silou tlačil na štít, až Christian padl na kolena. Diváci vykřikli, avšak Christian nic kolem sebe neslyšel, nýbrž silou vedenou ze zápěstí ťal proti Randolfovu levému kolenu. Statný rytíř zařval bolestí a vztekem, zapotácel se a také padl na koleno.

Christian v mžiku vstal a uskočil stranou. I Randolf opět stál. S tváří zkřivenou zuřivostí se vrhl na Christiana a znovu shora plnou silou sekl do jeho štítu. Tentokrát se však Christianovi podařilo sklonit štít doleva tak, že po něm protivníkův meč sjel. Zároveň uskočil a sekl na úplně nechráněné místo svého úhlavního nepřítele, tam, kde rameno přechází v krk.

Randolf opět zařval a padl na kolena, udiveně se podíval na krev, která z hluboké rány stříkala. Z posledních sil se mečem ohnal proti Christianovým nohám. Soupeř však snadno útok odrazil a plochou stranou čepele udeřil Randolfa do hrudi tak prudce, až upadl na zem.

Christian se postavil vedle něj a přiložil hrot meče na jamku pod hrdlem.

„Rytíř Christian zvítězil!“ provolal správce souboje a přihlížející propukli v jásot. Ale ani ten Christian neslyšel. Svářilo se v něm přání Randolfa zabít s odporem prostě zapíchnout ležícího muže, který se už nemůže bránit. Ať to dokoná pacholek markraběcího kata. Ať se Randolf ještě o chvilku déle třese o život a prožije ostudu, až ho potáhnou k popravišti.

„No tak?“ pobídl ho nenávistně Randolf. „Už zase jsi zbabělec? Nebo ti mám povědět ještě pár historek o tom, jak jsem tu tvou holubičku…“

Nestačil větu dokončit, protože ta slova přiměla Christiana, aby prudce zarazil meč do těla.

Na okamžik se okolí proměnilo v nebezpečnou rudou mlhu. Potom meč vytáhl z mrtvoly, obrátil se a pohlédl na tribunu.

Nerozeznával, co hlásí správce souboje, a nevnímal křik přihlížejících. Viděl jen Martin křídově bledý obličej smáčený slzami, na němž se objevil výraz nesmírné úlevy, spokojenou tvář Otovu a podmračené zadostiučinění markraběte Dietricha.

Bylo po všem.

Teprve po chvíli k Christianovi dolehlo provolávání slávy. Rozpažil, pozvedl meč na znamení, že za projevovanou přízeň děkuje, přeskočil břevna a před tribunou poklekl.

Přiběhlo páže a vyřizovalo mu, že si markrabě Oto přeje s ním mluvit.

Christian jako omámený vstal a po dřevěných schůdcích vystupoval k urozenému panstvu. Oto a Dietrich vstali a s nimi povinně i všichni ostatní přítomní.

Konradův otec, jehož míjel jako prvního, mu položil ruku na rameno. „Děkuji vám, že jste pomstil mého syna. Život mu to nevrátí, ale pomyšlení, že jeho vrah bude pykat v pekle, mi pomáhá.“

Christian se uklonil. Potom chtěl pokleknout před Otou, jak byla jeho povinnost. Avšak markrabě mu v tom zabránil tak, že ho chytil za paži.

„Nikdy vám to nezapomenu,“ řekl tiše.

Na jeho znamení jásající lidé ztichli.

„Výsledek boje je jednoznačný,“ vyhlásil markrabě. „Zrádce je potrestaný. Svého věrného rytíře Christiana na znamení díků za jeho služby odměním tak, jak si zaslouží.“

Odmlčel se a pohlédl na Hedviku. Bude s ním spokojená, až uslyší jeho rozhodnutí.

„Od dnešního dne jmenuji tohoto rytíře hradním fojtem v Christiansdorfu.“

Dav nadšeně zahučel, ale mnozí si ani nedokázali představit, co tato slova znamenají pro Christiana, Martu a jejich přátele.

Ano, teď se opět přiblíží uskutečnění svého snu o lepším životě pro všechny, kteří se s velkou odvahou vydali do Temného lesa, aby tam zúrodnili půdu a vytvořili si nový domov.

Jejich štěstí nebude nezkalené. Stále ještě bude ve vesnici na číhané páter Sebastian, aby komukoli, a hlavně Martě, mohl dokázat vážné pochybení. Objeví se noví zloději a leckterý pokrytec či zrádce bude zasévat nedůvěru a ztěžovat jejich záměry. Ale nyní mají vývoj v rukou oni a mohou ze situace vytěžit to nejlepší. Svévole a krvavé násilí skončí.

Christian se zapotácel, když ho Oto přiměl, aby se otočil a ukázal lidem.

Všechno, co se pak dělo, procházelo kolem něj, aniž to dokázal brát na vědomí, až konečně směl odejít k Martě. Padla mu kolem krku a úlevou plakala. „Je po všem,“ vzlykala. Přesně ta slova mu před několika okamžiky táhla hlavou.

Lidé se vraceli na hradní vrch a několik ozbrojenců odtahovalo Randolfovu mrtvolu.

Pán a paní Christiansdorfu

S ohledem na mrtvého Konrada se nekonala oslava ani slavnostní hostina. Dietrich a jeho bratři přísahali, že se budou postit, dokud nebude rozhodnuto, že jejich syn a synovec smí být pohřbem v křesťanské půdě.

Rodina markraběte a s ní i Christian, Marta a jejich přátelé strávili společně noc na stráži u mrtvého. Nikdo nepromluvil ani slovo s výjimkou vroucně šeptaných modliteb.

Se zbylými hosty turnaje se druhý den ráno rozloučili. Markrabě Dietrich vyslal posla s dopisem k císaři. V listu mu vylíčil, co se přihodilo, a prosil o pochopení, že ho bude následovat přes Alpy, až se postará o spásu duše svého jediného legitimního dědice.

Potom se Oto, Dietrich a jejich bratři společně vypravili do Magdeburgu, aby si vyžádali audienci u arcibiskupa Wichmanna. Chtěli ho poprosit, aby z Konrada sňal klatbu a umožnil, aby byl jeho prasynovec pohřben do posvěcené půdy a došel věčného míru.

Rovněž Raimund se vydal na cestu domů, aby Alžbětu konečně zbavil nejistoty, zda se vrátil živ a zdráv. Dokonce dostal zpátky koně, jehož půjčil Christianovi a Oldřich Český ho při návratu z Eisenachu přivedl s sebou. Tak mohl Christian konečně zase jet na svém vraníkovi. Raimund Christianovi a Martě slíbil, že okamžitě osobně a spolu s Alžbětou přivezou děti Thomase a Kláru zpět k rodičům.

Christian, Marta a Lukas se na první část cesty připojili k markraběcímu poselstvu. Byla s nimi i Johana, nesmírně šťastná, že už se nemusí skrývat před Randolfem a jeho muži. Provázela je skupina ozbrojenců, mužů, které vybral Arnulf, aby ochraňovali hrad v Christiansdorfu a tam ukládané stříbro. Skoro všichni Christianovi muži totiž byli pobiti při přepadení.

Po půldenní cestě na koni Christianova skupina odbočila na jih, na stezku vedoucí do vesnice.

Téměř nikdo nepromluvil. Všichni byli ponoření do svých myšlenek, na Konrada, Christianovo vítězství nad Randolfem, budoucnost vesnice.

Johana si představovala, jak asi bude vypadat její setkání s Kunem, a každou chvilku jí hezká tvář lehce zčervenala.

Kdopak nás asi tentokrát uvidí první, pomyslel si Christian, když se blížili k vesnici.

Náhle se ozvalo pronikavé zahvízdnutí a vzápětí před nimi stál Petr. S rozepjatou náručí padl na kolena. „Konečně jste zpátky, urozený pane!“ zvolal s rozzářeným výrazem. „Však už je nejvyšší čas!“

Teď se objevili i Kuno a Bertram, které přivolalo Petrovo hlasité znamení.

Kuno jen stěží odtrhl oči od Johany, aby svému pánu podal zprávu.

„Randolfa jeho rytíři tady nejsou,“ hlásil. „Jeho ozbrojenci tu sídlí jako obvykle, ale neodvažují se už škodit našim lidem. Nechávají na pokoji i kováře. Jenom malou Annu jsme museli vzít z kuchyně. Hornický mistr ji přijal k sobě jako děvečku, stará se o ni Berta.“

„Dobrá práce,“ pochválil je Christian. „A Randolfa už nemusíte vyhlížet. Nevrátí se sem. Už nikdy.“

Kuno a Bertram vykulili oči, ale nikdo se neodvážil na nic zeptat. Však jim to jejich pán vysvětlí, až nadejde vhodná doba. Jen Petr se nadechl, aby okamžitě chrlil otázky, ale Bertram ho důkladně rýpl do žeber, aby mu v tom zabránil.

Marta a Lukas se pobaveně usmáli horlivosti bývalého zlodějíčka, Christian stěží potlačil veselou grimasu. Znovu usedli na koně a vydali se na poslední kus cesty k vesnici.

Lukas vjel před nimi s pozvednutým mečem.

„Místo pro pána a paní Christiansdorfu!“ křičel z plna hrdla.

Polekaní lidé vzhlédli od své práce.

„Budiž pozdraveni pán a paní Christiansdorfu!“ vyvolával dál Lukas a na jeho příkaz se sbíhali vesničané a klekali před průvodem.

„Všemohoucí budiž pochválen, že jste zase tady!“ ozývaly se ulehčené výkřiky.

Mechthilda se prodírala tlačenicí, aby přijíždějícím nabídla pohár na uvítanou.

Christian se zhluboka napil a předal pohár dál, Marta zamyšleně přejížděla pohledem po lidech, kteří před nimi klečeli.

Paní Christiansdorfu vyvolával prve Lukas. Stále ještě pociťovala nelibost, že je takto titulována. Nechce být paní, nechce, aby před ní padali na kolena lidé, kteří ještě před několika lety byli její blízcí přátelé a byli si rovni. Moc dokáže zkazit každého člověka.

Ale naučila se svou roli. Ona i Christian potřebují svůj nový úřad, aby mohli vzít vesnici a její obyvatele pod svou ochranu. Moc člověk pro nic a za nic neodhazuje. Je pouze na ní, zda se jí nechá zkazit.

Christian odpovídal na pozdravy vesničanů a k všeobecnému údivu nezamířil s vraníkem ke svému domu, nýbrž na hrad.

„Hradní fojt tady není,“ oznámil mu nevrle jeden z Randolfových ozbrojenců.

„Hradní fojt stojí před tebou,“ panovačně mu oznámil Christian. „Vpusť nás rychle dovnitř a svolej všechno hradní osazenstvo!“

Muž chtěl něco namítnout, ale když viděl Christianův podmračený výraz, rychle si to rozmyslel a rozběhl se vykonat rozkaz.

Vesničané, kteří Christiana doprovodili až sem, zaslechli tu novinku a vzrušeně si šeptali. Mladší z nich se rozběhli k vesnici, aby sem svolali co nejvíc přátel, kteří by neměli přijít o podívanou, jež se tu zřejmě naskytne.

Christian, stále ještě na vraníku, rozkázal, aby předstoupily stráže.

„Všichni jste propuštěni ze služby,“ oznámil. „Najděte si jiného pána. Randolf je mrtvý. Markrabě Oto mě jmenoval novým hradním fojtem.“

Ozbrojenci na něj udiveně, nejistě či zamračeně hleděli, a tak hned potlačil každou námitku. „Jste-li dost chytří, zmizte okamžitě. Než se vesničanů zeptám, čeho všeho jste se na nich dopustili, a povolám vás za to k odpovědnosti. Nebo dokud vám to oni osobně neoplatí. Věřte, že v tom nebudu nikomu bránit.“

První strážní hned zamířili k bráně, ostatní rychle běželi na strážnici, aby si sbalili své věci.

Na Christianovo znamení se Kuno a Bertram postavili k hradní bráně a odcházejícím odebírali zbraně.

„Šťastnou cestu, ty hajzle!“ rozloučil se Kuno nepokrytě škodolibě se svým nevlastním bratrem Martinem. „Bude lepší, když se tady už nikdy neukážeš. Znám jednoho kováře, co by ti rád proklepal hřbet. Tedy když o tom tak přemýšlím, tak jsou vlastně dva.“

Martin se rychle rozhlédl, zda ho Gertruda následuje, a s povýšeným úšklebkem vyšel z hradního nádvoří. Ale po několika krocích zrychlil a nakonec utíkal, aby se co nejrychleji dostal z dohledu vesničanů. Bývalí strážní ho napodobili a nakonec za výsměchu a šťastného smíchu vesničanů utíkala celá hradní posádka.

Christian sesedl mrštně z koně a podal uzdu stájovému pacholkovi.

Okamžitě k němu přispěchali Hildebrand a Griseldis, poklekli a podávali mu pohár na uvítanou.

„Smíme zůstat ve vašich službách, pane? Dohlíželi jsme tady totiž na služebnictvo,“ vysvětloval holohlavec poníženě.

Christian s nepohnutou tváří hleděl na dvojici, která se nikdy nevyrovná s tím, že Hildebrand už není stařešinou vesnice. Podlézali Randolfovi, aby mohli poroučet aspoň několika sloužícím.

Griseldis jako kdyby mu četla myšlenky. „Musíte to pochopit, pane. Vstoupili jsme do fojtových služeb, abychom mohli služebnictvo ochraňovat a postarat se, aby mohlo žít v klidu a pokoji,“ spínala ruce.

„Můžeš mi jmenovat jednu děvečku nebo jednoho pacholka, které jste zachránili před výpraskem?“ zeptal se Christian.

Rozpačité mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

„Chci tady kolem sebe vidět jen lidi, o kterých s určitostí vím, že mi jsou věrně oddaní,“ prohlásil. „Příliš brzy jste vyměnili strany. Možná pro vás bude mít nějakou službu hornický mistr.“

Bez dalšího slova oba odešli.

Christian se rozhlédl. Potom k sobě zavolal kluka, o němž věděl, že patří k Petrově tajné tlupě, a přikázal mu, aby přivedl kuchaře.

„Jak to vypadá? Je v zásobárnách dost jídla a piva pro pár tuctů lidí?“

Ale než kuchař stačil odpovědět, mávl Christian rukou. „Ale co! Spoj se s Mechthildou a Hiltrudou, uvařte kotel jídla a načněte sud piva. Dneska večer bude oslava pro všechny, kdo s námi chtějí slavit!“

Přítomní zajásali a každý se ujal své přidělené práce.

Christian chtěl s Lukasem a Martou v klidu domluvit plány na nejbližší dny. Ve třech tedy vešli do haly Randolfova domu, místnosti, kde oba muži již jednou byli, když Randolfa varovali před chystaným přepadením vesnice.

Marta se rozhlédla a zimomřivě se schoulila.

„Budeme muset žít tady?“ zeptala se a její nelibost nebylo možné přehlédnout. Představa, že bude s Christianem ležet v posteli, která ještě nedávno patřila Randolfovi, ji naplňovala odporem.

Christian pochopil, dříve než ještě něco dodala. „Zatím zůstaneme ve svém domě. A tenhle honosný kousek,“ ukázal hlavou na postel s těžkými nebesy, „přenecháme páterovi. Samozřejmě jen pro jeho vznešené hosty.“

Povzbudivě se na Martu usmál a ona s námahou úsměv opětovala. Možná budou po všech těch strašných událostech potřebovat nějaký čas, aby nalezli starou vzájemnou důvěrnost. Ale třeba bude stačit jen krátká chvíle, kdy budou spolu o samotě. Vše ukáže budoucnost.

Tentokrát byly na hradním nádvoří rozestaveny stoly a lavice na oslavu náhlého návratu Christiana, Lukase a Marty, a především Christianova jmenování hradním fojtem.

Nový fojt a jeho manželka s úsměvem přijímali požehnání a provolávání slávy. Potom Christian vstal. Rázem umlkl hovor a smích a všechny oči se upřely na něj.

Náhle zvážněl a zesmutněl.

„Prosím vás, abyste se se mnou pomodlili za spásu duše mladého Konrada,“ požádal je. „V den, kdy byl pasován na rytíře a prožíval nejkrásnější chvíle svého dosavadního života, se stal obětí intrik a zemřel.“

Zpráva mnoha hosty otřásla, měli rádi a dobře si pamatovali zdvořilého, vždy ochotného synovce míšeňského markraběte. Pokřižovali se a začali se modlit. Mechthilda si otřela slzy z očí.

„Vzpomeňme na rytíře Richarda a Gera a na ostatní, kteří byli zrazeni a položili životy za to, aby zdejší muži a mladíci nemuseli táhnout do války. Obětovali životy, aby vás ochránili.“

Vesničané se společně pomodlili i za tyto mrtvé.

Christian pohlédl na Martu a potom na Lukase. Jenom oni věděli, co všechno se v uplynulých týdnech přihodilo. A pouze oni mohli tušit, co všechno se na ně může v nejbližší době přivalit.

S Lukasem může počítat.

Ale bude mít Marta ještě tolik síly? Vrátí se jí ještě někdy úsměv, který ztratila při prožitých hrůzách?

Pohledem bloudil po vesničanech. Uviděl Jonase a Emmu, kteří se na něj usmívali, Karla, jenž ochranitelsky objímal Agnes kolem ramen, Kuna a Bertrama stojící poblíž a ochotné udělat pro něj cokoli, hornického mistra a jeho důvěrníky, bratry formany žertující s Bertou. Jeden z Petrových přátel Lukasovi něco šeptal, možná vzkaz od Kathreiny, jež na něj čekala.

Vesnický rychtář se samozřejmě omluvil se vzkazem, že je nemocný. „Špatné svědomí, zcela jistě velmi nakažlivé,“ poznamenal posměšně Lukas s obvyklým přidrzlým úsměvem, když zprávu obdrželi.

A nebyl tady ani páter. Kdoví, zda není někde nablízku schovaný a všechny bedlivě nepozoruje. Dříve či později zase vylezou z děr, staří a noví nepřátelé, zbabělci, zrádci a pokrytci.

A zítra ráno si musí promluvit s rytíři, které přijal do služby Randolf a z nichž někteří už bydleli na hradním lénu. Uvidí se, zda mu složí přísahu věrnosti, nebo odejdou ze služby.

Ale dneska ještě chtěl nerušeně slavit s přáteli.

Christian znovu pozvedl pohár. „Každý z nás se sem stěhoval, aby si vybudoval lepší život. Všichni jsme věděli, že cesta nebude snadná a číhá na ní mnoho nebezpečí. Zda se nám podaří ji zdolat, to záleží jenom na nás, na každém jednotlivci.“ Pevně pohlédl na shromážděné hosty.

„Přísahám vám, že se postarám o spravedlnost. Dnes slavme a vzpomínejme na mrtvé. Ale zítra začneme znovu uskutečňovat to, o čem jsme snili a co jsme si přáli.“

Vesničané mu provolávali slávu a připíjeli na zdraví.

Christian se posadil a znovu se zadíval na shromážděné. Zhluboka se nadechl. Jednou, dvakrát. Slíbil toho moc? Odpovědnost za všechny tyto lidi na něm těžce spočívala.

Marta na něj mlčky pohlédla, vzala ho za ruku a nenápadně ji stiskla. Pohlédl na ni a ona se s pochopením usmála.

DoslovLeden 1176 v Chiavenně

Celé týdny byl Christian na cestě, postupoval přes zasněžené Bavorsko a prodíral se téměř neprůchodnými alpskými průsmyky. Konečně se mu před očima objevil jeho cíl: městečko Chiavenna při silnici do Itálie. Patřilo biskupovi z Coma a císař zde dal postavit svůj tábor, ve kterém se chtěl setkat s Jindřichem Lvem.

Christian se s údivem rozhlížel po neznámé, sluncem zalité krajině, kde rostly palmy a různé rostliny, které dosud znal jen z maleb ve velkých kostelích. Martě by se tady určitě líbilo, pomyslel si a popohnal vyčerpaného vraníka na poslední část cesty. Ale nehledě na choulostivý úkol, jímž ho Oto pověřil, by s ním jet nemohla kvůli svému pokročilému těhotenství.

Možná jsem už po třetí otcem, pomyslel si radostně Christian a tiše se pomodlil, aby Marta ve zdraví přestála porod a dítě bylo zdravé, bez ohledu na to, zda to bude syn nebo dcera. Marta, jež si jindy byla tak jistá s předpovědí, zda to bude dívka nebo chlapec, se tentokrát zdráhala tajemství prozradit.

Cestu k císařovu sídlu nebylo možné přehlédnout; ohrazená pastvina se stovkami koní a barevné stany mu ukazovaly cestu.

Na dvoře mu vyšel vstříc chlapec, jemuž mohlo být šestnáct nebo sedmnáct let.

„Vy jste Christian z Christiansdorfu, že ano?“ pozdravil ho s úctou a chytil za uzdu koně, aby mohl Christian pohodlně sestoupit.

„Odkud mě znáš?“ užasl Christian. Nevzpomínal si, že by mladíka už někdy viděl.

„Byl jsem se svým pánem na turnaji v Míšni a viděl jsem, jak jste porazil toho statného rytíře v souboji,“ přiznal panoš a nadšeně se rozpovídal: „A to jenom dvěma seky! Byl jste velkolepý! Přitom by zpočátku nikdo z nás nevsadil jedinou minci na vaše vítězství. Celé týdny jsme nemluvili o ničem jiném.“

Konečně si uvědomil své panošovské povinnosti. Pískl na pacholka, jenž převzal od Christiana vraníka i nákladního koně a odváděl je do stáje. Pak se mladík poklonil. „Markrabě Východní marky vás očekává. Bude mi ctí vás k němu doprovodit.“

Dietrichova tvář se rozjasnila, když Christiana spatřil.

„Přicházíte v pravý čas,“ uvítal ho. „Pokud se nemýlím, budete ještě dnes svědkem památné události. Chvíli před vámi sem přijel Jindřich Lev.“ Po významné odmlce dodal: „Bez svého vojska. To leží na druhé straně Alp.“

Ale císař doufal právě v toto vojsko, to oba věděli.

Barbarossovo polní tažení do Itálie začalo oslnivě. Vpadl do Lombardie jako trestající boží soud. Nejprve vypálil Susu, město, jež ho kdysi pokořilo a nechtělo propustit ze svých hradeb, takže musel prchnout v převleku a císařovna zůstala uvnitř, aby oklamala nepřátele. Asti, na něž táhl dál, se okamžitě vzdalo. Někteří lombardští a piemontští spojenci, kteří se museli podřídit Lombardské lize, se vrátili k císaři Friedrichovi. Získal tak Albu, Pavii, Acqui a Como.

Lombardský městský svaz se tedy soustředil na obranu Alessandrie, města, jež bylo jako výsměch Barbarossovi pojmenováno po papeži, jehož Friedrich nikdy nechtěl uznat.

A na obléhání Alessandrie si císař vylámal zuby. Jeho řady prořídly; mnoho žoldnéřských oddílů odtáhlo, mezi nimi i část vojáků Oldřicha Českého. Ti už cestou do Itálie byli víc ke škodě než k užitku, protože v Ulmu rozpoutali střetnutí s tamějšími měšťany a výsledkem bylo mnoho mrtvých. Vojsko z Čech tedy dorazilo pozdě, a Poláci nepřitáhli vůbec.

U Alessandrie císaře zřejmě opustilo válečné štěstí. Jednání trvala celé měsíce a nevedla k žádné dohodě. Každý věděl: Chce-li císař ještě obrátit list ve svůj prospěch, potřebuje silné vojsko. Tak silné, jaké mu může poslat pouze Jindřich Lev. Ale ten nic takového neučinil.

Císař ho tedy požádal o setkání tady v Chiavenně. To mu vévoda, bratranec, nad nímž Barbarossa i navzdory všem jeho pochybením vždy držel ochrannou ruku, nemohl odmítnout.

Tady a teď se rozhodne, zda bude císař i nadále stát za Lvem nebo mezi nimi dojde k roztržce.

Markrabě Oto se chtěl novinky dozvědět z první ruky. Pokud by totiž císař za vojenskou podporu slíbil Jindřichovi například ještě větší moc, mělo by to nedozírné následky pro poměr sil v říši. Proto markrabě vyslal na obtížnou cestu přes Alpy Christiana, přestože měl jako hradní fojt dost práce. Ale Oto prohlásil, že jediný člověk, jemuž věří, že nedopustí, aby se přísně tajné poselství dostalo do cizích rukou, a navíc je dokáže i v zimě přenést přes Alpy, je právě Christian. A tak fojt přechodně svěřil odpovědnost za hrad a vesnici Lukasovi, rozloučil se s Martou a dětmi a vydal se na cestu.

Christian vděčně přijal pohár vína, potom Dietrichovi předal zapečetěný dopis, v němž Oto psal o posledním vývoji situace mezi svými potenciálními spojenci. Všichni jsou v pohotovosti pro případ, kdyby se císař s Lvem rozkmotřili.

Dietrich četl a Christian upíjel dobré burgundské a zároveň bedlivě pozoroval markraběte Východní marky. Landsberský kníže byl po smrti svého syna zachmuřený. On i jeho bratři měli z sebou trýznivé měsíce, než arcibiskup Wichmann konečně povolil, aby byl Konrad pohřben v posvěcené půdě.

Křesťanský pohřeb, jehož se zúčastnili i Christian a Marta, rozdrásal staré rány.

Markrabě Dietrich nebyl jediný, kdo nad hrobem propukl v pláč, a nikdo se nedivil, když ho nakonec švagrová Hedvika s Otovým souhlasem objala, aby ho utěšila.

Na pohřební hostinu Christian přivedl přítele ze starých časů, o němž se všichni domnívali, že je navždy ztracený: potulného pěvce Ludmilla.

Poté, co ho v Eisenachu napadl útočník s nožem, ho jeho dívka zoufale hledala, nakonec v křoví našla a ošetřila jeho zranění. Teprve později se dozvěděl, že ho chtěl zabít její bratr. Pokusil se tak zabránit tomu, aby mu Ludmillus odvedl sestru, a tak ho připravil o mzdu za její práci. Zpěvák a písař byl dlouho smrtelně nemocný, proto nebyl schopen poslat do Míšně posla. Trvalo měsíce, než se zotavil natolik, aby se mohl vydat domů. Měl obrovskou radost, že natrefil Christiana a Martu pospolu, živé a zdravé. Kaplan ho oddal s dívkou, kterou si přivedl s sebou, a Ludmillus opět začal používat své staré jméno a zpívat a hrát. Zapěl na pohřbu píseň na počest mrtvého Konrada, mladého, statečného a čestného rytíře, a všechny přítomné hluboce dojal.

Markrabě Dietrich dočetl do konce. Zatvářil se spokojeně a hodil pergamen do plamenů.

„Naši spojenci jsou připraveni,“ prohlásil. „Pokud se dnes císař se Lvem rozhádají, bude mít Jindřich proti sobě přesilu, na kterou v žádném případě nebude stačit.“

Vstal a pohlédl z okna.

„Setkání začíná. Doprovoďte mě.“

Christian se skepticky podíval na svůj plášť, který na dlouhé, namáhavé cestě dost utrpěl. „Obávám se, že v tomhle oblečení nemohu předstoupit před císaře.“

Dietrich zavolal sluhu a poručil, aby Christianovi přinesl nový plášť. „To musí stačit. Držte se v pozadí; měli bychom zabránit tomu, aby vás Jordan z Blankenburgu poznal.“ Markrabě Východní marky znal příběh Christianova věznění a osvobození. „Chci, abyste mému bratrovi mohl jako očitý svědek vyprávět, co se teď tady stane.“

Důležitý rozhovor mezi císařem a vévodou Jindřichem se neodehrával v úzkém kruhu, nýbrž před shromážděným dvorem. Dietrich naznačil, že to bylo na radu císařovny. Beatrice Lvovi už dávno nedůvěřovala, císař však zřejmě ještě stavěl na věrnosti a spolehlivosti svého přítele a bratrance v jedné osobě.

Beatrice, jež krásou a úsměvem často okouzlila všechny v sále, tentokrát seděla po Friedrichově boku strnule a s neproniknutelným výrazem v tváři. Chladně hleděla na statného, urostlého Jindřicha, jenž se držel vzpřímeně a s pohrdáním v očích se rozhlížel kolem sebe.

Císaře, který se obvykle ovládá a chová dokonale, vyvedl poslední Jindřichův výrok z míry. „Co to má znamenat, bratranče? Ty že jsi moc starý na polní tažení. Pokud vím, jsi ještě o pár let mladší než já!“

V sále se ozval potlačovaný smích.

„Ale cítím se starší. Kromě toho mám v obou svých vévodstvích příliš mnoho na práci, než abych se ještě ke všemu zúčastňoval polního tažení.“

Mezi posluchači rázem zavládlo hluboké ticho a císař se tvářil nechápavě. „A nevděčíš za obě ta vévodství mně, svému císaři? Nepřiřkl jsem ti je i přes všechen odpor, který se proti takovému rozhodnutí pozvedl? Tohle má být dík?“

Vévoda se zatvářil hrdě a neodpověděl, Friedrich tedy skoro prosebně pokračoval: „Bratranče, potřebuji tvé vojsko, abych potlačil Lombardskou ligu. Cožpak jsem tě také vždycky nepodporoval proti všem závistivcům a soupeřům, proti těm, kteří za mnou přišli a stěžovali si na tebe, proti arcibiskupům a knížatům?“

Vévoda stále mlčel a zkřížil paže na hrudi.

V císařově obličeji nyní vzplála zlost. „Co ještě musím udělat, abys mi prokázal věrnost? Mně, svému císaři?“ zeptal se nezvykle příkře. „Mám snad před tebou padnout na kolena?“

Ta slova vyvolala v sále rozruch, dvořané a šlechtici si rozčileně šeptali.

Vévoda Jindřich postoupil o krok dopředu. „Vrať mi Goslar, bratranče. Pak ti pošlu své vojsko.“

Opět nastalo mrtvé ticho.

Narušil je jediný tichý zvuk, šelestění Beatriciných hedvábných šatů. Císařovna se naklonila k Friedrichovi a povzbudivě mu položila ruku na paži. Z císařova obličeje se vytratila veškerá barva.

Tohle je bezpříkladná událost, to si uvědomoval i Christian. Považuje se Jindřich skutečně za tak mocného a nenahraditelného, že se odvážil před celým dvorem císaře vydírat?

Friedrich Barbarossa krátce poté, co byl zvolen císařem, přenechal Jindřichu Lvovi bohaté město, kde se těžilo stříbro. Když pak vévodu podpořil proti jeho odpůrcům v celé zemi, k nimž patřil i Oto a jeho bratři, vyžádal si před několika lety město zpátky. Kdyby mu nyní Goslar opět přiřkl, ztratil by tvář před všemi svými vazaly. A Jindřich, jemuž by patřil tento zdánlivě nevyčerpatelný zdroj stříbra, by se stal mocí, proti níž by se nedokázal prosadit nikdo, ani císař.

Friedrich setřásl Beatricinu ruku z paže a vstal.

Všichni v sále zatajili dech.

„Zapomínáte, před kým stojíte, vévodo!“ promluvil ledově císař a přešel od přátelského tykání k oficiálnímu oslovení a královskému plurálu. „My císař z boží milosti si nenecháme od svých vazalů diktovat žádné podmínky. Smíte se vzdálit, vévodo.“

Nyní zbledl Jindřich.

Avšak než stačil promluvit či odejít, císař si přitáhl plášť těsněji k tělu a hnal se ven ze sálu. Beatrice ho následovala a vrhla na Lva pohrdavý pohled.

Jakmile císařský pár opustil místnost, ozvala se hlasitá změť hlasů. Lev byl náhle sám, po boku mu stál pouze jeho stolník. Vztekle se rozhlédl, potom i on přehodil plášť přes rameno a odcházel. Jordan z Blankenburgu ho následoval.

Markrabě Dietrich se nezapojil do rozčilených rozhovorů kolem stojících. Vyměnil si nenápadné pohledy a lehká pokývnutí s několika vysoce postavenými hosty a naznačil Christianovi, aby ho následoval do jeho komnat.

Páže všem nalilo víno, pak je markrabě poslal ven, aby se postaralo o občerstvení pro něj i hosty.

„Lépe to dopadnout ani nemohlo,“ radoval se Dietrich a usedl za stůl. Před sebe položil čistý pergamen. „Ještě dnes vyjedou poslové a budou po celé zemi hlásat, že císař poklekl před Lvem a ten mu přesto podporu odmítl.“

Markrabě pohlédl na udiveného Christiana. „Vím, co chcete říct: Takhle to nebylo. Ale koho to zajímá? Jak jinak chcete obyčejným lidem vysvětlit, co Jindřichův požadavek navrácení Goslaru znamená? Efekt zůstává stejný Nikdo už nebude pochybovat, že Lev svého císaře pokořil a zradil a že to nesmí zůstat nepotrestáno.“

Sáhl po peru a inkoustu a začal psát. Obvykle by dopis diktoval, ale nikdo nesmí vědět, od koho se nepravdivá zvěst rozšířila. Hlavní je, že stopa nevede k císaři. A už vůbec ne k císařovně, jež tento plán vymyslela se svými věrnými spojenci, mezi něž patří i Dietrich. Friedrich musí zůstat v očích všech čistý jako padlý sníh, jako vládce, jenž si troufalost bývalého vazala už dál nemůže nechat líbit.

Jindřich teď musí být zostuzen po celé zemi. Beatrice dávno pochopila, jakou hru Lev hraje, jak ohromnou moc nahromadil, a proto se stal výhrůžkou. Na rozdíl od manžela už knížeti z Braunschweigu dávno nedůvěřovala. A protože předvídala, jak se rozhovor bude vyvíjet, pořádala tajné schůzky, za Friedrichovými zády, ale na jeho ochranu. Roztržka s věrolomným bratrancem měla být natrvalo.

„Nedívejte se na mě tak vyčítavě, Christiane,“ obrátil se Dietrich na rytíře a horkým voskem pečetil list. „Politika je špinavý obchod. Dnes budou napsány tucty takových dopisů a rozeslány do všech zemí. Tento předáte mému bratrovi.“

Otiskl do měkkého vosku svůj prsten a podal psaní Christianovi. „Je mi líto, že vás hned musím poslat na zpáteční cestu, ale čas na nás tlačí. Zpráva se musí dostat mezi lidi, pro císaře nesmí zůstat cesta zpátky, žádný ústupek, žádné smíření s Jindřichem Lvem. Jinak v zemi nastanou poměry, které nám všem uškodí.“

Ve stájích panoval čilý ruch. Zřejmě spolu s Christianem byli na cestu vysíláni i další poslové, aby šířili zprávu o údajném císařově pokleknutí před Jindřichem Lvem.

Co se jen na nás přivalí, přemýšlel Christian a hnal koně zpátky neschůdnými alpskými průsmyky. Odpověď však už znal.

Na spěšné cestě do Míšně se nesměl ani zastavit ve své vesnici, aby se dozvěděl, že Marta je zdravá a porodila mu silného, zdravého syna.

Když konečně dojel na hradní vrch, okamžitě ho zavedli k Otovi. Ten nejprve rozvinul pergamen a rychle ho přečetl. Ve tváři se mu objevil triumfální výraz a pronesl přesně ta slova, která Christian očekával: „Začal lov na Lva! Christiane, postavte mi vojsko, potáhneme do války!“

Poznámky na závěr

Kniha dál vypráví příběh, který jsem začala v románu Tajemství porodní báby. Když jsem se před několika lety odvážila sepsat románovou formou dějiny příchodu osídlenců do oblastí východně od Saaly a Labe, prvních nálezů stříbra v Krušných horách a vzniku budoucího města Freiberg, brzy jsem zjistila, že jedna či dvě knihy nebudou stačit.

Osídlení východního území ve 12. století znamenalo obrovskou změnu. Podle názoru historiků tehdy na východ táhlo asi dvě stě tisíc lidí, aby v dáli zúrodnili zem a vybudovali si lepší život. Jaké břímě na sebe s tímto cílem naložili, dnes jen stěží dokážeme pochopit a procítit.

Rok 1168 představoval zvrat v saských dějinách. Tehdy v jedné vesnici, jež takto vznikla v Míšeňské marce a byla pojmenována po vůdci skupiny kolonistů Christiansdorf, byla nalezena mimořádně kvalitní stříbrná ruda. Ještě dnes obyvatelé Freibergu hrdě vyprávějí, že freiberské stříbro a následné nálezy stříbrné rudy v Krušných horách byly základem legendárního bohatství saských panovníků.

Za necelých dvacet let se z malé osady v Temném lese stalo město, to je na středověké poměry prudký vývoj a k jeho následkům patřila i proměna osídlenců, rolníků a nádeníků, kteří se učili být měšťany.

Vše se odehrávalo na pozadí sporů mnoha německých duchovních a knížat, mezi nimi i míšeňského markraběte Oty z Wettinu a jeho bratří s druhým nejmocnějším mužem po císaři Barbarossovi, vévodou Jindřichem Lvem.

Historické prameny z 12. století jsou vzácné a nezřídka rozporné. Přesto jsem se snažila pokud možno všechno, co dnes o té době víme, vložit do této knihy. Například Martiny recepty na léčivé prostředky jsou součástí léčitelských praktik Hildegardy z Bingenu, Barbarossovy současnice.

Z doložených faktů vycházejí podrobnosti o založení Freibergu i účast v románu vystupujících historických osobností na dvorských sněmech či ve válečných střetnutích.

Některé spisovatelské svobody jsem však využila a čtenářům dlužím jejich vysvětlení.

Konrad, syn Dietricha, markraběte dnešní Dolní Lužice, skutečně zahynul na turnaji. Ovšem až v roce 1175, a nikoli už 1174, jak je tu psáno. Ale je dokázáno, že mu s odkazem na církevní klatbu byl nejprve odpírán křesťanský pohřeb. Dietrich, Oto a jejich bratři museli odjet za arcibiskupem Wichmannem, aby na synodě v Halle před ním „v slzách“ poklekli, jak se píše v Lauterberské kronice rodu Wettinů, a vyprosili si zrušení klatby. Spor se vlekl několik měsíců a musel být pro Konradovy příbuzné velmi trýznivý. Teprve poté, na konci roku 1176, následoval Dietrich císaře do Itálie. Dietrichův vztah s Hedvikou je vymyšlený. Ve starých zdrojích, které ovšem psali muži, je Hedvika vylíčena jako dost nepříjemná, „hádavá ženská“. Avšak budoucnost dokázala, že měla pravdu v tom, co Otovi radila. Mám odůvodněné podezření, že kronikáři jí měli za zlé vměšování do Otových záležitostí.

Není doloženo ani to, že by duryňský lantkrabě Ludvík III., jenž později vzhledem ke své velkorysosti k církvi dostal přídomek Pobožný, měl v úmyslu uloupit Otovo stříbro. Ten záměr jsem mu podsunula já. Je však historicky dokumentováno, že hned od počátku byla vesnice Christiansdorf, později Freiberg, opakovaně přepadávána a olupována o stříbro. A Ludvík se skutečně záhy poté, co převzal moc, zaplétal do vojenských potyček nejen s Askánci, především s Hedvičinými bratry Hermannem z VýmaruOrlamünde a Bernhardem z Ascherslebenu, ale i s míšeňským markrabětem. V roce 1184 Ludvík dokonce zatkl Otu z Wettinu a držel ho uvězněného na hradě Wartburg. Otova a Hedvičina dcera Žofie byla pravděpodobně starší než čtyři roky, když ji provdali za Oldřicha z Čech. Data narození tehdejších příslušníků rodu Wettinů nejsou dochována. O Otově věku existují odhady na základě jeho prvního vystoupení na dvorském sněmu, kam přijel se svým otcem. Toho jsem se v literárním zpracování držela. Věk Hedviky a jejich dětí jsem v románu „stanovila“ tak, abych mohla budoucí konflikt mezi bratry Albrechtem s Dietrichem naznačit již v prvním svazku. To znamená, že by Albrechtovi na začátku děje mohlo být sedm nebo osm let, jinak by už byl jako páže vyslán k jinému dvoru. Avšak svatby dětí nebyly mezi vysokou šlechtou nic výjimečného.

Postava Sebastiana je inspirovaná Konradem z Marburgu, zpovědníkem svaté Alžběty Duryňské, jež se později stala příbuznou Wettinů.

A ještě několik poznámek k čarodějnickým procesům.

Obvyklý pohled na inkvizici, kruté mučení a nevyhnutelné upalování na hranici se vztahuje až na období od 15. století. Většina děsivých procesů s čarodějnicemi se neodehrávala v takzvaném temném středověku, nýbrž už na počátku novověku, a navíc nikoli ve všech částech Německa. V Saském kurfiřtství je doloženo „pouze“ devět set případů, z nichž jen část končila trestem smrti.

Avšak již dříve se objevovaly náznaky pronásledování čarodějnic, třebaže v jiné podobě. Byly obviňovány především z čar poškozujících někoho druhého a z podporování pověrčivosti. Původně se procesy zahajovaly proto, aby dotyčného, případně dotyčnou, netrestala veřejnost. Například ve Freisingu byly v roce 1090 upáleny tři ženy nařčené z ovlivňování počasí, proti vůli církve. Ve spise Canon episcopi, napsaném roku 906 a po staletí platném jako právní řád, se létání čarodějnic a proměňování lidí ve zvířata popisuje jako bludná představa vnuknutá ďáblem. Žalobce měl povinnost obvinění dokázat, jinak byl trest vykonán na něm. Ale jak dokázat, že zlá sousedka odčarovala krávě mléko? V četných případech byly takové činy trestány pouze peněžní pokutou. Ovšem pokud se oběť dostala před náboženského fanatika, neměla šanci přežít.

Kolem roku 1150 se z upalování stává obvyklý trest pro kacíře, tehdy ještě byli označováni jako heretici. Také Saské zrcadlo z roku 1225, jehož autorem je Eike von Repgow, shrnuje obvyklé, dávno praktikované právo a vyhlašuje za kacířství a čarodějnictví trest smrti.

„Zkouška studenou vodou“ byla opravdu později v Sasku zrušena. A poté je tam doložen zákon, že šlechtici nemohou být bez souhlasu svého knížete obviněni z kacířství a nesmějí být mučeni.

Císařovo pokleknutí před Jindřichem Lvem v roce 1176 v Chiavenně je legenda, jež se stále znovu opakuje především v literatuře a na monumentálních obrazech z 19. století, o její pravdivosti však lze pochybovat. První zprávy o této scéně se vynořují teprve několik let poté, co k ní údajně došlo, a jednoznačně se snaží představit Jindřicha Lva jako padoucha.

Přesto se tehdy nesporně císař a Lev rozkmotřili. Do té doby Friedrich Barbarossa stále znovu držel ochrannou ruku nad svým bratrancem, jakkoli ten opakovaně porušoval právo. Jindřich byl stále mocnější a zřejmě se domníval, že si může od císaře vynutit ústupky, v tomto případě přidělení města Goslar a jeho stříbrných dolů. Avšak překročil tak neviditelnou hranici. Císař ho nechal padnout a zahájil proti saskému a bavorskému vévodovi oficiální proces, aby ho zbavil moci. Velkou roli zde hrál markrabě Dietrich. K tomu můžu čtenářům jen napovědět: pokračování následuje…

V lednu 1176 v Chiavenně prokazatelně nikdo z Wettinů nebyl. Oto se z povinnosti účastnit se na polním tažení vykoupil, Dietrich se v té době staral o povolení křesťanského pohřbu pro syna.

V románu jsem si však dovolila vyslat do městečka Dietricha a Christiana. Chtěla jsem, aby čtenář mohl jako „očitý svědek“ tuto legendární, historickou událost prožít. A protože pokleknutí je slavná legenda, avšak zcela jistě se neodehrálo v takové podobě, jak se obvykle líčí, vymyslela jsem si způsob jak spojit legendu a „vysokou politiku“.

Nebyl by to jediný případ, kdy se i za Barbarossovy vlády různě intrikovalo a manipulovalo, aby bylo dosaženo jistých politických cílů.