ROZHODNUTÍ PORODNÍ BÁBY

Sabine Ebertová

Seznam nejdůležitějších jednajících postav.

Historické osobnosti jsou označeny *

Obyvatelé Christiansdorfu

Christian*, rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu

Marta, mladá porodní bába a kořenářka, Christianova manželka

Thomas, Klára a Daniel jejich děti

Johana a Marie, Martiny nevlastní dcery

Lukas, rytíř v Christianových službách a jeho nejlepší přítel

Adéla, Lukasova manželka

David a Georg, Christianovi a Lukasovi panošové Jonas, kovář a jeho žena Emma

Johan a Guntram, kovářovi nejstarší synové

Karel, kovář a Martin nevlastní syn

Agnes, Karlova manželka

Mechthilda, kuchařka v Christianově domácnosti

Hilbert, kaplan v Christianově domácnosti

Kuno a Bertram, stráže v Christianových službách

Reinhard, Christianův rytíř

Sebastian, vesnický farář

Griseldis, jeho hospodyně

Walter, kapitán stráží

Hermann, hornický mistr

Wibald, mincmistr

Josef, obchodník se suknem a rychtář vesnice

Anselm, krejčí

Hans a Friedrich, dříve formani, dovozci soli z Halle

Petr, vůdce party kluků

Anna jeho sestra

Christian, stájový pacholek, první dítě narozené v Christiansdorfu

Berta, jeho matka

Tilda, kuplířka

Líza, nevěstka

Raina, děvečka

Míšeň

Oto z Wettinu*, markrabě míšeňský

Hedvika*, Otova choť

Albrecht* a Dietrich*, synové Oty a Hedviky

Žofie* a Adéla*, dcery Oty a Hedviky

Martin*, míšeňský biskup

Zuzana, děvečka v Hedvičiných službách

Ekkehart, velitel Otovy osobní stráže

Cecílie, jeho manželka

Rutger, panoš, syn Christianova poraženého úhlavního nepřítele

Friedmar, vážený starší rytíř

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Fridrich Štaufský* zvaný Barbarossa

Beatrice Burgundská*, Fridrichova manželka

Jindřich Lev*, vévoda saský a bavorský

Matylda*, Jindřichova manželka

Dietrich z Landsbergu*, markrabě Východní marky, bratr markraběte Oty

Konrad*, syn markraběte Dietricha

Dedo z Groitzsche, další bratr markraběte Oty

Wichmann ze Seeburgu*, arcibiskup magdeburský

Filip z Heinsbergu*, arcibiskup kolínský

Ludvík Pobožný*, durynský lantkrabě

Oto Braniborský*, braniborský markrabě, Siegfried*, braniborský biskup a Bernhard z Ascherslebenu*, synové Albrechta Medvěda* a Hedvičini* bratři Bernhard z Lippe*, družiník Jindřicha Lva a velitel hradu a města Haldensleben

Petr*, opat kláštera Marienzell

Další postavy v ději

Raimund, rytíř ve službách markraběte Oty a Christianův přítel

Alžběta, jeho manželka

Giselbert a Elmar, rytíři ve službách markraběte Oty a Christianovi zarytí nepřátelé

Hartmut, velitel Albrechtových stráží

Ludmillus, potulný pěvec

Jakub, rytíř, Lukasův bratr

Gerolf, magdeburský rytíř ve vojsku arcibiskupa Wichmanna

Roland z Maienau, jeden z obhájců Goslaru

Hoyer z Falkensteinu, rytíř v družině kolínského arcibiskupa

Waltrud, vdova po horníkovi z Goslaru

Gréta, markytánka

Prolog

S veškerou odvahou, kterou v sobě dokázali vydolovat, a za nevýslovných útrap se tehdy vydali na cestu, aby v cizině začali nový, lepší život.

Tak se z pacholků stali svobodní sedláci.

Ale muselo se přihodit ještě mnoho dobrého i zlého, aby se ze sedláků stali měšťané.

PRVNÍ DÍL

Válečné přípravy

Červen 1179, dvorský sněm v Magdeburgu

„Můj císaři.“

Dietrich z Landsbergu, markrabě Východní marky, poklekl na koleno před nejmocnějším světským vládcem křesťanstva.

„Povstaňte, můj věrný kníže a příteli.“

Soukromé komnaty císařského páru se nořily do teplého světla nespočetných svíček, v němž se blyštěly zlatem protkávané výšivky. V místnosti byl vzduch ztěžklý vůní vzácných, orientálních olejových esencí.

Páže přineslo víno a poté císař Fridrich Štaufský pokynem ruky všechny ostatní vyzval, aby ho nechali s návštěvníkem o samotě. Zůstala jen císařovna Beatrice. Zahalena do purpurových šatů zdobených perlami a drahokamy seděla po manželově boku a zamyšleně hleděla na štíhlého, tmavovlasého markraběte, jenž nepatřil k okruhu císařových nejbližších důvěrníků, ale často pobýval u dvora, provázel ho na několika polních taženích do Itálie a na jeho pokyn převzal diplomatickou misi. Pravděpodobně Dietrich opět počítal s nějakým podobným úkolem. Tentokrát je ho však zapotřebí jako bojovníka, muže, jehož šermířská pověst nahání strach.

„Mám na vás prosbu,“ promluvil císař po chvíli mlčení a zcela vědomě nepoužil majestátní plurál.

Dietrich překvapeně vzhlédl.

„Nemusíte mě prosit, Veličenstvo,“ odpověděl a rozpřáhl paže. „Řekněte, co si přejete, a já učiním, co je v mé moci.“

Zblízka nebylo možné přehlédnout, že Fridrichovy rudoplavé vlasy, pro které ho Lombarďané posměšně nazývali Barbarossa, už dávno prolnuly šedobílé prameny. Císaři je určitě už sedmapadesát let, pomyslel si Dietrich. A poslední dva roky pro něj byly dost trpké, není divu, že zešedivěl. Nejprve svár s domněle nejvěrnějším přítelem a družiníkem Jindřichem Lvem, poté potupná porážka u Milána a v jejím důsledku nevyhnutelné pokleknutí před papežem Alexandrem po téměř dvacetiletém nepřátelství. Papež si Štaufovu porážku a pokoření očividně vychutnával. Před dómem sv. Marka v Benátkách tak dlouho otálel s pozvednutím kajícného císaře ze země, až Dietrich z Landsbergu před celým tím shromážděním lidí káravě zvolal, proč papež tak tupí císařovu důstojnost.

Co asi Fridricha zasáhlo nejvíc, přemýšlel Dietrich. A co ode mě bude chtít tentokrát? Něco visí ve vzduchu… zrada nebo válka. Všichni u dvora čekají, že se stane něco zvláštního, něco neslýchaného.

„Vím, že se mohu spolehnout na vaši vazalskou věrnost,“ pokračoval Rudovous. „Ale záleží mi na tom, abyste tentokrát svůj úkol přijal dobrovolně.“

Opět se na chvíli odmlčel a překlenul čas několika mocnými doušky ze zlatého poháru.

Dietrich čekal. Nehodí se projevovat před císařem netrpělivost. Kradmo pohlédl na císařovnu, jež se na něj dívala se vznešeným úsměvem, a měl pocit, že ucítil lehký závan její květinové voňavky.

Pořád ještě je krásná, pomyslel si Dietrich. Uplynulo víc než dvacet let ode dne, kdy se Beatrice Burgundská, tehdy mladičká dívka, provdala za císaře Fridricha Štaufského. Jak jen ho dokáže ještě stále upoutat? Na prchavý okamžik si Dietrich představil císařský pár v posteli, ale vzápětí si takovou nepatřičnou myšlenku zakázal.

Beatrice je nejen krásná, ale i chytrá. Vždy stála při svém muži, v případě jedné z jeho největších starostí byla dokonce velmi prozíravá a z markraběte Východní marky si učinila tajného spojence. Bylo to před dvěma a půl lety, když s pomocí Dietricha a několika dalších věrných rozšířila zvěst, že císař padl na kolena před Jindřichem Lvem, svým nejmocnějším vazalem a vévodou saským a bavorským, aby ho prosil o podporu pro nadcházející tažení do Itálie.

Ve skutečnosti se nic podobného nestalo, leda to, že Lev císaři pomoc skutečně odmítl. Když se dokonce odvážil požadovat jako protislužbu vrácení bohatého Goslaru se stříbrnými doly, císař to považoval za překročení všech mezí. Vévodu bažícího po moci, jehož dosud hájil před všemi jeho odpůrci, nechal padnout. U Milána, v bitvě o Legnano, v níž bojoval i Dietrich, utrpěl Štauf bez Jindřichových oddílů zdrcující porážku. V té době Lvovi nepřátelé opět vytáhli do boje proti vévodovi, jenž nyní nemohl od císaře čekat žádnou podporu. Beatricina chytře vykoumaná intrika zabránila smíření mezi jejím manželem a welfským vévodou.

Císař zvěst o pokleknutí nikdy oficiálně nepotvrdil, ale ani ji nevyvrátil. Beatrice se vždy nenápadně postarala o to, aby se o té scéně nikdy před ním nemluvilo, a tak se k ní ani nemusel vyjadřovat.

Císařovně zřejmě hlavou procházely stejné myšlenky, protože jí kolem rtů zahrál úsměv a hleděla na Dietricha s hlavou lehce nakloněnou na stranu. Okamžitě mu před vnitřním zrakem opět vyvstal zakázaný obraz dvou nahých, propletených těl.

Zřejmě mu blízkost jeho milenky sváděla mysl na taková scestí. Představa, že ji brzy konečně opět sevře v náručí, ho zaměstnávala víc, než bylo dobré. Jen díky ruchu za dnů dvorského sněmu se mohl potají scházet s jindy nedosažitelnou ženou. Protože byla provdaná, a to za jeho nejstaršího bratra.

Císařův hlas ho vrátil do skutečnosti.

„Víte, že vévoda Jindřich se již dvakrát nedostavil na dvorský sněm, protože se domnívá, že knížecí soud nemá právo ho soudit a vynést rozsudek?“

Dietricha dotaz překvapil a přikývl. Na tomto dvorském sněmu, a nejen až na něm, nebylo jiné téma, o němž by se tak bouřlivě debatovalo.

Vždyť saská knížata, mezi nimi i Dietrich a jeho bratři, míšeňský markrabě Oto z Wettinu, Dedo z Groitzsche a Friedrich z Brehny, celá léta bojovali proti saskému a bavorskému vévodovi, jenž si počínal jako král a bezohledně si bral, co chtěl. Císař nad ním stále znovu držel ochrannou ruku, až do Jindřichova závažného pochybení v Chiavenně. Od té doby se císař snaží zahájit s ním proces. Avšak Lev jako kdyby se proměnil v úhoře. Bylo těžké ho uchopit. Ledaže…

„Podle spolehlivých zpráv se Jindřich od včerejška zdržuje na svém hradě Haldensleben jen několik mil odtud a dumá, jestli sem má přijet nebo ne. A já chci zabránit, aby se na tomto a příštím dvorském sněmu objevil,“ vyslovil císař Dietrichovy myšlenky.

Kdo třikrát neuposlechne císařovu výzvu, je zavržen a je na něj uvalen říšský acht, světská obdoba církevní klatby. Tak by byl Lev zbaven moci. Ovšem to dobře ví i on. A do tří počítat umí taky, uznal Dietrich s lehkým posměchem protivníkovy schopnosti.

„Jak toho chcete dosáhnout, Veličenstvo?“ zeptal se s lehkým nádechem stísněnosti.

Je nemyslitelné odmítnout císařův požadavek, třebaže ho formuluje jako přání. Ale hrát si na zákeřného vraha není právě v jeho stylu. Kromě toho na takovou práci by si císař mohl vybrat vhodnější muže než je markrabě. Také si není jist, zda by Fridrich vůbec k takovému prostředku sáhl. Třebaže by to nebylo úplně mimořádné, vždyť císař v Itálii dost často prokázal, jak neúprosný je k svým nepřátelům. Ale že by použil tento způsob proti svému bratranci a bývalému příteli?

„Potřebuji knížete, jenž se těší dostatečné úctě, aby Jindřich nemohl odmítnout jeho výzvu, a zároveň umí zacházet s mečem tak, že Lev se raději bude držet dál, než aby se s ním pustil do souboje,“ vysvětloval císař rozvážně. „Myslel jsem vás. Viděl jsem vás bojovat u Legnana. Vyzvěte ho k božímu soudu. Tady a teď. To ho odradí od příjezdu, byť opožděného. Svolám dvorský sněm do Kayny jako místa souboje.“

Dietrichovi se na okamžik rozšířily oči, nikoli strachem, nýbrž úžasem. Tohle je geniální tah!

Opět poklekl. „Můžete se mnou počítat, můj císaři.“

Císař ho zase vyzval, aby vstal. „Neznám mezi svými váženými knížaty nikoho, kdo by uměl zacházet s mečem jako vy. Jindřich je navíc o hlavu menší, neměl by proti vám naději. Kromě toho je Bůh na vaší straně. Já jsem na vaší straně. Vévoda bude mít strach a nepřijede. Pak ho budeme moci uvrhnout do klatby.“

Opravdu bude Lev riskovat a vynechá potřetí dvorský sněm? uvažoval Dietrich. Ovšem v boji o boží rozsudek nemůže doufat, že vyvázne jen s několika škrábanci. Kdo prohraje, je uznán vinným a na místě popraven.

„Obviňte ho z velezrady,“ navrhl císař. „Jako záminku uveďte, že neustále ve vaší marce podněcuje Slovany ke vzpourám a přepadením. Výzva bude věrohodná a natolik závažná, že ji nemůže odmítnout.“

„Jak si přejete, můj císaři. Zítra ráno to vyhlásím před shromážděným dvorským sněmem,“ slíbil Dietrich.

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout.“

Císař se spokojeně opřel v křesle. „A odměním se vám za to. Vím, jakou tragickou ztrátu jste před několika lety utrpěl,“ odmlčel se, když viděl, jak přes Dietrichovu tvář přelétl stín. Jediný manželský syn markraběte zahynul v den, kdy byl pasován na rytíře, při turnaji. Až Dietrich Landsberský zemře, bude to znamenat konec jeho rodové větve.

Markrabě Východní marky se pokoušel potlačit obrazy, jež se mu draly do paměti. Ale marně. Opět viděl syna smrtelně zraněného kopím, jak leží v krvi na zemi. Odkašlal si, neboť se obával, že by mu selhal hlas, kdyby teď měl císaři na něco odpovědět.

Ale Fridrich pokračoval: „Máte mé slovo, že Východní marka po vaší smrti zůstane zachovaná Wettinům.“

Dietrich se hluboce poklonil.

Po chvilce mlčení promluvil: „Jedna mladá jasnovidka mi kdysi předpověděla, že to udělám.“

Císař na něj se zájmem pohlédl, dokonce se lehce naklonil a Beatrice se stěží ovládaným rozrušením položila ruku na manželovu paži. „Prorokovala též, jak boj skončí?“

„Ne.“ Dietrich si vybavoval slovo za slovem tehdejší rozhovor s Martou. „Možná proto, že se souboj neuskuteční…“

Ale na to se nebudu spoléhat, dodal v duchu. A na své štěstí také ne. Potřebuju Christiana z Christiansdorfu. Lepšího protivníka pro cvičné souboje bych nenašel.

Císař, jako kdyby uhodl jeho myšlenky, než markraběte propustil, uložil mu ještě jeden úkol. „Ještě dnes ve veřejném souboji předveďte své umění bojovat mečem. Šikovného bojovníka jistě snadno najdete a záminku taktéž. Bude postaráno o to, aby souboj vidělo hodně lidí a aby se o něm saský a bavorský vévoda dozvěděl.“

Dietricha tato slova příliš nepřekvapila. Strávil u dvora dost času, aby věděl, že v tomto případě nebude nic přenecháno náhodě. Mlčky se uklonil a s dovolením císařských manželů odešel z komnaty.

Cestou z přepychového sídla magdeburského arcibiskupa Wichmanna, hostitele dvorského sněmu a císařského páru, Dietrich cítil, jak ho sledují zvědavé pohledy. Císařovy důvěrné rozhovory nebyly ničím neobvyklým, avšak tentokrát zřejmě nejen dvořané, ale i služebnictvo čekalo, že se přihodí něco mimořádného. Leckoho, kdo se s úctou uklonil, když ho markrabě Východní marky míjel, vzápětí slyšel za zády šeptat.

Dietrich dlouhými kroky přešel nádvoří před palácem a rozhlížel se po rytíři, jenž by mu nejlépe posloužil k souboji vzbuzujícímu respekt k jeho šermířskému umění.

Jak předpokládal, našel ho u panošů, kteří byli u dvora Dietrichova nejstaršího bratra na hradním vrchu v Míšni cvičeni a připravováni na své budoucí postavení a nyní s Otovými rytíři přijeli na sněm do Magdeburgu.

Chlapci mezi čtrnácti a dvaceti roky nespustili oči z Christiana z Christiansdorfu, jenž jim právě s mladším plavovlasým rytířem předváděl, jak bleskurychle podběhnout pod protivníkovým mečem, když se čepele dotknou, a pak využít sokova překvapení a zasadit mu smrtelnou ránu do místa mezi krkem a ramenem.

V markraběti se opět vynořovaly ponuré vzpomínky. Podobnou fintou Christian před pěti lety při božím soudu zvítězil nad svým úhlavním nepřítelem Randolfem, jenž nad ním měl převahu výšky i síly. To on vyprovokoval Dietrichova syna, aby po úspěšném zvládnutí buhurtu při turnaji nastoupil ještě na tjost proti sokovi považovanému za neporazitelného. Teprve když se o tom dozvěděl míšeňský markrabě, přestal ochraňovat svého domněle nejvěrnějšího družiníka a dovolil Christianovi, aby vyzval na souboj rytíře, jenž se na jeho vesnici provinil nespočetnými zlovolnými činy. V boji, který se stal na hradním vrchu v Míšni legendou, se Christianovi podařilo zvítězit nad statným rytířem pouhými dvěma seky.

Když se nyní Dietrich v počínajícím soumraku blížil ke skupině, viděl, jak se panošové po předvedeném působivém bojovém manévru navzájem šťouchají do žeber a nadšeně si šeptají.

„Teď vy. Jako první Georg a Hertwig!“ zvolal Christian.

Dva mladíci vystoupili ze skupiny. V tu chvíli Christian zpozoroval příchozího, téměř současně s Lukasem, oním plavovlasým rytířem, s nímž předváděl bojovou fintu.

„Pozdravte markraběte Dietricha z Landsbergu, bratra vašeho pána, markraběte Oty,“ vyzval Lukas panoše, kteří okamžitě poslechli.

Dietrich odpovídal a pomyslel si, jak odlišní ti dva rytíři jsou, a i přes desetiletý věkový rozdíl jsou nejlepší přátelé.

Christian, rytíř kolem pětatřiceti let s ostře řezanou tváří a krátkým, tmavým vousem, v sobě měl něco pochmurného, co ještě zdůrazňoval tmavým oblečením, které s oblibou nosil, a vraníkem, na němž jezdil. Vysloužil si tak potichu šeptanou přezdívku „Černý jezdec“. A Lukas, kdysi Christianův panoš a učenlivý žák, dokázal s mečem a kopím zacházet stejně zručně jako jeho učitel. Mladší rytíř však rád žertoval a modrýma očima i vlnitými, plavými vlasy na sebe přitahoval zamilované pohledy mnoha děvčat.

Oba rytíři se před markrabětem Východní marky zdvořile uklonili.

„Vy jste jediný hradní fojt jakého znám, který od svého jmenování neztloustl ani o gram a není povznesený nad to, aby panošům osobně něco předvedl,“ oslovil Dietrich tmavovlasého rytíře s lehkým posměchem. Znali se mnoho let a prožili toho společně dost, aby si mohli dovolit tak důvěrný tón. Leckdy se potají spikli ještě s Hedvikou, míšeňskou markraběnkou, aby utlumili následky některých nespravedlivých rozhodnutí jejího manžela a Dietrichova bratra Oty.

„Možná jedno souvisí s druhým,“ opáčil Christian a usmál se, což u něj byl vzácný výraz. „Aspoň by tohle řekla moje žena.“

„Je tady také? Rád bych ji pozdravil.“

Christian se rozhlédl a objevil manželku v hloučku žen obklopeném asi půltuctem dětí. Právě těšila Hedvičinu nejmladší dceru, která zřejmě upadla a teď srdceryvně plakala. Marta si malou Adélu posadila na klín a položila jí ruku na rozbité koleno, přitom na děvčátko klidně, polohlasně promlouvala.

Christian si vroucně přál, aby pětileté holčičce nebylo divné, že při tom doteku bolest ustává. Obvykle se mohl spolehnout, že Marta ví, kdy může své zvláštní schopnosti využít a kdy ne. Ale někdy ji soucit strhl k riskantnímu jednání. Proto byl teď rád, že ji mohl zavolat.

Rychle kývl na jednoho z panošů. „Běž a požádej paní Martu, aby sem přišla. Rychle!“

Pihatý mladík se uklonil a vyrazil.

Dietrich položil bratrovu rytíři ruku na rameno. „Byl jsem vyzván, abych ve veřejném souboji předvedl své umění bojovat mečem. Protože neznám lepšího soupeře než vy, prosím vás, abyste mi prokázal tu čest.“

„Samozřejmě. Ctí je to pro mě.“

Dietrich se krátce zasmál. „Jen doufám, že pak nebudu vedle vás vypadat moc nemotorně.“

Přicházela k nim mladá, štíhlá a drobná žena s kaštanovými vlasy pokrytými jemným závojem. Pozdravila markraběte hlubokou poklonou a pokleknutím na koleno.

„Prosím, vstaňte, paní Marto,“ oslovil ji Dietrich. „Čím déle vás znám, tím jste krásnější.“

„Možná je to tím, že teď nosím hezčí šaty,“ usmála se zdrženlivě. Nemyslela si o sobě, že je krásná, a ani po deseti letech si nezvykla na dvorní lichotky. Zřejmě kvůli svému původu. Hladového slova nezasytí, ani když hodně slibují.

Markrabě však zahlédl v jejích očích záblesk šelmovství a opět se usmál. Nebylo mnoho žen, kterých by si tak považoval jako Marty pro její odvahu a moudrost. Patřil k několika málo lidem, kteří věděli, že Christianova manželka má dar jasnovidnosti a léčitelské schopnosti, což byla nadání, jež bylo lépe udržovat v tajnosti, pokud se nechtěla dostat před církevní soud, kde by byla za opakovaný projev čarodějnictví odsouzena k smrti upálením na hranici.

Když markrabě před deseti lety Martu poprvé uviděl, byla chudá porodní bába a kořenářka, ještě velmi mladá, a už vdova po muži, s nímž prožila vynucené, nešťastné manželství. Měla za sebou útěk z rodné vsi, kde ji chtěli zabít jako čarodějnici, a právě hledala nějaký způsob záchrany pro Christiana, kterého jeho úhlavní nepřítel Randolf falešně obvinil a držel v žaláři, kde ho krutě mučil. S Dietrichovou pomocí se Christianovým přátelům podařilo rytíře, jenž už byl považován za mrtvého, osvobodit a odhalit spiknutí proti míšeňskému markraběti. Jako poděkování Oto jmenoval ministeriála Christiana svobodným šlechticem a na jeho prosbu udělil stejný titul i Martě, s níž se Christian krátce předtím oženil a ona byla ochotná sdílet s ním i život psance. V nově získaném postavení se vrátili do vesnice, jež byla založena pod Christianovým vedením a krátce poté rychle nabyla značný význam, když byla na jejím území objevena bohatá naleziště stříbra. Díky těžbě stříbra se ves rozrostla, žily v ní stovky lidí, byly tu tři kostely a dokonce narychlo postavený hrad. Než se však Christian stal hradním fojtem, musel odhalit intriky svého nepřítele Randolfa a přesvědčit o jeho špatnosti a odporných činech také Otu, jenž nad bohatým rytířem držel ochrannou ruku podobně jako císař na Jindřichem Lvem.

Teď se tedy měl Dietrich s Christianovou pomocí postarat, aby i Lvovi byly ostříhány drápy.

Markrabě s mladým párem pomalu kráčel do středu prostranství. Vzápětí se sem začali sbíhat lidé v očekávání, že tu bude k vidění něco pozoruhodného.

„Poprosil jsem vašeho manžela, aby společně se mnou předvedl něco ze svého šermířského bojového umění,“ vysvětloval Martě. Lehce zaklonila hlavu a zkoumavě na něj pohlédla. Jako vždy při takové příležitosti vycítil v jejích šedozelených očích prastaré, skryté vědění.

„Chcete na někoho udělat dojem… nikoli na ženu… spíš na případného protivníka v souboji,“ odpověděla. „Vyzvete zítra vévodu Jindřicha?“ zeptala se.

Markrabě neodpověděl, avšak uznalý pohled a neurčitý úsměv prozrazovaly dost. Záměrně se jí nezeptal, jak souboj dopadne. Nebál se, že by mu předpověděla porážku, protože si byl jistý, že Jindřicha dokáže v turnaji porazit, třebaže vévoda byl v mládí nebezpečným soupeřem. Spíš se obával, že by nemusel bojovat tak zarputile, kdyby předem věděl, že zvítězí. Samozřejmě si také přál vidět Jindřicha zbaveného moci. Ale hned mrtvého? Měl pocit, že se nějak nehodí zabít vévodu.

Místo odpovědi se na mladou ženu před sebou zadíval pozorněji. Čas na ní opravdu nezanechal stopy, pomyslel si. Pětadvacet let na ní skutečně není znát, dokonce ani to, že porodila tři děti.

Pouze jedno se na ní od jejich prvního setkání změnilo, a to byly šaty, jak se prve o nich posměšně zmínila. Naučila se ve dvorské společnosti skrývat každé hnutí mysli a citů. Její ovládnutý výraz v sobě nyní měl téměř náznaky vytržení. Věděl, že to je její obranný štít… a vzpomínky na krutosti, jež musela vytrpět. Drahé šaty, které jí manžel dával, dokonalé dvorské chování, za nímž skrývala své vášně, znamenaly v tomto světě nepostradatelnou ochranu.

Dietrich doprovodil Martu ke kruhu diváků, který se ve chvilce kolem nich vytvořil. Potom se otočil k Christianovi a tasil meč. „Jste připraven?“

Také Christian již držel v ruce meč a na znamení markraběte přiběhli dva panoši a přinesli jim štíty.

Ostatním mladíkům Lukas dovolil, aby souboji přihlíželi, a nabádal je, aby dávali dobrý pozor. „Něco takového neuvidíte každý den,“ usmíval se vesele při vzpomínce, jak v době, kdy byl panošem, musel nastoupit na souboj s markrabětem Dietrichem, což byla opravdu mimořádná zkouška.

Před očima stále většího počtu diváků zaujali muži výchozí postavení.

Christian ze zdvořilosti přenechal markraběti první sek. Vzápětí následoval prudký boj, který bral přihlížejícím dech, a i starší, úctyhodní rytíři jen zřídka viděli něco podobného, tak rychlý sled otoček, výpadů a rafinovaných fint. Každou chvilku některá z žen vykřikla, protože se domnívala, že vzápětí bude jeden z bojujících smrtelně raněn, muži naopak občas zvolali uznalé poznámky a oba bojovníky povzbuzovali. Neutuchajícím tempem se střídaly seky vedené silou a zachycované štíty, čepele sjížděly až po záštity, dokud se soupeři obratným manévrem od sebe neodpoutali. V krátkých časových odstupech jeden druhého přivedl do situace, v níž by ve skutečném boji přišel o život, a ohrožený stejně rychlou reakcí z pasti unikl a vzápětí na protivníka zaútočil.

Konečně rovnocenní soupeři od sebe odstoupili, uklonili se a zasunuli meče do pochev. Okamžitě propukl bouřlivý potlesk. Po mnoha letech strávených u dvora byl markrabě Dietrich již natolik cynický, aby si pomyslel, že ty ovace byly objednané.

„Děkuji vám,“ uklonil se lehce Christianovi a doprovodil ho k manželce. Martě políbil ruku. „Přivádím vám vašeho manžela bez úhony, a jsem moc rád, že i já jsem vyvázl živ a zdráv.“

„V každém případě byl účel splněn,“ poznamenala Marta a nepatrným pohybem hlavy ukázala na živě diskutující shluk lidí, kteří se na souboj dívali.

Dietrich předstíral, že rozruchu nevěnuje pozornost, obrátil se k divákům zády a spolu s Christianem a Martou zamířil k sídlu magdeburského arcibiskupa Wichmanna.

Poté co se Dietrich rozloučil, aby vyhledal bratry, Marta chytila manžela za paži a zadržela ho. „Nemohli bychom večeři vynechat?“ zeptala se prosebně.

Christian tušil, co se v ní odehrává.

„Pro dnešek jsem už zažil rozrušení dost,“ souhlasil. „Nepůjdeme na večeři a později si dáme něco přinést.“

Bez dalších slov ji vedl do malé bylinkové zahrádky za kuchyní, k lavičce z vrbového proutí. Posadili se a Christian ji k sobě přitáhl. Marta se o manžela opřela, na okamžik zavřela oči a plně se oddávala vzpomínkám na minulou noc a jeho doteky.

Potom k němu pozvedla zrak. „Ani kdyby císař zahájil proces se Lvem, my pořád ještě nemůžeme doufat v mír, že ne?“

Kolik mrtvých již stály boje mezi Jindřichem a jeho protivníky v uplynulých letech! Bylo vypáleno bezpočet vesnic, zničena pole, vyrabovány kláštery, rozbourány kostely, zpustošeny celé oblasti. Lidé toužili po míru… a třásli se strachy před dalším útokem divokých hord.

Christian ji jemně políbil na spánek. Takovou něžnost by od něj nečekal nikdo, kdo ho blíž neznal. Jen Marta a jeho nejbližší přátelé věděli, že si záměrně vybudoval pověst „Černého jezdce“, aby tak chránil svou ženu.

Ale v této záležitosti ji nechtěl a nemohl obelhat. Zvlášť když odpověď znala a teď se ptala jen v zoufalé naději, zda přece jen nezůstanou ušetřeni války.

„Než císař vysloví rozsudek, uplynou ještě měsíce. Dokonce i když nad ním vyhlásí acht, nabude platnosti až za rok a den. A pak také musí svůj rozsudek prosadit. Myslíš, že Lev odevzdá své hrady a pozemky dobrovolně?“

Marta mu sevřela ruce, jako kdyby hledala oporu, a Christian zatrpkle pokračoval: „Pak teprve válka doopravdy začne. Všichni už na ni hladově čekají a dávno se připravili. Tentokrát postaví ozbrojené oddíly i Oto. Musíme přemýšlet, koho z našich lidí s sebou vezmu, až bude vyhlášen nástup k vojsku.“

Markrabě Dietrich zastihl bratry podle očekávání v jednom z přepychových sálů arcibiskupského sídla. Spolu s ostatními vysoce postavenými hosty naslouchali potulnému pěvci, jenž sametovým, avšak zvučným hlasem zpíval za zvuků loutny baladu o lásce. Wichmann ze Seeburgu byl nakloněn mnoha světským radostem a vědělo se o něm, že podporuje pěvce a herce.

Dietrich zpěváka znal, často býval hostem na hradě jeho nejstaršího bratra v Míšni. Jmenoval se Ludmillus a právem se o něm říkalo, že je daleko široko nejlepší pěvec. Není tedy divu, že vystupuje i zde na dvorském sněmu. Mezi diváky se neozval ani hlásek, všichni okouzleně naslouchali.

Dietrich bezděčně pohlédl na Hedviku, svou tajnou milenku. Měla na sobě červené šaty s modrým lemováním, které se mu na ní zvlášť líbily a velmi dobře se hodily k jejím plavým vlasům. Mlčky a strnule seděla po boku manžela, míšeňského markraběte Oty z Wettinu. Dietrich, jenž dokázal přečíst i sebemenší hnutí v její tváři, poznal, že se ovládá jen s nejvyšším vypětím.

O Ludmillovi se povídalo, že je pěvec, jenž smutné rozesměje a veselé rozpláče. Dietrich však pochyboval, že se jeho milovaná smála, než ji zaplavil tenhle smutek.

Hedvika by nejraději vyskočila a utekla ze sálu, aby si nikdo nevšiml jejího zoufalství. Avšak takové chování by bylo neodpustitelné a jen by dalo podnět k pomluvám a klepům. Co má dělat? Jak má zachovat klid a rozvahu?

Byla dcera z mocného panovnického rodu, její otec byl Albrecht Medvěd, braniborský markrabě, a odmala se učila chovat se vždy zdvořile a umět se ovládat. Dokonce i když se dozvěděla, že se má provdat za vznětlivého, o dvacet let staršího Otu z Wettinu, statečně potlačila slzy a s pomocí několika velmi svérázných rad své babičky se postarala, aby manžel byl už krátce po svatbě v jejích rukou tvárný jako vosk. Porodila mu dva syny a dvě dcery, a jak jen to bylo možné, smířila se s životem po boku výbušného a ve srovnání s jejím původem bezvýznamného knížete. Naplnění hledala v možnosti nenápadně se vedle něj podílet na vládě, zabraňovat zlu nebo aspoň poněkud mírnit nespravedlivost, která se mohla zrodit z některých Otových ukvapených rozhodnutí.

Ale pak se přihodily dvě události, které vše od základu změnily. V Christiansdorfu bylo nalezeno stříbro, neuvěřitelně velké zásoby stříbra, a Oto rychle a předvídavě zareagoval, aby se těžba rozjela co nejdřív. Výtěžky z posledních deseti let z něj učinily velmi bohatého muže, jemuž záviděla i knížata vládnoucí na podstatně větším území. S neuvěřitelnou pompou teď jezdil na dvorské sněmy a zahrnoval manželku drahými šaty a šperky. Protože jak jinak se nejlépe pochlubí bohatstvím?

Jenže Hedvika z toho radost neměla. Druhá hluboká změna ji zásadně vyvedla z míry. Po patnácti letech manželství s míšeňským markrabětem, jenž byl i kvůli bolestem, kterými ho trýznila dna, stále hůř naladěn, poprvé poznala lásku. A zrovna s manželovým bratrem! Nikdy by si nepomyslela, že ji city mohou zasáhnout jako blesk a úplně ji přemoct, přesto se to stalo. Mohli se scházet jen tajně, vydávali se tak do velkého nebezpečí a podařilo se to jen vzácně, jednou za několik měsíců u příležitostí, jako byl nynější dvorský sněm. Jednou byli málem odhaleni. Teď markraběnka naslouchá bohem nadanému pěvci, jenž zpívá tklivou baladu o nesmrtelné lásce a stravující touze, všechno se v ní bouří a má pocit, že se trápením zadusí.

Hedvika si pevněji přitáhla k tělu přehoz lemovaný kožešinou. Byla jí zima. Zoufale se pokoušela najít záminku, pod kterou by mohla po dokončení písně opustit halu, aniž vzbudí podezření, a pohledem zabloudila ke dveřím.

Uprostřed pohybu strnula. Stál tam Dietrich a díval se přímo na ni, dojatě a prosebně. Spěšně zase odvrátila hlavu. Naštěstí pěvec právě píseň dokončil a uklonil se urozenému publiku. Oto vstal, přikročil k Ludmillovi a s velkomyslným výrazem mu položil na ramena svůj drahocenný plášť. Tak kníže projevil uznání zpěvákovi, jenž jeho choti tak zdařile zapěl o lásce!

Dietrich využil nastalého chaosu a tlačenice, aby se prodral k bratřím. Pozdravil Hedviku se zdvořilostí vhodnou pro švagra, potom požádal ji, Otu a mladšího bratra Deda z Groitzsche, aby ho doprovodili do jeho komnaty, kde jim hodlá sdělit novinky.

Tři wettinští pánové byli bratři, ale postavou se zásadně lišili. Dietrich byl štíhlý a pružný, Oto statný a Dedo tak tlustý, že mu již dělalo potíže nasednout na koně. Oto se zpočátku léta téměř urážlivě držel dál od císaře, nyní pokaždé všichni společně dojížděli na dvorské sněmy s nadějí, že zde bude zahájen proces proti jejich úhlavnímu nepříteli, saskému a bavorskému vévodovi.

Dietrich byl napjatý, jak bratři přijmou zprávu o nadcházejícím božím soudu, a vyhýbal se pohledu na Hedviku. Otova reakce však byla ještě prudší, než očekával.

„Ty se opravdu a vážně chceš pustit do takového rizika jenom pro neurčitý slib?“ obořil se na něj markrabě pohrdavě. „Nemáme žádný velký důvod prokázat Štaufovi takovou službu.“

„Cožpak všichni nečekáme na den, až bude konečně na Lva uvalena klatba?“ odporoval Dietrich. „A Fridrich je náš císař. Jsme mu zavázaní lenní věrností.“

„Ty jistě,“ odsekl Oto. „Koneckonců těžíš z potupy, kterou uvrhl na našeho otce.“

V místnosti se rozhostilo mrtvé ticho.

Ještě nikdy se Oto nenechal strhnout natolik, aby takové věty nahlas vyslovil, třebaže si je často myslel. Ale teď nebyl k zadržení.

„Myslíš, že mně by dal Východní marku? Nebo vrátil Budyšín?“

Před více než dvaceti lety, krátce po své korunovaci, odebral císař starému míšeňskému markraběti hradní léno Budyšín, aby ho mohl přiřknout českému vévodovi. Otec Oty a jeho bratří, kníže Konrad, dokázal veřejné ponížení přestát pouze tak, že se vzdal všech světských funkcí a stáhl se do kláštera, kde o něco později zemřel. Svůj majetek rozdělil mezi pět synů. Dietrich dostal Východní marku, Dedo se stal hrabětem z Groitzsche, Fridrich obdržel Brehnu a Jindřich hrabství Wettin. Ale Oto, jemuž coby nejstaršímu synovi patřilo mnohem víc, se musel spokojit s Míšeňskou markou a navíc se smířit se ztrátou na cti, když mu bylo odebráno hradní léno Budyšín. Natolik zatrpkl, že se ani nezúčastnil otcova pohřbu.

Dietrich neměl nejmenší chuť se o tom nyní s bratrem hádat. „Císař chce posílit oblasti svého vlivu. Po mé smrti by také mohl Východní marku obsadit jako říšské léno,“ opáčil ostře. „Tak buď rád, když zůstane zachovaná našemu rodu, třebaže ji dostane Dedo.“

„Měl bys být rád, že aspoň Dietrich a já jsme si získali císařovu důvěru,“ ozval se nyní i tlustý Dedo a blýskl po bratrovi očima zapadlýma v tučné tváři. „Otec se spolčoval s Fridrichovými nepřáteli. Císař si mohl stáhnout i jeho majetek. Pak bychom všichni zůstali s prázdnou. Když Východní marku přiřkne mně, a ne tobě, je to pro nás pořád ještě lepší, než kdyby si ji vzal pro sebe.“

„Mně neuniklo, že se Rudovous snaží oslabovat všechna knížata, jež se mu jeví příliš mocná,“ rozčiloval se Oto stále hlasitěji. „Ale pořád ještě čekám, že se konečně pustí do Lva.“

„Tak dost!“

Hedvika prudce vstala a rázným pohybem hlavy odhodila na záda těžké pletence vlasů. S opovržením se zadívala na Deda a Otu.

„Nevidíte, jak je tohle nedůstojné? Hádáte se o to, kdo pro sebe urve Dietrichův majetek, až váš bratr zemře. Přitom tu stojí živý před vámi! Raději byste se měli modlit, aby se mu jeho záměr podařil. Koneckonců nastoupí k božímu soudu. O svůj život!“

Přitáhla si přehoz těsněji kolem ramen. „Najdete mě v kostele.“ Bez jediného ohlédnutí vyšla z místnosti. Oto za ní užasle hleděl.

Jistě, hádali se často a Hedvika nijak neskrývala, když se její názory lišily od jeho. Ale dosud po všechna léta pečlivě dbala na to, aby mu nikdy neodporovala před svědky a aby mu nevpadla do zad. Dosud pokaždé počkala, až byli o samotě, teprve potom mu pověděla své mínění.

Ale jako téměř vždycky nebyl její názor hloupý, přiznal si se skřípěním zubů.

S politováním tedy pohlédl na Dietricha a pozvedl paže. „Pro mě a za mě. Prokaž císaři tu laskavost a zahraj mu hru, kterou potřebuje, aby Lva vyobcoval, aniž uspořádá vleklý proces, před kterým má zjevně strach.“ Krátce, povýšeně se zasmál. „A kdyby se ten bastard přece jen opovážil výzvu přijmout, zacpi mu jednou provždy tu jeho nevymáchanou hubu a rozsekej ho na kusy. Mé požehnání k tomu máš.“

„A mé taky,“ přidal se hrabě z Groitzsche.

Dietrich předpokládal správně. Hedvika na něj v katedrále čekala. Na první pohled byla pohroužená do modliteb a klečela před jedním z postranních oltářů. Jakmile ho uviděla, pokřižovala se a vycházela ven. Nedaleko východu kolem ní prošel a nepozorovaně, aby nikdo neslyšel, jí něco pošeptal. Každý zvlášť vyšel z dómu.

O chvilku později vstoupila Hedvika do Dietrichovy komnaty. Byla zahalená do nenápadného přehozu, kapuce jí skrývala plavé vlasy a větší část obličeje.

Postaral se, aby ji nikdo neviděl přicházet, rychle ji odvedl do komory a ještě krátce vyšel, aby svému nejvěrnějšímu družiníkovi dal pokyn stát na stráži přede dveřmi a v žádném případě nikoho nevpustit dovnitř. Věděl, že je trestuhodná lehkomyslnost sejít se s Hedvikou zde, a nikoli na nějakém skrytém, tajném místě. Ale oba byli ochotni tohle riziko podstoupit. Nedokázali čekat do zítřka, na dobu, kdy pro ně již vyhledal odlehlý hostinec s mlčenlivým hostinským. Protože od chvíle, kdy veřejně vyhlásí svou výzvu, na něj budou bez ustání upřené oči všech.

Hedvičina nynější nepřítomnost je také vysvětlena. V bohatém Magdeburgu je dost kostelů, kde by mohla být, kdyby ji nenašli v dómu. Navíc rozčilený Oto ji teď sotva dá hledat.

Jako pokaždé se k sobě vrhli hned, jakmile zapadla závora ve dveřích. Dietrich chtěl něco povědět, ale položila mu dlaň na ústa, aby ho umlčela, a vzápětí ho vášnivě políbila na rty.

Nezapomněl na její zoufale smutný výraz, s jakým poslouchala Ludmillův zpěv. Proto s vypětím sil ovládl svou touhu a nejprve se s ní něžně mazlil… jako tenkrát, když k sobě poprvé našli cestu.

Otázka, zda se souboj opravdu bude konat a on ho přežije, se odsunula do dálky. Teď si jen přál svou milenku aspoň na pár krátkých, ukradených okamžiků zbavit zoufalství.

Šikovnými pohyby ji svlékal a rty bloudil po jejím krku a ramenou. Tiše zasténala, když jí něžně sevřel prsa do dlaní, a toužebně ho k sobě přivinula.

Dietrich byl zkušený milenec a věděl, že Hedvika teprve s ním poznala spoustu něžností a po patnácti letech manželství až s ním poprvé dospěla k vrcholu, a oněměla údivem, že něco takového existuje. Stala se z ní učenlivá milenka s bohatou fantazií. Avšak tentokrát odvracel její bouřlivou žádostivost. Položil ji na postel a dotýkal se nahého těla tak něžně, že sotva pociťovala špičky jeho prstů a zaplavovaly ji vlny rozkoše. Pokrýval polibky každé místečko jejího těla a chtěl, aby zapomněla na všechno kromě své touhy.

Ale pak i jemu náhle bylo všechno ostatní lhostejné, císař, boží soud, nebezpečí, že je jeho bratr objeví a otázka, kdo po jeho smrti zdědí markrabství. Teď si přál pouze jedno: vnořit se do milenčina klína a zůstat tam navěky.

Svár bratří

„Je zde ještě někdo, kdo chce vznést žalobu?“

Císař téměř znuděně pohlédl na shromáždění skvostně oděných světských a duchovních knížat, jež se sešla v sídle magdeburského arcibiskupa. Nic v jeho hlase neprozrazovalo, že se s jeho vědomím a na jeho rozkaz stane něco neslýchaného, o čem budou lidé mluvit ještě roky a desetiletí.

Na okamžik ve velkém, marnotratně řezbami a nástěnnými koberci vyzdobeném sále vládlo napjaté ticho a významná říšská knížata mlčky stála těsně vedle sebe.

Dietrich přemýšlel, kolik přítomných asi ví, co teď bude následovat. Třebaže si ho císař k sobě pozval teprve včera, události tak závažné se připravují dlouho předem.

Klidně předstoupil o tři kroky vpřed. Okamžitě se na něj soustředily pohledy všech přítomných.

„Obžalovávám saského a bavorského vévodu z velezrady.“

Vzápětí sál naplnil zmatený hluk.

Celé dopoledne uplynulo přednášením různých výtek a vzájemných obviňování. Přesněji řečeno tomu tak bylo již několik měsíců, od té doby, co se císař odvrátil od svého bratrance a dávní Lvovi odpůrci opět přešli do útoku. Jindřich vloni na dvorském sněmu ve Špýru nařkl kolínského arcibiskupa, že s několika tisíci ozbrojenců vpadl do Saska a zpustošil rozsáhlé území. Arcibiskup Filip čelil protižalobou, takže císař chtěl v lednu ve Wormsu o sporu jednat. Avšak na tento dvorský sněm se Jindřich nedostavil a nepřijel ani nyní do Magdeburgu. Na obou sněmech jeho protivníci vznášeli zatrpklé obžaloby proti vévodovi a obviňovali ho z krvavých útoků, obléhání a přepadávání.

Ale velezrada, to je vůbec nejzávažnější žaloba. Na velezradu je trest smrti!

Dietrich přejel očima po shromážděných a viděl, jak se kolínský Filip se zlomyslným výrazem naklání k biskupovi z Halberstadtu a něco mu šeptá. Stařičký Ulrich zavrtěl hlavou, úzké rty se mu roztáhly v úsměvu a pohlédl na tělnatého magdeburského arcibiskupa, jenž zase pobaveně upíral zrak na knížata, která zřejmě odložila veškerou svou dvorní zdrženlivost.

Hedvičin nejstarší bratr Oto, braniborský markrabě, mávl pěstí do vzduchu, jako by chtěl zasáhnout neviditelného protivníka. Hned vedle něj stáli další Hedvičini bratři Bernhard z Ascherslebenu a Dietrich z Werbenu. Prudce gestikulovali a hlasitými poznámkami se přidávali k rozruchu v sále.

Hrabě Bernhrad z Ascherslebenu měl zvláštní důvod Lva nenávidět. Před čtyřmi lety vpadl vévoda se silným vojskem na jeho území, ohněm a mečem zpustošil celou oblast od Groningenu, vypálil Aschersleben a dal rozbořit dokonce i zbylé hradní zdi. Útok povzbudil durynského lantkraběte, aby zároveň vnikl do Askánska, až nakonec musel zasáhnout císař a svou autoritou ukončit zaryté boje. Zdánlivě podrážděný císař se lehce naklonil a pozvedl ruku, aby si vynutil ztišení. Téměř naráz všichni zmlkli.

„Jak odůvodňujete tak závažné obvinění, kníže Dietrichu?“ Císařův hlas zněl úplně klidně, ozývala se v něm jen stopa zvědavosti.

„Jindřich stále znovu podněcoval slovanské kmeny na hranicích mé marky, aby vpadly na moje území. Vloni zpustošily území až po Lübben a zabily několik mých mužů. Takové útoky zvenčí na císařské léno představují útoky na císařskou říši a císaře.“

Landsberský šlechtic se odmlčel, aby jeho další slova zněla ještě působivěji.

„Abych odstranil jakékoli pochyby o oprávněnosti své obžaloby, vyzývám saského a bavorského vévodu k božímu soudu, k souboji na život a na smrt.“

S pečlivě skrývaným pocitem trpkého obveselení Dietrich sledoval, jak se v sále opět zvedla vlna rozruchu.

Koho z těch, kteří se teď halasně staví na mou stranu, k tomu teprve včera vyzval císař? pomyslel si. A kdo z těch, kteří mě oslavují, je prostě jenom rád, že to želízko nemusí z ohně vytahovat on?

Všiml si, že spokojeně vyhlížející císařovna si zřejmě myslí totéž co on, protože jí na rtech hrál výsměšný úsměv a uznale na něj pohlédla, než rychle opět obrátila oči do sálu.

„Mírněte se,“ vyzval císař povykující knížata a pozvedl ruku. Tentokrát však musel čekat déle, než konečně nastalo ticho.

„Obžalobu markraběte Východní marky jsme přijali,“ prohlásil Fridrich. „Obvinění považujeme za příliš závažné, než abychom se jím nezabývali. Navíc když je kníže Dietrich ochoten dokázat jeho správnost v souboji božího soudu.“

Císař se pátravě rozhlédl po sále, jako kdyby si dosud nevšiml, že Lev není přítomen.

„Tak tedy My, císař z boží milosti, rozhodujeme, že příští dvorský sněm se bude konat v Kayně v měsíci srpnu a tamtéž se také bude konat souboj. Vévodovi saskému a bavorskému bude poslána zpráva, aby se dostavil.“

Fridrich a Beatrice povstali a ukončili shromáždění. Dietricha okamžitě obklopil shluk mužů, kteří mu chtěli vyslovit uznání za jeho odvahu. První se k němu protlačili Hedvičini bratři a poklepávali mu na rameno. Přijímal jejich hlasité projevy sympatie, ale vyhýbal se ustaranému pohledu své milenky.

Podle očekávání šlechtici a jejich družiníci, kteří se zúčastnili dvorského sněmu v městě na Labi, od té chvíle o žádném jiném tématu nediskutovali tak zapáleně jako o Dietrichově výzvě.

Jen jeden se nepodílel na nespočetných debatách či dokonce uzavíraných sázkách o výsledku božího soudu: míšeňský markrabě Oto z Wettinu. Prudký záchvat dny ho upoutal na lože.

Když nepomohlo ani pouštění žilou, které naordinoval přivolaný medicus, a Otova špatná nálada již byla pro všechny přítomné prostě nesnesitelná, Hedvika se rozhodla jednat.

„Měl byste poslat pro Martu z Christiansdorfu, můj drahý,“ navrhla mu se zdvořilým úsměvem a zvedla a rozvinula svitek pergamenu, který Oto smetl ze stolu. „Má dobrou pověst nejen jako porodní bába, ale vyzná se i v léčivých bylinách a jiných prostředcích proti různým bolestem.“

Pak se zdánlivě pohroužila do čtení pergamenu, jako kdyby nečekala žádnou námitku. Přitom dobře věděla, že všechny přítomné dvorní dámy a sluhové zatajili dech napětím. Přijme markrabě její radu? A dokáže mu manželka hradního fojta z Christiansdorfu pomoct? Všichni v to doufali, aby se už zbavili Otových vzteklých výbuchů.

Oto se však jen pohrdavě ušklíbl a s povzdechem se snažil najít pohodlnější polohu v posteli.

„Raději se držím rad vzdělaných mužů než pochybných prostředků nějaké venkovské kořenářky,“ odsekl podmračeně.

Hedvika však neustoupila. „A co ti vaši učení mužové udělali, aby vás zbavili bolesti?“ opáčila. „Vzpomínáte si? Před lety uzdravila i našeho mladšího syna, když už mu žádný lékař nedokázal pomoci.“

Samozřejmě si Oto vzpomenul. Tehdy byla Marta ještě skoro dítě, otrhaná holka, která přišla do budoucího Christiansdorfu s kolonisty a Christian ji přivedl s sebou na hradní vrch. Dovolit jí, aby ho léčila, se mu zdálo opravdu divné, třebaže ji osobně povýšil na svobodnou paní. A právě proto tím spíš se to nepatří. Na dámu vyššího stavu se taková práce nehodí, v tom mají pravdu kněží, kteří jí chtějí dovolit léčit pouze pod jejich dozorem. Jenže už mu bylo tak zle, že byl ochoten zkusit skoro všechno, jen aby se mu ulevilo. A ještě si ušetří výtky své přehnaně starostlivé manželky.

„Dobře, tak ji dej povolat,“ rozhodl se a odevzdaně zavřel oči. Proto si také nevšiml, jak si většina přítomných ulehčeně oddychla.

O chvilku později vešla do markraběcí komnaty mladá žena a poklekla.

„Něco s tím udělej,“ zasténal Oto a natáhl k ní nohu. Palec měl skoro dvojnásobný objem a byl téměř průsvitný.

Marta přistoupila blíž a zachytila markraběnčin varovný pohled. Hedvika ještě neznatelně zavrtěla hlavou a upírala na Martu oči.

Léčitelka pochopila. V tomto případě nesmí použít léčivou sílu svých rukou. Bude lepší, když Oto o její schopnosti nebude vědět. Vždyť jednou už byla kvůli ní nařčena z čarodějnictví. Markrabě je příliš nevypočitatelný, než aby se mu takto vydala napospas.

Zbývají tedy jen tradiční prostředky, které by mohly knížeti zmírnit bolest. Bohužel to bude nějakou chvíli trvat, a bude to nebezpečná chvíle pro všechny kolem něj.

„Kdy vám dal medicus pustit žilou?“ zeptala se zdvořile a ukázala na obvázané předloktí.

„Dneska ráno. Ale jen mi tím způsobil další bolest, místo aby ten šarlatán zmírnil dosavadní utrpení,“ podmračeně odpověděl markrabě.

„Mé rady se vám nebudou líbit,“ začala opatrně Marta a nespouštěla oči z jeho obličeje.

Se zasténáním zakoulel očima. „Tak konečně mluvte! Máte mé slovo, že vám to nebudu mít za zlé. Jenom se postarejte, ať mě to už tak nebolí!“

„Jezte podstatně méně, především nějakou dobu žádné maso a pijte jen málo vína.“

Markrabě se posadil. „A co tedy? Mám snad žrát placky a zapíjet je slabým pivem jako selská chamraď?“

Marta opatrně o krok ustoupila.

„Chtěl jste, abych vám poradila,“ namítla zdvořile. „Toto byla moje rada. Ještě vám můžu připravit odvar z kopřiv a přiložit na bolavá místa tišící obklad. Ale to příliš nepomůže, když nepřijmete mou první radu. Jestli s ní nesouhlasíte, tak raději znovu povolejte medikuse.“

Oto zachytil Hedvičin přísný pohled, který mu měl připomenout, jak okamžitě pochopil, slovo, které před chvilkou dal.

Tyhle ženské dovedou otravovat! Ale bohužel to slíbil. Nevrle tedy Martě pokynul, aby přistoupila blíž. „No dobře. Tak to zkuste s tím vaším děsným lektvarem.“

Marta se poklonila. „Hned všechno připravím, můj kníže.“

Starostlivě vyšla z komnaty.

V této záležitosti může jen prohrát. Její prostředky z léčivých bylin nepomůžou, jestliže markrabě bude dál pojídat takové spousty masa a hojně je zalévat vínem. Nevěřila, že u bohatě prostřeného stolu dokáže svůj apetit ovládnout.

Snad nebude Otovou špatnou náladou muset trpět i její syn! Devítiletý Thomas, její a Christianův prvorozený, je vychováván jako páže na Otově dvoře. Bylo pro ně dost těžké poslat chlapce na hradní vrch do Míšně. Připadal jí ještě moc malý na to, aby opustil rodný dům. Ale tak to vyžadoval obyčej. V sedmi letech, kdy dětství oficiálně skončilo, byli chlapci posíláni z domu, aby se připravovali a vzdělávali na budoucí život rytíře. Christian i ona by jen uškodili synovi i sobě, kdyby odmítli poctu, jakou byla Otova nabídka dát nejstaršího syna na výchovu k markraběcímu dvoru. Chce-li přežít a zachránit život svým dětem, nesmí udělat nic, co by vzbudilo podezření nebo porušovalo pravidla dvorského života. Už jen to, že dále pracovala jako porodní bába a léčitelka, bylo dost nebezpečné. Jednou už s ní byl kvůli tomu veden církevní proces a málem jí vynesl smrt a dosud smí v jejich vesnici léčit jen pod dohledem neúprosného pátera Sebastiana.

Aspoň věděla, že Hedvika je pro pážata na dvorním vrchu jakousi náhradní matkou a drží nad nimi ochrannou ruku.

Nejprve ji mrzelo, že Thomas nepatřil k těm, kteří tentokrát Otu a Hedviku provázeli na dvorský sněm, teď však byla ráda.

„Hnus,“ odfrkl markrabě, když přinesla pohár s kopřivovým odvarem.

Marta spolkla veškeré poznámky, poklekla a opatrně začala oteklý, rudý palec obalovat teplým obkladem z listů jitrocele a kopřivového odvaru.

Oto nejprve bolestí stáhl obličej, ale pak se opřel o polštář, zavřel oči a vydechl: „Tak, to mi dělá dobře.“

Nenápadné odkašlání sluhy ho vytrhlo z dřímoty.

„Co je?“ vztekle po muži blýskl očima.

„Odpusťte, můj kníže. Císařův posel si přeje s vámi okamžitě mluvit. Prý je to naléhavé,“ odpověděl sluha a velmi dbal na to, aby zůstal z dosahu markraběte.

„Tak naléhavé, že musím já, nemocný člověk, vstát z postele?“ podmračeně se zeptal Oto.

Sluha bázlivě přisvědčil a ustoupil ještě o krok, až stál zády u stěny.

Oto jadrně zaklel a vstal. „Já se s tím palcem ani neobuju,“ rozčiloval se a pátravě se rozhlédl po něčem, v čem by mohl důstojně přijmout císařova posla.

Ale záhy to vzdal. „No co, moje choť je dostatečně krásně oblečená za nás oba.“

Někdo mu podal měkké, plstěné pantofle, které si dal zhotovit pro dny, kdy ho dna trápila. S povzdechem se narovnal a přikázal Hedvice a Martě, aby ho následovaly do první komnaty, kde přijme návštěvu.

Marta si s sebou rychle vzala zbytek odvaru. To by ještě chybělo, aby za její nepřítomnosti někdo do Otova poháru nakapal jed a pak na ni svalovali vinu! Nebylo by to poprvé, co by byla svědkem pokusu zaútočit jedem na knížecí pár.

Venku čekalo několik Otových rytířů, mezi nimi i Christian. Uprostřed místnosti stál císařův pověřenec, maršálův důvěrník, kterého Oto znal. Jizvy a hluboké vrásky v obličeji bělovlasého muže svědčily o životě plném bojů.

„Jde o vašeho mladšího syna,“ promluvil bez okolků muž.

Na jeho znamení byl do komnaty přiveden Otův syn pojmenovaný podle svého strýce, markraběte Východní marky. Se sklopenou hlavou Dietrich vstoupil a v uctivé vzdálenosti poklekl před otcem.

Hedvika se slyšitelně zhluboka nadechla.

Hnědé, k ramenům spadající vlasy nedokázaly zakrýt, že sedmnáctiletý mladík měl roztržené obočí, ránu pokrýval čerstvý strup a otok kolem oka se zbarvil modře a zeleně. Zřejmě ho bolí i žebra a nohy a paže, usoudila Marta podle opatrných pohybů, třebaže se Dietrich snažil, aby na sobě nedal nic znát.

„Pozvedl ruku proti královu rytíři,“ prohlásil ledově maršálův důvěrník. „Proto je nemožné, aby nadále zůstal císařovým panošem. Vezměte ho s sebou do Míšně a potrestejte dle vlastního uvážení.“

Oto se nevěřícně podíval na svého druhorozeného.

„Je to pravda? Tys zaútočil na králova rytíře?“ obořil se na něj po chvilce trýznivého mlčení. Pak hromovým hlasem vykřikl: „Jak ses mohl opovážit uvrhnout takovou hanbu na náš rod!“

Neponechal Dietrichovi čas na odpověď, nýbrž se ustaraně obrátil na císařova vyslance.

„Kdo to byl? Dotyčný si zaslouží odškodnění… Pokusíme se to napravit, pokud je to v naší moci.“

„Není důležité, kdo to byl,“ odsekl chladně vyslanec. „Byl to králův rytíř, to stačí. Kdyby váš syn nebyl ještě panoš, stál by ho takový zločin pravou ruku. Vezměte si ho na svůj hrad a potrestejte ho sám. To je nejvyšší milost, jakou mu můžeme poskytnout vzhledem k jeho původu a dosavadnímu výkonu.“

Nečekal na další slova, obrátil se a odešel.

V komnatě zůstali Marta a Christian, stále ještě klečící Dietrich, jeho matka Hedvika a markrabě, na jehož spánku vzteky nebezpečně tepala žíla.

„Jak ses mohl opovážit uvrhnout takovou hanbu na náš rod?“ zařval znovu markrabě a setřásl ruku, kterou mu Hedvika položila na paži, aby ho uklidnila. „Taková potupa! Sáhnout na králova rytíře! Ty.“

Oto marně hledal slovo, jež by vyjádřilo jeho vztek. Hedvika té malé odmlky využila.

„Neměl by ses nejprve syna zeptat, co se přihodilo?“ zeptala se s vynuceným klidem, avšak důrazně. „Nedovedu si představit, že by se něčeho takového dopustil… aspoň ne bez pádného důvodu.“

Vyslala k Dietrichovi, jenž při matčiných slovech váhavě vzhlédl, povzbudivý pohled.

„Ano. Tak kdo to byl? Proti komu ses, ty hlupáku, odvážil pozvednout ruku?“

Po Dietrichově tváři přelétl náznak vzdoru, který však vzápětí ustoupil výrazu odevzdanosti. Znal otce dost dobře, aby věděl, že od něj nemůže očekávat pochopení. Pravděpodobně ani spravedlnost.

„Albrecht,“ odpověděl, zvedl hlavu a pohlédl Ottovi do očí.

Markrabě se naklonil, jako kdyby špatně slyšel.

„Tvůj bratr? Ty ses pral se svým bratrem?. Přestože je rytíř a ty jenom panoš a je tvou povinností ho poslouchat?“ řval, až mu přeskakoval hlas.

„Urazil naši matku, Vaši choť, můj pane a otče,“ bránil se teď prudce Dietrich.

„Ať už řekl cokoli, zdaleka ti to ještě nedává právo na něj zaútočit!“

Dietrich sklopil hlavu, avšak tvářil se vzdorovitě.

Celý život ho starší bratr trýznil a sužoval: v dětských letech doma, později, když se setkávali na dvorských sněmech, a s velkým požitkem od té doby, co byl Albrecht pasován na rytíře a přijat do služeb krále, Barbarossova čtrnáctiletého syna Jindřicha.

Jako panoš se nesměl bránit, byť to pro něj bylo těžké. Ale když po záchvatu horečky mu bratr nenávistně předhodil, že takového slabocha nemohl zplodit jeho otec a je tedy určitě bastard, kterého si ta děvka matka uhnala, když se válela na slámě s nějakým stájovým pacholkem, byl s jeho ovládáním konec. Zuřivě se na staršího bratra vrhl.

Albrecht byl samozřejmě v doprovodu svých kamarádů, kteří s potěšení seřezali drzého panoše. Teprve potom šel Albrecht za králem a vznesl oficiální stížnost na pochybení mladšího bratra.

Dietrich se dávno vzdal naděje, že by otec prvorozeného syna a dědice odkázal do patřičných mezí. Starostlivé Hedvičiny zásahy způsobily jen to, že Albrecht teď z duše nenáviděl i svou matku, jak teď dokázalo i jeho sprosté obvinění.

„No aspoň zůstane spor v rodině,“ trochu klidněji poznamenal Oto. „A nemusím něčí mlčení draze zaplatit stříbrem.“ Ale při jeho dalších slovech Dietrich smrtelně zbledl, což ještě zvýraznilo stopy po rvačce.

„Už mám dost těch věčných hádek mezi vámi. Protože zjevně nedokážeš s bratrem vyjít, nezbývá mi jiná volba. Pošlu tě do kláštera, kam druhorození patří. Měl jsem to udělat už dávno.“

Mladík pocítil, jak ho v očích pálí slzy, a nechápavě na otce zíral.

Jen s nejvyšším vypětím sedmnáctiletý chlapec ovládal hlas. „Můj pane a otče… prosím vás… uložte mi jakýkoli trest, který považujete za přiměřený, ale nikoli tento! Neposílejte mě do kláštera!“

Všemohoucí bože, modlil se v duchu, chci ti s oddaným srdcem sloužit, ale jako rytíř, a ne mnich. Prosím, pomoz mi, ať si to otec rozmyslí. A dej, ať se tady před ním nerozbrečím jako malá holka…

Hedvika prudce vstala a přitáhla k sobě všechny pohledy. Oto očekával, že mu opět něco vytkne jako v hádce, kterou měl s bratry. Ale k jeho překvapení před ním Hedvika klesla na kolena, objala mu nohy a vzhlédla k němu.

„Pokorně vás prosím, nezavírejte ho do kláštera!“ žadonila zoufale. „Víte stejně dobře jako já, že se k tomu necítí povolán. Chce a musí se stát rytířem!“

Oto užasle pohlédl na svou ženu.

Dietrich byl vždycky její oblíbenec, k nejstaršímu synovi, chlapíkovi jak má být a podle otcova vkusu, příliš citů nechovala. Ale že kvůli němu před ním klesne na kolena? To se ještě nikdy, za celá dlouhá léta od svatby, nestalo! To byl zvrat, který skoro potlačil bolest v noze i vztek na mladšího syna.

Hrdá Hedvika, dcera mocného vládce Braniborské marky, mu leží u nohou a prosí o milost. Odolal záblesku pokušení ji pozvednout a ukončit tu nedůstojnou scénu. Nepromluvil ani slovo a vychutnával si ten pohled tak dlouho, jak jen to bylo možné. Tak tohle je zadostiučinění!

V prvních letech manželství byl doslova bláznivě zamilovaný do své mladé, krásné manželky. Ale časem se city utlumily. Hodně se hádali, v neposlední řadě kvůli jeho aférám a nesprávným rozhodnutím, a k jeho zlosti měla skoro vždycky pravdu.

Teď jí to může splatit, teď z ní může vyhnat její povýšenost… A to ho přivedlo na další trpce sladkou myšlenku.

Už delší dobu ji v noci v jejím loži nenavštěvuje. Je mu skoro šedesát let, k rozdmýchání vášně potřebuje už víc než mravnou manželku, jejíž moudrou převahu v nitru cítí. Potřebuje zvláštní služby drahé nevěstky, která se za peníze musí pořádně snažit, aby mu vyhověla, a provádí věci, které by urozená dáma nikdy nedělala, ba ani je nesmí znát.

Ale teď, když vidí Hedviku u svých nohou, se náhle cítí plný energie a mužné síly.

Dneska v noci s ní bude ležet. Už pomyšlení, že pro něj i proti své vůli musí roztáhnout nohy, chce-li pomoci milovanému synáčkovi, ho naplňovalo škodolibostí. A dneska v noci nebude o její přízeň prosit jako zdvořilý manžel, ne, dneska si bude muset před ním znovu kleknout, až bude nahý.

Stále ještě nepadlo ani slovo.

Christian si vyměnil krátký pohled s Martou, která byla skoro stejně bledá jako mladý Dietrich.

Oba chlapce znali odmalička a věděli, že jeho nejtoužebnějším přáním je stát se statečným rytířem. Na dvorských sněmech viděli jeho pokroky, a také to, jak jeho o dva roky starší bratr využívá každou příležitost, aby mu nějak zákeřně ublížil, protože v něm vidí soupeře v boji o otcovo dědictví.

Z churavějícího dítěte, jež Marta před dvanácti lety uzdravila, se stal statný mladík, jenž se z hloubi srdce těšil, až bude pasován na rytíře, a už nyní byl pro mnoho mladších pážat vzorem v zacházení s mečem a kopím. Zavřít ho teď do kláštera, kde by musel trávit čas modlením a postěním, aniž se v nejbližších letech podívá za klášterní zdi, by pro něj bylo horší než rozsudek smrti.

Marta se marně snažila zapudit obraz, který se jí vnucoval: Dietrich v hrubé kutně s vystřihanou tonzurou na hlavě, ne, to by toho chlapce zničilo.

Jiní mohou najít naplnění v životě bezvýhradně věnovaném Bohu. A leckterý duchovní šlechtického původu vedl velmi světský život. Nejlepším příkladem byl Wichmann z Magdeburgu. Svědčily o tom přepych jeho paláce i tělnatá postava. Arcibiskup dokonce vyjížděl na koni do pole v čele svých oddílů a vůbec mu nevadilo ani to, že jeho probošt má dceru. Ale Dietrichovi je předurčen jiný život.

Christian odhodlaně vykročil kupředu a poklekl vedle Otova syna. Věděl, že si tím právě zase připravuje další potíže, ale zároveň si byl jistý, že Marta jeho čin schvaluje.

„Můj kníže a lenní pane,“ promluvil, ale markrabě ho zarazil.

„Nesnažte se, Christiane. Tentokrát mě svými neobvyklými a zatvrzelými námitkami nepřesvědčíte. Dietrich si za svůj osud může sám.“

„S dovolením, pane, ale on vůbec není stvořený pro mnišský život v klášteře.“

„Toho jsem si velmi dobře vědom. Však to také má být trest,“ zaburácel Oto. „Kam bych ho měl teď, po takové ostudě, asi strčit? Všude, kde se objeví, si začnou lidi šeptat a šuškat. Budou si na nás ukazovat prstem.“

„Neměl by být klášter místem povznesení a hledání Boha, a nikoli žalářem?“ namítl zdvořile Christian. „Prosím, vyslechněte mě. Měl bych jiný návrh.“

V Dietrichově tváři bleskla jiskra naděje. Zoufale pohlédl na Christiana a pak na otce.

„To jsem zvědavý, s jakým podivným nápadem se zase vytasíte,“ mračil se Oto. „Ale není jiné cesty. Nikdo z urozeného stavu nepřijme panoše, který byl pro své nesprávné chování vyhnán od císařského dvora.“

„Pošlete ho ke mně na hrad,“ navrhl Christian. „Může tam dokončit své vzdělání a zároveň se naučit jak vládnout na hradě a na tak důležitém místě. Za předpokladu…,“ Christian na okamžik zaváhal, protože to byla jediná námitka, kterou musel proti svému návrhu vyslovit, „že budete ochoten mi svého syna svěřit.“

Všichni v místnosti věděli, na co tmavovlasý rytíř naráží. Jeho poslední chráněnec z urozeného rodu, syn markraběte Dietricha Konrad, nepřežil den, kdy byl pasován na rytíře. A přestože se nezřídka stávalo, že i zkušení rytíři byli při turnajích zraněni, a nikdo takovou výtku ani nevyslovil, Christian každý den přemítal, zda neměl mladého muže cvičit ještě přísněji.

„Uvědomujete si, že vás pak v dohledné době nemůžu brát s sebou na dvorské sněmy,“ namítl markrabě. „A že špatná pověst toho ztroskotance,“ vztekle šlehl pohledem po synovi, „bude nutně dopadat i na vás?“

Samozřejmě Christian tuto námitku očekával. Ale nemohl a nechtěl sedmnáctiletého mládence, jenž celé dětství a mládí snil o svém budoucím životě rytíře a s upřímným srdcem se snažil žít podle stavovského ideálu, vydat napospas osudu, který pro něj připravil otec.

„Časem to zaroste trávou,“ odvětil klidně a cítil, jak na něj Marta upírá vděčný pohled. „A ve vsi i na hradě toho mám na práci víc než dost.“

Všichni v komnatě hleděli na Otu jako zakletí. S požitkem si dopřával čas, než vyhlásí své rozhodnutí.

V podstatě nebyl proti tomu přijmout Christianův návrh. Syn by tak nejprve zmizel císaři a dalším knížatům z očí, přitom by ho nemusel postoupit církvi.

Chystá se válka. Nemůže škodit mít víc než jen jednoho syna, který v případě nutnosti dokáže velet vojenskému oddílu. Možná by měl Dietricha pasovat na rytíře dokonce dřív, než původně plánoval, samozřejmě v tichosti a bez slavností a vznešených hostů. Ať chlapec obnoví svou čest ve válce.

Avšak nechtěl to příliš usnadňovat těm, kteří teď před ním klečeli. Čím déle se bude Dietrich bát života za klášterními zdmi, tím důkladněji se naučí prokazovat staršímu bratrovi respekt, kterým je mu povinen. A triumf nad Hedvikou si chtěl vychutnat do posledního doušku.

„Dneska v noci si to rozmyslím,“ prohlásil a významně pohlédl na Hedviku.

Pohybem ruky propustil Martu, Christiana a syna. Potom podal ruku manželce a pomohl jí vstát.

„Následujte mě, choti,“ vyzval ji s chladným úsměvem a Hedvice přejel mráz po zádech.

Dříve postel využívala, aby Otu řídila ve svém smyslu. Nikdy kvůli tomu nepociťovala špatné svědomí. Proč také, když ženy v podstatě neměly jinou možnost ovlivnit manžely. Koneckonců tímto způsobem ušetřila mnohým lidem utrpení a v neposlední řadě ochránila svého muže před lecjakým nesprávným rozhodnutím či ostudou.

Ale ty časy dávno minuly. S přibývajícími lety byl Oto stále nevrlejší a odmítavější. Poté, co poznala Dietrichovu lásku, byla přesvědčená, že by už nedokázala vydržet drsný způsob, jakým se jí zmocňoval manžel.

Problém, jak by měla vysvětlit případné těhotenství, když ji Oto v noci nenavštěvuje, dosud potlačovala. Zkrátka byla ráda, že je ušetřena jeho vtíravé drsnosti.

Avšak pohled, jakým se na ni teď podíval, byl jednoznačný. Oto nepochybně věděl, jak si v poslední době manželský styk s ním zošklivila. Ani teď ho nepoháněla touha, nýbrž pomstychtivost a snaha využít svou převahu. Se strachem přemítala, jak kvůli synovi tuhle noc zvládne, aniž dá najevo odpor.

Když se Oto konečně odvalil na stranu, Hedvika vyskočila z postele a stěží potlačovala zvracení. Chvěla se zimou a nevolností, sáhla po svém plášti, zabalila se do něj a skrčila se v koutě. Tam se modlila, aby její muž dlouho a tvrdě spal a nevšiml si, že utekla z manželského lože.

Když bude mít štěstí, může se mu ráno, až se probudí, ukázat již oblečená a učesaná. Nesmí se jí znovu dotknout. A nikdo nesmí vědět, že míšeňská markraběnka strávila noc na podlaze jako poslední děvečka.

Prokřehlá a pokořená Hedvika se choulila u zdi a Otův mladší syn na otcův rozkaz strávil noc v pokání, s rozpaženýma rukama a vleže na břiše před oltářem, Christian a Marta se k sobě tiskli naplněni štěstím a vášnivě se objímali.

Rytíř něžně hladil nohy, které před chvilkou vášnivě obemykaly jeho tělo, pravou rukou přejížděl přes bok vzhůru až k tváři, které se jemně dotkl. Marta měla zavřené oči a usmívala se na něj. Nebylo to poprvé, co si pomyslel: moc nechybí a začne spokojeně příst jako kočka.

Otočil se na bok. Levou rukou si opřel hlavu a zamilovaně hleděl na svou ženu, jež pro něj znamenala všechno na světě. I po deseti letech manželství byl vděčný za každý den, kdy byla po jeho boku. Měl pocit, že není celý, kdykoli se museli rozdělit, a to bývalo často. Otovy rozkazy ho odváděly z vesnice častěji, než mu bylo milé.

A každý den mohl být poslední. Každý z nich už nejednou o vlásek unikl smrti. Ze dne na den je mohla rozdělit nebezpečná nemoc, válka či zákeřnost některého z nepřátel.

Marta otevřela oči, jako by uhodla jeho myšlenky.

„O čem dumáš?“ zeptala se a pohladila jeho tmavé, po ramena splývající vlasy, jak to často dělávala. Usmívala se, byl to však smutný úsměv. Zřejmě zase jednou opravdu četla v jeho myšlenkách.

Tak dost s pochmurnými předtuchami!

„Víš, představa, že nebudu muset s Otou jezdit na každý dvorský sněm, se mi zamlouvá,“ poznamenal s potlačeným smíchem. „Budu mít víc času na tebe a naši velkou manželskou postel doma.“

Jemně ji pleskl po boku.

V žertu pozvedla ukazováček. „Rozkoš je hřích! Páter Sebastian by ti hned přikázal pomodlit se deset Otčenášů… a já bych se navíc musela čtyřicet dní postit.“

Vzpomínka na horlivého pátera, který dělal všechno, aby lidem ve vesnici zkazil každou radost, je na chvilku umlčela. Ale Marta se stejně jako Christian radovala, že v budoucnu budou na nějaký čas moci uniknout životu u dvora, pokud k nim markrabě skutečně pošle svého syna jako panoše. Necítila se ve dvořanském světě dobře, na každém kroku číhala prolhaná, pokrytecká zdvořilost. V takové společnosti ji pokaždé zaplavoval pocit, že je provazochodkyní a balancuje nad propastí, nebo musí nenápadně projít smečkou divokých zvířat. Stačí jediný špatný pohyb, nesprávné slovo, a zřítí se do hlubiny, nebo ji zdivočelé bestie roztrhají.

„Uvědomuješ si, že si znepřátelíš budoucího vládce Míšeňské marky, pokud ti Oto syna svěří?“ zeptala se teď vážně a znělo to spíš jako sdělení než otázka.

Nebylo tajemstvím, že Albrecht bezohledně baží po moci a chce celé dědictví, aniž bude muset bratrovi postoupit sebemenší část. Teď chybí jen jediné, poslední otcovo slovo a Albrechtův plán se vydaří. Bratra se nejen zbaví, ale bude vědět, že je zoufalý a trpí, to mu bude stát za to, aby za něj klášteru vyplatil výbavu.

Jestliže mu Christian tento triumf pokazí, nejpozději po Otově smrti mu nastanou nebezpečné časy. A nejen jemu, nýbrž celé rodině a přátelům.

Christian vzal Martu za ruce. Měla je ledové, přestože ještě před chvilkou jí tělo rozpalovala vášeň.

„Dietrich za to stojí.“

Ulehl na záda a zíral do neurčita. „Někde hluboko v sobě mám skrytou naději, že jednou s pomocí boží bude Míšeňské marce vládnout Dietrich. Chci ho na to připravit, jak nejlépe dovedu.“

Jasnorudek

Markrabě Oto ráno vyhlásil své rozhodnutí a rozkázal Christianovi, aby s jeho synem i svou družinou okamžitě odjel z Magdeburgu do Christiansdorfu.

Christian a Lukas poslali mladé panoše Georga a Davida sbalit věci a Christian projevil ochotu doprovodit Dietricha do kostela. Markraběcí syn byl tak šťastný, že nemusí do kláštera, že chtěl před odjezdem ještě zapálit svíci před oltářem a modlitbou poděkovat Bohu.

Než vešli do dómu, Dietrich se krátce zastavil a všechny mince z váčku u pasu rozdělil mezi žebráky čekajícími před kostelními vraty, kteří se lačně vrhli na almužnu. Nechal si pouze peníze na svíci. „Přísežně jsem to slíbil, pokud mě otec nepošle do kláštera,“ vysvětloval Christianovi.

Marta je následovala do ohromného magdeburského dómu, jehož velikost a přepych jí pokaždé braly řeč. Chtěla se pomodlit za šťastný návrat domů a za to, aby ve vesnici natrefili všechny zdravé a v pořádku, zvlášť vlastní i nevlastní děti.

Když po nějaké době vycházela z kostela, opět ji obklopili žebráci a mrzáci čekající na kostelních schodech na milodary. Podle Martiných šatů doufali, že dostanou bohatou almužnu. Hodila mezi ně několik mincí a obrátila se ke slepé, která v ní vzbudila soucit, už když prve přicházela. Teď viděla, že ta žena je mnohem mladší, než si myslela, asi tak stejně stará jako ona, jen je strašně zubožená a vyhublá. Obličejem, který byl dřív určitě hezký, se táhly děsivé mokvající spáleniny a přitahovaly k sobě pozornost. Vychrtlá žena seděla kousek stranou od ostatních žebráků, kteří se teď prali o peníze, a jen otočila hlavu směrem, odkud se ozýval hluk. Marta k ní zamířila a vtiskla jí do špinavé ruky drobný peníz, třebaže měla obavy, že to slepé moc nepomůže. Komukoli mladá, znetvořená žena peníz svěří, aby jí koupil kus chleba, ten uteče a už se nikdy nevrátí.

Přesto jí žebračka, která ani nemohla uvěřit takovému štěstí, vděčně políbila ruku. „Bůh vám žehnej,“ vypravila ze sebe a z prázdných očních důlků jí tekly slzy.

Marta se zachvěla. Čeho se mohla dopustit, že byla tak krutě potrestaná?

„Nemáš nikoho, kdo by se o tebe postaral?“ zeptala se.

Žena zavrtěla hlavou. „Vypudili mě, vyhnali od sebe. Ale jsem nevinná, přísahám při všech svatých, vznešená paní.“ Vzlykala teď hlasitěji. „Tvrdili, že mám zlý pohled, přivolávám nemoci na krávy a očarovávám muže. Ale to není pravda!“

Martu zamrazilo. Jen krutý člověk by mohl tvrdit, že ta mladá žena měla štěstí, když ji neupálili. Oslepení bylo taky rozsudkem smrti, jenom se umírání protáhlo. Ze slepých žebráků si lidé tropili surové žerty, a i když jim dal nějaký milosrdný člověk trochu peněz či jídla, okamžitě jim to někdo zase vzal. Tuhle nešťastnici dříve či později někdo zabije nebo umře hlady.

Ale nikdo nevěděl lépe než Marta, jak snadno a neprávem může být člověk obviněn z čarodějnictví, většinou ze závisti či žárlivosti.

„Počkej tady. Pošlu někoho, kdo ti přinese něco k jídlu.“

Zmrzačená žena jí vroucně děkovala a Marta poslala děvečku, jež ji provázela, aby u nejbližšího pekaře koupila bochník chleba. Výslovně jí kladla na srdce, aby chleba dala pouze slepé, a nikomu jinému.

Potom pokračovala dál směrem k řece Labi a každým krokem v ní narůstala hrůza. Byla však odhodlaná provést svůj záměr. Musí se postavit démonům minulosti, aby se jich zbavila.

Marta se zadívala na vodu protékající těsně před ní, přinutila se zůstat stát, neutíkat a neodvracet oči.

Místo výparů kostelního kadidla k ní teď vanul pronikavý zápach odpadků vyplavených na břeh a rozkládajících se v horkém slunci.

Kolik času uplynulo od chvíle, kdy se přes ni v Míšni valila nahnědlá, kalná masa vody? Rázem se jí v představách přeměnila silueta Magdeburgu v obraz Míšně a znovu se viděla uprostřed výjevu, který v ní ještě po pěti letech ve vzpomínce vyvolával hrůzu: Polonahou a do krve sešlehanou, se spoutanýma rukama a nohama odsouzenou k nehybnosti ji před rozrušeným davem hodili do řeky. Boží soud měl ukázat, zda je čarodějnice, protože ji neúspěšný medicus obvinil, že se paktuje s démony.

Jednoho horkého, letního dne podobného dnešnímu byla zajata a mučena, pak nemilosrdný kněz požadoval zkoušku studenou vodou, a tím její smrt.

Srdce se jí stahovalo a posté nebo potisící ve vzpomínce znovu prožívala vytrpěné: smrtelný strach, když se přes ni převalila voda a ona byla spoutaná a nemohla se hýbat, zděšení, když se jí ledová voda drala do plic zoufale lačnících po vzduchu, a bodavou bolest při potratu dítěte, když ji víc mrtvou než živou vytáhli z vody.

Někdo, koho považovala z dřívějška za nepřítele, z osobních důvodů zabránil tomu, aby ji utopili. Brzy poté ji vysvobodil ze žaláře a skrýval ji u sebe, když si všichni ostatní mysleli, že je mrtvá. Na tenhle příběh a všechny podivné události, jež z něj později vyplynuly, teď nechtěla myslet. Ale od toho dne, kdy měla násilnou smrtí zemřít ve vlnách Labe, nemohla vidět žádný vodní tok větší než potok, aniž se jí zmocnila hrůza.

Také teď ji rdousilo zděšení a dralo se z ní v podobě výkřiku, který stěží potlačovala, aby nevzbudila pozornost.

Musí ten strach překonat. Proto se nutila upírat oči na zčeřenou hladinu a nezadržovat dech.

Je to za tebou, šeptala si, už se to nikdy nebude opakovat. Nedokázala však umlčet část svého rozumu, který se jí posmíval: jistě, zkoušky v řece při rozhodování, jestli jsi čarodějnice nebo ne, se už bát nemusíš, protože pochopové církve tě příště hned upálí. Podruhé budeš považována za nenapravitelnou a nebude pro tebe milosti.

Pokud bude manželkou hradního fojta, nikdo na ni nesmí jen tak beze všeho zaútočit. Ale Christian může ze dne na den upadnout v nemilost, jako tehdy, když byl náhle prohlášen za zloděje a psance. Bylo to stejně rychlé a překvapivé, jako když markrabě opovrhovaného muže a chudou, z čarodějnictví obviněnou porodní bábu povýšil na svobodné šlechtice. Až Oto zemře, nový vládce Míšeňské marky Albrecht neponechá v úřadě někoho, kdo se ujal jeho nenáviděného bratra.

Starý markrabě ještě žije, a třebaže mu brzy bude šedesát let, zatím nic nenasvědčuje brzké smrti. Neměla by si raději dávat lepší pozor na zákeřného pátera Sebastiana, jenž na ni číhá ve vesnici a nic si nepřeje toužebněji než ji usvědčit z pohanské pověrčivosti?

Zase měla pocit, že slyší hlas onoho horlivce, který tehdy na labském břehu v Míšni žádal její smrt, a řev nadšeného davu.

Někdo tiše zavolal její jméno. Mladá žena se lekla a prudce se otočila.

Byl to Lukas, Christianův přítel a rytíř. Znal Martu dost dlouho a dobře, aby poznal, že právě myšlenkami bloudí po velmi temném údolí svého života. Jako vždy v takových okamžicích by ji nejraději objal a těšil. Ale to nesmí. Je manželkou jeho nejlepšího kamaráda. Přestože Lukas ji miluje mnohem déle než on.

„Mám tě přivést. Vyjíždíme,“ pokračoval tiše a tentokrát nedodal žádný žert, jimiž jindy hýřil.

Marta jen vděčně přikývla, navzdory teplu si přitáhla přehoz kolem ramen a následovala ho. Snažila se setřást ponurou náladu, jež se jí zmocnila. Musí se konečně přestat bát každého stínu. Christian, Lukas a další přátelé budou muset táhnout do války a nikdo neví, zda se vrátí. Měla by teď raději pomáhat lidem, kteří pro ni něco znamenají, aby přežili nadcházející krvavé časy.

Christian mlčky pozoroval svého nového chráněnce, jehož díky nebraly konce. Paprsky světla jako průsvitné, zářící trámy procházely okny dómu a v jejich jasu tančila zrnka prachu. V chladu kamenné stavby byly to jediné, co připomínalo venkovní vedro.

Christian byl spokojený, že Dietrich, přestože byl bledý a unavený, na sobě nedával znát nic z namáhavé noci. Ráno mu pár dobrých přátel muselo pomáhat na nohy. Nikdo, kdo celou noc leží bez hnutí s rozpřaženými pažemi na chladné, kamenné podlaze kostela, se potom vlastními silami nepostaví na nohy. Mladík bude potřebovat sílu a tvrdost vůči sobě, aby dostál nárokům, jež na něj budou v budoucnosti kladeny a budou ještě vyšší, než je obvyklé u rytíře urozeného původu. Musí před kritickými zraky šlechtického světa ze sebe smýt hanbu a znovu přesvědčit otce, aby s ním byl spokojený, což bude ze všech úkolů ten nejtěžší.

Christian byl nyní už pětadvacet let v Otových službách, když počítá i dobu, kdy na hradním vrchu v Míšni sloužil jako páže a později panoš. A s přibývajícími lety pro něj bylo stále obtížnější sloužit lennímu pánovi, jenž byl stále náladovější a mrzutější z přesvědčení, a nikoli z povinnosti zachovat věrnost.

Jestli jeho nový panoš nechce, aby si to otec ještě rozmyslel, měli by hledět, aby co nejdřív z Magdeburgu odjeli.

Dietrich jako kdyby četl Christianovy myšlenky, se pokřižoval a vstal.

Navzdory očekávání se k nim tentokrát před dveřmi kostela neseběhli žebráci. Mrzáci a ocejchovaní se prali mezi sebou a zjevně bojovali o bochník chleba. Stranou od nich ležela vychrtlá mrtvola slepé dívky, které si nikdo nevšímal. Christian v životě viděl už dost mrtvých, aby na první pohled viděl, že tady je každá pomoc marná.

Pokřižoval se, Dietrich ho následoval a jen znechuceně se podíval na divokou bitku. Potom s novým panošem zamířil k bylinkové zahradě, kde teprve před dvěma dny seděl s Martou. Tentokrát však nezašel k lavičce z vrbového proutí, nýbrž se ujistil, že je nikdo nemůže poslouchat.

„Chci vědět, proč jsi zaútočil na staršího bratra,“ promluvil přísně Christian a zkřížil paže na hrudi.

Dietrich zahanbeně sklopil hlavu, až mu hnědé vlasy zakryly úzký stále ještě ranami poznamenaný obličej. Zajíkavě a tiše vyprávěl, co se přihodilo.

Příběh Christiana příliš nepřekvapil, něco podobného očekával. „Nebylo to naposled, co tě Albrecht provokoval a pokořoval,“ připomněl mladíkovi. „Bez ohledu na to, co řekne či udělá, ty se nesmíš přestat ovládat. Podruhé se tvůj otec přesvědčit nenechá.“

„Vím,“ zašeptal Dietrich a zatvářil se uzavřeně.

„Mysli vždycky na to, že Albrechtovi prokážeš velkou laskavost, když opět selžeš. Pak má úřad markraběte jistý.“

„Ale to má přece beztak,“ namítl Otův mladší syn odevzdaně a pohlédl na Christiana. „Od té doby, co umí chodit, neslyšel od otce nic jiného, než že jednou po něm zdědí zemi a titul.“

„Tvůj otec ti chce přenechat území kolem Weißenfelsu a Albrecht ti ho nepřeje,“ ostře pokračoval Christian. „Vskrytu se dokonce obává, že by se mu mohlo přihodit totéž, co vašemu otci, jenž zdědil podstatně méně, než čekal.“

Blížil se k nim mladý kuchtík, jenž měl zřejmě natrhat nějaké koření. Když uviděl zachmuřené muže, podle oblečení příslušníky vysokého stavu, na okamžik se nerozhodně zastavil, potom se s polekaným výrazem otočil a utekl.

„Pojďme ke stájím. Ostatní na nás už jistě čekají,“ vyzval nového panoše Christian.

Ve tváři sedmnáctiletého chlapce se objevil výraz ulehčení. Avšak rytíř ho ještě na okamžik pozdržel. „Chceš-li u mě zůstat, potřebuju tvé slovo, že se už nikdy nenecháš Albrechtem vyprovokovat.“

„Máte ho,“ slíbil Dietrich po kratičkém zaváhání.

„Bez ohledu na to, co se stane?“ zeptal se přísně Christian. „Od této chvíle na tom závisí nejen tvůj osud!“

„Ano, pane. Můžete se na mě spolehnout,“ ujistil ho vážně, téměř slavnostně Dietrich.

Když vycházeli z bylinkové zahrádky, rytíř si všiml kuchtíka, jenž čekal opodál a okamžitě, jakmile se mu uvolnila cesta, se rozběhl k záhonkům.

Než došli ke stájím, Christian se ještě jednou zastavil a tiše dodal: „Možná se ti to zdá nespravedlivé… Ale je nejspíš dobře, že se markrabě nevyptával na podrobnosti vaší hádky.“

Dietrich na něj tázavě pohlédl.

„Tvůj otec je velmi choulostivý na obvinění vznesená proti tvé matce,“ odpověděl Christian bez dalšího vysvětlování.

Dietrich nemusel vědět, že Oto dokonce jednou dal uvrhnout do žaláře i jeho, když uvěřil vylhané pomluvě, že s ním Hedvika udržuje milostný poměr. I pro markraběnku to znamenalo noc strávenou v poutech, dokud Christianovi přátelé neodhalili spiknutí.

Stáří Otovu žárlivost a ochotu naslouchat našeptávačům nijak nezmenšilo. Christian si nebyl jistý, zda by Oto příště ještě čekal přes noc, než manželku potrestá, kdyby věřil, že ho podvedla. Tentokrát by ji možná hned zabil.

Deset dní trvala malé výpravě cesta do Christiansdorfu.

Christian se vzdal dodatečného ozbrojeného doprovodu, přestože byl nyní odpovědný i za bezpečnost a život markraběcího syna. V malé skupině budou postupovat rychleji a nenápadněji, vysvětlil Dietrichovi. A plně také důvěřoval bojové zdatnosti svých mužů.

Jeho slova mladíka nepřekvapila. Od dětství věděl, že Christian je Bohem nadaný bojovník s mečem a skvělý jezdec na koni. Již tehdy ho bezmezně obdivoval a dostal od něj několik lekcí jízdy. A také věděl, že Christianův bývalý panoš Lukas za svým učitelem v ničem nezaostává. Ale i ostatní muži a stráže v jeho doprovodu byli mimořádně dobře vycvičení v boji.

Dietrich se o tom mohl přesvědčit každý večer po dnu poklidné jízdy, kdy se nic neobvyklého neudálo. Protože pak svolal Christian bez ohledu na únavu po cestě všechny muže ke cvičení s mečem. Byl pevně odhodlaný poskytnout mladíkovi tvrdý výcvik, protože pouze tak dokáže vydržet všechno, co na něj čeká.

Přes den, když byla cesta dost široká pro dva jezdce, jel na Christianovu prosbu vedle Dietricha Lukas. Rytíř předpokládal, že jeho mladší přítel svým neotřesitelným humorem zasmušilého mladíka trochu rozptýlí.

Další dva panošové, kteří s nimi jeli, byli sotva čtrnáctiletí a před nedávnem ukončili pážecí službu. Nyní se poctivě snažili obstát před kritickým Christianovým a Lukasovým pohledem.

Dietrich cestou všechno pozorně sledoval, aby lépe poznal lidi, s nimiž stráví čas do svého pasování na rytíře, pokud si to jeho otec nerozmyslí jinak. Přitom si všiml několika neobvyklých věcí. Muži, kteří následovali Christiana, to dělali dobrovolně a protože ho obdivovali. Nemusel hlasitě vyřvávat povely a hrozit tresty, nebo je dokonce vykonávat, aby jeho rozkazy byly okamžitě plněny. Většinou stačilo několik slov a pohled a všichni věděli, co od nich očekává. S přítelem Lukasem jako kdyby se někdy dorozumívali úplně beze slov.

Zvlášť však sedmnáctiletému mládenci učaroval vztah mezi Christianem a Martou, který teď mohl sledovat zblízka.

Drobná, křehce působící manželka hradního fojta jako kdyby byla neustále zahalena neviditelným obláčkem smutku. Avšak při pohledu na Christiana jako kdyby se zevnitř rozzářila. Dietrich si také nevzpomínal, že by se jeho otec někdy na matku podíval tak, jako Christian na svou mladou ženu. Když pomáhal Martě ze sedla, nebo jí přehazoval přes ramena plášť, aby ji ochránil před večerním chladem, nemělo to nic společného s upjatou zdvořilostí, jakou viděl všude u císařova dvora. Nevyměňovali si lichotivá slůvka ani velká gesta, nýbrž jejich vztah se projevoval spíš maličkostmi, které viděl jen pečlivý pozorovatel. Christian svou ženu zřejmě miloval z celého srdce, což Dietrich u dvora viděl jen velmi zřídka a lásku znal spíš jen z písní potulných pěvců.

Jestlipak bude jednou i jemu taková láska dopřána? Vroucně si to přál, ale příliš v to nedoufal. Pokud ho otec nakonec přece jen ještě nepošle do kláštera, připraví pro něj vztah, který bude výhodný pro rod Wettinů, zcela bez ohledu na city budoucích manželů. Pokradmu tedy pozoroval Christiana a Martu, jako kdyby si chtěl z jejich štěstí kousek půjčit.

O zábavu na cestě se starali dva mladíci, kteří právě dosáhli mužného věku. Třebaže se snažili působit vážně a samozřejmě, nedokázali si odpustit žertování. Jeden se jmenoval Kuno, měl zrzavé vlasy a spoustu pih v tváři, a jak se Dietrich dozvěděl z žertovných rozhovorů, byl manželem Martiny nevlastní dcery, která teď čekala první dítě. Jeho černovlasý přítel Bertram naopak trpěl nešťastnou láskou, protože se zamiloval do vyvolené někoho jiného, ten však zemřel a ona po něm stále truchlila. Bertram si musel vyslechnout spoustu více či méně bezohledných šprýmů a rad jak si přízeň té dívky získat. Teprve když Christian posměváčky přísně napomenul a oni vzápětí zmlkli a zastyděli se, Dietrich si uvědomil, že ta dívka je sestra Kunovy manželky, a tedy druhá Martina nevlastní dcera.

V letním parnu se skupina blížila k Christiansdorfu. Ranní deštík je spíš těšil, než rušil, ale teď byli opět pokrytí prachem.

Kousek před vesnicí poslal Christian jednoho z ozbrojenců napřed, aby oznámil příjezd hradního fojta, jeho doprovodu a markraběcího syna. Tak se mohl spolehnout, že brzy bude připraven dobrý oběd a koupel.

Christian vedl svého vraníka na pahorek a naznačil Dietrichovi, aby ho následoval. Knížecí syn jel na vzácném šimlovi, podobném tomu, jakého měl kdysi Christian, daroval mu ho tehdy markrabě, protože nikdo jiný nedokázal divokého hřebce zkrotit a jezdit na něm.

Christian zamyšleně pohlédl na Martu. Pahorek byl jejím oblíbeným místem, odtud bylo možné vidět celou vesnici a občas si sem spolu vyjeli, aby přemýšleli a kuli plány do budoucna. Marta se na něj usmála a zavedla svého klidného mimochodníka kousek na stranu, aby Dietrich mohl projet na vrchol kopce.

„Jsme u cíle,“ promluvil Christian a ukázal na ves.

Dietrichovi ten pohled vzal řeč. Cestou slyšel hodně o tom, jak zázračně se Christianova vesnice rozvíjela, ale vidět to na vlastní oči bylo něco úplně jiného.

„A… tohle všechno vzniklo za pouhých dvanáct let na zelené louce?“ zeptal se zajíkavě.

„Skoro na den přesně. Když jsem před dvanácti lety dovedl průvod kolonistů sem, byl všude kolem hustý les. Jen kolem potoka byla malá mýtinka. Tam jsme založili první pole a postavili domy.“ Christian ukázal na košatou vesnickou lípu a několik chýší stojících kolem ní.

Z lesů a polí tu skoro nic nezůstalo, před nimi se rozvinul obraz rušného života, v němž se lidé zaměstnaně hemžili jako mravenci. Les v širokém okolí ustoupil, protože šachty a hlavně tavicí pece potřebovaly ohromné množství dřeva a dřevěného uhlí. Scházela tu však i obdělávaná pole, jaká se obvykle rozkládají kolem vesnic. Zůstalo jen pár zahrádek a konopné pole, jehož úroda poskytovala surovinu na výrobu provazů a lan. Pohled na vesnici byl charakterizován širokým pruhem země táhnoucím se severovýchodním směrem, v němž byly do půdy vykopány ohromné díry a lidé se usilovně snažili těžit stříbrnou rudu a roztloukat ji na přebíracích stolech. Rudná žíla prý pokračuje dál za vesnicí, jak Dietrichovi cestou vysvětlil Lukas.

Vesnice mladíkovi připadala obrovská, hlavně s ohledem na krátký čas, který uplynul od jejího založení. U potoka stálo několik tavicích pecí, z nichž se valil hustý kouř, v jejich blízkosti bylo ještě možné rozpoznat dřívější jádro vsi. Na západ od něj však vznikla celá čtvrť, která i z dálky vypadala městsky a v jejímž středu byl postaven kamenný kostel, jehož věže dosud nebyly hotové. Opodál stály ještě dva dřevěné kostelíky. Na východ od rudné žíly vyrostlo sídliště horníků.

V hradním okrsku, jak Dietrich věděl, bylo skladováno a střeženo vytěžené stříbro pro jeho otce. Za hradbami je zřejmě zřízena i markraběcí mincovna. Byl zvědavý, až uvidí, jak se z nevzhledného nerostu získá stříbrná cihla a z té se pak razí mince. Christian chtěl, aby se zajímal také o tyto otázky, které budou pro budoucího vládce důležité.

Na Dietrichovu poněkud podrážděnou námitku, že jemu není určeno vládnout, ho jeho nový učitel přísně napomenul. „A co Weißenfels?“

Dietrich ještě nikdy nebyl v Christiansdorfu, protože uplynulých deset let strávil na císařském dvoře, ale věděl toho hodně o opevnění. Pozorný pohled mu prozradil, že tento hrad lze dobře bránit. O dodatečnou bezpečnost se starají ještě dvě strážní věže, jedna na západním a druhá na severovýchodním kraji vsi.

Náhle se Christian na vraníkovi lehce naklonil dopředu a zastínil si rukou oči, aby lépe viděl. Vypadal velmi zneklidněně.

Teď viděl i Dietrich, co rytíře zaujalo. Zřejmě se něco přihodilo v šachtách, protože se tam sbíhali lidé a zvolna se tam shromažďoval shluk. Všiml se, že Christian tázavě pohlédl na Martu.

„Za mnou!“ přikázal a vyrazil na vraníkovi k šachtě.

Jediní lidé, kteří si všimli ozbrojeného oddílu, byly malé děti, které na ně udiveně civěly. Pozdrav stráží na východním příjezdu do vesnice Christian opětoval, aniž zastavil.

Rovněž v Dietrichovi se vzmáhaly obavy, protože bylo neobvyklé, aby se vesničané, přestože dostali zprávu o příjezdu hradního fojta, neseběhli na jeho uvítanou a nepoklekli na kolena. Neviděli však ve vsi nikoho. Stalo se snad neštěstí na šachtách? Všechno tomu nasvědčovalo.

Christian v čele jezdců mířil přímo k šachtě, před níž se vytvořil hrozen hlasitě vykřikujících a divoce gestikulujících lidí.

Stále ještě si nikdo nevšiml jejich příjezdu, natož aby někdo pána vesnice pozdravil, jak se sluší a patří.

Vesničané stáli zády k jezdcům, povykovali, strkali do sebe a prodírali se dopředu, aby uviděli něco, co rytířům zůstávalo skryto.

Lukas hlasitý chaos ukončil zcela nedvorským způsobem, pronikavým hvízdnutím na dva prsty.

Lidé se k němu okamžitě obrátili, na okamžik strnuli a vzápětí s úctou umlkli.

„Pozdravte pána a paní Christiansdorfu a syna našeho markraběte!“ vykřikl Lukas do davu.

Podobně jako od kamene vrženého do vody se šíří kruhy, utišovaly se další a další řady rozrušených lidí. Jeden po druhém klesali na koleno, jak jim kázala povinnost, a jeden vznešeně oblečený muž s šedým plnovousem si k nim razil cestu davem.

„Buďte pozdraven, pane, a vítejte zpátky,“ hluboce se uklonil a snažil se, aby z jeho tváře zmizel hněv.

„Bůh vás pozdrav, mistře Hermanne,“ odpověděl Christian. „Stalo se nějaké neštěstí?“

„Bůh budiž pochválen, nestalo,“ pokřižoval se spěšně hornický mistr. „Ale muži našli jasnorudek. A poté propukla taková vřava, že ti hlupáci nakonec ještě probudí zemní duchy.“ Opět se pokřižoval.

Potom se otočil k nejbližšímu muži klečícímu vedle něj. „Můžete zase jít po své práci. Tady už není nic k vidění. A přestaňte dělat takový randál!“

Vesničané mlčky vstali a rozcházeli se. Leckterý z nich se s polekanou tváří rovněž křižoval.

„Proč se tak bojí zemních duchů?“ zeptal se Dietrich tiše Lukase stojícího vedle něj.

„Protože na jejich náladě závisí život horníků,“ odpověděl rytíř. Tentokrát se Lukas zdržel jakéhokoli žertu a také se pokřižoval. „Špatně naladění zemní duchové mohou zavalit šachty a pohřbít muže, kteří v nich pracují. Ale kdo je s nimi zadobře, tomu možná darují džbán stříbra nebo promění hlušinu ve vydatnou stříbrnou rudu. Aspoň to tak vyprávějí zkazky z dávných dob.“

Dav se rozešel a zůstala jen skupinka čtyř mužů: hornický mistr s plnovousem a tři horníci, v jejichž začerněných, umazaných obličejích byl vepsaný úžas a ohromná radost. I skrze prach a špínu, jež se jim zažrala do kůže, bylo zřejmé, že jsou to blízcí příbuzní, pravděpodobně otec se synem a bratrem či bratrancem.

„Pán nám požehnal,“ vypravil ze sebe nejstarší horník. „Ve své podzemní říši vytvořil chodbu ze skoro čistého stříbra.“

Teď se Christian obrátil na Dietricha. „Až to tvůj otec uslyší, bude mít radost.“

Lehký úsměv mu přelétl po téměř vždycky vážné tváři. „Tam, kde se vyskytuje jasnorudek, se křižují dvě rudné žíly. To znamená, že horníci mohou kopat i napříč dosavadní chodbou a mají naději na velmi vydatnou rudu, místy možná na čisté stříbro,“ vysvětloval novému chráněnci.

Hornický mistr Hermann je pozval, aby se na naleziště podívali. Sesedli z koní a následovali ho k šachtě.

„Jen před nimi neříkej stříbrný pruh,“ zašeptal Lukas. „Horníci mají svou vlastní řeč. Stříbro se vyskytuje v žilách, žebřík je drabina a bez ohledu na to, jestli do šachty sestupují, spouštějí se, nebo plazí, vždycky říkají, že fárají.“

Dietrich žasl, že Christian se vůbec nezdráhal sešplhat po žebříku dolů až do hloubky, do jaké by se vešli tři dospělí muži stojící jeden druhému na ramenou.

„Pojďte se mnou a podívejte se zblízka, z čeho pochází bohatství vašeho otce,“ vyzval ho hradní fojt. A tak sestupoval za Christianem a hornickým mistrem a dával pozor, aby si neušpinil drahé oblečení.

Když se postavil na dno, zažil největší překvapení. Hornický mistr hrdě ukazoval na krvavě rudé pecky v nerostech.

„To je stříbro?“ ujišťoval se Dietrich.

„Ano, mladý pane, skoro ryzí,“ odpověděl Hermann. Pak zvedl černou kamennou hroudu, ze které viselo něco jako pokroucená černá nit.

„A tohle je čisté stříbro, stříbrná lokna,“ vysvětloval.

Mladík se divil stále víc. Očekával lesklé stříbrné žíly, které se táhnou skrze nerosty. Jak se z těchto tmavorudých a černých kousků stanou blýskavé mince? Zaplavila ho zvědavost dozvědět se, co všechno je třeba udělat, aby se ten zázrak uskutečnil.

Ale hornický mistr se už odvrátil a opět se chystal stoupat nahoru, tedy vyfárat, jak ho poučil Lukas.

„Měli bychom si pospíšit,“ poznamenal Hermann a Christian přikývl.

Očekávají něco určitého? přemýšlel markraběcí syn.

Zřejmě ano. Protože jakmile se opět ocitli na povrchu, Hermann i Christian se pátravě rozhlíželi vpravo vlevo. Teď i Dietrich uviděl dva muže, vzdálené od nich co by kamenem dohodil, jak krumpáči horlivě kopou do země. Mohl by přísahat, že prve tam nebyli.

„Sledují průběh nové, příčné žíly,“ vysvětloval Christian. „Doufají, že tam budou moct otevřít nové, bohaté naleziště. Kdo jako první narazí na rudu, smí hornickému mistrovi ohlásit nárok na šachtu a těžební pole.“

„A to můžou kopat všude, třeba i na polích rolníků?“ podivil se Dietrich.

„Ano,“ přikývl Christian a po tváři mu přelétl stín. „Kde chce člověk dobývat rudu, tam ji má právo dobývat. Tak to rozhodl tvůj otec.“

„A nepropukají kvůli tomu někdy hádky?“ vyptával se Dietrich a oklepával z rukou kousky hlíny.

„No jistě. Už nás to také stálo životy,“ zněla odpověď.

Otův syn se zamyslel. Náhle vypadalo všechno složitěji, než si na první pohled myslel. Bude se tu muset hodně naučit, aby možná nalezl cestu jak beze ztrát těžit, a přitom postupovat spravedlivě. Ale může si tady člověk vůbec počínat spravedlivě? Někdo narazí na bohaté ložisko, druhý se léta zbytečně namáhá v naději, že najde dost stříbra, aby uživil sebe a rodinu. Co rozhoduje o tom, kdo bude mít štěstí a kdo odtáhne s prázdnou? Je to náhoda, nebo řemeslná zručnost, boží vůle, nebo nálada zemních duchů?

„Omluvte mě, pane, musím naproti dohlédnout, aby všechno proběhlo v klidu.“ Mistr ukázal doleva, kde se začalo několik mužů prát a ostatní kolem nich nahlas křičet. Hermann se poklonil Christianovi, Lukasovi a Dietrichovi a spěšně zamířil k místu divoké hádky.

„Tak tohle urovná hornický mistr,“ rozhodl Christian. „A my konečně pojeďme domů!“

Pohlédl nahoru a celá skupina se vydala za ním směrem k hradu.

Hned na první letmý pohled Dietrich pochopil, že na hradě je vše v nejlepším pořádku. Padací most a brána byly ve skvělém stavu, stráže uctivě zdravily, a když projeli na nádvoří, okamžitě přiběhlo několik stájových pacholků, aby jim odebrali koně. Posádka hradu pod velením zkušeného bojovníka jménem Walter a vedle ní služebnictvo, všichni stáli připraveni je pozdravit. Přichvátal i mladý kaplan.

Rázně vyhlížející statná žena s pečlivě vyběleným a poskládaným čepcem jim podávala pohár na uvítanou. Když k nim přikročila, Dietrichův pohled padl na mladou dívku s plavými vlasy, která držela za každou ruku dítě a zcela jistě nebyla jejich matka, na to bylo starší dítě už moc velké.

Pohlédla na něj, zrudla a rychle sklopila oči.

Kdo to je, pomyslel si okouzleně Dietrich. Oblečení neměla tak prosté jako selka či služebná, ale ani tak pěkné, aby mohla být šlechtična. Uviděl, jak se jí děti vytrhly z rukou a ženou se k Martě, která je objímá.

Marta byla nesmírně šťastná, že konečně může zase své děti sevřít v náručí. Sedmiletá Klára se k ní beze slova přimkla, tříapůlletý Daniel ji objal kolem nohou a začal vzrušeně vykládat, co všechno prožil v době její nepřítomnosti.

Po prvním bouřlivém obětí se s úsměvem dětem vymanila, třebaže by je ráda ještě chvíli tiskla k sobě. „Jděte pozdravit otce,“ vyzvala je a děti se okamžitě obrátily k Christianovi. Hrdě pohladil nejmladšího syna po hlavě a zvedl dcerku na ruku, aby ji políbil na tvářičku.

Marta se obrátila k svým nevlastním dcerám. Starší Johana, Kunova manželka, rozzářeně vystavovala břicho. Osmnáctiletá dívka, která se od Marty už hodně naučila pracovat s léčivými bylinami a pečovat o nemocné, v těhotenství doslova rozkvetla.

„Vidím, že nevolnosti pominuly,“ usmála se Marta. „A já si kvůli tomu dělala starosti…“

„Vůbec k nim není důvod,“ odpověděla Johana a položila si ruce na břicho. „Už se hýbe,“ dodala s rozpačitou radostí. Marta si všimla, že Kuno stojí v uctivém odstupu a zjevně se nemůže dočkat, až obejme svou mladou ženu, musí však mít strpení, dokud nebudou o samotě. Měla radost z mladého štěstí a s lehkým úsměvem dala Johaně znamení. Dívka se okamžitě rozběhla k svému muži.

Marta teď objala Marii, svou mladší nevlastní dceru, jež se starala o Kláru a Daniela, když byla Marta na cestách nebo měla moc práce.

„Daří se ti dobře?“ zeptala se starostlivě a něžně dívce odhrnula pramen plavých vlasů z čela. Marie stále ještě truchlila po kovářském tovaryši, do něhož se zamilovala, který však zemřel na horečku, proti níž ani Marta nic nezmohla. Od té doby Marie odmítala všechny nápadníky a poprosila Christiana, aby ji ještě za nikoho neprovdal, přestože už má na vdavky věk. Přitom všichni ve vesnici očekávali, že po svatbě Johany s dobrodružně založeným Kunem se Marie provdá za jeho nejlepšího kamaráda Bertrama. Ti čtyři vypadali nerozlučně. Vždyť také patřili k průvodu kolonistů, který před dvanácti lety přišel sem, na místo, kde dnes stojí Christiansdorf.

Kuno a Bertram byli později na své vroucí přání vycvičeni jako členové stráže, učil je osobně Christian, jenž si obou vážil pro jejich odvahu a věrnost a cítil se za ně odpovědný. Bertram se také záhy o Marii začal ucházet, ale dosud její souhlas nezískal.

„Ano, vede se mi dobře.“ Náhle Marie zrudla. Ale Marta se nad tím nestačila zamyslet, protože Christian shromážděnému osazenstvu hradu právě sděloval, že od této chvíle tu s nimi bude žít Dietrich, mladší syn markraběte Oty, a bude se připravovat na život rytíře.

Záhy celá společnost za velkého ruchu a hluku přecházela do haly.

Klára se chytila matky za ruku a jemně ji zatahala. Marta pochopila, že jí chce dcera povědět něco důvěrného, co je tak důležité, že si to už nemůže nechat pro sebe.

Sklonila se k ní.

„On má rád Marii,“ šeptala holčička, jež s kaštanovými vlasy a šedozelenýma očima byla věrným obrazem Marty, naopak Daniel a jeho starší bratr se spíš podobali Christianovi. Překvapeně se Marta podívala směrem, kterým Klára nenápadně ukazovala hlavou.

Tam právě procházel Dietrich. Ale vždyť teprve teď přijeli! Jenže Klára má už odmalička velmi jemné, vytříbené smysly. A je pravda, že Dietrich nespouští oči z její mladší nevlastní dcery. Marie právě jeho pohled zachytila, rychle sklopila oči a zrudla.

Ach jo, tak tohle zase vypadá na další problémy! Že by se jindy zdrženlivá Marie tak překotně zamilovala, a to zrovna do Dietricha?

To nepřinese nic dobrého. Je nemyslitelné, aby se markraběcí syn oženil se selskou dcerou. Manželství vysokých šlechticů jsou bez výjimky uzavírána podle politických úvah, nikoli z náklonnosti a už vůbec ne s někým z nízkého stavu. Má-li Klára se svým postřehem pravdu, musí si o tom Marta bezpodmínečně promluvit s Christianem. Přeje Marii z celého srdce štěstí v životě, ale ani ona, ani Christian nestrpí, aby se stala hříčkou mladého knížete. Neboť nejpozději ve chvíli, kdy se Dietrich ožení s nějakou šlechtickou dcerou, museli by Marii provdat za někoho, kdo by se smířil s tím, že jeho nevěsta nevstupuje do manželství neposkvrněná. A dotyčný by to Marii celý život předhazoval.

U všech svatých, vždyť Marii bude už šestnáct a brzy bude považována za starou pannu! Měli by ji co nejdřív provdat za Bertrama, protože ten udělá všechno, co bude v jeho moci, aby Marii učinil šťastnou.

Avšak toho večera Marta s Christianem o Marii nepromluvila. Když se konečně po návratu z dvorského sněmu ocitli poprvé o samotě ve své komoře, aby ulehli ke spaní, zaplavila ji melancholie, kterou nedokázala potlačit, byť se o to snažila.

Přitom pociťovala úlevu, že unikla ze společnosti u dvora, k níž nikdy v nitru nepatřila. Teď je zase doma, v důvěrně známém prostředí mezi svými lidmi. Přesto jí to všechno náhle připadá jako velké rozloučení.

Ucítila na sobě Christianův pohled a sklopila oči, aby skryla své myšlenky.

Nechce uvažovat o tom, zda se Christian vrátí z boje živý a zdravý, a nejen on, ale i další lidé, kteří jí jsou blízcí.

Má snad půl roku, nebo kdovíkolik času uplyne do polního tažení, trávit ve smutku, přestože má svého milovaného ještě po boku? Má ho zatěžovat obavami dřív, než vůbec dostane rozkaz, aby se i s ozbrojenci přidal k císařskému vojsku?

Smrt může každého z nich zastihnout každým dnem, nikoli jen v poli. Navíc teď mají víc než dost práce.

Avšak Marta se nedokázala pocitům ubránit. Náhle nemohla manžela milovat tak bezstarostně jako jindy: vášnivě, oddaně, v plné důvěře jen v jeho lásku. Každý jeho dotek teď vnímala, jako kdyby byl poslední.

Tentokrát nezavírala oči, ale chtěla ho vidět, jak se zamilovaně dívá na její tělo, když ji něžně hladí, jak se ho zmocňuje vášeň a jak se v ní ztrácí.

Znali se příliš důvěrně, než aby před ním mohla své myšlenky utajit.

Po milostné hře leželi vyčerpaně vedle sebe, když jí Christian položil dlaň na tvář. Nemusel se ptát, co jí prochází hlavou, věděl to.

„Nebuď smutná, a už vůbec ne, dokud tu ještě jsem. Ještě žiju a mám v úmyslu postarat se, aby se na tom hodně dlouho nic nezměnilo.“

Vzal její obličej do dlaní a políbil ji. „Vrátím se. Slibuju.“

Nedokázala na to odpovědět, jen mlčky přikývla. Prudce ho objala a tiskla k sobě, jako by ho nikdy nechtěla pustit. Tak nemohl vidět slzy, které jí stékaly po tvářích.

Mučivé starosti

Nadešel červenec. Marta, Christian a jejich přátelé stále netrpělivěji čekali na zprávu, co všechno se po jejich odjezdu odehrálo na dvorském sněmu. Na hradním vrchu v Míšni se podle markraběcích rozkazů nesměli ukázat. Proto Lukas jednoho dusného letního dne odjel k Raimundovi, rytíři v Otových službách a Christianovu příteli od dob společné panošské služby. Provázel Otu a Hedviku nejen na dvorský sněm do Magdeburgu, ale i na další do Erfurtu a podle Christianova odhadu už by musel být zpátky na svém panství.

Marta se chtěla trochu rozptýlit v tíživém čekání a rozhodla se navštívit přítelkyni Emmu, ženu vesnického kováře. Emma i její manžel Jonas pocházeli ze stejné vsi jako Marta, ale přestože se Martin život od jejího útěku z Frank zásadně změnil, nebyla ochotna vzdát se starých přátel.

Byla manželkou hradního fojta a mohla k sobě kdykoli povolat na hrad kohokoli z vesničanů, dokonce se to od ní čekalo spíš, než že sama zavítá do selských chýší. Od té doby, co Jonas přestal být rychtářem, po Randolfově jmenování hradním fojtem se většina vesnických obyvatel rozhodla, že na místo odvážného kováře, jenž byl svou loajalitou k Christianovi trnem v oku hradnímu pánovi, zvolí za svého zástupce podlézavého obchodníka se suknem, nemohl Christian a jeho žena kováře s manželkou zvát na oficiální slavnostní příležitosti, protože by to znamenalo povinnost pozvat ke stolu i současného rychtáře a náboženského horlivce pátera Sebastiana. A jejich společnosti se rádi vzdali, pokud to bylo jen trochu možné.

Když Marta vešla do světnice, zrzavá Emma seděla u stolu a látala oblečení. Rozzářená radostí odložila šití a chtěla kamarádku obejmout. Ale většina dětí, které si v domku hrály, byla rychlejší a už se na Martu věšela. Chyběl jen nejstarší syn Johan, ten už pomáhal otci v kovárně. Marta s úsměvem rozdávala mezi hejno rudovlasých dětí medové pochoutky.

„Člověk by si myslel, že aspoň jedno tvé dítě bude černovlasé po otci, ale všechny jsou po tobě,“ usmívala se na Emmu.

„Je pravda, že císař má stejně zrzavé vlasy jako já?“ vyptával se Guntram, Emmin druhorozený syn, pojmenovaný po tesaři, kterého dal Randolf neprávem oběsit.

„Je to pravda,“ přikývla Marta. „Ale ještě k tomu má rudý plnovous.“

„Ten budu mít brzy taky, povídal táta,“ prohlásil sedmiletý kluk a vážně se pohladil po bradě, jako by chtěl zjistit, jestli už mu první vousy vyrážejí.

Marta a Emma jen stěží zadržovaly smích. Marta vytáhla z košíku ještě pár sladkostí a předala je paní domu, pak z hromady prádla vytáhla jedny roztržené gatě a z váčku u pasu si vzala jehlu.

Žádná z vesnických žen si nemohla dovolit jen tak marnit čas povídáním, na to měly příliš mnoho práce. Ale při šití bylo dost příležitostí probrat nejnovější vesnické klepy. A Emma věděla, že kamarádka tyhle chvíle u ní užívá jako kousek ztraceného, obyčejného života. Poslala tedy jedno z dětí, aby přivedlo ještě Agnes, manželku druhého kováře, Martina nevlastního syna Karla. Také Agnes přivedla děti, takže v Jonasově domě bylo hodně živo a Marta zapomněla na své starosti, aspoň na dopoledne.

Druhý den se Lukas tryskem vrátil, a jakmile předal koně stájovému pacholkovi, sháněl se po Christianovi, Martě a Dietrichovi, aby jim mohl sdělit novinky.

„Lev poté, co ho markrabě Dietrich vyzval na souboj, opravdu do Magdeburgu nepřijel!“ vykládal už cestou do komory. „Zůstal na hradě Haldenslebenu a odtud požádal císaře o důvěrné setkání. Friedrich prý mu nabídl, že za pět tisíc hřiven stříbra jako projev kajícnosti by mohl odčinit škody, které způsobil. Věřte tomu nebo ne, ale Lev odmítl. Podle mého názoru je to od něj dost povýšené.“ Lukas pohrdavě mávl rukou. „Zpečetil tak svůj zánik.“

Konečně si udělal chvilku, aby se mohl zhluboka napít piva. Vyprázdnil polovinu džbánu, otřel si rukávem ústa a pokračoval.

Císař a jeho věrní v Magdeburgu s velkou slávou uctili svátek Petra a Pavla a odebrali se do Erfurtu. Zároveň byly dohodnuty všechny podrobnosti k přípravě dvorského sněmu, který se sejde v srpnu v Kayně. Tam císař a knížecí soud zahájí proces proti Lvovi vedený podle lenního a zemského práva, což podle Lukase nemůže skončit jinak než vyhlášením říšského achtu nad Jindřichem a odebráním veškeré moci rodu Welfů.

„Nevzdá se bez boje,“ ukončil mladý rytíř zprávu a obrátil se k Christianovi. „Nejpozději po sněmu v Kayně propukne válka.“

Potom pohlédl na Dietricha: „Bude čas nabrousit meče.“

Sedmnáctiletý mladík triumfálně pozvedl zrak.

Marta naopak zbledla jako stěna a ovládala se jen s vypětím vůle. Přestože celé týdny s ničím jiným nepočítali.

Druhý den ráno se Marta pustila do svých osobních příprav na válku. Společně s kuchařkou a hospodyní Mechthildou chtěla překontrolovat a doplnit zásoby.

Zima byla zlá a dlouhá, ještě o Velikonocích byl kraj pokrytý sněhem. Starší lidé už potřásali hlavou a starostlivě upozorňovali na náznaky v přírodě, podle kterých prý bude i příští zima krutá, třebaže si to teď, v parném létě, nikdo neuměl doopravdy představit.

V jejich vsi se obilí už téměř nepěstovalo, skoro všude se zřizovaly šachty nebo stavěly domy, a opožděná výsadba i malá úroda vyženou tento rok ceny za obilí do závratných výšek.

Bude lepší, když obilí nakoupí hned po žních, a ne až těsně před začátkem zimy. A zásoba bude muset být větší než obvykle. Na Christianův pokyn se vydali na cestu dva formani s povozy, aby z Čech přivezli obilí. Úkolu se ujali Hans a Friedrich, kteří dříve vozili z Halle sůl do Čech a zpátky přiváželi obilí. Kdysi se na svých cestách potkali s průvodem kolonistů směřujícím do míst, kde později vznikl Christiansdorf. Občas tam zajížděli a díky nim bylo ve vesnici objeveno stříbro.

Když Christian bude muset markraběti postavit oddíly pro jeho vojsko, budou potřebovat dodatečné zásoby jako proviant pro ozbrojence.

Na hradním nádvoří zbývalo ještě několik kaluží po noční bouřce, přesto tam bylo rušno jako obvykle. Dvě děvečky čerpaly vodu ze studně, jedna seděla na stoličce a škubala husu, přitom polohlasně na něco hubovala, stájoví pacholci drsně žertovali při kydání hnoje.

Ze stavení markraběcí mincovny, jež zaujímala největší část dvora, pronikal obvyklý hluk: syčené a prskání z tavírny, kde je surové stříbro získané z rudy ještě jednou roztaveno a odléváno, z vedlejší budovy zněly řinčivé rány kladiv vyklepávajících stříbro na pláty, z kterých tucet mužů vyřezával malá kolečka. Tupé bušení vycházelo z dílny, kde se do vykrájených mincí razil portrét markraběte a jeho insignie.

Rázná Mechthilda si ničeho nevšímala a směřovala nejkratší cestou do komory se zásobami, až jí dřeváky na noze klapaly na dlažbě nádvoří.

Vdova, jež ztratila všechny své děti, skrývala pod drsnou slupkou nevyčerpatelné mateřské city k celé domácnosti svého pána a především k Martě. Mladé hradní paní byla nenahraditelnou pomocnicí, když se ujímala svých nových úkolů.

Marta se nejprve musela naučit propočítat zásoby pro všechny lidi, o něž se nyní měla starat. Mladá dívka ze šlechtického rodu se to učila od dětství, patřilo to k výchově před manželstvím. Marta však pocházela z velmi chudých poměrů a nikdy by se jí ani nesnilo, že povede velkou domácnost rytíře, natož hradního fojta.

Otevírala komoru se zásobami, když proti ní jako blesk vyrazila šedobílá kočka. Kdysi ji dostala od Lukase, tenkrát, krátce poté, co se provdala za starého Wiprechta a byla hluboce nešťastná. Lovkyně myší a její četné potomstvo se osvědčily jako zdatní strážci sýpky, proto si je Mechthilda oblíbila.

Ženy potřebovaly chvilku, aby si jejich oči přivykly přechodu ze zářivého slunečního světla do přítmí chladné komory. Ze stropu ve vyrovnaných řadách visely pytle s luštěninami a kusy špeku, pod nimi stály větší a menší sudy.

Mechthilda s jistotou zkušené hospodyně zamířila k jednomu z nich a zvedla těžké víko. Vyvalil se pronikavý puch, takže kuchařka s ustaranou tváří sud rychle zase zakryla. „Uzené maso je zkažené už k nepotřebě,“ zamračila se. „Jestli souhlasíte, tak dneska bude k večeři jenom kaše.“

Marta přikývla. Mohla přikázat, aby se ještě podřízlo několik husí nebo jehňat a na stole se večer objevilo maso, ale bude lepší, když se šetřit začne hned.

Spolu spočítaly pytle s fazolemi a hrachem, už jich moc nezbývalo, zkontrolovaly nasolené ryby pro postní dny a odhadly, kolik řepy a zelí je ještě v kreditech a kolik je v sýpce uskladněno pytlů obilí.

„Děti by měly sbírat ořechy a nosit je do zásobárny. Taky sušte všechno ovoce, které se hned nesní,“ přikazovala Marta. Na okamžik váhala, pak dodala: „Letos na podzim bychom pro všechny případy měly sbírat žaludy.“

Mechthilda na ni ustaraně pohlédla. Mouka ze žaludů byla nedobrá, hořká, nebyla moc výživná a používala se k přípravě chudého jídla v dobách hladomoru, když byly spotřebovány všechny ostatní zásoby. Ale i kuchařka věděla, že úroda bude letos všude ubohá a nadcházející zima může být stejně krutá a dlouhá jako ta předchozí. Mnozí vesničané v Christiansdorfu byli jistě dost bohatí, aby si mohli obilí koupit, ale bylo tu i dost chudých. A nikdo nevěděl, jaké útrapy je ještě letos čekají.

„Budeme potřebovat taky víc vlny a lnu,“ pokračovala Marta a odepínala od pasu svazek klíčů, aby sklad zásob opět pečlivě zamkla. Muži, kteří potáhnou do války, budou potřebovat nejen teplé oblečení, ale také obvazy.

Mechthilda zřejmě uhodla její obavy, protože se k ní obrátila a s obavami se zeptala: „Bude válka?“

„Ještě není rozhodnuto o válečném tažení,“ odpověděla vyhýbavě hradní paní. Nechtěla kuchařce lhát, ale nechtěla ani šířit poplašné zprávy.

Víc však zkušené ženě říkat nemusela. „Ach dítě,“ povzdychla Mechthilda a soucitně na ni pohlédla.

Marta oslovení nepovažovala za neuctivé, naopak by nejraději Mechthildu objala a nechala se utěšovat. Na svou matku si vůbec nepamatovala, v paměti jí zůstal jen výjev, kdy lupiči vraždili její rodiče. A pěstounka zemřela, když Martě nebylo ještě ani třináct let. Od té doby se někdy skoro dusila odpovědností, kterou musela převzít v novém životě, do něhož tak nečekaně vkročila. Pomyšlení, že blaho tolika lidí závisí na tom, zda správně všechno propočítá a rozdělí, ji někdy připravovalo o spánek.

„Pošlu pár dětí, aby natrhaly řebříček a ostatní byliny potřebné k ošetřování ran,“ prohlásila Mechthilda bez dalších otázek a kutálela sud se zkaženým masem, aby jeho nepoživatelný obsah byl pohřben a sud důkladně vydrhnut.

Marta na ni vděčně pohlédla a přikývla.

Bude lepší, když se nespolehne na možnost, že by markrabě při tažení proti Lvovi ponechal hrad v Christiansdorfu mimo dění. Samozřejmě ho nemůže nechat opuštěný, ale v boji se nevzdá Christiana a velení nad hradem svěří někomu ze svých důvěrníků, možná někomu, kdo má bojové zkušenosti, ale na válku je už starý.

Jakmile vyšla ze stinné zásobárny na nádvoří, prudké slunce ji oslnilo. Mrkala a přivírala oči, aby viděla, co se na dvoře děje. U brány zahlédla asi třináctiletého stájového pacholka s drzým úsměvem ve tváři, kolem něhož se shromáždila skupina stejně starých chlapců a zjevně chystali nějaké uličnictví.

Bude lepší, když jim dá na práci něco užitečného, rozhodla se a zavolala k sobě vůdce party. Přiběhl a pohlédl na ni s očekáváním v očích.

Petr, bývalý zlodějíček, byl Christianovi a Martě věrně oddaný, protože ho i jeho mladší sestru Annu a další kamarády osvobodili ze spárů surovce, jenž kolem sebe násilím držel bandu sirotků, aby pro něj kradli. Mazanost a zkušenost bývalého kapsáře, jenž kolem sebe soustředil partu vesnických kluků, kteří pracovali na hradě nebo u přebíracích stolů, leckterého obyvatele vesnice už přivedla do nepříjemné situace.

„Neměl jsi pomáhat při kydání hnoje?“ zeptala se ho tak přísně, jak jen dokázala.

„Dneska nejsem na řadě,“ ujistil ji horlivě a zrudly mu uši. „Paní, máte pro mě nějaký úkol?“

Marta věděla, že Petr je úslužný nikoli proto, že by ho zastihla, jak se vyhýbá práci ve stáji, ale protože je oddaným obdivovatelem Christiana, a proto chce být užitečný i jeho ženě.

„Vezmi s sebou tu svou družinu,“ ukázala bradou a hlouček chlapců, kteří toto označení přijali s hrdostí, „a jděte do lesa hledat úly divokých včel. Budeme potřebovat víc medu.“

„Hned, paní,“ slíbil nadšeně Petr. „Jenom to rychle povím vrchnímu štolbovi.“

Krátce se poradil s ostatními a kluci se rozprchli, aby si každý našel nějaký nástroj, kterým může vyluzovat co nejvíc hluku. Tak přimějí včely, které vyletí, aby se usadily a chlapci je posbírají do košů nebo zvláštních bedýnek přizpůsobených k tomu účelu.

Marta se rozhodla, že teď se postará o zásoby léčivých prostředků. Ale než stačila vejít do hlavní hradní budovy, všimla si jezdce, který se tryskem blížil k hradu.

Podle drahého koně usoudila, že přijíždí některý z rytířů. Přináší snad už rozkaz postavit vojenský oddíl? polekala se.

Stísněně čekala, až jezdec dorazí k hradu. Podle rudoplavých vlasů poznala mladého rytíře z Otovy družiny.

„Kde je žena hradního fojta?“ křičel, jakmile seskočil z koně a hodil uzdu stájovému pacholkovi.

Marta k němu zamířila se špatným pocitem, že přináší velmi zlou zprávu.

Zjevně se zaradoval, že ji tak záhy našel, ale v očích měl zoufalou starost.

„Markraběnka potřebuje vaši pomoc!“ vypravil ze sebe chraptivě, protože měl hrdlo úplně vyschlé.

Marta se polekala. Co se mohlo stát?

Sluha již poslovi přinášel pohár piva. Muži kolem okamžitě poznali, že je to urozený pán, kromě toho z vlastní zkušenosti věděli, jak je člověk vyprahlý po dlouhé, rychlé jízdě, navíc v takovém horku.

Mladý rytíř se zhluboka napil osvěžujícího nápoje. „Kněžna… Musíte jet se mnou… ona vykrvácí…,“ zajíkal se rozpaky.

Marta mu naznačila, aby ji následoval do paláce. Tam měla hned v přízemí místnost, kde uchovávala své zásoby koření, bylin, mastí a obvazů a kde ošetřovala vesničany, pokud nemocné nenavštěvovala u nich doma. Přitom se snažila ze zpoceného, zaprášeného mladíka dostat víc podrobností. Ten se vytáčel a její vyptávání mu bylo zjevně trapné. Ale z toho, co prozradil, Marta usoudila, že Hedvika pravděpodobně na zpáteční cestě z dvorského sněmu potratila a teď leží v narychlo zřízeném táboře v kaluži krve. Marta spěšně sbalila vše, co by mohla potřebovat, a pak se rozhlédla po Christianovi, jenž si chtěl toho dne s Dietrichem prohlédnout mincovnu. Našla je ve společnosti mincmistra hned v první části dílny.

„Pošlu s tebou jako doprovod dva muže,“ rozhodl Christian a okamžitě šel vydat patřičný rozkaz. On s ní na Otův příkaz jet nesmí.

Marta přinesla z komory košík s léčebným vybavením, políbila děti na rozloučenou a se smutkem v srdci je svěřila Marii. Pak byla připravená na cestu. Její mimochodník už čekal osedlaný na nádvoří a vedle něj na koních jako průvodci Kuno a Bertram.

Neztráceli čas zbytečným vyptáváním, ale všichni čtyři vyrazili. Marta věděla, že kvůli ní musí zmírnit tempo, protože není moc dobrá jezdkyně. Vždyť se neučila jezdit na koni v dětství, ale teprve před deseti lety, po svatbě s Christianem. V dámském sedle se nikdy necítila moc jistá. Kdyby ji však mladý rytíř vzal na koně před sebe, vzbudili by pohoršení.

Markraběnka možná vykrvácí v době, kterou kvůli mně ztratíme, a všechno jen kvůli etiketě.

Oddychla si však, když zanedlouho dojeli k provizornímu ležení markraběcího průvodu zřízenému při silnici do Chemnitzu, odkud odbočovala cesta do Christiansdorfu.

Cestovní společnost tábořila v letním vedru na zarostlé louce jen pár kroků od prašné cesty.

Muži z Otovy družiny postávali nebo pobíhali kolem, znudění či ustaraní. Jiní nějak zaháněli dlouhou chvíli, hráli v kostky, dva cvičně šermovali mečem, zjevně to byl jen boj pro pobavení a okolo stojící muži je se smíchem povzbuzovali a uzavírali sázky na vítěze.

Nedaleko stálo ve stínu stromu několik dvorních dam a horlivě si šeptem povídalo. Mladé dívky, jež byly pod Hedvičiným dozorem u markraběcího dvora vychovávané, seděly opodál v trávě a okamžitě se koketně zadívaly na přijíždějící. Pravděpodobně ode mě očekávají, že jim připravím nápoj lásky, pomyslela si rozzlobeně Marta, protože takové žádosti už mnohokrát odmítla. A vzhledem k vážnosti Hedvičiny situace opravdu neměla na takové nesmysly ani pomyšlení.

Uprostřed čekajících byl postaven lovecký stan, který měl markraběnku chránit před dotěrnými pohledy.

Mladý rytíř seskočil z koně, pomohl Martě ze sedla a vedl ji rovnou ke stanu. Před vchodem si hlasitě odkašlal. „Přijela paní z Christiansdorfu,“ oznámil nahlas, dovnitř však nevešel.

Někdo z druhé strany odhrnul látku spuštěnou ve vstupu a Marta zahlédla Hedvičinu komornou Zuzanu, svou kamarádku hned od první návštěvy na hradním vrchu. Na pihovatém obličeji mladé ženy byla patrná úleva, když Martu vyzvala, aby vstoupila. Před ostatními si nesměla dovolit ani náznak důvěrnosti k paní hradního fojta, protože musela dodržovat pravidla chování u dvora. Jen když spolu byly o samotě, povídaly si mladé ženy stejně jako dřív.

Marta pohlédla na rozrušené dvorní dámy, které postávaly kolem a tvářily se starostlivě. Pak je všechny vykázala ven.

Poklekla vedle markraběnky ležící na suché trávě. Hedvika k ní obrátila tvář staženou bolestí.

„Pořád krvácím,“ zašeptala. „Je mi hrozná zima.“

Marta zvedla přehoz, jímž byla markraběnka přikrytá, a uviděla velkou rudou skvrnu.

Rychle vzala Hedvičiny nepřirozeně chladné ruce do svých a třela je. „Nebojte se, za chvilku to bude lepší,“ utěšovala markraběnku. Pohlédla na Zuzanu. „Dej přinést čistou vodu! A nějaké kožešiny a přehozy.“

Zuzana okamžitě vyběhla ze stanu.

Když s Hedvikou osaměla, Marta si vyslechla, co se stalo. Markraběnka skutečně potratila, avšak v tak časném stadiu, že ještě ani sama určitě nevěděla, že je těhotná. Pro potracený zárodek nebylo možné udělat nic. Je záležitostí duchovních, aby rozhodli, jestli už měl duši, kterou je třeba spasit. Ale neutuchající krvácení Martu znepokojovalo, navíc se Hedviky zmocňovala horečka.

Zuzana se vrátila s dvěma koženými vaky vody. Marta si důkladně umyla ruce a otírala krev z Hedvičina podbřišku a nohou. Neodvažovala se markraběnce, jíž zimou cvakaly zuby, přiložit k tělu kámen zahřátý v ohništi, protože by to mohlo ještě zhoršit krvácení, ale se Zuzaninou pomocí ji převlékla do čistého prádla a opatrně položila na velkou kožešinu, aby už neležela na holé zemi. Přikládala jí na břicho ledové obklady a třela nohy, dokud se nezahřály. Vpravila do ní několik kapek výtažku z orlíčku proti horečce a odvar z řimbaby proti křečím. Potom ji přikryla dekami.

Hedvika se přestala chvět zimou, ale byla nesmírně vyčerpaná.

„Jak se daří Dietrichovi?“ zeptala se náhle tiše, když si Marta myslela, že už usíná.

Usmála se na ni. „Můj manžel si ho nemůže vynachválit, ale nic mu neodpustí a má na něj opravdu vysoké požadavky. Je přesvědčený, že Dietrich bude výborný rytíř. Nejen v zacházení s mečem a kopím.“

Hedvika s úlevou zavřela pálící oči.

Před stanem někdo významně odkašlal, aby na sebe upoutal pozornost.

Zuzana vstala a šla se podívat, kdo to je.

„Markrabě se nechává ptát, jestli už budeme moci pokračovat v cestě,“ slyšela Marta mužský hlas zvenčí.

„Za chvilku jsem zpátky,“ zašeptala Hedvice a rychle vyšla ven.

„To je zcela nemyslitelné,“ prohlásila rozhodně. „Kněžna teď v žádném případě nemůže vsednout na koně.“

„A kdybychom ji vezli na nosítkách mezi dvěma koňmi?“ nedal se odbýt Otův družiník.

„Ne. Nesmí vůbec vstát,“ trvala na svém Marta. „Musíme nejprve počkat, jak jí bude v noci.“

Posel zjevně nespokojeně odcházel, aby pánovi předal špatnou zprávu.

„Vyřiďte, prosím, markraběti, že pokud si bude přát, podám mu podrobnou zprávu, jakmile se postarám o paní Hedviku!“ zvolala za ním Marta.

Vrátila se do stanu a soucitně pohlédla na markraběnku, pak opět vedle ní poklekla. Žena z nejurozenějšího rodu, jedna z nejbohatších široko daleko, tu ve své těžké hodině ležela na zemi jako ubohá selka, která rodí na poli. Nepomohlo jí ani všechno stříbro z manželových truhel.

Když Hedvika usnula a Zuzana bděla u své paní, vyšla Marta ven.

Mladý rudovlasý rytíř, jenž pro ni přijel do Christiansdorfu, na ni čekal. Vstal z balvanu, na kterém seděl, a zamířil k ní.

„Markrabě si přeje s vámi mluvit okamžitě, jakmile budete moci paní nechat o samotě.“

Marta svolila, aby ji hned zavedl k Otovi.

„Tak kdy můžeme vyjet?“ zeptal se jí markrabě.

„Vaše choť si musí několik dní odpočinout. Jestli ji posadíte do sedla, nemůžu ručit za to, co se stane.“

„Máme tady snad tábořit jako nějací lapkové u silnice?“ obořil se na ni. „Nebo jak si to představujete?“

Marta se snažila neustoupit. Nikdo, komu záleželo na životě a majetku, markraběti neodporoval. A už vůbec si nenechá něco vykládat od ženské. Ale sdělení, že nyní nemůže pokračovat v cestě s manželkou, nebylo ještě nic proti tomu, co ji čekalo. Protože chce-li Hedvice zachránit život, musí Otu přesvědčit, že jeho žena již nikdy nesmí otěhotnět. Je to rozhovor, který může vést jenom mezi čtyřma očima a jehož výsledkem si nemůže být jistá. Není vyloučeno, že ji vyžene, odebere jí šlechtický titul a ještě k tomu potrestá i Christiana.

„Vaše choť jen o vlásek unikla smrti,“ začala. „Zatím. Ještě nemá úplně vyhráno.“

Oto na ni polekaně pohlédl.

„Jak je jí?“ zeptal se a zatvářil se podivně. Skoro jako by pocítil záblesk špatného svědomí.

„Ztratila hodně krve. A obávám se, že se jí zmocňuje horečka.“

V rozporu se svými zvyklostmi Oto nepromluvil ani slovo. Potom si přejel dlaní po obličeji, jako by chtěl zahnat velkou únavu. Ano, chtěl Hedviku ponížit a pokořit. Ale nepřeje si, aby umřela. To v žádném případě. Na to je mu příliš drahá.

„Chci ji vidět,“ prohlásil a zamířil ke stanu.

Marta za ním spěchala a přemýšlela, jak mu zabránit, aby ji nevzbudil. Hedvika by měla ve spánku nabírat síly a obrnit se proti horečce. K jejímu překvapení se však markrabě mlčky zastavil ve vchodu do stanu. Dlouho tam beze slova stál, pak se mlčky obrátil a odcházel.

Kývl na rytíře čekajícího opodál na jeho rozkazy. „Dámy a panny ať se s dostatečným doprovodem vrátí na hradní vrch. Ostatní tady budou čekat se mnou, dokud moje choť nebude schopna pokračovat v cestě. Dejte postavit stany!“ rozkázal.

Rytíř přikývl a spěchal splnit pánovo přání.

Marta tiše vklouzla do stanu.

„Co to s ním je?“ zeptala se šeptem Zuzana. „Jenom na ni zíral a pak beze slova odešel.“

Marta pokrčila rameny. Nevěděla. Ale doufala, že markrabě se vskrytu bude kát a dospěje ke stejnému závěru jako ona.

Výhrůžka

Martě bylo jasné, že se v dohledné době do Christiansdorfu nevrátí, a tak poslala domů Kuna se zprávou. Protože to bylo před očima a ušima všech, zapletla do poselství tajné slovo na znamení, že všechno je v pořádku. Christian mu porozumí. Nejraději by mu napsala dopis. Od té doby, co měli v domácnosti vlastního kaplana, to bylo opatření z opatrnosti, aby se nemusela zpovídat u pátera Sebastiana, který jen čekal, až ji bude moci z něčeho obvinit, se začala učit číst a psát. I to raději před ostatními u dvora skrývala. Většina mužů kolem ní by si myslela, že se to pro ženu, jako je ona, nesluší.

Vracela se do Hedvičina stanu.

Ještě nebyla unavená, ale za nic na světě by teď dobrovolně neopustila ochranu plátěných stěn.

Od příjezdu do tábora na sobě cítila pohledy muže s hranatým obličejem a přísným výrazem přibližně v Christianově věku. Silně ji znepokojovaly a naháněly jí strach. Měla nejeden dobrý důvod vyhýbat se veliteli Otovy osobní stráže, kdykoli to bylo možné. Ale jak to vypadá, bude muset provázet Otův dvůr do Míšně, jakmile bude markraběnka schopná nastoupit cestu.

Znepokojivá Ekkehartova přítomnost jí znepříjemňovala pobyt na hradním vrchu, který pro ni byl beztak mučivý už kvůli špiclům, jež na ni vyslal biskup sídlící v paláci mezi markraběcím hradem a palácem purkrabího, kvůli podezíravým pohledům intrikánské dvorské společnosti a choulostivé zprávě, kterou bude muset sdělit markraběti.

Hedvika druhý den trvala na tom, že pojedou dál. Marta se snažila jí to vymluvit, ale stále ještě slabá markraběnka nechtěla její námitky ani slyšet.

„Do Míšně je to jen půl dne cesty. Tam mě vyléčíte, abych mohla jet na dvorský sněm do Kayny,“ trvala na svém Hedvika. „Na hradním vrchu si promluvíme o všem ostatním.“

Bezpodmínečně chtěla do Kayny, protože ji celé týdny trýznila otázka, zda tam její milenec Dietrich bude muset nastoupit na boží soud a jak asi rozsudek dopadne. Obávala se, aby ze spaní nekřičela jeho jméno, a byla dodatečně ráda, že mladšího syna pojmenovali po jeho strýci. Každý se bude domnívat, že myslela syna, když jí ve snu nebo v horečce to jméno splyne ze rtů.

Marta okamžitě pochopila, co Hedvika poslední větou míní. Markraběnce je rovněž jasné, že dalšímu těhotenství musí za každou cenu zabránit. Přesvědčit Otu, aby se již v noci k manželce nepřibližoval, není možné v otevřeném rozhovoru. Přestože mu zbývá potěšení s hezkými milenkami. Ale postarat se potají a zakázaným způsobem o to, aby markraběnka již nemohla porodit legitimní dědice, znamená velezradu, a kdyby se o tom někdo dozvěděl, stálo by je to obě život. Nemůžou o tom mluvit tady, když nikdy nevědí, kdo stojí a poslouchá za tenkou plátěnou stanovou stěnou.

Cesta podle očekávání zhoršila Hedvičin stav a po příjezdu na hradní vrch měla Marta plné ruce práce. Vůbec neměla čas, aby se zašla podívat na syna. Ale beztak se s Thomasem může sejít, pouze když bude mít oficiální povolení, pokud nechce, aby se o něm vykládalo, že je maminčin chlapeček, a navíc zanedbává své povinnosti.

Teprve večer osaměla s Hedvikou v její komnatě a mohla si být jistá, že je nikdo neposlouchá. Markraběnka ležela na posteli zahalená v měkké kožešině a měla zavřené oči.

Náhle je otevřela a pohlédla Martě přímo do tváře.

„Vyhraje Otův bratr boží soud nad Lvem?“

K jejímu úžasu se na Martině tváři objevil výraz hlubokého smutku.

Hedvika zděšeně zaťala prsty do přikrývky a zalapala po dechu. Tuší mladá jasnovidka Dietrichovu smrt?

„Ne, není to tak, jak se obáváte,“ spěšně ji uklidňovala Marta. Potom sklopila hlavu.

„Obávám se, že mě tohle nadání opustilo…“

Hedvika se na ni udiveně podívala a Marta zajíkavě vyprávěla: „Krátce před cestou z Magdeburgu jsem slepé ženě, která seděla mezi žebráky před dómem, dala almužnu a poslala jí bochník chleba. O něco později jsem se dozvěděla, že ji utloukli k smrti, kvůli tomu chlebu… Měla jsem to předvídat!“

Hedvika chtěla něco poznamenat, avšak Marta zavrtěla hlavou tak prudce, až se rozkymácel plamen svíčky stojící na stolku vedle ní.

„Každý to mohl tušit!“ obviňovala se. „V Christiansdorfu jsme bohatí a já zapomněla, k čemu lidi dokáže vést hlad a závist. Chtěla jsem prokázat dobro a způsobila jsem smrt.“

Zoufale sklopila hlavu.

„Někdy se stává, že chceme dobro, a bez našeho přičinění z toho vznikne zlo,“ zašeptala Hedvika. Pokleknutím před Otou chtěla pomoci synovi. Ale místo aby v manželovi vyvolala mírnost, vzbudila jeho pomstychtivost. Teprve poté, co dítě potratila, se k ní Oto opět obrací s péčí a bez nenávisti. Jenom tak se jí může dařit plnit povinnost, již si sama uložila, a tlumit manželovu příležitostnou svévoli.

Přesto ji naplňoval smutek. Nikdy se nedozví, zda ztratila Otovo či Dietrichovo dítě. Možná je to tak lepší. Neodvažovala se pomyslet, co by se stalo, kdyby ji Oto začal podezírat, že dítě není jeho. Nakonec může být ještě ráda, že se jí manžel oné pokořující noci zmocnil.

Je snad tohle všechno trest za strašlivý hřích, za manželskou nevěru? Ale jak by mohla být velká, nesmrtelná láska, jakou k sobě s Dietrichem pociťují, těžký hřích?

Pokud se mi podaří Otu vykázat ze svého lože, musím zabránit, abych otěhotněla s Dietrichem, pomyslela si Hedvika zoufale. A vůbec, za pár let mi bude čtyřicet, budu už příliš stará na to, abych mohla nosit pod srdcem dítě!

Bez ohledu na to, jak rozdílnými cestami se ubíraly, dospěly Martiny i markraběnčiny úvahy ke stejnému bodu. „Nesmíte už otěhotnět,“ zašeptala porodní bába a Hedvika mlčky přikývla.

Oto překvapivě rychle vyhověl Martinu přání, aby ji přijal k důvěrnému rozhovoru o samotě.

„Další těhotenství by mohlo vaši choť stát život,“ prohlásila tiše, avšak jednoznačně, když stála před hrozivě zasmušilým markrabětem.

„Nesmysl!“ odsekl Oto. „Její matka přivedla na svět jedenáct zdravých a silných dětí.“

„Při posledním porodu byla braniborská markraběnka mladší, než je vaše choť nyní,“ namítla Marta. „Již obě poslední těhotenství vaši kněžnu málem zabila. A každým rokem je to pro ni nebezpečnější.“

Marta nechala na Otovi, aby z jejího sdělení vyvodil důsledky. Vrátila se k Hedvice a tiše se modlila, aby její slova nezaslechl žádný z biskupových špiclů.

Hedvika se však nechtěla spolehnout na Otovo rozhodnutí, že ji už v loži nenavštíví.

„Dej mi něco, abych nemohla otěhotnět,“ poprosila Martu téměř neslyšitelně. „Vím, že nějaký prostředek znáš.“

Ženy na sebe pohlédly. Martě bylo jasné, že to, co učiní, pro ni může znamenat smrt. Ale vděčí Hedvice za svůj život.

Marta mohla být zřejmě markraběnce vděčná, že směla vídat svého nejstaršího syna častěji, než očekávala. Po dobu, kdy se bude zdržovat v Míšni na hradním vrchu, jí byl devítiletý Thomas přidělen jako osobní páže pro nejrůznější služby.

„Pro všechny svaté, ty jsi ale vyrostl,“ podivila se s úsměvem, když se konečně ocitli beze svědků a mohla ho obejmout. Chlapec zjevně zrozpačitěl, cítila, jak se křečovitě narovnal, odkašlal si a ustoupil od ní o krok. Oči mu zářily, když jí vyprávěl o kamarádech, které si tu našel, a o tom, že byl při jezdeckých závodech dokonce rychlejší než několik starších pážat.

Je tak podobný otci, pomyslela si Marta dojatě a nikoli poprvé, když se na něj zadívala.

Ale probudila se v ní i starost, protože na Thomasově obličeji byly patrné blednoucí modřiny po ranách.

„Rozzlobil jsi nějakého rytíře, protože jsi neposlechl?“ zeptala se opatrně a jemně prsty přejížděla po místě, kde před několika dny musela být velká podlitina hrající všemi barvami. Budoucí panošové a rytíři byli vychováváni tvrdě a přísně, za špatně či neuspokojivě splněné úkoly byly nemilosrdně trestáni.

Syn s nelibostí uhnul hlavou a sklopil hlavu. „Popral jsem se,“ přiznal tiše.

„Jen neudělej otci ostudu,“ nabádala ho Marta.

„To bylo právě kvůli otci,“ bránil se Thomas. „Jeden kluk, nové páže, ho urazil. Musel jsem hájit jeho čest!“

„Tak, že ses popral?“ povytáhla matka obočí. Vůbec se jí nelíbilo, že se už devítiletí chlapci rvou, přestože muži na tom jistě nevidí nic špatného. Koneckonců nedělají celý život nic jiného.

„Tvrdil, že tatínek je darebák a zavinil smrt jeho otce,“ vzdorovitě opáčil Thomas.

Martu zaplavila tíseň, když si pomyslela, které páže to asi bylo. Ale než se mohla vyptávat, netrpělivý mužský hlas za dveřmi vykřikl Thomasovo jméno a přerušil rozhovor.

„Musím jít,“ omluvil se chlapec, zdvořile se matce uklonil a vyběhl z komory.

Zamyšlená Marta přistoupila k úzkému okénku a dívala se, jestli syna zahlédne na nádvoří. Brzy viděla Thomase, jak s několika rytíři z Otovy družiny vyjíždí na koni a záviděla mu jistotu, s jakou se drží v sedle. Potom jí pohled padl na chlapce asi v Thomasově věku s ohnivě rudými vlasy. Ještě nikdy ho na hradním vrchu neviděla. Když se otočil a spatřila jeho obličej, zachvěla se, protože v ní rázem ožily strašné vzpomínky. Kromě barvy vlasů bylo mladé páže přesným obrazem svého otce. Tohle je nepochybně Randolfův syn, potomek muže, jehož Christian za spáchané krvavé činy vyzval na boží soud a zvítězil nad ním.

Netušila, kde chlapec, úplný sirotek, vyrůstal a kdo ho nyní přivedl na Otův dvůr.

Ale Christian musí nutně promluvit s Thomasem a vysvětlit mu, proč Randolfa zabil a že zaryté nepřátelství mezi otci nesmí přejít na syny.

O několik dní později se Marta připravovala na návrat do vesnice. Nebylo toho moc, co musela sbalit, protože opustila domov ve spěchu, jen s košem léčiv. Musí jen Otu poprosit, aby jí poskytl doprovod, jednoho rytíře a dámu jako garde, protože se nehodí, a možná by to ani nebylo bezpečné, aby cestovala sama s Bertramem.

Pečlivě skládala nový plášť, který jí Hedvika jako výraz díků darovala, když se ozvalo váhavé ťukání na dveře komory, v níž byla ubytována společně s několika vdovami. Marta utrápeně zakoulela očima. Nepochybně je to zase některá z dvorních dam, která ji chce potají poprosit o nápoj lásky, nebo naopak o lektvar, který by jí držel nemilovaného manžela od těla. Přestože vždycky takové žádosti odmítala a prohlašovala, že nic takového nemá a zásadně se ničím podobným nezabývá, stále znovu se o to některá pokoušela.

Nebo je to Adéla, mladá, plavovlasá dívka z dobré rodiny, která se podle všeho zakoukala do Lukase a v posledních dnech se od ní nehnula na krok. Možná si jde pro radu jak získat pozornost blonďatého rytíře se zářivě modrýma očima, až se zase objeví na hradním vrchu.

„Dále!“ zvolala Marta, ale dveře se neotevíraly, nečekaný návštěvník zřejmě váhal. Teprve po chvilce žena vstoupila, nebyla to Lukasova ctitelka, nýbrž mladičká, trochu poplašeně hledící dívka s plavými vlasy. Kdyby neměla na hlavě závoj, nikdo by si nemyslel, že je provdaná.

„Smím vás poprosit o radu?“ zeptala se křehká kráska, které bylo sotva čtrnáct let. Klopila oči, ale úkradkem se rozhlížela po komoře, aby se ujistila, že tu nikdo jiný není.

„Posaďte se a klidně se ptejte,“ povzbudila ji Marta. „Uvidíme, jestli vám můžu pomoct.“

Dávno s tou návštěvou počítala a trochu se jí obávala. Situace byla velmi choulostivá, ale mladičká žena se jistě bála mnohem víc. „Vím, že umíte léčit a vyznáte se v takových věcech…,“ začala zajíkavě návštěvnice. Pak se zhluboka nadechla a zoufale pohlédla Martě do očí. „Prosím vás, pomozte mi, abych otěhotněla. Možná pak bude můj manžel ke mně vlídnější…“

Přemohly ji vzlyky a nezadržitelně se rozplakala.

Marta drobnou postavičku jemně objala. Obávala se, že v jistém smyslu dokonce zavinila její neštěstí. Před ní totiž seděla Cecílie, mladá manželka velitele Otovy osobní stráže.

Rytíř Ekkehart, ctěný muž obávaný pro svou přísnost, před pěti lety v převleku zachránil Martu před smrtí utopením při božím soudu, vysvobodil ji ze žaláře a pak ji schovával na svém hradě. Dodnes o tom nevěděl nikdo jiný než Christian, Lukas a Raimund. Ekkehart věřil, že si získá nejen její vděk, ale i lásku. To však bylo pro Martu něco nepředstavitelného, protože patřil k rytířům, kteří ji před dvanácti lety spolu se svým přítelem Randolfem unesli a znásilnili.

Ale jejich příběh tím nekončil. Nějaký čas poté, co se Marta zotavila z mučení a pobytu v žaláři, Christian v jednom krutém boji zmizel a byl prohlášen za mrtvého. Ekkehart toho využil a požádal Otu o Martinu ruku. Markrabě jí přikázal v průběhu jednoho týdne se za rytíře provdat. Dokázala si však na obou vymoci lhůtu z milosti dlouhou čtyřicet dnů, v níž Lukas, rovněž v boji zraněný, měl Christiana najít. Marta si od Ekkeharta vyvzdorovala slib, že se postará, aby jeho přítel Randolf skončil s krutou hrůzovládou v Christiansdorfu. Ekkehart slovo dodržel, ale své musela dodržet i ona. Po uplynutí čtyřiceti dnů se nevrátil ani Lukas, ani Christian a Marta byla provdána a odvedena ke svatebnímu loži. V tom okamžiku se objevili Christian s Lukasem. Naštěstí nebylo druhé manželství ještě završeno a mohlo být anulováno.

Ekkehart se však nikdy s touto potupou nevyrovnal. Sledoval ji pohledem, kdykoli se potkali, přestože se mu důsledně vyhýbala. Před několika měsíci byl oznámen Ekkehartův sňatek a Marta doufala, že rytíř konečně nechá minulost spát. Ale jeho chování k ní a trápení mladičké manželky naznačují spíš opak.

„Kdy jste naposledy měla měsíční krvácení? A jak často vás manžel v noci navštěvuje?“ zeptala se Marta. Takové otázky polekané dívce nepochybně připadnou hodně přímé, ale chce-li opravdu radu, musí na ně odpovědět.

Vymanila se z Martina objetí a pokoušela se narovnat závoj, což se jí roztřesenými prsty nedařilo. Marta jí pomohla.

„Je to… strašné, ale… chci to strpět,“ vzlykala Cecílie. „Čím dřív otěhotním a porodím mu syna, tím lépe pro mě…“

„Jste na porod ještě hodně mladá,“ namítla opatrně Marta.

Ale kdo by to měl Ekkehartovi vysvětlit, když na to ve svém věku ještě nepřišel sám? Ona je úplně poslední, kdo by se mohl do jeho manželství vměšovat.

Námitkou však nevyvolala další slzy, jak se obávala, nýbrž sklidila pohled naplněný nadějí. „Když otěhotním, bude muset brát ohled na svého nenarozeného syna, že ano?“ popotahovala dívka. „Pak mě nechá na pokoji.“

Marta hleděla na zoufalou návštěvnici a stoupalo v ní temné tušení.

Kdo vyrůstal v selské chýši, kde se celý rodinný život odehrával v jedné místnosti a nezřídka sdílela celá rodina společnou postel, měl aspoň přibližnou představu, jak to v manželství chodí.

Ale dívky jako Cecílie byly vychovávané v klášterech, kde se pečlivě dbalo na to, aby se budoucí manželky nedozvěděly vůbec nic o věcech mezi mužem a ženou. Naopak se jim vštěpovalo, že to, co je čeká o svatební noci, je hříšné a odporné, musí to však strpět jako akt pokory a podřízenosti.

Nedokázala potlačit obraz Ekkehartovy mladé ženy v novomanželském loži: skoro ještě dítě, nic netušící a ustrašené před statným mužem, kterého skoro nezná a který je o dvacet let starší, přísný a zachmuřený. Taková svatební noc, po jistě okázalé svatbě, se možná ani tolik neodlišovala od toho strašného dne, kdy Marta ztratila nevinnost. Jen to, že Cecílie musela strpět pouze jednoho muže, a nikoli čtyři, a Ekkehart svou nevěstu pravděpodobně nespoutal, nestrhal jí šaty z těla a nesrazil ji na zem.

Co jenom jí má poradit?

Vzpomněla si na rozhovor s moudrou stařenou, která o ni na Ekkehartův příkaz pečovala, když ji přivezl nemocnou a slabou z věznice. Možná by dítě opravdu rytíře naladilo vlídněji a byl by k mladé žínce přívětivější. Tehdy se totiž od stařeny dozvěděla, že Ekkehart ztratil svou první ženu při porodu dítěte, které také nepřežilo, a dlouho po nich truchlil.

Důležitější však podle jejího názoru je, aby se Cecílie přestala manžela bát. Musí si ho získat, i když ještě nenosí pod srdcem dítě. Protože Marta si nechtěla vzít na svědomí, aby dívce dopomohla k otěhotnění, když by porod pro ni mohl znamenat smrt.

„Žije ještě stará Hilda, moudrá žena, která bydlí nedaleko hradu vašeho manžela?“ zeptala se zamyšleně.

„Ta bylinková čarodějnice?“ otázala se zděšeně Cecílie. „Viděla jsem ji jenom jednou, je taková divná, bojím se jí. Lidé říkají, že umí čarovat.“

„Nemusíte se jí bát. Je to velmi zkušená léčitelka a dobře se vyzná v koření a bylinách. Zachránila mi život, když jsem jednou byla na smrt nemocná…“

„Tak to vy jste byla ta tajemná neznámá, kterou můj muž schovával v donjonu, že ano?“ užasle vykulila oči Cecílie. Potom sklopila hlavu. „Myslím, že vás ještě pořád miluje… Proto se mnou nikdy nebude spokojený, protože já nejsem jako vy…,“ šeptala.

„Něco takového nesmíte říkat!“ zarazila ji rázně Marta. Položila dívce ruku na rameno a pozvedla jí hlavu. Zadívala se do zrudlých, uplakaných očí. „Poproste manžela, abyste se mohla zeptat Hildy na radu, co udělat, abyste mu mohla rodit silné, zdravé syny. Poslechne, co mu poradí, i kdyby ho požádala, aby měl ještě chvilku strpení, než otěhotníte. Při vašem mládí to není lež.“

„A myslíte, že se opravdu podle toho zařídí?“ zeptala se pochybovačně dívka.

„Ano. Potlačte strach, který před ním máte, třebaže je to pro vás těžké. Nebo ho aspoň skryjte. Nedívejte se na něj ustrašeně, to je mu protivné, a popudí ho to proti vám. Předveďte mu, že jste se naučila vést domácnost, poroučet služebnictvu. Zvykne si, aby ve vás viděl paní po svém boku, a nikoli jen zoufalé, vyděšené dítě, které ho rozčiluje.“

Cecílie si zamyšleně pohrávala s copem a přemýšlela o radě, která byla úplně jiná, než čekala. Náhle slyšela, že se po chodbě blíží kroky. Polekaně vyskočila. „Že mu neprozradíte, že jsem tady byla? On by mě zabil!“

„Ne, nepovím mu to,“ pokoušela se ji uklidnit Marta.

Mladička návštěvnice už přecházela ke dveřím a se sklopenou hlavou zašeptala: „Ale možná by bylo lepší, kdyby to udělal.“

„Paní Marto, velitel markraběcí osobní stráže si přeje s vámi mluvit,“ ozval se zvenčí jasný hlas.

Cecílie se zachvěla a z obličeje jí vyprchala poslední stopa barvy.

Marta ji rázně postrčila ode dveří. „Nic neprozradím. A vy počkejte na vhodnou chvíli a pak odejděte.“

Otevřela a vyšla z komory. Čekalo na ni páže asi v Thomasově věku.

„Můj pán Ekkehart vás prosí, abyste za ním přišla projednat podrobnosti odjezdu,“ vysvětloval chlapec a zdvořile se uklonil.

„Vyřiď mu mé díky. Jsem si jistá, že vše zařídí nejlépe podle svého uvážení,“ odpověděla a chtěla se vrátit do komory.

Setkání s Ekkehartem by se velmi ráda vyhnula, teď ještě víc než dříve. Ale chlapec ji předběhl a postavil se mezi ni a dveře.

„Odpusťte, vznešená paní, ale rozkázal mi, že se nemám bez vás vracet,“ sděloval polekaně a bylo zřejmé, že kdyby rozkaz nesplnil, očekával by ho tvrdý trest.

Marta se zhluboka nadechla. Vlastně by bylo hloupé věřit, že se může navěky schovávat.

„Dobře, tak mě k němu zaved.“

Chlapci se zjevně ulevilo a šel před ní.

Páže ji odvedlo do velké, střízlivě zařízené místnosti. Když vstoupila, urostlý rytíř s ostře řezanou tváří vstal a vyšel jí vstříc.

„Těší mě, že jste ke mně přece jen našla cestu,“ promluvil. Avšak v jeho tváři nebyla ani stopa po úsměvu.

Pážeti a dvěma mužům, kteří se v komnatě zdržovali, poručil: „Nechte nás o samotě!“

„Ohrožujete mou pověst a svou také!“ protestovala Marta a snažila se, aby na sobě nedala znát stísněnost. „Dovolte mi odejít, nebo dejte zavolat nějakého svědka, aby bylo zřejmé, že se tady neděje nic, co by se dotklo mé cti!“

Rytíř k ní přikročil blíž a krátce, nevesele se zachechtal. „Žádné strachy, to jsou mí lidé a poslouchají na slovo. Nikdo z nich tvou pověst neohrozí. Ostatně taky nikdo z nich tvou pověst nemůže napravit.“

Sklonil se k ní a chtěl se jí dotknout, avšak Marta prudce couvla.

„Co se tak upejpáš? Koneckonců jsme už spolu leželi v manželské posteli,“ ušklíbl se cynicky, ale Marta slyšela v jeho hlase trpkost.

„Doufala jsem, že jste na tenhle starý příběh konečně zapomněl,“ odpověděla tiše, avšak pevně. „Navíc když jste teď i vy opět ženatý.“

Velitel stráže pohrdavě stáhl tvář: „Moje žena je ještě dítě a nemůže ti ani podat vodu.“

V hlase mu teď zněl podmanivý tón. Nikdo by to u něj nečekal, ale Marta ho znala ještě z doby, kdy ji ukrýval u sebe na hradě.

„Tak dlouho jsem čekal na to, až jednou přijedeš na hradní vrch sama. Nepřipusť, aby nám ta příležitost unikla… To mi po všech těch letech dlužíš.“ Vztáhl k ní ruku, aniž se jí dotkl.

Marta couvla ještě o krok. „Kdysi jste řekl, že chcete, abych se vám oddala dobrovolně.“

„A jako čestný muž za svým slovem stojím.“

„Tak se smiřte s tím, že se to nikdy nestane.“

Ekkehart se vztekle vrátil ke stolu, na kterém ležela hromada papírů a map, a začal se v nich probírat.

„Na tvém místě bych si to ještě jednou rozmyslel,“ prohlásil teď nepokrytě výhrůžně.

Marta, která se už chystala odejít, se prudce otočila. Chloupky v týle se jí zježily.

„Co tím myslíte?“

„Já rozhoduji, kdo v příštím polním tažení bude kde nasazen. A jestli nechceš, abych tvého milovaného manžela posílal na smrtící mise tak dlouho, dokud ho někdo navzdory jeho obdivuhodné bojové pověsti neoddělá, měla bys projevit trochu vstřícnosti.“

V hlase mu teď skřípěl led.

„Máte malou důvěru v bojovou zdatnost mého muže,“ odpověděla tak klidně, jak dokázala.

Navzdory hlubokému odporu by splnila jeho požadavek, kdyby tím skutečně mohla zachránit Christianův život. Ale tomu ani na okamžik nevěřila.

„Já jen přesně znám nebezpečí války,“ hrozil Ekkehart a nespouštěl z ní oči. „A raději vůbec nedoufej v to, že Oto kvůli svému synovi, který bude Christiana provázet, bude brát nějaké ohledy. Spíš naopak.“

Bez dalšího slova se Marta obrátila a zamířila ke dveřím.

Když otevřela, Ekkehart za ní zavolal: „Čekám! Můžeš si to kdykoli rozmyslet! Víš, kde mě najdeš.“

Válečné zprávy

Martu stálo hodně sil, aby po návratu do vesnice nepověděla Christianovi o Ekkehartových zahanbujících úmyslech a výhrůžce. Manžela nemusí nabádat, aby na sebe ve válce dával pozor. A nemusí ho ani varovat, aby nedůvěřoval Ekkehartovi. Kdyby však ve vzteku nad odporným vydíráním vyzval velitele stráže na souboj, Oto by ho v nejlepším případě dal uvrhnout do žaláře. Markrabě nestrpěl, když se jeho rytíři mezi sebou pobíjeli, a už vůbec ne před tažením, při němž bude zapotřebí každého bojovníka. Ale kdo by zaútočil na velitele jeho osobní stráže, byl by pravděpodobně potrestán smrtí.

Naopak ji překvapilo, jak Christian zareagoval, když mu vyprávěla o Thomasově rvačce s Randolfovým synem.

„Vím,“ přikývl k Martinu úžasu. „Tenhle Rutger je na svůj věk hodně zákeřný a ztrpčuje Thomasovi život, kde může.“

„A nic jsi mi o tom neřekl?“ pohoršovala se Marta. „Odkud to vlastně víš, když jsi už několik týdnů na hradním vrchu nebyl?“

„Od Raimunda. Jeho nejstarší a ještě pár kamarádů při Thomasovi stojí, je to neotřesitelné společenství.“ Christian se smutně usmál, když si vzpomněl na přátelství, která uzavřel, když byl panošem u Otova dvora. Tehdy byli čtyři nerozlučitelní kamarádi: Raimund, bratři Gero a Richard a on. Ale oba bratři před několika lety padli v boji s lupiči, kteří je přepadli, když doprovázeli náklad stříbra určený pro císaře.

„Nechtěl jsem, aby sis dělala starosti.“

Christianova slova Martu umlčela. Copak i ona nemá před Christianem tajemství, která v sobě uzavřela, aby ho chránila?

Copak mu právě před chvílí také něco nezamlčela?

Přitom Christian zná jen polovinu pravdy o tom, co se mezi ní a Ekkehartem odehrálo.

Nikdy se nesmí dozvědět, že ji kdysi znásilnil nejen Randolf, jehož později zabil, ale i jeho kumpáni Ekkehart, Giselbert a Elmar.

Týdny plynuly v očekávání zprávy o dvorském sněmu v Kayně. Možnost, že Dietrich z Landsbergu tam v souboji božího soudu nastoupí proti Jindřichu Lvovi, zaměstnávala fantazii všech na hradě v Christiansdorfu, kteří o výzvě věděli.

Avšak ani Christianovi, ani jeho panoši Dietrichovi příliš nevadilo, že podle Otova rozkazu nesměli na dvorský sněm přijet. Dietrich věděl, že by mu otec dnes a denně něco vytýkal a vyčítal a Albrecht by si jistě pro setkání vymyslel nějakou ještě horší lumpárnu. Christian však chtěl čas co nejlépe využít pro přípravu na polní tažení, které již považovali za nevyhnutelné všichni, kdo věděli, co všechno je ve hře.

Právě opět s Lukasem a Dietrichem cvičili boj meči, když se mrholení, které začalo v poledne, změnilo v hustý liják. Oba mladší panošové, Georg a David, už byli dávno posláni do hradu, aby čistili rez z drátěných košil.

Marta vyhlédla z úzkého okna, pak odložila bílé plátno, ze kterého skládala obvazy, a energicky seběhla dolů.

„Tak a dost!“ zvolala a podepřela si ruce v bok. Nedbala na to, že sama mokne, a přikázala: „Honem domů a převlečte se do suchého oblečení.“

A protože doufala, že aspoň na jeden argument budou slyšet, dodala: „Nebo vám ještě zrezivějí meče!“

Christian a Lukas zase jednou při cvičných soubojích zapomněli na čas. Prudký zářijový déšť už odehnal všechny diváky s výjimkou stájových pacholků, kteří byli šťastní, že tu právě není vrchní štolba, jenž by je hnal zpátky do práce. Stáli v bráně a s očima dokořán sledovali prudký souboj svého pána a jeho urozeného panoše. Ale bojovníci se nenechali vyvést z míry.

„Válka se taky v dešti nepřeruší,“ říkával Christian svým panošům.

Teď vesele pohlédl na svou ženu, odhrnul mokré vlasy z čela, otřel dosucha meč a zasunul ho do pochvy.

„Má pravdu. Pro dnešek dost!“ zavolal na Dietricha.

Markraběcí syn se zdvořile uklonil svému učiteli a s úlevou následoval Martu. Ještě jeden výpad a padnul bych jako podťatý strom, pomyslel si. Těšil se, až se převlékne do suchého oblečení a zasedne k teplému jídlu, ale obával se, že se mu bude třást ruka. Za žádnou cenu však nechtěl před učitelem projevit slabost.

Christian Martu také ochotně následoval, protože pohled na její tělo, které se rýsovalo pod mokrými šaty, v něm vyvolával úplně jiné myšlenky.

Dneska už měli bojový výcvik za sebou. Neušlo mu, že Dietrich je na konci sil. Koneckonců neměl žádnou přestávku, na rozdíl od rytířů, kteří s ním bojovali střídavě, nebo útočili oba naráz. Ale byl spokojen, jak se Otův syn dobře drží.

Nemohl sedmnáctiletého mladíka šetřit, požadoval po něm víc než obvykle po panoších ve výcviku. Christian pevně počítal s tím, že Oto vyzve mladšího syna, aby se přihlásil na nějaké zvlášť nebezpečné poslání, aby obnovil svou údajně ztracenou čest.

O chvilku později seděli pohromadě v Christianově a Martině komoře. Vlasy měli ještě mokré, ale byli převlečení do suchého oblečení a drželi v rukou poháry s pivem, které jim Marta nalila. Dole v hale se už připravoval stůl k večeři.

„To bude moc příjemné, ještě v tomhle ročním období vytáhnout do boje,“ bručel Lukas. „Možná nás Marta ještě neměla volat dovnitř. Mohli jsme si pomalu zvykat plácat se v bahně.“

Nikdo se trpkému vtipu nezasmál.

Každým dnem mohl přijít rozkaz, aby se Christian a jeho muži ve zbrani dostavili na hradní vrch. Čekání v nejistotě snášeli všichni v této malé společnosti špatně.

Zvenčí se ozval hluk. Marta vstala a podívala se z okna, co se děje na nádvoří. Poznala důvěrně známý obličej rámovaný hnědými, vlnitými vlasy. „To je Raimund!“

Christian a Lukas vyskočili. Raimund doprovázel markraběte na dvorský sněm a určitě přiváží důležité zprávy.

Christian prudce otevřel dveře a před ním polekaně couvla Marie.

„Měla jsem vyřídit, že večeře je připravená,“ vypravila ze sebe.

Ale muži si jí tentokrát ani nevšimli, ale hnali se po schodech dolů. Jen Dietrich na ni upřel oči a dívka zrudla a sklopila hlavu. Mladík na okamžik proklínal svůj urozený původ.

Proč si nemůže jako obyčejný sedlák vyvolit ženu, která se mu líbí? Nepomyslel ve svém zármutku na to, že i sedláci musí počítat, s kým se ožení a co budoucí žena do manželství přinese.

Christian ho záhy po příjezdu do vesnice vzal stranou a jednoznačně mu vysvětlil, že jeho schovanka pro něj jako milenka nepřichází v úvahu. Dobrý bože, je mu sedmnáct a každou noc se mu zdá o obnažených ňadrech, štíhlých ženských tělech a vášnivých polibcích. Někdy má pocit, že se už neovládne, a je rád, když je bojový výcvik tak tvrdý, že večer padne do postele smrtelně unavený.

Byl si jistý, že by ho hezká Marie ráda políbila a možná i víc. Ale nesmí rozzlobit jejího otčíma. Kromě toho by tím v Christianových očích ztratil čest, a na té mu hodně záleželo. Tak jen na Marii smutně pohlédl a následoval ostatní. Dívka za ním nešťastně hleděla.

Christian se nestaral o to, že už byl opět promoklý, ale dlouhými kroky chvátal přes nádvoří, aby uvítal přítele.

„Jsem rád, že tě zase vidím,“ objal kamaráda a poplácal ho po zádech.

„Moc se předčasně netěš,“ varoval ho tajuplně Raimund. „Nepřináším dobré zprávy.“

„Začíná válka?“

Raimund zachmuřeně přikývl. „Oto chce, abys byl zítra na hradním vrchu. Ty a jeho syn.“

Christianovi se v obličeji nepohnul ani sval, také Lukas přijal sdělení mlčky. Nikoho nepřekvapilo.

Marta byla daleko na to, aby slyšela Raimundova slova, ale z výrazu mužů pochopila, že se její obavy uskutečnily. Kousla se do kloubů prstů, aby hlasitě nevykřikla. Potom se ovládla a vyšla rytíři vstříc. Pozdravila ho tak srdečně, jak ještě dokázala. Všichni věděli, že to přijde. Nemohla však zabránit tomu, že jí strach o Christiana sevřel srdce jako ledová pěst.

Raimund je následoval do domu a po hnědých vlasech i zeleném kabátci mu stékala voda. Vyhlídka na místo u ohniště a dobrou večeři mezi přáteli mu očividně zlepšila náladu.

„Mám ti dát připravit lázeň?“ nabídla Marta.

„Později. Zatím se postavím k ohni, aby mi uschlo oblečení. Mám spoustu novinek, musíme si promluvit.“

„To počká,“ odporovala rázně Marta. „Nejprve svlékni ty mokré věci. Ne abych tě zase musela zachraňovat před smrtí v horečce. Tenkrát to dalo dost práce.“

Oba se usmáli při vzpomínce na těžké dny po Raimundově zranění. Od té doby byly Marta a Raimundova žena Alžběta nejlepší přítelkyně.

„Neměla bys mě tak rozmazlovat,“ namítl rytíř. „Příští týdny a měsíce budu nejspíš stejně trávit v zimě a dešti při obléhání nějakého hradu.“

„Právě proto je důležité, abys neonemocněl už teď,“ ukončila debatu Marta a otevřela truhlu, aby pro něj vyhledala suché oblečení. Byla ráda, že může odvrátit tvář, protože na manželku rytíře se nesluší projevovat strach, nebo dokonce plakat, když její muž musí táhnout do války. Podala Raimundovi věci a běžela dolů, aby oznámila, že hradní fojt a jeho společnost budou večeřet nahoře v komoře.

„Dřív tolik neporoučela,“ usmál se Raimund.

„Ale ano. Jakmile byl někdo nemocný, nebo mu nemoc hrozila, vždycky zapomněla na svou nesmělost,“ připomínal Christian.

Raimund byl ještě polonahý, když se ozvalo zaklepání a vešla Mechthilda s plnou mísou horké polévky. Na ní leželo prkno a na něm silné krajíce světlého chleba, ještě teplého a voňavého. Kuchařka křečovitě odvracela hlavu od rytířova obnaženého trupu a rychle se vzdálila s tím, že ještě přinese pivo.

„Voní to nádherně,“ liboval si Raimund a přetáhl přes hlavu košili. „Ale polévka a žádná pečeně? Člověk by si myslel, že hradní fojt žije přepychověji. Přece jen jsi za sebou nenechal časy, kdy jsi byl chudým rytířem bez léna! Nebo si už zvykáš na válečné příděly?“

„No ty určitě nebudou tak dobré. Ale dneska je pátek, příteli,“ připomněl káravě Christian.

„Opravdu?“ Raimund na něj zaraženě pohlédl a horečně přemýšlel, jestli cestou nějak neporušil postní pravidla. „Na cestách vždycky ztratím přehled o čase…“

Marta, Lukas a Dietrich přisedli ke stolu a Christian se pomodlil.

„Výborná! Myslel jsem si, že v ní bude kousek bobřiny,“ vychvaloval Raimund a hladově jedl.

Marta se už trochu ovládla a teď se neurčitě pousmála. Nikdy nepochopila, proč se o půstu smí jíst bobří maso.

Přisunula k Dietrichovi ještě jeden krajíc chleba. Mladík měl vždycky hlad za tři, ale snažil se nedat to na sobě znát. Uměřenost je jedna z hlavních rytířských ctností.

Sama však jen stěží polykala. Christian si všiml, že skoro nejí, a káravě na ni pohlédl. Poslušně si vzala ještě několik lžic polévky. Nikdo na ní nesmí vidět, s jakým strachem se potýká… Hrůzou z toho, že Christian a jeho přátelé musí táhnout do války, a obavami, že Ekkehart naplní svou výhrůžku.

Když dojedli, opřeli se v židlích a pohlédli na Raimunda. Ten odsunul prázdnou misku a dal si ještě naplnit pohár pivem. „Povím vám o dvorském sněmu. A o tom, co se od té doby přihodilo.“

Vyprávěl, jak vévoda Jindřich neuposlechl předvolání a již po třetí se nedostavil k císaři, což markraběti Dietrichovi ušetřilo souboj na život a na smrt a císaři a jeho knížatům umožnilo podle lenního a zemského práva vyhlásit nad Lvem říšský acht.

„Vše se dělo přesně podle pravidel,“ líčil Raimund a zhluboka se napil. „Nejprve se císař zeptal knížat, co se má správně udělat, když se někdo zdráhá předstoupit před soud, je třikrát předvolán a ani jednou nepřijede. Nezbývalo jim nic jiného než prohlásit, že nad takovým mužem bude vyhlášena světská klatba a ztratí svůj majetek i léno.“

„No určitě se lítostí div nerozbrečeli,“ poznamenal výsměšně Lukas. „Vždyť už si to celá léta každým dnem přejí.“

Christian si jeho slov nevšímal. „Tak opravdu vyhlásil císař na Lvem říšský acht?“ chtěl vědět přesně.

„Ale kdež! Shromážděná knížata Friedricha prosila, aby s vyhlášením klatby počkal ještě do čtvrtého zasedání soudu, a náš velkomyslný císař milostivě jejich prosbě vyhověl.“ Raimund se pohrdavě ušklíbl.

„Ale proč?“ otázala se udiveně Marta. „Snad se císař nakonec přece jen nezdráhá svého bratrance zavrhnout?“

„Ale ne. Je odhodlaný tu záležitost dotáhnout do konce. Pochopil, že Lev se stal příliš mocným.“ Raimund se zvědavě podíval na Dietricha. „Tak předved, zda ses u císařského dvora naučil dost o vysoké politice, abys mohl paní domu vysvětlit tu hádanku!“

Dietrich pohlédl na Christiana a ten souhlasně přikývl.

„Císař si nemůže dovolit žádnou chybu. Všechno se má odvíjet přesně podle zákona. Ale někdo by se mohl odvolat na to, že Lev je švábského původu a nemůže být odsouzen bez švábského soudce, nejlépe však vůbec na švábské půdě,“ navrhl Otův syn řešení. „Císař pravděpodobně ještě před shromážděním vyzval knížata, aby tuto prosbu vyslovila a on se mohl ukázat jako milostivý a spravedlivý vládce a mohl dát svolat čtvrté soudní zasedání.“

Raimund uznale hvízdl. „Dobrý úsudek!“ Obrátil se na Christiana. „Jak se zdá, tvůj nový panoš se u císařského dvora naučil ještě jiné věci než se jen prát.“

Dietrich zahanbeně sklopil oči a Raimund sáhl po zbylé patce chleba, kus si odlomil a vytřel jím misku. „Všechno je jenom otázka formy. Válka začala už mnohem dřív, ještě před dvorským sněmem. Začátkem srpna Jindřichovo rytířské vojsko proniklo do Vestfálska, plenilo tam a drancovalo.“

„Kdo je vede?“ zeptal se zamračeně Christian.

„Pár obávaných, osvědčených bojovníků: Gunzelin ze Schwerinu, Bernhard z Ratzeburgu, Bernhard z Wölpe, Ludolf a Wilbrand z Halermuntu. Navíc mladý Adolf z Holštýnska, ten si bude především chtít udělat jméno. Jejich protivníci utrpěli u Osnabrücku drtivou porážku. Hrabě Simon z Tecklenburgu a několik jeho rytířů bylo zajato, skoro všichni lidé z doprovodné družiny byli na místě pobiti.“

Lukas projevil hluboké rozhořčení. „Císař o tom věděl, a přesto souhlasil, aby se vynesení klatby odložilo na čtvrté zasedání soudu?“

„Ale to ještě není všechno,“ pokračoval Raimund klidně. „Zároveň Jindřichův věrný družiník Bernhard z Lippe vytáhl proti Soestu, zpustošil celé okolí a nakonec zapálil Medebach.“

Při Raimundových slovech se Marty stále víc zmocňoval chlad. V duchu viděla hořící vesnice a pole, zabité ženy a děti. Válka není jen střetnutí, při němž proti sobě stojí nepřátelská vojska a čestně bojují podle rytířských pravidel. Zasahuje vždycky nejprve a nejkrutěji ty nejchudší a bezbranné.

„A co na to císař?“ zeptal se Christian přítele, jenž nyní zapil pivem poslední kousek chleba.

„Dovolil, aby knížata ohrožovaná Jindřichem, mezi nimi i arcibiskup Wichmann, což se bezprostředně týká nás, vpadla s ozbrojenými oddíly do Jindřichovy země. Ze strany Halberstadtu a Hornburgu již boje o jeho území začaly.“

„Takže Oto bude vojensky podporovat Wichmanna,“ vyvozoval zamračeně Christian. Magdeburský arcibiskup, jeden z nejmocnějších a nejvlivnějších mužů císařské říše, byl bratranec míšeňského markraběte a jeho bratří. Léta už společně bojovali proti Lvovi, dokonce i v době, kdy ještě měl císařovu plnou podporu.

„Prý chce Jindřich vypravit vojsko proti Halberstadtu. Město je podřízeno Wichmannovi a tamějšího biskupa Ulricha Lev z hloubi duše nenávidí,“ pokračoval Raimund. „Knížata jsou vyzvána, aby Wichmanna podpořila. Zapojí se Oto i jeho bratři Dedo a Dietrich. Ludvík Durynský chce vyslat čtyři sta rytířů. A proslýchá se, že kolínský arcibiskup Filip z Heinsbergu sbírá vojsko o síle čtyř tisíc rytířů v plné zbroji a brnění.“

„Čtyři tisíce?“ Christian nedokázal potlačit úžas.

„Údajně ano. A prý je to banda divokých žoldáků, šušká se, že jsou to Brabanti.“

Na okamžik zavládlo zděšené ticho. Všichni se pokoušeli vyrovnat s nepředstavitelnou zprávou, že zrovna boží muž, arcibiskup, by do svých služeb najal nejobávanější žoldáckou tlupu v Evropě, bezohledné chlapy postrádající jakýkoli náznak lidskosti, kteří táhnou evropskými zeměmi, pustoší, podpalují a plení. Císař Friedrich a francouzský král Ludvík se už před lety dohodli, že je kvůli příliš velké krutosti nebudou najímat pro boje proti sobě. Potom bojovali po boku anglického krále Jindřicha Plantageneta proti jeho povstaleckým synům. Když padl jejich velitel Vilém z Cambraie, tlupa se rozpadla a skupinky se daly najímat jako žoldáci u mužů, kteří byli ochotni se smířit s tím, že roty s nepopsatelnou krutostí zpustoší celé kraje.

„Jo, mladý muži,“ obrátil se Raimund sarkasticky na Dietricha, „jestli je to pravda, pak můžeš klidně zapomenout na ušlechtilé válečnické umění, pokud tě otec bude chtít vzít s sebou na polní tažení.“

Christian ještě předtím, než se odebral na lůžko, zašel do haly a zjistil, že je očekáván. Kuno a Bertram vyskočili okamžitě, jakmile ho uviděli, a přistoupili k němu spíš rozpačitě, bez své obvyklé smělosti.

„Pane, smíme táhnout s vámi do války?“ zeptal se prosebně zrzek.

Christian tiše povzdychl a potlačil otázku, odkud to vědí. Ti dva jsou dost chytří, aby si uměli spočítat dvě a dvě. Teď, v předvečer odjezdu do Míšně, kde přijme válečné rozkazy, má na starosti důležitější věci.

„Tvoje žena každým dnem porodí tvé první dítě,“ připomněl mladíkovi, jenž byl podle jeho názoru pořád ještě ten zbrkle odvážný kluk, jakého před lety poznal. „Copak už máš manželství dost?“

„To ne, pane.“ Kuno váhavě sklopil zrak. „Přísahám, že Johanu miluju. A bylo by pro mě opravdu těžké nechat ji právě teď samotnou. Ale vím, že je o ni postaráno. A nechci, aby se říkalo…“

Odmlčel se.

„Ano?“ povzbudil ho Christian, který nechtěl trávit zbytek noci v chladné hale.

„… že jste mě tady nechal, abyste mě ušetřil. Protože Johana je vaše schovanka.“

Kuno si oddychl, ale při Christianových slovech opět sklonil hlavu.

„Pokud ode mě Oto nebude požadovat každého muže, nevezmu s sebou nikoho, kdo doma nechá ženu krátce před porodem. A nikoho, kdo je jediným živitelem rodiny.“

Kuno k němu postoupil o krůček blíž. „Prosím vás, pane, učiňte výjimku,“ prosil tiše, ale naléhavě. „Vím, co jste mi vždycky opakoval: Boj a válka nejsou žádné špásy. Ale copak byste chtěl, aby se o vaší nevlastní dceři klevetilo, že se provdala za zbabělce, který se schovává za její sukně?“

„Johana taky chce, abys táhl do války?“

„Samozřejmě ne. Ale říkala, že když to musím udělat, bude statečná a bude se za mě modlit.“

„A co ty?“ obrátil se rytíř na Bertrama, jenž vypadal ještě rozpačitěji než jeho kamarád.

„Já chci jít taky,“ potvrdil okamžitě a dál už se také zajíkal. „Ale nejdřív… bych se vás chtěl zeptat… bych vás chtěl poprosit… jestli…“ Bertram sebral zbytek odvahy a dopověděl: „… jestli byste mi dal za manželku svou druhou nevlastní dceru Marii.“

Jestli někdo dokáže vypadat nesměle a zároveň odhodlaně, tak to byl právě teď tenhle černovlasý mladík.

Christian povytáhl obočí. Událost ho přece jen překvapila a přiznával si, že příjemně.

„Ví o tom budoucí nevěsta? A jestli ano, co na to říká?“

„Ano… a ano,“ odpověděl Bertram.

Christian se vzdal myšlenky, že se brzy dostane do lože ke své ženě, usadil se na lavici a dal zavolat Martu a Marii. Přišly rychle, jedna ustaraná, že se něco přihodilo, druhá zjevně rozpačitá.

„Marie,“ oslovil Christian nevlastní dceru mírně, „podívej se na mě.“

Dívka zvedla hlavu a tváře jí planuly.

„Tento mladý muž mě požádal o tvou ruku. Chceš se za něj provdat?“

Marie pohlédla nejprve na Martu, potom na Christiana.

„Vím, že mi bude dobrým manželem,“ odpověděla tiše. „Tak jako tak odejde do války. Ale když ho se mnou zasnoubíte, snad si dá větší pozor, aby se také vrátil.“ Znovu sklopila oči. „Byla by ho škoda.“

Každý druhý by se možná takovému důvodu smál, Christian nikoli. Neboť Mariina slova mu připomněla noc, kdy k němu Marta poprvé přišla. Byla to noc, než vytáhli do boje, při němž měli jen malou naději přežít příští den. Proto přišla a dala se mu darem.

Sama to řekla, nikdy na její slova nezapomněl:… protože budeš mít zítra aspoň jeden důvod, proč lehkovážně nedávat život v sázku!

Christian si vyměnil pohled s Martou a poznal, že myslí přesně na stejnou chvíli jako on.

„Dobrá,“ přikývl. „Bertrame a Marie, jste jeden druhému zasnoubeni. Až se vrátíme z války, bude svatba.“

Tři mladí lidé na něj hleděli: Bertram zářil štěstím, Kuno kamarádovi gratuloval a nenápadně ho uličnicky šťouchl pod žebra, Marie se nesměle, trochu melancholicky usmívala.

Marta pochopila její nevyslovenou otázku: Může se přátelství proměnit v lásku? Neznala na ni odpověď, ale přitáhla k sobě nevlastní dceru a pevně ji objala.

Druhý den ráno Christian svolal ozbrojence.

„Nevím, kolik mužů ode mě bude Oto požadovat. Ale všichni se připravte. Naostřete zbraně, jděte ke zpovědi a sbalte si ranec. Zítra ráno se vrátím s novými rozkazy. Je pravděpodobné, že vyrazíme hned pozítří ráno.“

Pak se s Raimundem a Dietrichem vydal na cestu. Lukas se zatím měl spolu s Martou postarat o proviant a dbát na to, aby se muži v bojové náladě nezačali prát mezi sebou, nebo se neopili do bezvědomí.

Na hradním vrchu v Míšni vše svědčilo o nadcházejícím vojenském tažení. Všude bylo vidět rytíře v drátěných košilích a zbroji, na vozy se nakládaly zásoby, deky a stany, přijížděli a odjížděli poslové na koních. Ze všech stran se ozývaly hlasité rozkazy a v obecném hluku jen některé z nich dolehly až k adresátovi.

Zkrátka tu panoval obrovský chaos, ve kterém si zjevně nikdo nevšiml, že přijel mladší syn markraběte a hradní fojt z Christiansdorfu. Raimund musel zařvat na stájového pacholka, aby od nich převzal koně a zaopatřil je.

Dietrich se napjatě rozhlížel. Od svých osmi let na otcově hradě nebyl. Přestože se snažil uchovat si v hlavě vzpomínky z dětství, téměř nic tady nepoznával. Zděné opevnění kolem hradu bylo posíleno, některé dřevěné stavby nahrazeny kamennými a přestože byl od císařského dvora zvyklý na přepych, překvapilo ho, jak jednoduché haly, v nichž vyrostl, jsou nyní bohatě zařízené. Teprve teď v plném rozsahu pochopil, co christiansdorfské stříbro pro otce znamená.

Ale Christian a Raimund mu nedopřáli čas na obdivné rozhlížení. Cílevědomě se prodírali hemžením na nádvoří směrem k paláci. Oba rytíři se každou chvíli s někým zdravili, ale s nikým se déle nezdrželi.

Dietrich je následoval a pokoušel se v duchu připravit na to, co ho čeká. Bylo mu jasné, že ho otec určitě radostně neobejme. Raimund ho také varoval, že na hradním vrchu je i bratr a porady se zúčastní. Zatínal tedy zuby a ovládal se, což bylo v zásadním rozporu s jeho temperamentem.

„Christiane! Dobře, že jste tady!“ Vypadalo to, že Oto je tentokrát výjimečně v dobré náladě. Ale ani to mu nebránilo, aby po svém mladším synovi jen letmo přejel pohledem.

Markrabě neseděl jako obvykle ve svém bohatě vyřezávaném křesle, nýbrž stál u stolu, na němž byly rozloženy velké pergameny a mapy. Vedle něj stáli Ekkehart, jeho přátelé Elmar a Giselbert a Otův nejstarší syn. Albrecht měl paže zkřížené na hrudi a pohrdavě shlížel na příchozí.

„Přejděme hned k věci,“ prohlásil markrabě. „Christiane, chci, abyste se zúčastnil tažení. Nemohu se vzdát tak zkušeného bojovníka. Předávám vám velení nad polovinou svých mužů.“

Christian jen přikývl a nedal na sobě nic znát. „Kolik ozbrojenců mám s sebou přivést?“

„Všechny své rytíře plus třicet pěšáků a ozbrojenců.“

Všechny rytíře a k tomu jen třicet mužů? Christian se podivil. Před lety, když šlo o nové odvody pro císařovo italské tažení, Oto hrozil, že bude z Christiansdorfu požadovat sto ozbrojených mužů.

„Víc ne,“ potvrdil markrabě. „A nesmí mezi nimi být žádný horník, kovář, tavič a nikdo, kdo má něco společného s těžbou stříbra. Ta se nesmí zpomalit.“

Christiana ještě víc udivilo, že Oto s sebou nechce nikoho z horníků. Ti totiž se svými zkušenostmi dokážou nejlépe ze všech zakládat podzemní chodby, jimiž lze proniknout do obléhaného hradu a obsadit ho.

A zároveň si dělal starosti, že na hradě nesmí nechat ani jednoho rytíře. Může tam Martu nechat jen pod ochranou Waltra, velitele svých stráží?

„Komu chcete na tak dlouho svěřit velení nad hradem v Christiansdorfu? A máte nějaké rozkazy ohledně vašeho syna Dietricha?“ zeptal se.

„Za vaší nepřítomnosti bude velitelem hradu můj nejstarší syn. Takový úkol snadno splní a ještě se naučí vládnout. Dietrich,“ markrabě chladně přejel očima po mladším synovi, „bude doprovázet vás. Jako panoš. Možná že ve válce najde nějakou příležitost jak získat zpátky svou čest a zasloužit si zařazení do stavu rytířů.“

Christian stěží skrýval roztrpčení. Proto tedy Oto požaduje všechny jeho rytíře, avšak hrad v Christiansdorfu bude dobře obsazený. Albrecht zůstane na bezpečném místě a se svými lidmi si bude hrát na velitele dobře zajištěné pevnosti. Mladšího syna Oto pošle do přední bojové linie a je ochoten ho obětovat.

Markrabě, jako kdyby četl jeho myšlenky, dodal: „Dietrichu, jdi a rozluč se s matkou. A vy, Christiane, pozítří předáte Albrechtovi klíče a velení na hradě. Potom se k nám přidáte se svými lidmi na silnici do Chemnitzu.“

Jakmile se druhý den vrátili do vesnice, Christian se okamžitě rozhlížel po Martě. Nemusel ji hledat, spolu s Lukasem mu už spěchala naproti.

„Zítra. Se všemi rytíři a třiceti pěšáky,“ promluvil Christian, ještě než vyslovili otázku. Udělil veliteli stráží Waltrovi několik rozkazů a obrátil se na manželku a Lukase. „Pojďte, musíme si promluvit,“ vyzval je a zamířil do hradu.

Všichni věděli, že teď se rozhodne, co bude s Martou. Před nějakým časem dokonce s Christianem hovořili o možnosti, že v případě, když bude se svými muži povolán na polní tažení, bude je Marta provázet. Byla Christianovi vděčná, že tu myšlenku hned nezavrhl.

Ženy ve vojenském táboře nebyly ničím neobvyklým. Nebyly tam jen markytánky a nevěstky, ale i urozené dámy, dokonce královny a kněžny provázely své muže a kousek za bitevním polem čekaly, jak boj dopadne. Tak proč by nemohla jet i léčitelka, jejíž dovednosti a znalosti by se jistě hodily?

Ale od chvíle, kdy věděli, že ke spojeneckým ozbrojeným oddílům Wettinů patří Brabanti, bylo jasné, že Marta s rytíři nepotáhne. Slyšela toho o brabantských žoldácích dost, aby jí bylo jasné, že v jejich blízkosti není místo pro žádnou ženu. Brabanti se neštítili ničeho, dokonce ani ve svém táboře. Marta přitom nemyslela ani tak na svou jako spíš na Christianovu bezpečnost. Jeho pozornost v boji se nesmí rozptylovat starostí, jestli jí náhodou nehrozí nebezpečí.

Ale až podle toho, kdo převezme velení na hradě, chtěl Christian rozhodnout, zda ji nechá ve vesnici, nebo i s dětmi pošle k Raimundově manželce Alžbětě na jejich panství.

V komoře Marta zapálila svíčku a nalila víno do pohárů.

Christian nečekal ani tak dlouho, dokud neměl každý svůj pohár v ruce. „Oto svěřil velení nad hradem svému nejstaršímu synovi po dobu, dokud se nevrátím se svými rytíři,“ začal rovnou nedobrou zprávou. „A jak známe Albrechta, bude lepší, když Martu s dětmi odtud odvezeme k Alžbětě ještě dřív, než sem dorazí. Lukasi, postaráš se o to a pak se k nám připojíš. Já tu musím zůstat, abych Albrechtovi předal hrad a velení.“

Pohlédl na Martu a Lukase sedící na lavici proti němu a očekával souhlas.

Lukas se podíval na Martu a mlčel. Pochopil, že Marta dospěla k jinému rozhodnutí. Teď může jen doufat, že o něm Christiana přesvědčí.

„Právě proto bych měla zůstat. Je tady dost lidí, kteří mi budou stát po boku, kdyby to moc přeháněl,“ prohlásila pevně.

„Víš, jakých zákeřností je schopen proti svému bratrovi,“ varoval ji Christian. „Bude ti chtít oplatit, že jsme se Dietricha ujali, bude tě ponižovat a předvádět svou moc.“

„Je to dvacetiletý, rozmazlený smrad,“ namítla posměšně Marta.

„A ty jsi důstojná matrona v úctyhodném věku pětadvaceti let,“ pokusil se Lukas uvolnit vznikající napětí.

„Je to markraběcí syn a královský rytíř,“ přerušil je rozzlobeně Christian. „A nevynechá jedinou příležitost vytasit se s tím, až bude otec i král daleko. Zvlášť když tu nebude žádný z mých rytířů. A Walter pro něj není žádná autorita, protože nepatří k urozenému stavu.“

„Vím. Právě proto bych tu měla zůstat,“ odporovala zapáleně Marta.

Sklopila oči a tišeji pokračovala: „Nechci, abych odtud musela prchat pokaždé, když odjedeš. Navíc to naposledy taky nepomohlo.“

Kousla se do rtů. Muži zmlkli při vzpomínce, kterou Martina slova vyvolala.

Před pěti lety Christian Martu s dětmi odvezl k Alžbětě, protože se obávali, že by ji mohl žárlivý medicus či přehorlivý duchovní ve vesnici ublížit v době, kdy byl Christian na cestách s markrabětem. Ale její nepřátelé ji vypátrali na Raimudově panství a odvezli ji spoutanou v řetězech do žaláře, kde zůstala, dokud ji Ekkehart nevysvobodil. Celé týdny si Christian myslel, že je mrtvá. Stopy po mučení na jejím těle ještě úplně nezmizely a nejspíš nikdy nezmizí. A ještě horší stopy jí zůstaly na duši.

„Nikde není opravdu bezpečno,“ dodala tiše Marta. „Pro vás ani pro mě. Ale Bůh mě jistě nepostavil na tohle místo jen proto, abych nosila hezké šaty. Dovol mi, abych pomáhala lidem ve vesnici, podle svých možností se prosadila proti Albrechtovi v době, kdy tady nebudeš. Bude tu dost lidí, kteří budou při mně, uvidíš.“

Christian si zamyšleně pohladil bradu a pohlédl na Lukase.

Ti dva se často dohadovali, když se jednalo o Martu, protože Lukas věřil v její sílu a Christian se obával, že žalář a mučení ji vnitřně zlomily.

Lukas teď zachytil jeho pohled a váhavě přikývl. I on Martu miloval a nechtěl ji vystavit nebezpečí. Ale radoval se z její nově probuzené odvahy. „Dokáže to.“

Christian se po chvíli rozhodl. „Dobře. Ale musíme pro jistotu učinit pár opatření.“

Marta si s úlevou oddychla. Také se obávala budoucnosti, když si představila dobu s Albrechtem jako velitelem hradu. Ale neuteče před obtížemi a nebude se schovávat.

DRUHÝ DÍL

Hořící slatiny

Říjen 1179 před Haldenslebenem

Vítr a déšť šlehaly Christiana do obličeje, když se zadíval na hrad Haldensleben ve snaze tvářit se tak, aby jeho lidé z výrazu nevyčetli pochyby, které chová. Očekávaly je silné zdi a trojnásobný obranný val, to celé obklopeno bažinami, což u obléhatelů vyvolávalo nejistotu, zda Lvovu pevnost vůbec někdy dokážou dobýt. Tím spíš v tomto ročním období, v mokrém, chladném říjnu.

Právě sem dorazila Otova vojska. Míšeňského markraběte a jeho bratry s magdeburskými oddíly přijali poslové arcibiskupa Wichmanna a přivedli je sem, několik mil na severovýchod.

Christian jen zamračeně pohlédl na hrad a rozkázal mužům, aby vyložili náklad z vozů, sňali břemena z nákladních koní a postavili stany.

Skoro všechno ve Wichmannově táboře rozloženém před Haldenslebenem vyvolávalo skličující dojem. Lidé a zvířata byli promoklí na kost, země nasáklá vodou, při každém kroku stříkalo bahno. Na východním konci tábora skupina mužů s velkým křikem a klením vykládala z několika vozů klády. Dřevo pro obléhací věže a žebříky museli dovážet zdaleka. V bažinaté krajině rozkládající se kolem dokola nerostly žádné vhodné stromy, jen lišejníky a tu a tam nějaké keře, které byly jen volně vrostlé do půdy a nedalo se jimi ani přikládat na ohně.

Navíc lidé, kteří se tu v okolí vyznali, je varovali, aby dávali pozor, kam šlapou. Co se na první pohled jevilo jako obyčejná louka, byla na mnoha místech bažina nebo močál. Jako na potvrzení těch slov uslyšel Christian za sebou zděšený křik. Asi šedesát kroků od něj, kde právě lidé z oddílů Doda z Groitzsche stavěli tábor, se jeden muž odvážil trochu dál a už vězel po pás v bažině. Ve smrtelném strachu šermoval rukama, takže se propadával ještě rychleji. Několik lidí běželo pro tyče a žebříky. Ale když se konečně vrátili, bylo příliš pozdě. Nemohl už pohnout rukama a zachytit se záchranného dřeva. Zoufalý řev záhy udusilo bahno a jen pár bublin na povrchu ještě chvilku svědčilo o jeho strašném konci.

Christian se s hrůzou pokřižoval. Muži kolem něj, kteří výjev sledovali, ho napodobili.

Hubený mladík, jenž jim byl v Míšni přidělen a teď dostal do ruky lopatu, aby vyhloubil v dostatečné vzdálenosti od stanů příkop, kde budou muži vykonávat potřebu, ztratil nervy. V panickém strachu odhodil lopatu. „Nehnu se odtud ani na krok. Ani na jeden. Tohle je cesta do pekel.“

Christian chtěl zasáhnout, ale Lukas, který stál chlapci blíž, byl rychlejší. Několik mužů kolem mladíka souhlasně mumlalo, ale rytíř k němu přistoupil, srazil ho na zem a chytil za zátylek.

„Když už tady táboříme v bahně, nemusíme šlapat ještě do toho, co z tebe strachy vypadne!“ obořil se na něj a přitom mu obličej tlačil k zemi, až zbývalo jen na prst místa pro dýchání. „Nebo si chceš vyzkoušet hned, jak to bahno chutná?“

„Ne, pane,“ vypravil ze sebe úzkostlivě mládenec.

Lukas ho náhle pustil, takže mu hlava dopadla do bláta. Kamarádi propukli ve smích a napomenutý podmračeně vstal a pokoušel se otřít špínu z tváře.

„Jdi za některým z Wichmannových průvodců, ať ti ukáže, kde je půda pevná, a okamžitě splň, co ti bylo přikázáno!“ nařídil Christian.

„Tak pojď, chlapečku,“ posmíval se Kuno. „Když tu nemáš maminku, tak ti slibuju, že tě v případě potřeby z bahna vytáhnu.“ Kývl na chlapce, aby ho následoval, a tomu nezbývalo než se opatrně za ním vydat. Zřejmě však nebyl jediný, kdo se nevypočitatelné půdy pod nohama bál. Když smích umlkl, několik mužů se rozhlíželo se zjevnou nelibostí. Někteří se křižovali a tiše modlili.

„Na co čekáte?“ zeptal se nevrle Bertram. Protože nikdo nereagoval, vtiskl druhou lopatu do rukou ozbrojence, jenž se nenápadně snažil uniknout ze zadní řady. Sám popadl další. „Ty taky vypadáš, jako bys měl každou chvíli ulehnout do hrobu. Tak pojď a raději se chop něčeho užitečného. Nikdo se nechce dívat, jak si strachy děláš do kalhot.“

Klidně rozdělil další lopaty a s muži začal pracovat.

To to pěkně začíná, pomyslel si Christian a v duchu byl rád, že se Kuno a Bertram do věci vmísili. Nelitoval, že je vzal s sebou. Přitom Kuno za oddílem, který vedl Christian, dojel až později. Právě když se chystali k odjezdu, Johana pocítila porodní bolesti a Christian dovolil, aby její manžel zůstal, dokud se dítě nenarodí. Za dva dny Kuno Otovo nevelké vojsko dohnal a Christianovi hrdě oznámil, že Johana porodila dceru a matka i dítě jsou zdravé.

„Je to zvláštní, jak takový malý tvoreček už dovede člověka k sobě připoutat,“ poznamenal rozpačitě zrzek, ale pak se ovládl a zeptal se na rozkazy.

Z jezdců i pěšáků, jímž Christian velel, se nejprve mohl spolehnout jenom na své lidi. Už cestou sem musel udělit pár tvrdých trestů, aby si vynutil disciplínu.

Ekkehart, jenž vedl nejen osobní stráž, ale stejně jako Christian polovinu Otova vojska, dal dokonce za pochodu jednoho muže oběsit, protože porušil zákaz drancování ve vesnicích, které míjeli.

Drsným žertem Lukas aspoň dosáhl toho, že zbabělec utržil ostudu, jeho kumpáni ho nepodporovali, nýbrž se mu vysmáli. Při dalším podobném případu však musí tvrdě zasáhnout.

Lukas a Otův mladší syn přistoupili k Christianovi, jenž se v dešti upřeně díval na hrad a pokoušel se nevšímat si zápachu bahna.

„Opravdu si lámu hlavu, jak chceme ten hrad dobýt, pokud nemůžeme počítat se zradou někoho na druhé straně,“ polohlasně promluvil Lukas, takže ho nemohl slyšet nikdo kromě Christiana a Dietricha. „S obléhacími věžemi se nedostaneme ani k prvnímu valu. Vyhladovět je nemůžeme, to daleko dřív dojdou zásoby nám. A v téhle zatracené bažinaté zemi tam nejde vyhrabat tunel.“

Pohlédl na Dietricha. „Tvůj otec musel tušit, že budeme nasazeni tady. Jinak by v každém případě vzal s sebou pár zkušených horníků, aby pod hradem vykopali chodby. Být v tomto ročním období celé týdny v zimě a vlhku pro něj musí být ještě mnohem horší než pro mě.“

„No nebylo tak těžké uhodnout, že skončíme tady, ne?“ zachmuřeně se přidal Christian.

Nikoho příliš nepřekvapilo, že byli vysláni právě sem před Haldensleben, který byl už léta jablkem sváru mezi Lvem a arcibiskupem Wichmannem, jemuž rozkvétající kupecké sídliště a především nepřítelova pevnost stojící tak blízko bran Magdeburgu byly trnem v oku. Věděl to i Dietrich, jenž jako páže na císařském dvoře pochytil hodně hovorů a debat mezi knížaty, třebaže nepochopil všechny podrobnosti.

„Před dvanácti lety měl vévoda Jindřich podle rozhodnutí knížecího soudu vydat tento hrad Wichmannovi,“ vysvětloval mu teď Christian podrobnosti z předchozí historie. „Lev se zdráhal a raději vytáhl proti Brémám. Jeho odpůrci jako odplatu zničili hrady Haidensleben a Niendorf. Jindřich navzdory tomu, že porušil slovo, dostal Haidensleben od císaře zpátky a začal s výstavbou důkladně opevněného obchodnického sídliště na řece Ohře, jen co by kamenem dohodil od zničené pevnosti. A na tom místě teď stojíme.“

Přistoupil k nim úplně promoklý mladík. „Markrabě vás prosí, abyste ho doprovodil k arcibiskupovi Wichmannovi,“ oslovil Christiana. Lukas se zamračil. Posel byl jeho mladší bratr Jakub a o jeho společnost vůbec nestál.

Hodně se spolu hádali, ještě když byl Jakub Christianovým panošem, protože Lukas nebyl s bratrovými výkony spokojený a neustále mu to připomínal, aby ho popohnal k většímu úsilí. Potom otec Lukase vydědil, protože mladý rytíř vypověděl zasnoubení s náboženskou fanatičkou, dcerou ze sousedního panství, která nesla část viny za Martino uvěznění v církevním žaláři. Jakub, aby získal uvolněné dědictví, se k Christianovu zklamání vzdal svého staršího bratra.

O několik měsíců později, když i Jakub litoval nenávistných slov, která použil při rozchodu s bratrem, se mladík odhodlal k obtížnému rozhodnutí. Přiznal nejprve Lukasovi a Christianovi, potom markraběti Otovi, kdo vyprovokoval jeho synovce Konrada v den, kdy byl pasován na rytíře, k tomu, aby se na turnaji přihlásil k souboji s mnohem silnějším protivníkem, a záměrně tak zavinil jeho smrt. Na základě Jakubova svědectví markrabě Christianovi konečně dovolil, aby vyzval svého úhlavního nepřítele Randolfa k souboji na život a na smrt.

Na Konradově hrobě znepřátelení bratři mlčky uzavřeli něco jako příměří, ale doopravdy se nesmířili dodnes.

Jakub se na otcovo přání oženil s druhou sousedovou dcerou a zplodil už několik potomků, naopak Lukas stále ještě neměl ani manželku, ani děti.

Christian poručil, aby po dostavění tábora, rozdělili mezi muže chleba a pivo a následoval posla.

Stan míšeňského markraběte byl již postavený Právě z něj vycházel Oto v Ekkehartově doprovodu, s nevolí vzhlédl k zataženému nebi, z něhož se lily proudy vody, a zimomřivě pokrčil ramena. Malým pohybem ruky vyzval Christiana a Ekkeharta, aby ho následovali.

Cestou se k nim připojil Dietrich z Landsbergu a Dedo z Groitzsche se svými nejvyššími veliteli. Otovi bratři se už na cestě sem se svými vojsky připojili k míšeňským ozbrojeným silám. Oba byli stejně promoklí a skeptičtí jako Christian.

Christian pohlédl na Dedovu rozložitou postavu a cynicky si pomyslel, jak asi chce hrabě z Groitzsche přejít bažinu a nepropadnout se. Markrabě Dietrich si musel pomyslet něco podobného, protože se mu na okamžik na rtech objevil výsměšný úsměv.

Arcibiskup je očekával v honosném stanu, v němž se od pánve se žhavým uhlím šířilo blahodárné teplo.

Kdyby bylo podle mého, porada klidně může trvat hodně dlouho, pomyslel si Christian. Protože tohle je zřejmě na delší dobu poslední možnost, jak si usušit oblečení. S povděkem přijal pohár horkého, kořeněného vína, který mu podal chlapec sotva starší než čtrnáct let, jenž nedokázal skrýt, jaká je mu zima, a ruce se mu chvěly. Ale možná ho mrazilo horečkou.

„Bůh vám žehnej za vaši podporu!“ pozdravil magdeburský arcibiskup své spojence. Statnou postavou a skvostným oblečením by vlastně Wichmann na sebe měl upoutat pozornost všech příchozích. Christianův pohled však bezděčně sklouzl na mladšího muže, jenž byl až příliš honosně oblečen pro příležitost, jakou je obléhání hradu. Stál mezi Wichmannovými duchovními rádci a vojenskými veliteli a povýšeně hleděl na přicházející Wettiny. Christian zaslechl, že Magdeburgu chce na pomoc přispěchat i durynský lantkrabě, avšak jeho praporec v táboře ještě neviděl. Možná právě dorazil, stejně jako oni.

Couvl o krok do polostínu. Nebylo by ku prospěchu věci, kdyby v něm Ludvík poznal muže, jehož před několika lety zcela neprávem držel na hradě Wartburg, aby ho za značnou peněžní částku prodal saskému a bavorskému vévodovi. Tehdy byl durynský lantkrabě ještě Lvovým spojencem. Jestliže se nyní přidal na stranu protivníka, pak jistě jen proto, že pochopil, že dny Jindřichovy všemocnosti jsou sečteny. Christian si netroufal Ludvíkovi zkřížit cestu, stejně jako se tomu vyhýbal i Oto. A to nejen kvůli žalářování na Wartburgu.

Ludvík však už rytíře uviděl a s předstíranou lhostejností na něj upíral zrak. Christian jen lehce pokývl hlavou a zadíval se na magdeburského arcibiskupa.

Wichmann, vždy nakloněný světským radovánkám, vypadal nejen vyčerpaně, ale také od magdeburského dvorského sněmu, kde ho Christian viděl naposledy, velmi nápadně zestárnul.

Ještě nikdy však z jeho slov nečišelo tolik nenávisti jako nyní. „Porazte Haldensleben! Rozvraťte ho a rozbourejte, aby nezůstal kámen na kameni! Zapalte ho! Ať hoří, jako vyhořel můj Halberstadt!“

Mezi muži se rozhostilo polekané ticho. A to nejen proto, že významný duchovní by měl hlásat milosrdenství a přenechat pomstu otci na nebesích. Magdeburský arcibiskup není o nic zbožnější než kdokoli z nich. Ale dosud se vždycky snažil o urovnávání sporů, které se dotýkaly míru a bezpečnosti v císařské říši. V době poutní cesty do Jeruzaléma, kterou před sedmi lety Jindřich Lev vykonal, ho arcibiskup navzdory existující rivalitě jmenoval místodržícím Saska a dohlížel na jeho panství. A Wichmann připravil vše pro smíření císaře a papeže Alexandra, mezi nimiž přetrvávalo dvacetileté nepřátelství. Osobně císaře provázel do Benátek, kde císař přijal od papeže požehnání políbením na znamení míru. Kolik trpělivého přemlouvání bylo zapotřebí, aby se Friedrich vrhl papeži k nohám, to si Christian raději nechtěl ani představit.

Ticho narušovalo jen bubnování deště do stanové plachty a tlumený pokřik a kletby obléhatelů venku.

Duchovní si zjevně nevšiml zaraženosti posluchačů. Přerývaně vyprávěl jindy tak výřečný arcibiskup o tom, co se událo v době, kdy jeho spojenci byli na cestě sem.

„Lev bez boje obsadil Halberstadt, zajal bezbranné občany a vyplenil jejich majetek,“ líčil chraptivě. „Ale to byl teprve začátek. Jeho lidé v silném větru zapálili jednu chýši, Oheň se okamžitě rozšířil a vzňalo se celé město. Hořely nejen domy, ale plameny strávily také skoro všechny kostely a klášter. Netrvalo ani den a z Halberstadtu zbyl jen popel a ohořelé trosky.“

Arcibiskup si zakryl tvář rukou ozdobenou prsteny. Nikdo z přítomných nepochyboval, že jeho zoufalství je opravdové.

„Stovky lidí hledajících ochranu a útočiště v domech božích, byly pohřbeny v troskách kostelů,“ pokračoval nešťastně. „Stařičký ctihodný biskup Ulrich riskoval život, aby z plamenů vytáhl ohořelé relikvie svatého Štěpána, patrona Halberstadtu, a zachránil je. Biskup, jeho probošt a další duchovní a rytíři byli zajati a odvlečeni, bůhvíkam.“

Arcibiskup se ještě víc nahrbil a bylo slyšet jenom oheň praskající v pánvi na žhavém uhlí. „A jako by toho všeho ještě nebylo dost, Lev dovolil, aby jeho oddíly ve vypáleném, zpustošeném městě řádily jako vyslanci pekel. Vojáci řvoucí z plna hrdla táhli mezi kouřícími troskami, vraždili a drancovali. Počestným ženám a pannám strhávali oblečení z těla a před očima všech je znásilňovali. Ušetřeny nezůstaly ani ženy zasvěcené Bohu.“ Wichmann prudce zvedl hlavu. „Kéž jsou prokleti, prokleti až na věčnost!“

Hlas mu zněl opět jasně a energicky, když pokračoval: „Podal jsem zprávu o těch hrůzách církevním představitelům v Mohuči. Nad bezbožníkem bylo vyneseno mnoho klateb. Kolínský arcibiskup shromáždil vojsko a je na cestě sem. Společně Haldensleben zničíme.“

Ochraptěle zvolal: „Kéž je vymazán z povrchu zemského! Kéž se tu dlouhá desetiletí nikdo nemůže usadit!“

Nikdo z vojenských velitelů nepromluvil ani slovo. Byli příliš zděšení, možná ani ne tolik zprávou o zničení Halberstadtu, protože něco podobného se v obsazených městech stává často, jako spíš arcibiskupovou nesmiřitelnou nenávistí.

Hanebné zničení a vydrancování Halberstadtu, kde Wichmann ze Seeburgu studoval teologii a několik let zastával úřad probošta tamějšího dómu, v něm zřejmě uhasila veškerou ochotu k dohodě s protivníkem.

V nastalém tichu se po chvilce jako první ujal slova markrabě Dietrich.

„Buďte ujištěn naším soucitem. Naši muži jsou připraveni společně s vašimi zmocnit se Haldenslebenu.“

Christiana zamrazilo. Dal by potom Wichmann vedený pomstychtivostí rovněž svolení k drancování a zapálení Haldenslebenu? Zašel by sluha boží až tak daleko? Tušil však odpověď. Vždyť kolínský arcibiskup, podnícen zničením Soestu a Medebachu, neváhal přijmout do svých služeb nejvykřičenější žoldáckou tlupu Evropy.

Na okamžik si přál, aby Haldensleben nikdy nedobyli. Protože pokud arcibiskup dá bez omezení Haldensleben v plen Brabantům, čekají na jeho obyvatelstvo stejné krutosti, jaké museli prožít Halberstadtští.

Dietrichův hlas nyní změnil tón a zdvořilý soucit nahradila chladná věcnost. „Viděl jsem, že jste dal přivézt dřevo na přípravu nástrojů k obležení. Víte, jak lze pevnost dobýt? Znáte cesty, které jsou dost široké a pevné, aby bylo možné s obléhací mašinérií přejít přes bažiny?“

Wichmann zavrtěl hlavou. „Nemůžeme tam věže dopravit vcelku. Musíme postavit části a teprve před valem je spojit.“

„K čemu vrhací stoje?“ zeptal se povýšeně durynský lantkrabě. „V téhle bažinaté díře se nenajde ani jeden kámen, kterým bychom mohli ostřelovat hradní zdi. A kde vezmeme zásoby? Daleko široko tu nejsou žádné vesnice, v nichž by se dalo něco získat. Mí muži jsou nepokojní už teď.“

Míšeňský markrabě chtěl položit stejné otázky, ale nyní se již neudržel.

„Lantkrabě, nemluví to ve prospěch váš ani vašich mužů, že se mezi nimi šíří nepokoj už první den,“ poznamenal chladně a pohrdavě Ludvíka přeměřil pohledem.

Durynský lantkrabě chtěl něco namítnout, avšak Wichmann zvedl ruku, aby si vyžádal ticho. „Nejpozději zítra dojdou další dodávky.“ S nelibostí pohlédl na znesvářená knížata. „Šetřete svou bojechtivost pro Jindřichovy lidi. Já už vydal za dřevo a obilí celé jmění. Tak se postarejte, aby vaši lidé dělali to, co mají.“

Unaveným pohybem propustil velitele vojsk.

U východu ze stanu nastala půtka, když se tam srazili Oto a Ludvík a nikdo nechtěl dát druhému přednost. Tlustý Dedo za nimi výhrůžně zakašlal.

„No to je výborné,“ zašeptal markrabě Dietrich Christianovi do ucha, když spolu jako poslední vycházeli ze stanu. „Ještě tu nejsme ani den, čeká nás v blátě a dešti obléhání skoro nedobytného hradu, ale spojenci se už teď napadají, ještě dřív, než vůbec uviděli nepřítele.“

Déšť se zmírnil, ale celá oblast se změnila v blátivé pole.

Christian se ve špatné náladě vracel ke svým lidem, aby přidělil muže ke stavbě obléhacích věží a katapultů.

Čtyři dny téměř nepřetržitě lilo jako z konve, než se mračna konečně protrhla. Kam na rozbahněnou zemi dopadly paprsky podzimního slunce, stoupaly obláčky páry a dodávaly krajině tajuplnou podobu. Nikdo z obléhatelů na sobě neměl jedinou suchou nit, chleba jim plesnivěl pod rukama, usušené maso začalo zahnívat. Ani Wichmannovi rádcové zřejmě neměli žádný plán, který by dával naději na úspěšné dobytí hradu. Avšak arcibiskupův nezmenšený, zarytý hněv v zárodku potlačil jakoukoli debatu mezi vojevůdci, kteří navrhovali vzdát se vzhledem k pokročilé roční době obléhání a vrátit se na jaře.

Christian tedy přikázal svým mužům, aby pokračovali ve stavbě dílů obléhacích věží, přestože si nikdo nedovedl představit, jak s těžkými válečnými stroji dokážou přejít bažinaté území a dostat se k valu a hradbám.

Kolovala také zvěst, že Filipovo žoldnéřské vojsko na pochodu k Haldenslebenu vydrancovalo Jindřichovy majetky a neušetřilo ani kostely a kláštery. Vestfálsko bylo podruhé vydrancováno, ještě hůř než Lvovými oddíly.

Christian jako každý večer, když se zešeřilo, podnikal s Lukasem a Dietrichem obchůzku po táboře, aby promluvil se svými muži.

Dávno už znal jménem i ty, kteří mu byli přiděleni v Míšni. A spokojeně si všiml, že hubený mladík, který po příjezdu projevil tolik strachu, se snaží své selhání napravit a je velmi šikovný při práci se sekyrou a pilou.

Muži seděli ve skupinkách kolem menších ohňů, někteří mlčky upírali oči před sebe, jiní si povídali, hráli v kostky a doufali, že si za výhru budou moct koupit služby nějaké nevěstky v doprovodné koloně. Jiní si nad ohněm opékali různá drobná zvířata, která někde chytili. Připravovali si tak malou pochoutku pochybného původu, ale vůně pečeného masa ve všudypřítomném, těžkém, hnilobném pachu bažin se vznášela nad táborem a i Christianovi kručelo v břiše.

Oslovila je jedna děvka, ale když je poznala, rychle se omluvila a okamžitě utekla. V celém táboře bylo známo, že Christian nikdy nevyužívá služeb nevěstek. Věděl, že se také šušká, že ho jeho žena k sobě připoutala nějakými čáry. Nebyl však ochoten zajít tak daleko, že by se snížil k nějaké táborové nevěstce jenom proto, aby Martu ochránil před takovými řečmi.

V myšlenkách se pokoušel odhadnout, jak se jí asi daří, když na hradě velí Albrecht. Potom se přinutil takové úvahy potlačovat. Jsou zbytečné; teď a tady pro ni nemůže dělat nic, musí spoléhat na to, že si dokáže pomoct a má kolem sebe tajný houf spojenců z vesnice. Vesničané se neodváží odporovat synovi markraběte, Christian však za dvanáct let poznal ve vsi tolik lidí, jejichž odvaze a oddanosti důvěřoval a věděl, že s důvtipem a rozumem udělají vše, co bude v jejich silách, aby zabránili zlu.

Lukas zřejmě uhodl, kam přítelovy myšlenky zabloudily. „Vsadím se o cokoli, že tady nestrávíme zimu,“ poznamenal. „Oto na to má náladu ještě méně než ty nebo já. Jakmile najde cestu jak složit stany, aniž ztratí tvář před Wichmannem a ostatními, pojedeme domů, věř mi!“

V tom s ním Christian souhlasil. „Neznám nikoho kromě Wichmanna, kdo by nechtěl raději včera než dneska tady odtud odjet. Vždyť i arcibiskup musel pochopit, že hrad takhle nedobudeme.“

„Možná čeká na boží zázrak?“ zažertoval Lukas.

„Čtyři tisíce Brabantů bych zrovna nepovažoval za boží zázrak,“ pohrdavě namítl Christian. Zamyšleně se vraceli ke stanu, aby při skrovné večeři sestávající ze sušeného masa a chleba probrali s Dietrichem a oběma mladšími panoši pár útočných taktik. Už byla tma, když zvenčí uslyšeli vzrušené výkřiky. Christian okamžitě sáhl po meči, vyskočil a hnal se ven. Lukas a Dietrich ho následovali rovněž se zbraní v ruce. Avšak nikde nepropukla rvačka a ani obléhaní se nevyřítili z hradu, jak se nejprve obávali.

Muži se seběhli a úzkostlivě zírali na bažinu mezi táborem a hradem, z níž v temnotě tu a tam vyšlehávaly plameny a na jiných místech stoupaly od země obláčky kouře.

„To jsou duchové bažin? Nebo bludičky?“ zeptal se někdo ustrašeně a mnozí se pokřižovali.

„Ne,“ zašeptal Christian zachmuřeně. Stalo se, čeho se už několik dní obával.

„Ti bastardi nám zapálili pod nohama rašeliniště.“

Té noci nemohli obléhající na spánek ani pomyslet. Nikdo nevěděl, jak dlouho rašelina už pod povrchem hoří, aniž si toho všimli. Teď se však oheň začal šířit stále rychleji. Na mnoha místech vystupoval ze země kouř, podle něhož mohli odhadovat, jak se k nim blíží nespočet ohnisek menších požárů. Občas k nebi vyšlehly ohnivé sloupy, všude tam, kde se při požáru vytvořily podzemní dutiny a tenká, vrstva trávy nad nimi se prolomila.

„No aspoň si brzo ohřejeme nohy,“ poznamenal sarkasticky Kuno.

Sotva domluvil, když se vpravo od nich ozvalo mnohonásobné, hlasité, do morku kostí pronikající řehtání. Pastvina, na které stáli koně, zmizela. Oheň pod velkou plochou vyhryzal dutinu a země se propadla. Christian poslal muže, aby zachránili, co se ještě zachránit dá. Na místě neštěstí na ně čekala otřesná podívaná. Asi tucet koní se propadlo do hluboké díry v zemi. Divoce kolem sebe bili kopyty a strachy a bolestí pronikavě řehtali. Marně se snažili dostat se z kotle ven.

Bertram se spustil na laně, které drželi dva muži, a pokoušel se pomoct jednomu grošákovi. Zvíře v panice koulelo očima a vyhazovalo kopyty. Bertramovi se podařilo přehodit mu přes hlavu deku a tak zakrýt oči. Pak mu navlékl kolem krku lano a táhl ho na stranu, dál od raněných koní, kteří se zmítali v jámě a řvali. S několika dalšími muži se mu podařilo zvíře napůl vytáhnout a napůl se už vyšplhalo samo.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Christian, jenž přicházel s pochodní, aby se podíval, co přesně se přihodilo. To, co viděl, potvrdilo jeho nejhorší obavy. Hřebec, kterého se Bertramovi podařilo zachránit, byl pravděpodobně jediné zvíře, které jen s malými zraněními přežilo pád do hloubky. Ostatní si polámali přední nebo zadní nohy.

Posvítil si na celou hrůzostrašnou scénu a rychle se dorozuměl s vrchním štolbou. Pošle několik mužů, aby zraněným koním dali ránu z milosti.

Christian se odvrátil, aby se na taková jatka nemusel dívat. Muži zřejmě budou ještě dneska v noci jíst koninu, ale to raději nechtěl ani vidět. Nestačil se však vrátit do stanu.

Noc náhle ozářilo oslnivé světlo. S hlasitým praskáním, sykotem a mračny kouře se vzňala jedna skoro už hotová obléhací věž v táboře durynských oddílů. Ohnivý sloup, který vyrazil ze země, podpálil dřevo zřejmě už předtím doutnající na místech, kde věž stála na zemi.

Muži s očima dokořán sledovali děsivé divadlo. Někteří se křižovali a nejistě se dívali na Christiana.

„Co můžeme udělat?“ zeptal se tiše Dietrich, jenž přistoupil k rytíři a jen stěží skrýval zděšení.

„Nic,“ odpověděl jeho učitel. „Čekat a modlit se, že se nám nevznítí půda pod nohama.“

Potom mužům uděloval rozkazy. „Rozšiřte pastvinu a podívejte se, kde je půda teplá, nebo aspoň suchá! Přineste dostatek kbelíků s vodou a rozmístěte je kolem obléhací věže a kár s výstrojí.“

Obléhatelům nezbývalo nic jiného než si představovat, jak se k nim oheň prokousává.

Když noc ustupovala rannímu úsvitu, ke všemu zlému ještě začaly padat velké, bílé sněhové vločky, příliš brzy na toto roční období.

„To je dobře,“ poznamenal spokojeně Christian. Dietrich k němu tázavě vzhlédl. Má to snad být žert?

„Sníh nám pomůže objevit podzemní ohniska požáru,“ vysvětloval rytíř. Poručil mužům, aby velmi pečlivě sledovali místa, kde sníh roztaje okamžitě, jakmile se dotkne země, a všechno z takových míst odklidili.

Obléhající, jako kdyby je nutila neznámá moc, museli stále znovu zírat na bažiny, kde ze země vystupoval kouř a šlehal oheň.

Ještě si ani nenašli čas na snídani, když vzplanula jedna z obléhacích věží v řadách magdeburských oddílů. Zděšený pokřik a zmateně pobíhající lidé okamžitě vyvolali dojem hektické činorodosti. Ale Wichmannovi muži nedokázali věž zachránit. Dřevo promočené deštěm nezadržitelně hořelo a stoupal z něj bílý kouř.

Christian kontroloval všechna místa, na kterých měly jeho oddíly uložené dřevo a zásoby. Muži vykonali dobrou práci. Plné kožené kbelíky a sudy s vodou stály připravené, zatím však nic nenasvědčovalo, že by se oheň z podzemí tady prokousal na povrch. Zbylí koně na pastvině byli neklidní, avšak poslechli Radomíra, jeho vraníka, který je sehnal dohromady, a drželi se blízko vůdce stáda. Hřebec teď Christiana zdravil zaržáním.

Než pokračoval v cestě, přistoupil k němu Lukasův mladší bratr, jenž na polním tažení vykonával službu Otova posla.

„Máte hned přijít k markraběti. Jeho syn také,“ poklonil se Jakub a snažil se skrýt rozpaky.

Lukas a Dietrich na Christiana čekali před stanem.

„Předpokládám, že vzhledem k naléhavosti věci nemusíme ztrácet čas převlékáním, abychom vypadali přiměřeně audienci,“ poznamenal, když pohlédl na panoše, jehož oblečení bylo stejně jako jeho umazané blátem a sazemi.

„Proč taky? Myslím, že vzhledem k beznadějnému obléhání tady jste oblečeni naprosto přiměřeně,“ usoudil Lukas. „Každá skvrna a kus zaschlého bláta představují nádherný den s vyhlídkou na Haldensleben.“

Christian si ušetřil odpověď a jen se koutkem úst usmál.

„Možná svou včerejší sázku vyhraju už dneska,“ dodal Lukas.

Dietrich se díval z jednoho na druhého a doufal, že se dozví, o jaké sázce je řeč. Nebo že jeden z rytířů vysloví domněnku, proč si otec teď dal předvolat Christiana i s ním. Zcela jistě to bude souviset se situací v Haldenslebenu, ale v koutku duše se vždycky bál, že by ho otec ještě pořád mohl poslat do kláštera.

Lukas odešel, aby se postaral o věže a koňské pastviny. Christian bez dalšího slova s ním a Jakubem zamířil do Otova stanu.

Tam na ně spolu s markrabětem a Ekkehartem čekal i vojenský rádce arcibiskupa Wichmanna, rytíř středního věku, který při společných setkáních na Christiana působil dojmem zkušeného, rozvážného muže.

Že by měl Lukas pravdu? Chce snad magdeburský arcibiskup s nimi projednat konec obléhání?

Oto na Christianův a synův pozdrav odpověděl jen kývnutím hlavy, potom hned předal slovo magdeburskému rytíři Gerolfovi. Christian pochopil, že zde již padlo rozhodnutí, které se netýká ústupu od Haldenslebenu, nýbrž jeho a Dietricha.

Gerolfova další slova mu dala za pravdu.

„Vojsko arcibiskupa Filipa je odtud vzdáleno už jen padesát mil,“ promluvil rytíř. „Ctihodný Wichmann prosí míšeňského markraběte, aby Filipovi na uvítanou poslal vstříc eskortu svých nejlepších mužů.“

Gerolf nyní pohlédl přímo na Christiana a svým chováním dal najevo, že v něm spatřuje muže, jenž se mu podobá a oceňuje víc jasná slova než zdvořilé okliky.

„Filip z Kolína, aniž to přiznává, ztratil vládu nad svými oddíly, pokud ji vůbec kdy měl v rukou. Brabanti drancují a vypalují každou vesnici, kolem které táhnou, bez ohledu na to, zda patří nepříteli nebo spojenci. Na uzdě je neudrží ani hrozba, že budou exkomunikováni z církve. Jeho hrstka rytířů ve vojsku se dávno vzdala jakéhokoli pokusu povolat tu bandu k pořádku.“

„A teď to máme zkusit my, aby nebylo zničeno ještě víc Wichmannových vesnic,“ shrnul Christian stručně obsah Gerolfova sdělení.

„Přesně tak to je.“ Víc magdeburský rytíř nedodal. Po chvíli však připojil: „Já jedu s vámi.“

Opět si dva zkušení bojovníci vyměnili pohled, který je spojoval. Oba totiž bez dalších řečí dobře věděli, že to je úkol, o který se nikdo jiný nebude ucházet. Je to jako kdyby je poslali, aby holýma rukama zastavili smrtící, dravou řeku.

Pokud Oto vůbec vycítil jejich nelibost, nedal na sobě nic znát.

„Christiane, vyhledejte si mezi mými rytíři některého, s nímž chcete vyjet Filipovi vstříc. Myslím, že by eskorta neměla být větší než pět mužů, aby nevzbudila nějaké nedorozumění. A chci, abyste s sebou vzal i mého syna.“

Christian na Dietricha ani nepohlédl a pokročil o krok vpřed. „Prosím vás z celého srdce, abyste svého syna nechal tady a nevystavoval ho takovému nebezpečí.“

Slyšel, jak se Dietrich za ním rozčileně nadechl, ale přísným pohledem ho umlčel, ještě než mladík stačil promluvit.

Oto zamračeně pohlédl na svého rytíře. „Myslel jsem si, že budete něco takového namítat, Christiane. Ale nechtěl jste snad z mého syna učinit statečného rytíře, jenž se umí ovládat?“ V hlase mu teď zněl zlý výsměch. „Mám pocit, že tohle je nejlepší příležitost, aby mohl ukázat, co se u vás naučil.“

Christian věděl, že by bylo nejlepší, kdyby mlčel, nebo aspoň poklekl, když už markraběti bude zase odporovat, ale byl příliš rozčilený ochotou, s jakou Oto svého mladšího syna posílá do životu nebezpečné situace.

„Můj kníže, kdykoli ho můžete dát přezkoušet v boji mečem a kopím. Jsem přesvědčený, že Dietrich ochotně předvede, co umí,“ namítl prudce. „Ale není nutné, aby byl život vašeho syna vystaven takovému ohrožení.“

Oto podrážděně povytáhl obočí. „Leníku, vy nebudete zpochybňovat mé rozkazy!“ vykřikl. „Buď z toho nespolehlivého budižkničemu uděláte muže,“ pohrdavě ukázal bradou na Dietricha, „nebo zůstane bačkorou, jakou je. Pak by mu bylo líp v klášteře. To je mé poslední slovo. A jeďte!“

Bez dalších řečí se Christian otočil a vycházel ze stanu. Dietrich a magdeburský rytíř ho následovali.

Venku Christian pohybem ruky přikázal Dietrichovi, aby mlčel, a domluvil s Gerolfem, kdy vyrazí.

Teprve když byli z doslechu Otova stanu, obrátil se ke svému panoši. „Tak teď můžeš mluvit.“

Velmi u mladíka ocenil, že se i v hlubokém rozčilení nejprve nadechl a teprve pak ze sebe vypravil: „To ve mě nemáte žádnou důvěru?“

„Tvůj bratranec Konrad taky nepovažoval žádnou výzvu za příliš velkou. A vyneslo mu to smrt,“ připomněl Christian chráněnci. „A věř, že nic z toho, co jsi prožil na císařském dvoře nebo u mě, tě nemohlo připravit na to, co tě čeká ve Filipově táboře.“

Možná to nebyla úplně pravda, vždyť na italském tažení také Friedrichovy oddíly nemilosrdně řádily ve městech Lombardské ligy. Ale tehdy byl Dietrich jako páže či panoš pravděpodobně držen v dostatečné vzdálenosti od páchaných krutostí.

Christian se otočil, chytil mladíka za ramena a přinutil ho, aby se mu podíval do očí.

„Zítra budeme stát proti čtyřem tisícům žoldnéřů, kterým jsou úplně jedno jakákoli pravidla rytířského života, kteří nechtějí nic jiného než drancovat, vypalovat, zabíjet, loupit a znásilňovat. Potřebuju tvé slovo, že neuděláš nic, co by tebe nebo někoho z nás mohlo ohrozit! Nebo se na místě otočím, půjdu za tvým otcem a sám ho požádám, aby tě poslal do kláštera. Tam budeš aspoň v bezpečí.“

„Máte mé slovo, pane,“ prohlásil Dietrich a hlasitě polkl.

Přece jen poněkud zbledl, a to ne až po Christianových posledních slovech.

Christian však opravdu uvažoval, zda se nemá vrátit a doporučit Otovi, aby poslal mladšího syna do kláštera. Protože choval strašné podezření, že markrabě tuhle podivnou, přesně vzato zbytečnou misi, protože co zmůžou čtyři rytíři a jeden panoš proti čtyřem tisícům žoldáků?, vysílá jen proto, aby měl záminku se svým vojskem odtáhnout. Zabití markraběcího syna by nesporně bylo závažným důvodem pro takové rozhodnutí.

Oto je zřejmě ochoten syna obětovat.

„Jdi sbalit naše věci, jedeme s plnou zbrojí!“ přikázal rázně Dietrichovi.

Pak šel za Lukasem a Raimundem, aby je požádal o doprovod. Třebaže oběma bylo také jasné, do čeho se pouštějí, bez váhání souhlasili.

Velení nad oddíly předal na dobu své nepřítomnosti Reinhardovi, rytíři stejně starému jako Lukas. Krátce poté, co byl Reinhard pasován na rytíře, přijal ho do svých služeb Randolf, když nabíral lidi do nového hradu a na hradní léno do Christiansdorfu. Byl jediný z Randolfových rytířů, který po božím soudu, při němž Christian v souboji Randolfa zabil, zůstal ve vesnici a přísahal věrnost Christianovi. Přestože kdysi byl ve službách jeho úhlavního nepřítele, neměl Christian dosud jediný důvod proč litovat rozhodnutí, že mladého rytíře nevyhnal jako ostatní Randolfovy věrné. Přesto byl Reinhard nyní překvapený a téměř v rozpacích radostí, že mu byla projevena taková důvěra.

Muži sedlali koně a Christian zašel za markytánkami, které vařily jeho mužům a občas jim prodaly nějakou porci navíc. Jejich mluvčí, hubená žena jménem Gréta s vlasy bílými jako sníh a obávanou vyřídilkou, ho pozdravila úsměvem bezzubých úst a přitom míchala v kotli velkou naběračkou.

„Chcete trochu polívky, pane?“ nabídla mu a už sahala po misce, aby ji pro něj naplnila.

Odmítl, protože už nebyl čas. „Chtěl bych, abys něco vyřídila svým ženám,“ promluvil a ukázal na ostatní markytánky. Pustila naběračku a podezíravě na něj pohlédla.

„Je pravda, že přitáhnou Brabanti?“ zeptala se tlumeně.

„Proto jsem přišel. Budou tu nejpozději do tří dnů,“ potvrdil zamračeně Christian. „Na vašem místě bych všechno připravil k rychlému odchodu a opustil tábor, jakmile budou v dohledu. S nimi beztak žádné obchody neuděláte.“

Její ustaraný výraz mu prozradil, že pochopila nemusí ji dál přesvědčovat.

„Jestli chcete, zajistím vám doprovod do Magdeburgu,“ nabídl, protože k markytánkám pociťoval určitou povinnost. Jistě, ty ženy vydělávaly na válkách, ale také osobně hodně riskovaly a staraly se, aby jeho muži měli lepší stravu a lecjaké jiné výhody, které jim pomáhaly snášet svízelné okolnosti. Také si všiml, že tahle stará žena Lukasovu panošovi, jenž krátce po příjezdu začal ošklivě kašlat, podstrčila výtažek z léčivých bylin. A na den bude moci v současné bezútěšné situaci postrádat pár svých mužů.

„Děkuju, pane,“ přikývla. A pak k rytířovu úžasu před ním poklekla a políbila mu ruku. „Bůh vás ochraňuj. Vás a vaše přátele!“

Když se Christian vracel ke stanu, viděl, jak Jakub váhavě míří ke svému staršímu bratrovi. Lukas neučinil nic, aby ho zbavil rozpaků, jen se na něj zadíval a vyčkával.

„Vždycky jsi byl lepší bojovník, bratře…,“ oslovil ho zdráhavě Jakub a sklopil oči. „Kdyby se mi tady něco stalo… prosím tě… postarej se o mou ženu a mé děti. Jmenoval jsem tě jejich poručníkem pro případ, že se z války nevrátím…“

Lukas na bratra užasle pohlédl. „Při tom rozkazu, který vyrážíme plnit, jsem to spíš já, kdo by měl uspořádat svoje záležitosti před smrtí,“ odsekl. Ale pak se přemohl, objal bratra a poklepal mu na rameno. Bylo to mezi nimi velmi neobvyklé gesto, ani jeden se nepamatoval, že by k němu někdy dřív došlo.

„Při tomhle obléhání ti spíš hrozí nebezpečí, že zmrzneš, než že tě někdo probodne,“ zažertoval Lukas s příznačnou bezstarostností. „Ale máš mé slovo: Pokud bych setkání s Brabanty přežil, postarám se o tvou ženu a děti, když tady dostaneš rýmu nebo si v blátě zlomíš nohu.“ Zasmál se. „Jak se vůbec tvoje žena jmenuje? Je hezká? A kolik potomků jsi už poslal na svět?“

Jakub se s úlevou zasmál. Ale když se díval, jak se Christian, Lukas, Dietrich, Raimund a magdeburský rytíř vzdalují, aby zkrotili žoldnéřské vojsko, úsměv vystřídala upřímná starost.

Po ostré jízdě pět rytířů již druhý den ráno vědělo, že se záhy setká s Filipovým vojskem. Na západě stoupaly k nebi sloupy kouře, pravděpodobně z vesnice, kterou vojáci vyplenili a zapálili.

Záhy se na obzoru objevil temný pruh a stále se rozšiřoval. Když se ohromné vojsko přiblížilo tak, aby je vidělo, zastavili koně, jak bylo dohodnuto, postavili se vedle sebe a čekali.

Koutkem oka Christian viděl, jak se Gerolf pokřižoval a Dietrich se tiše modlí. To bych měl asi taky, pomyslel si a sevřel v dlani stříbrný kříž, který mu Marta dala, aby ho chránil. Nosil ho zavěšený na krku pod gambesonem. Bez hnutí a zdánlivě klidně hleděl vstříc blížícímu se divokému houfu, přitom si dopřál poslední okamžik klidu a vzpomněl si na Martu, jak se jí asi daří a jestli ji ještě někdy uvidí.

Pod Albrechtovým vedením

Marta promeškala Albrechtův příjezd do vesnice, protože zrovna v té chvíli začaly Johaně prudké porodní bolesti. Ani při nejlepší vůli by teď nemohla odejít, přestože to bylo Johanino první dítě, a to porod většinou trvá dlouho. Náhle začalo být v porodní světnici opravdu rušno.

Marta sotva stihla na chvilku vyběhnout a rozloučit se s Christianem. Nenáviděla vleklé loučení, ale i ta chvilka, kdy ho ještě naposledy viděla, než vytáhl do války, jí pokaždé rozdírala srdce.

Najednou podlehla okamžitému nápadu, sňala z krku řetízek se stříbrným křížkem, který jí kdysi daroval, a pověsila mu ho kolem krku. „Bůh tě ochraňuj! Tebe a ostatní. Vraťte se ve zdraví!“ vypravila ze sebe ochraptěle.

Přitiskl ji k sobě bez ohledu na to, co si pomyslí přihlížející. „Vrátím se, když mi Bůh pomůže. Vydrž!“ zašeptal jí.

Potom se ze světnice opět ozval pronikavý výkřik. Marta stála na místě zmítaná nerozhodností, ale Christian rozhodl za ni. Políbil ji na spánek a postrčil ke dveřím. „Jdi už, potřebuje tě.“

Starost o Johanu aspoň na nejbližší dobu potlačila myšlenky, které jí jindy v takových situacích víří hlavou, obavy, jestli se Christian, Lukas a všichni, které má ráda, ve zdraví vrátí. Nyní se k nim přidružil i strach, že jí bude Albrecht vyčítat, že ho osobně nepřivítala. A to jistě bude, už jen proto, že to bude dobrá záminka, jak jí ztrpčovat život. Přestože Mechthilda se jistě dokonale postarala o to, aby o něj a jeho doprovod bylo dobře pečováno. Také ji trápily výčitky svědomí, jestli Christianovi muži nebudou považovat za špatné znamení, že se s nimi hradní paní dneska osobně nerozloučila.

Něco ji na porodu zneklidňovalo. Neustále prohmatávala Johaně břicho a dívka na ni polekaně hleděla. Porod prostě nepokračoval. Dítě někde uvízlo.

Při tom poznání Martu zaplavila horká vlna. Je dobrá porodní bába, umí dokonce nenarozené dítě v matčině břiše otočit, když neleží správně. Ale jsou situace, kdy je i nejlepší porodní bába bezmocná, například když má dítě příliš velkou hlavu a rodička je nedokáže vytlačit z těla. Když takový případ nastane, všichni kolem jen bezradně přihlížejí, jak žena i s dítětem, které nemůže porodit, v mučivých bolestech umírá. Někdy to trvá až tři dny.

Zoufale přemýšlela. Když vyšetřovala polohu dítěte v Johanině břiše, připadala jí hlavička dost velká, ale zase ne tak, aby byla už teď ochotna boj o matku a dítě vzdát. Měla mezi svými léčivými prostředky i jeden nebezpečný prášek, o jehož existenci nikdo nesměl vědět, protože s jeho pomocí bylo možné plod z těla vyhnat. Někdy ho použila, aby obnovila porodní stahy, které ustávaly. Johana však měla silné stahy a bolesti, zatím ještě ano, i když po bezesné noci prožité v bolesti jí už síly také začínají docházet.

Marta dala přinést k Johanině posteli porodní židli a nakázala Marii, aby se postavila na její místo a zachytila dítě, kdyby náhodou rychle vyklouzlo. Potom vylezla na postel, klekla si nad Johanino břicho a ze všech sil tlačila dítě dolů.

„Tlač!“ křičela na Johanu a dívka s tváří staženou bolestí a zbrocenou potem sebrala všechny síly.

„Má černé vlásky!“ vykřikla Marie užasle. „Na chvilku se ukázaly!“ Se strachem pohlédla na Martu. „Co mám dělat?“

„Rychle, pojď si se mnou vyměnit místo!“

Marta rychle slézala z postele a přišla právě včas. Opatrně přidržovala hlavičku, aby nevyklouzla moc rychle a Johanu neroztrhla. Při příštím stahu se jí podařilo dítě za ramínka vytáhnout.

Šťastně vyzvedla zakrvácené novorozeně nad hlavu.

„Je to holčička!“ zavolala na Johanu, která se vyčerpáním a radostí rozplakala.

Okamžitě začalo být ve světnici rušno. Mladou maminku umyly, oblékly a učesaly, dítě očistily a odstranily krvavé stopy po porodu. Pak dala Marta zavolat kaplana a novopečeného otce.

S úlevou a radostí držela Johanu za ruku, než přiběhl Kuno. Ten se navzdory svým zvyklostem beze slova hnal k posteli a udiveně obdivoval svou dcerušku.

Za okamžik vešel kaplan Hilbert a pokřtil novorozeně jménem Anna.

Marta se rozhodla, že mladé rodiče nechá o samotě. Nejraději by s nevlastní dcerou zůstala, ale už nemohla oddalovat chvíli, kdy předstoupí před Albrechta.

Umytá a upravená, ve svých nejlepších šatech šla Marta o chvilku později vstříc Otovu nejstaršímu synovi a jeho průvodcům, kteří seděli v hale, drsně žertovali a jedli a pili, co pro ně Mechthilda připravila.

Již z dálky ji při pohledu na hosty zaplavila ledová hrůza. Hned vedle Albrechta seděl rytíř, kterého okamžitě poznala. Kdykoli ho viděla, srdce se jí sevřelo strachy. Jako vždy byl oblečený do bohatě zdobeného bliautu a rudoplavé vlasy měl pečlivě učesané.

Bylo na světě jen málo lidí, jimž Marta přála smrt, a Elmar byl jedním z nich. Patřil k rytířům, kteří ji před dvanácti lety znásilnili. Jejich vůdce Randolfa Christian zabil. S Ekkehartem se vyvinula úplně jiná a zvláštní historie, o níž teď nechtěla přemýšlet. Třetí z nich, tlustý Giselbert, byl stejně odporný a násilnický jako Elmar. Ten však navíc s radostí, chladně a vypočítavě spřádal intriky. Určitě nebyla náhoda, že právě teď tady sedí po Albrechtově boku. Jistě mu prozradil lecjakou podrobnost o Christiansdorfu a jeho obyvatelích, která teď pro ně může být nebezpečná.

Elmar si jí všiml a něco zašeptal Albrechtovi. Ten se však tvářil, jako kdyby byl plně zaměstnán sledováním, jak mu páže dolévá pohár.

S předstíranou trpělivostí stála na jednom místě a čekala, až ji konečně vezme na vědomí.

Hluboce se poklonila. „Vítejte v Christiansdorfu, hrabě!“ Albrecht si ji pobaveně změřil a jako obvykle byl jeho hezký obličej zkreslený arogantním výrazem.

„A kdo jste vy, že se opovažujete mě vítat až teď, když jsem na hradě už půl dne?“

„Marta, žena hradního pána.“

„No hradní pán jsem já. A nevím, že bych se kdy oženil, nebo že by mi to uniklo?“

Se smíchem pohlédl na své průvodce, kterým bylo většinou kolem dvaceti let, s výjimkou o patnáct let staršího Elmara a několika mužů v jeho věku. Především mladí mu s výbuchy smíchu dávali za pravdu.

Albrecht se k ní znovu obrátil. „Ale jestli mi takhle drze chceš nabídnout své služby…,“ provokativně si ji změřil od hlavy k patě a na okamžik se odmlčel. „No obvykle dávám přednost mladším děvčatům. Ale možná bych u tebe udělal výjimku. Tvoje drzost se mi líbí. A podle šatů to vypadá, že tví milenci s tebou museli být spokojení.“

Tázavě pohlédl na Elmara. „Odkdy je děvkám dovoleno vyparádit se jako urozené dámy?“

„Nevěstinec najdete na západním konci vesnice,“ odpověděla Marta tak klidně, jak dokázala. Věděla, že Albrechtovi činí potěšení zahrávat si s ní jako kočka s myší. „Jsem Marta, žena rytíře Christiana.“

S ledovým úsměvem se Albrecht opřel v židli.

„Aha, tak to mi promiňte ten omyl! Slyšeli jste? Tohle není děvka!“ vykřikl na svou společnost. Mladíci se rozesmáli a Albrecht ji opět oslovil, tentokrát vztekle: „A co bylo tak důležité, že vás zdrželo od toho, abyste mě pozdravila hned po příjezdu, jak se sluší?“

„Porod, mladý pane. Moje nevlastní dcera přivedla na svět své první dítě.“

„Laskavě mě oslovuj pane nebo hrabě, a ne mladý pane!“ obořil se na ni mladík. „Tak se to patří. Nejsem dítě. A jsem tady teď pán.“

„Ano, pane, jak si přejete.“

Albrecht se spokojeně ušklíbl a kousl do husího stehna. Hřbetem ruky si otřel tuk stékající mu po bradě a znovu si ji drze změřil.

„Tak porod, říkáte. To jste raději pomáhala na svět nějakému vesnickému spratkovi, než abyste přede mnou poklekla, když mi váš muž předával klíče od hradu.“

Marta mlčela, Johana v jeho očích nikdy nebude nic jiného než selská holka. Namířil na ni zpola okousanou kostí. „Teď si vzpomínám, vy jste ta kořenářka, co uzdravila mého vroucně milovaného bratra, když byl ještě usmrkanec na otcově hradě?“

Jeho zlá slova opět vyvolala smích.

„Váš otec považoval za přiměřenou odměnu mě za to povýšit do stavu svobodných šlechtičen,“ odpověděla opět zcela ovládnutým hlasem. Bylo jí jasné, že tohle všechno patří k Albrechtově hře. Nesmí teď projevit žádnou slabost, pokud se chce na hradě prosadit.

„Moc by mě zajímalo, za jaké to služby vás odměnil,“ pokračoval Albrecht a jeho družina se bavila. „Teď už taky chápu, proč můj bratr zalezl sem. Když bude mít nějakou bolístku, hned je při ruce někdo, kdo mu ji pofouká a bude ho utěšovat.“

Albrecht se do stehna zakousl a pak zbytek hodil obloukem za hlavu. Na kost se zbytky masa se okamžitě vrhli psi, které s sebou přivedli jeho lidé, a začali se o ni prát. Marta si smutně pomyslela, že kvůli hostům dala vyměnit slámu na podlaze v hale, protože níže postavení služebníci a Albrechtovi ozbrojenci tady budou spát. No teď si za to můžou sami, když budou ležet mezi odpadky a budou je kousat blechy.

Dokud měla na hradě slovo, psi neměli v hale co pohledávat a odpadky se neodhazovaly jen tak na zem.

Panoš držel před Albrechtem misku s vodou, aby si mohl opláchnout mastné ruce. Mladý rytíř si ho ani nevšiml a otřel si ruce do ubrusu, který Mechthilda na počest vážených hostů prostřela. Přitom se chladně a s úsměškem díval Martě do očí.

Oba věděli, že ji chce tímto jasným porušením dvorských pravidel chování provokovat a urazit. Pak ovšem viděl, že ho napodobil jeden z nízko postavených průvodců. S odporem pustil kraj ubrusu a osopil se na něj: „Chovej se slušně aspoň v mé společnosti, nebo tě pošlu žrát do stáje vedle dobytka.“

Provinilec na okamžik strnul a mumlal omluvu.

Marta si z příhody vyvodila svůj závěr a čekala, zda ji Albrecht propustí, nebo vyzve, aby se posadila k jeho tabuli, či jaké s ní má další úmysly.

Po chvíli výhružného ticha pokračoval: „Tak vy jste nás nechala čekat, protože vás údajně někdo potřeboval jako porodní bábu a léčitelku. Tak to by bylo dobré, abyste nám předvedla něco ze svého umění. Jako porodní bábu vás nepotřebujeme, nanejvýš Wilhelm, tomu pořád roste břicho.“

Všechny pohledy se obrátily k tlusťochovi na konci stolu, který se vtipu úslužně, mečivě zasmál s ostatními.

„Tak tedy dokažte, co umíte, má drahá.“

Natáhl k ní pravou ruku dlaní nahoru. „Můžete mi předpovědět budoucnost?“

„Nečtu z ruky, pane. Léčím nemoci a bolest s pomocí bylin a mastí.“

„Aha.“ Albrecht se zahleděl na svou ruku, jako kdyby z ní chtěl věštit sám. „Kdybyste byla chytrá, mohla byste mi předpovědět, že ze mě jednou bude silný a mocný vládce. To totiž na dlani vidím i já.“ Pohrdavě na ni pohlédl. „Ale asi je pravda to, co jsem slyšel. Že ze samé čestnosti a poctivosti nevyslovíte ani malou lež z nutnosti, dokonce i kdyby vám to mělo přinést prospěch. Je to od vás hloupé.“

Teď se mu do hlasu vloudil panovačný, podrážděný tón. „To vám není jasné, vy hloupá ženská, že jste mi trnem v oku? Na místě mě přesvědčte, že mi můžete být k něčemu užitečná, nebo si ještě dneska hledejte bydlení v některé z těch chatrčí, kam stejně patříte!“

Marta přejela očima po mužích vedle Albrechta, které si nenápadně prohlížela po celou dobu rozhovoru.

„Rytíře sedícího o dvě místa dál po vaší pravici trápí játra a mohla bych jeho potíže zmírnit bylinkovým odvarem.“

Poznala to podle zažloutlého bělma a barvy kůže.

„Muž vedle něj,“ ukázala na rytíře středního věku, jenž jenom opatrně pohyboval pravou paží a pokaždé, když ji musel ohnout, se mu obličej stáhl bolestí, „si namohl rameno. Proti tomu pomáhá mazání třezalkovým olejem.“ Dál ukázala na tlusťocha, jemuž se Albrecht posmíval kvůli těhotenskému břichu. „Jeho žlučník vylučuje špatné šťávy. Nějaký lázeňský by mu měl pustit žilou.“

V tom případě jen odhadovala, ale bylo pravděpodobné, že při jeho postavě nemá žlučník v pořádku. A pouštění žilou bylo ve vznešené společnosti považováno za spolehlivý prostředek proti skoro každé chorobě. Tlusťoch to přežije a ji nemůže nikdo osočit, že podceňuje umění lázeňských a učených lékařů.

Udivené výkřiky mužů u tabule teď přerostly v hlasité, rušné debaty.

Marta se naklonila k Albrechtovi, podívala se mu přímo do očí a zašeptala: „Neměl byste už užívat blín, abyste si zbystřil smysly. Jinak se noční můry, kterými trpíte, ještě zhorší.“

Albrecht sebou cukl a na jeho reakci poznala, že její vypozorovaný poznatek je správný. Prozradily jí to jeho zorničky a temné kruhy pod očima.

Marta věděla, že mezi mladými rytíři se stalo módou s pomocí nepatrného množství blínu na lovech sklízet úspěchy, slyšeli a viděli lépe, reagovali rychleji než ostatní. Albrecht byl ctižádostivý a nikdy by nepřipustil, aby se o něm povídalo, že mu nahnali nejstatnějšího jelena, jak je u vysoce postavených pánů zvykem. Kdoví, při jakých příležitostech koření ještě užíval, aby se před ostatními vyznamenal, možná před cvičnými souboji mečem, nebo aby prokázal svou mužnou sílu. Avšak čím častěji člověk blín užívá, tím strašnější jsou vidiny, které ho pronásledují nejprve ve spaní, později i za denního světla.

„Dokážu vás vyléčit ze zlých snů,“ zašeptala. Mohl ji slyšet jen Albrecht a Elmar. Pak se narovnala a v předstírané pokoře sklopila oči.

Albrecht se vzpamatoval a opět zaujal zpupný postoj. Rozruch se zvolna ztišoval a teď jí jen zbývá postarat se o to, aby nikoho nenapadlo, že to, co předvedla, jsou čarodějnické rejdy.

„To všechno jsou nemoci, které můžu vyčíst z vašich očí, rukou nebo barvy pleti a můžu je vyléčit bylinami, které používají také mniši,“ vysvětlovala v náhlém tichu. „Ale je výslovným přáním biskupa Martina, aby při každém ošetřování nemocného byl přítomen i náš ctihodný vesnický farář. Tak si může být každý jistý, že léčení je zbožné dílo a žádné pohanské kouzlo.“

Albrecht si vyměnil pohled s Elmarem a prudce vstal.

„Večeře je ukončena!“ zvolal. „Koukejte, ať jste brzo na slámě a zítra se neprobudíte s těžkou hlavou. Máme hodně práce.“

Než vyšel z haly, stroze se obrátil na Martu. „Vy počkáte tady, než vás dám zavolat!“

Martu ani nenapadlo, tiše sedět v hale a čekat, až se Albrechtovi zachce pro ni poslat. Měla pocit, že v první bitvě s Otovým synem uspěla, třebaže ji nevyhrála. S konečnou platností to bude vědět, až si poslechne, jaké s ní má budoucí markrabě plány.

Ale teď se musí prosadit u jeho mužů. A to nelze tak, že si sedne do koutku a bude čekat na rozkazy, ale naopak, že bude nějaké udělovat.

Bylo to malé divadlo, které předváděla s Mechthildou a zasvěceným služebnictvem. Energicky přikázala děvečkám, aby sklidily tabuli. Samozřejmě by to udělaly i bez jejích pokynů, ale teď musí předvést, že je tady paní, která má nějaké slovo. Zachytila kuchařčin skrytý úsměv, který jí naznačil, že i Mechthilda považuje Martino první vystoupení před Albrechtovými lidmi za její vítězství.

Děvečkám zjevně působilo radost podílet se na té komedii a přijímaly její rozkazy s poklonou a uctivými slovy a okamžitě je dokonale plnily. Všechny chtěly Christianovu manželku ze všech sil podpořit v jejím úmyslu. Protože na tom, jak se Marta za Christianovy nepřítomnosti prosadí u Otova syna, závisí také jejich osud v příštích týdnech.

Marta si dala ukázat, kdo velí Albrechtově družině. Vyšlo najevo, že je to rytíř s bolavým ramenem.

Svižně k němu přistoupila. „Jsou vaši muži ubytovaní k vaší spokojenosti?“ zeptala se. „Nebo potřebujete ještě něco?“

„Všechno jste dobře připravila.“ Muž zaváhal. „Opravdu byste mi mohla pomoct, abych zase mohl ramenem dobře pohybovat?“

„Nebude to ze dne na den. Ale když dovolíte, abych vám pomohla, budete schopen brzy už opět vládnout mečem.“

Na okamžik ji napadlo, že to možná není to, co by vesnici prospělo. Ale jistě je lepší učinit si z tohoto muže tajného spojence. Třebaže by mu ráda pomohla hned, v žádném případě nesmí za přítomnosti Albrechtových důvěrníků porušit biskupův příkaz.

„Pošlete pro pátera; ať mu váš posel vyřídí, že použiju koření pojmenované po svatém Janovi.“

Když zraněný ještě váhal, kývla na Petra, který se potloukal nablízku. „Běž k páteru Sebastianovi a vyřiď mu, že jeden ze zasloužilých rytířů markraběte Oty potřebuje mou pomoc.“

Po hluboké pokloně chlapec vyrazil, ale Marta ještě stačila zahlédnout uličnický úsměv, jaký se mu vzápětí objevil na rtech.

Také se v duchu usmívala, protože si vzpomněla na jednu drobnou příhodu ze dnů, kdy jí bylo nejhůř. Tehdy, krátce poté, co unikla mučení a smrti, jí biskup dovolil dál léčit jen za podmínky, že páter Sebastian bude kontrolovat každý její krok v léčbě nemocných. Stálá přítomnost náboženského fanatika a s tím spojená hrozba, jež nad ní neustále visela, ji ničily. Ale vesničané, kteří k ní a Christianovi chovali sympatie, hlavně formani Hans a Friedrich, za ní začali chodit a v přítomnosti pátera Sebastiana pro sebe požadovali výhradně byliny pojmenované po svatých. Podváděný páter neměl tušení, že dotyční vůbec netrpí nemocemi, které by Martiny byliny vyléčily. Nezbývalo mu nic jiného, než že se o několik dní později omezil jenom na pravidelnou kontrolu jejích zásob bylin, koření a léčiv.

Poté poslala děvečku k Johaně, aby přinesla třezalkový olej. Sebastian byl tentokrát naladěn ještě hůř než jindy. Hubený farář s ustavičně podmračeným výrazem byl zřejmě zklamaný, že nebyl pozván na hostinu Otova syna. Pravděpodobně doufal, že konečně bude moct budoucímu markraběti předvést svou důležitost.

Jako vždy Marta podle nakyslého zápachu, kterým bylo prosáklé všechno jeho oblečení, poznala, že vstoupil, ještě než se otočila a stačila promluvit.

V tom okamžiku k ní přikročil Elmar. „Hradní fojt si přeje, abyste k němu okamžitě přišla,“ prohlásil stroze, panovačným tónem.

Marta se krátce dívala z jednoho na druhého a na třetího muže, kteří teď najednou požadovali její přítomnost. Pak raněnému vtiskla do ruky třezalkový olej, zdvořile se poklonila páterovi a odešla. Ať se spolu nějak dohodnou. „Promiňte, volá mě syn markraběte.“

Elmar si zachoval formální zdvořilost vůči ní jen tak dlouho, pokud kolem nich byli další lidé. Sotvaže opustili halu, hrubě Martu chytil za paži a přitiskl ji ke zdi.

„Co to prve mělo znamenat, ty řeči o Albrechtových snech? Přísahám, že tě vlastníma rukama uškrtím, jestli jeho nebo někoho z našich mužů očaruješ! A věř, že to bude dlouho trvat a bude to hodně zlé! Znáš mě dost dobře, aby ses mě mohla bát.“

Přestože měl pravdu, předstírala, že výhrůžku přeslechla. Rozzlobeně se snažila vyprostit paži, ale bylo to marné. Svíral ji jako v kleštích.

„Mně může být jedno, jestli spí dobře nebo ne,“ zasyčela na Elmara. „Ale je to jed! Nikdy vás nenapadlo, že by mu někdo jednou mohl dát příliš velkou dávku?“

Pravděpodobně by to pro nás všechny bylo lepší, dodala trpce v duchu. A je velmi pravděpodobné, že dříve nebo později budu litovat toho, že mu teď pomůžu, aby se té závislosti zbavil, a nečekám, až si jednou vezme o trochu víc. Ale panovník trpící děsivými nočními můrami, jehož za dne pronásledují strašné vidiny, by byl ještě nevypočitatelnější a nebezpečnější než vládce, jehož špatnou náladu vyvolává dna.

Elmar ji pustil a drsně strčil do komory pro hosty, kterou dala připravit pro Albrechta.

Otův syn byl naladěn stejně špatně jako jeho rytíř.

„Moje tajemství uchováš, nebo tě dám odklidit z cesty, jasné?“ pohrozil jí, jakmile za ní Elmar zavřel dveře.

„Samozřejmě, pane.“

„Tak teda ty čarodějnice, co víš o mých zlých snech?“

„To není žádné čarodějnictví, ale obyčejná znalost léčivých bylin, pane,“ namítla Marta mírně. Vytušila, že s povýšeným a popudlivým mladým mužem musí jednat trpělivě jako s nechápavým dítětem.

„Nepatrné množství blínu vás posiluje, na chvilku. Ale netrvá dlouho a oslabí vás. Zlé sny se ještě zhorší. A časem vás budou šílené vidiny pronásledovat i za dne.“

Pronikavě se mu zadívala do očí. „Můžu vám pomoci, abyste dobře spal a neděsili vás démoni.“

„A proč bychom ti to měli věřit?“ vmísil se vztekle Elmar. Obrátil se k Albrechtovi: „Nevěřte jí! Jak byste mohl svěřit svůj život do rukou téhle ženské? Raději dejte zavolat kněze, který umí vymítat ďábla.“

„Dokud jsem se ještě nerozhodl, zda ji dám odvést do žaláře, laskavě zachovávejte pravidla slušnosti,“ napomenul Albrecht k Martinu úžasu Elmara za to, že jí při oslovení tykal.

Přesně věděla, co si oba myslí. Albrecht chce za každou cenu, aby mu pomohla. Zřejmě už jedu požil tolik, že ho děsivé přeludy nepouštějí ze spárů. Opravdu trpěl, ale nechtěl se vydat na milost a nemilost nějakému duchovnímu. Když se rozšíří zvěst, že syn markraběte k sobě musel povolat exorcistu, pravděpodobně se může vzdát naděje, že jednou povládne Míšeňské marce.

Naopak na Elmarově pohrdavém výrazu bylo patrné, že se jen s vypětím vůle snaží neprozradit, proč nemá důvod s úctou oslovovat ženskou, které se párkrát zmocnil jako nejlacinější děvky, a to aniž musel platit. Tohle však vyslovit nesměl.

Za znásilnění byl vyhlašován trest smrti, jenže teď už proti němu nemůže podat žalobu, když to neučinila hned tehdy. Žádný soud by však chudé stěžovatelce nedal za pravdu proti čtyřem zámožným rytířům. Přesto by celá záležitost nyní, když byla povýšena do stavu svobodných šlechtičen, na něj vrhla nedobré světlo. Přestože při pozorném zamyšlení je jasné, že by následky byly pro ni ještě horší. Kdyby věc vyšla najevo, všichni by očekávali, že ji Christian od sebe zapudí.

Albrecht se k ní znovu obrátil. „Jak mi chcete pomoct?“ zeptal se netrpělivě.

„Můžu vám namíchat uspávací nápoj z jiných bylin: meduňky, chmele, baldriánu a pro první čas ještě přidat nepatrnou dávku rulíku zlomocného.“

„Chce vás otrávit! Uvrhněte ji do žaláře už jen za tenhle návrh!“ vykřikl okamžitě Elmar.

„Otráví vás ten blín,“ odporovala energicky Marta. „Buď vám postupně bude zatemňovat rozum, nebo ho jednou vezmete omylem trochu víc a rovnou umřete.“

„Mlčte! Oba!“ zařval Albrecht, vyskočil a začal rychle procházet komorou sem a tam. Oběma rukama se chytil za hlavu. „Musím o tom přemýšlet!“

Už v něm nezůstala ani stopa po arogantním vystupování v hale. Marta poznala, že nyní, krátce předtím, než se snese noc, už ho trýzní strach ze strašných snů, jako pravděpodobně už několik nocí.

Beze slova spolu s Elmarem pozorovali mladíkovy přehnaně rychlé pohyby a čekali, jak se rozhodne.

Náhle Marta pocítila, jak ji zaplavuje nesmírná únava. Cožpak jí sny Otova syna nemohou být lhostejné? Nemá ho prostě přenechat napospas jedu, dokud se nezničí a všechny ušetří své krutovlády?

Teď by měla zajít zkontrolovat Johanu a novorozeně. A pak si jít konečně lehnout a spát po probdělé noci u rodiččina lůžka. Touží po tom zachumlat se pod teplou deku a všechny své myšlenky, modlitby a přání všeho dobrého vyslat za Christianem, Lukasem a Dietrichem, než se zcela oddá spánku. A místo toho tady stojí vydaná na milost a nemilost náladám mocichtivého markraběcího syna propadlého omamné bylině.

„Přines mi ten svůj lektvar,“ rozkázal Albrecht a nedbal na Elmarův protest. „Ale ten páter se o tom nesmí nic dozvědět. Ani nikdo jiný! Do toho nikomu nic není.“

Když se Marta obrátila k odchodu, ještě na ni zavolal: „Počkej! Potřebuju jistotu, že mě neotrávil. Elmar bude sledovat každý pohyb tvých rukou A ty se toho nápoje napiješ taky. Když umřu já, umřeš i ty. Kdybych nepřežil noc, zítra Elmar zabije tvoje děti. Rozumělas?“

Jak bych nerozuměla, ty netvore, pomyslela si Marta s odporem. Proč jen se do toho pouštěla? Naštěstí Christian s Waltrem domluvili zvláštní opatření pro děti. Kdyby jim hrozilo nebezpečí, okamžitě je odveze z Albrechtova dosahu. Stačit bude jedno tajné znamení od Marty.

„Mohla by jed vyzvrátit, pane, nebo si vzít protijed, až ji nikdo nebude pozorovat,“ namítl Elmar. „Měl byste ji dát sledovat celou noc.“

„V žaláři?“ uvažoval nahlas Albrecht. „Ne, tam nikdo nevidí, co vyvádí. Možná ji dokonce někdo odtamtud tajně dostane. Jistě tu má pár svých věrných, co ji na slovo poslechnou.“

Mluvil stále rychleji. „Kromě toho by to vzbudilo pozornost. Ne, zůstane tady, v mé komoře.“

„Pane!“ ozvala se pobouřeně Marta. „To je nemožné, a navíc by to vzbudilo ještě větší pozornost!“

„Aha, vaše pověst. A moje.“ Albrecht se ušklíbl, ale jen stěží se ke grimase přinutil. „Co by si pomysleli mí muži, kdybych se najednou spouštěl s pětadvacetiletými vdanými ženami, a ne s mladičkými kráskami?“

Náhle přerušil své nervózní přecházení.

„Už to mám, Elmare. Vy na ni dohlédnete, až mi bude připravovat ten lektvar. Až se napije, budete vedle ní celou noc na stráži, aby nemohla spolknout protijed nebo podniknout něco jiného na svou záchranu.“

„Nepomůžu vám, jestli tenhle muž stráví celou noc v mé komoře, ještě k tomu, když budu tvrdě spát,“ protestovala rozrušeně Marta. „To se raději dám uvrhnout do žaláře.“

I kdyby si nevšimla záblesku zla, který se při Albrechtových slovech objevil v Elmarově tváři, raději by se smířila s nejtvrdším trestem, než aby se nenáviděnému muži takto vydala napospas.

„Chápu, zase vaše pověst. Tak dobře, pak tedy budete spát v komoře s otevřenými dveřmi a dva mí a dva vaši muži budou venku na stráži a nespustí vás z očí.“

„Smím ještě poslat někoho, aby se zeptal, jak se daří rodičce?“

„Pro mě za mě. Ale už konečně začněte!“

Albrecht ji netrpělivým pohybem poslal ven. Elmar ji následoval, a jakmile vyšli z komory, opět ji železným sevřením stiskl paži.

„Škoda, holubičko, že se toho nápadu vzdal. To by byla noc, jen my dva!“ poškleboval se.

Surově ji strkal po schodech dolů, aniž ji pustil. Jedině to zabránilo pádu. Dole jí zašeptal: „Albrecht je ještě mladý, dopustil, aby sis ho omotala kolem prstu. Ale mě neoklameš. Však já tě dostanu, kam patříš, čarodějnice! A pamatuj, jestli se zítra ráno Albrecht neprobudí odpočinutý a v plné síle, bude mi potěšením zapíchnout tvé spratky.“

Žoldnéřské vojsko

Beze slova pozorovalo pět jezdců vojsko, jež se k nim přibližovalo jako černá, jedovatá saň. Magdeburský rytíř Gerolf na stále neklidnějším koni čekal uprostřed, po levém boku Lukas, po pravém Dietrich, a řadu uzavírali na jednom konci Christian, na druhém Raimund.

Dusot tisíců kopyt se změnil v hrozivé dunění. I na hřbetech koní a v drátěných košilích cítili, jak se země pod cválajícím vojskem chvěje. Koně nervózně přešlapovali a jen stěží bylo možné udržet je na místě. Vítr k nim zanášel ryk žoldáckých oddílů a oblaka kouře plující od západu a přinášející páchnoucí dech války.

Gerolf rozvinul praporec arcibiskupa Wichmanna ve chvíli, kdy jezdci v čele vojska byli dostatečně blízko, aby ho mohli poznat. Okamžitě se na něm usadily drobné saze.

Od vojska se oddělila skupinka tří jezdců a ostrým cvalem k nim zamířila. Už z dálky čekající viděli, že se skládá z velmi rozdílných mužů.

Uprostřed jel největší z nich. Stále surověji poháněl koně ostruhami. Když se Christian ani ostatní nepohnuli z místa, přitáhl koni otěže tak prudce, že zvíře se okamžitě zastavilo. Nepochybně jeden z brabantských velitelů. Hromotluk oblečený v pancíři byl ověšený zbraněmi. Nos měl podivně křivý, zřejmě několikrát ve rvačkách zlomený, dlouhý, černý plnovous spletl do dvou copů. Nejnápadnější však byl pronikavý puch, který se od něj šířil.

Měřili se pohledem jen okamžik a přicválal druhý z Filipových velitelů, rytíř asi stejně starý jako Lukas, s temnými kruhy pod unavenýma očima. Chtěl je oslovit, ale žoldák ho nepustil ke slovu.

„Co jste zač? Chcete se s námi měřit, nebo se k nám připojit?“ zaburácel hlubokým hlasem a ve šklebu odhalil dvě prořídlé řady zčernalých zubních pahýlů. „My se o kořist s nikým nedělíme!“

„Posílá nás magdeburský arcibiskup. Máme přivítat ctihodného Filipa z Heinsbergu a vylíčit mu situaci před Haldenslebenem,“ prohlásil klidně Gerolf, jako kdyby plánoval lov s přáteli, a nikoli možný pobyt v poutech uprostřed divoké žoldácké tlupy.

„To jste tohle směšný hnízdo ještě neobsadili?“ Chlap se pohrdavě zachechtal. „No dobrý! My to převálcujeme a majetek těch kupeckejch tlusťochu bude patřit nám. Sebereme jim peníze a ženský. Mí chlapi už mají dost těch selskejch vychrtlin, se kterejma se museli spokojit v posledních tejdnech. Nejvyšší čas na nějaký jemný masíčko, panny a tučný kramářský paničky, co si myslej, že jsou něco lepšího.“

Zachechtal se a otočil se k duchovnímu, který teď dojel jako poslední ze tříčlenné skupiny. „Hele, faráři, je v Haldenslebenu klášter s jeptiškama?“ Požitkářsky se olízl, a když viděl výraz odporu na mnichově obličeji, smál se ještě hlasitěji. „Ne? Škoda. Neni nad pár čerstvejch prdelek novicek.“

„A dost!“ přerušil ho rozčileně mladý rytíř po jeho levici. „Nemusíš se svými odpornými činy ještě vychloubat.“

Obrátil se ke Gerolfovi a jeho průvodcům: „Jmenuji se Hoyer z Falkensteinu. Následujte nás. Doprovodíme vás k Filipovi.“ Otočil koně a počkal, až se obrátil i statný Brabant. Pak všichni společně vyjeli směrem k černé sani.

Arcibiskupa nebylo možné přehlédnout ani z dálky. Před ním v čele vojska jelo těsně za sebou pět řad po zuby ozbrojených mužů. Následoval vlajkonoš s Filipovým praporcem a tři duchovní. Těžká zástava i ve větru smutně, zplihle visela. Arcibiskup oblečený v honosném oděvu a se zlatým křížem na krku seděl na nádherném ryzákovi. Ale zjevně měl problém temperamentní zvíře zvládnout, a dobře mu tak, pomyslel si Christian. Boží muži mají jezdit na mimochodnících či mezcích, když už nechodí pěšky, a ne se posadit na ohnivého hřebce.

Po každé straně měl arcibiskup kordon těžkooděnců a za sebou dva tucty rytířů. Víc podrobností Christian cestou k Filipovým oddílům neviděl, ale jedno bylo patrné: Po vzorné a působivé formaci v čele se pořádek a řád ve vojsku rozpadal. Za jezdci šlapali pěšáci v nepřehledném houfu a řvali jeden přes druhého. Místy se řady úplně rozpadly, protože docházelo ke rvačkám.

Na znamení statného Brabanta se část jezdců v čele rozdělila, aby uvolnila cestu návštěvníkům.

Všichni zastavili koně v uctivé vzdálenosti od arcibiskupa.

„Poselstvo ctihodného Wichmanna!“ ohlásil kolínský rytíř.

Na Filipově tváři se objevil výraz ulehčení. Přitáhl uzdu ryzákovi a pozvedl ruku. „Tady se utáboříme. Postavte můj stan!“ rozkázal.

Ozbrojenci sesedli z koní a zkušeně, rychle připravovali tábor. Gerolf chtěl tlumočit Wichmannovy pozdravy, avšak arcibiskup ho jediným gestem umlčel. Zřejmě nechtěl mluvit, dokud nebude stát stan, jehož plátěné stěny mohou dodat aspoň zdání soukromí.

Christian si z toho vyvodil závěry. Dosud znal ješitného arcibiskupa Filipa jen z dvorských sněmů. Tam si byl církevní kníže vědom své moci a dával ji najevo, choval se téměř urážlivě povýšeně ke všem s výjimkou císaře. Teď ho skoro nepoznával. Filip byl bledý, nervózní a vypadal téměř ustrašeně. Oči mu neklidně přejížděly sem a tam.

Mocný arcibiskup zjevně ztratil vládu nad temnou silou, kterou vyvolal. Nedokázal už zvládnout zdivočelou hordu Brabantů, ani s pomocí svých rytířů, jichž bylo příliš málo na to, aby tlupu žoldáků ukáznili.

Stan postavili přesně na místě, kde arcibiskup s pomocí svého družiníka sesedl z koně. Nikomu zřejmě nevadilo, že táboří uprostřed silnice. Protože žádného obchodníka, poutníka a vůbec cestujícího by ani nenapadlo vydat se tudy, dokud je nablízku banda divokých ozbrojenců.

Christian a jeho průvodci čekali, až budou pozváni do biskupova stanu, a přitom se pozorně rozhlíželi. Hoyer, mladý kolínský rytíř, udělil rozkazy, aby pacholci od nich převzali koně a postarali se o ně. I na něm bylo znát napětí a starost.

Koutkem oka Christian zahlédl pohyb, který jistě neměl vidět. Pacholek, který měl napojit jeho vraníka, se snažil otevřít sedlovou brašnu, aby si tam našel něco, co by se mu mohlo hodit.

Christian se bleskurychle otočil a ještě v pohybu tasil meč. Vrhl se ke zloději, odporně špinavému chlápkovi se slepenými, umaštěnými vlasy, který na něj teď hloupě koukal a nechápal, kde se vzal hrot meče na jeho hrdle.

„Kdyby nestál v cestě můj kůň, tak jsem ti tu zlodějskou pazouru rovnou usekl!“ vztekle vykřikl Christian. Levou rukou chytil přistiženého zloděje a přitlačil ho na kolena. Pak pohlédl na velitele Brabantů, který k nim mířil.

„Potrestáš toho zloděje, nebo to mám udělat já?“

Nejen Dietrich zatajil dech. Všechny pohledy se upřely na hromotluka, jenž se nejprve vztekle podíval na Christiana a potom na jednoho ze svých mužů. Přikročil ke klečícímu, chytil ho levou rukou za vlasy, zvrátil mu hlavu dozadu a bez váhání mu dýkou podřízl hrdlo.

Proud krve mu na pancíř, ale nijak mu to nevadilo, pomalu ustoupil o krok, teprve potom pustil hlavu umírajícího, kterou pořád držel za vlasy. Pohrdavě se podíval na mrtvé tělo a odplivl si.

„Pitomec!“

Pohlédl na Christiana. „Jste spokojen?“

Rytíř jen přikývl a zasunul meč do pochvy.

V tom okamžiku vyšel z postaveného stanu duchovní, který jim také prve přijel vstříc, a vyzval je, aby vstoupili. Pozvání se zjevně vztahovalo pouze na Christiana, jeho průvodce a mladého kolínského rytíře, ale velitel žoldnéřů duchovního prostě odstrčil, když mu chtěl bránit ve vstupu, a vetřel se dovnitř.

„Jen žádný strachy, mníšku, ctihodnej by pro mě stejně hned poslal. S kým jiným by jinak dobyl Haldensleben, když ne se mnou a mejma lidma?“ Hromotluk se opět zachechtal. „Těch pár jeho rytířů to nedokáže. Nebo si snad myslí, že se vzchopí ty vonuce z Magdeburgu, co už to marně zkoušejí celý tejdny?“

Dietrich využil všeobecný ruch, aby se tiše zeptal Lukase: „Proč to udělal?“

Lukas přesně věděl, co pobledlý panoš myslí. Christian jim kladl na srdce, aby se za žádnou cenu nenechali od žádného žoldáka vyprovokovat. A pak sám hned po příjezdu vyvolá ozbrojený konflikt.

„Chtějí si nás vyzkoušet,“ vysvětloval Lukas potichu. „Teď vědí, že se jich nebojíme. Je jich hodně, ale moc při sobě nedrží. Jejich velitel neudělal nic, aby svého muže obhájil.“

„Proč tedy teď strpíme, aby se protlačil na poradu, přestože ho tam Filip nechce?“ vyptával se mladík.

Lukas se ušklíbl. „To ať ti nejctihodnější laskavě vysvětlí osobně. Koneckonců nejsme jeho hofmistři.“

Přestože pro Filipa neměli dobré zprávy, kolínský arcibiskup jejich příjezd vítal se zřejmou úlevou. Vyslechl je, chvilku přemýšlel, a pak muže propustil bez dalšího slova.

Venku to Christian zařídil tak, aby mohl nerušeně promluvit s mladým kolínským rytířem.

„Na co váš vojevůdce čeká?“ zeptal se tiše, protože nic nenasvědčovalo tomu, že by se pokračovalo v cestě. Tábořili uprostřed dne uprostřed silnice, přestože byli vzdáleni jen několik mil od cíle pochodu.

Hoyer trpce stáhl koutky úst a vypadal ještě unaveněji než prve. „Pravděpodobně by tu nejraději čekal na noc. Obává se, co se stane, až tamti,“ naznačil bradou k žoldákům, z nichž někteří nedaleko rozpoutali surovou rvačku, „přijdou do další vesnice. Věřte mi, nejsem přecitlivělý, ale co ta chátra vyvádí, to člověka už dokáže připravit o spánek.“

„A nikdo je nezadrží,“ dodal Christian.

„Arcibiskup jim už hrozil exkomunikováním. Ale ani to je nezastavilo,“ pokračoval rytíř. „Vrhnou se na ženy v houfu a pak je podél probodnou rožněm, těhotným vyřezávají dýkami plody z těla, děti rozsekají mečem na kusy a ty nejmenší házejí zaživa do ohně před očima matek…“

Mladý muž se zachvěl a přejel si dlaní po strhaném obličeji. „Chtěli jsme jich pár dát pro výstrahu oběsit. Ale Filip je proti. Je jich příliš mnoho. Bojí se vzpoury i toho, že by prostě odtáhli. A nás rytířů není dostatečný počet, abychom je zkrotili. Co pomůže, když riskujeme svůj život, abychom někoho zachránili? Jakmile jsme o pár kroků dál, abychom zasáhli jinde, dokončí to, v čem jsme jim zabránili. Je to bezbožná, hanebná pakáž. A nás je padesát proti čtyřem tisícům.“

„S námi pětapadesát,“ prohlásil rozhodně Christian. „Varovali jsme lidi ve vesnicích, kudy jsme cestou sem projížděli. Už dávno se svým dobytkem prchli do lesů.“

V očích mladého rytíře zableskla jiskra naděje. „Teď musíme hledět, abychom přežili, než se dostaneme k nepřítelovu hradu. Kdoví, na kom a čem si budou vybíjet vztek, až zjistí, že vesnice jsou prázdné.“

Uplynulo nekonečně času, než se arcibiskup přece jen odhodlal vydat rozkaz k dalšímu pochodu. Christian využil příležitost, aby svým průvodcům sdělil, co se dozvěděl.

„Všiml jste si, že kolínští rytíři jsou většinou mladí a v boji nezkušení?“ zeptal se Raimund přátel. „Buď chce krásný Filip mít kolem sebe jen pohledné mládence, nebo se zkušeným rytířům nějak podařilo vyhnout se povinnosti táhnout do války společně s tlupou žoldáků.“

„Nevím, která z těch dvou možností, o nichž mluvíš, je odpornější,“ poznamenal Lukas. Vstal a oklepával z bliautu hrudky vlhké hlíny.

Marně, protože už se zase rozpršelo. Temné mraky na východním nebi napovídají, že vojsko vyrazí doprostřed nečasu.

Wichmannův pětičlenný doprovod dostal přiděleno místo v čele vojska. Christian to zařídil tak, že se neustále zdržoval poblíž žoldáckého velitele s černým plnovousem.

Pokud Filip doufal, že protahováním odpočinku zabrání, aby se do nejbližší vesnice dostali před soumrakem, pak se důkladně přepočítal. Soumrak se teprve snášel, když se před nimi vynořila úzká kostelní věžička. Žoldácká horda pohled přivítala hurónským řevem.

Christian varovně pohlédl na Dietricha, jenž se zaťatými zuby musel poslouchat, jak se pár chlapů za ním těší na zvrhlosti, kterých se tu hodlají dopustit. Dietrich dodržel slovo a ovládl se. Co udělají, aby vesnici pomohli, se teprve ukáže, až tam dojedou. Doufal, že obyvatelé i s dobytkem se ukryli do bezpečí.

Okolnost, že ve vesnici, k níž se blížili, stoupá kouř pouze z jednoho ohniště, vyvolávala mezi žoldáky nespokojené mručení.

Čelo vojska vtáhlo po cestě do vsi, ale nikde se neukázala ani živá duše.

Dietrich si chtěl vskrytu oddychnout, když jim vstříc přece jen vyšla jedna postava: vesnický farář.

Zdráhavě kulhal vstříc ozbrojencům. Hoyer z Falkensteinu rozkázal, aby zastavili.

Christian rozzlobeně přemýšlel, proč tenhle hlupák páter neposlechl jeho varování a teď vystavuje sebe i jiné smrtelnému nebezpečí.

Ale duchovní mu nevědomky už odpovídal: „Bůh vás pozdrav, vznešení pánové,“ pozdravil je rozechvělým hlasem. „Prosím, povězte nejctihodnějšímu biskupovi…“

„Arcibiskupovi,“ přerušil ho posměšně brabantský velitel.

„Odpustíte mi, arcibiskupovi,“ opravil se páter a bojácně pohlédl na žoldáka, „… že ho tady vítáme a nabízíme ubytování v našem skromném kostelíku, pokud bude tak laskav a spokojí se jím. Každým okamžikem může propuknout bouře a liják… přece nebude chtít nocovat pod širým nebem.“

„Tak ty, faráři, nevěříš, že ctihodný arcibiskup má dostatečně dobrý vztahy k nebi, aby se u Všemohoucího postaral o lepší počasí?“ zašklebil se hromotluk.

Páter něco nesrozumitelného mumlal a nikdo mu nerozuměl, protože Brabant seskočil z koně a dal znamení svým lidem, aby učinili totéž.

Christian si vyměnil pohled se svými druhy. Teď nevyhnutelně nastane to, čemu chtěli zabránit. Jenom proto, že se nějaký prostomyslný vesnický farář chtěl zavděčit arcibiskupovi.

Na okamžik se pozornost všech upnula k Filipovi, jenž pokynem ruky vyzval kněze, aby k němu přistoupil blíž, a znuděně mu položil několik otázek. Farář před ním uctivě poklekl. Arcibiskup zamířil k dřevěnému kostelíku se šindelovou střechou.

Christian druhům naznačil, aby ho následovali jiným směrem, k farářově chýši. Zahlédl, jak se tam prve rozběhlo několik temných postav. Už když se tam blížili, viděli, jak jeden z žoldáků táhne ven k smrti vyděšenou ženu.

„Pojďte sem!“ řval na kumpány. „Za tři oboly ji může mít každý, až s ní budu hotovej já!“

Vytáhl dýku a přitiskl ji ženě na hrdlo.

„Lehni si a roztáhni nohy! Nebo tě nejdřív zapíchnu a pak se na tobě vobsloužím!“

Žena, pravděpodobně farářova hospodyně, se ani nepohnula, a s očima rozšířenýma hrůzou tiše kvílela.

Z chýše se ozval pronikavý výkřik, vzápětí vyběhl druhý žoldák a nesl čtyřleté nebo pětileté děvčátko, které se zmítalo a plakalo. „Koukněte, co jsem vobjevil!“ hulákal nadšeně. „Dneska si to rozdáme s farářovou dceruškou!“

Rozptýlení se stalo osudným muži, jenž ohrožoval dýkou hospodyni. Příliš pozdě si všiml, že na něj ze strany útočí Christian. Než se stačil vzpamatovat, Christianův meč mu projel ramenem a ruku s dýkou oddělil od těla. Muž nevěřícně pohlédl na proud krve, který mu vytryskl z těla. Potom se mu podlomila kolena a padl obličejem k zemi.

Ještě než se dotkl tváří hlíny, Christian se prudce otočil a mocným sekem zbavil dalšího žoldáka hlavy.

Naříkající ženu strčil do chýše a podmračeně pohlédl na žoldáky, kteří se k němu v půlkruhu s tasenými zbraněmi blížili. Než ho mohli obklíčit, byl u něj Gerold i ostatní jeho muži s meči v rukou.

„Za mě!“ sykl na Dietricha.

Mladík chtěl něco namítnout, ale Christian neměl čas na debaty.

„Okamžitě!“ zařval. S těmi chlapy, co tu jsou, by se měli ve čtyřech vypořádat. Nemůže riskovat, že se tady Otovu synovi něco přihodí.

Žoldáci zaváhali. Viděli, jak cizí rytíř rychle vyřídil jejich dva kumpány, a jeho přátelé vypadají stejně odhodlaně.

Je jich necelý tucet, když se pustí do boje, nejméně polovina jich zemře a nikdo neměl chuť dát se probodnout jako první. Taková krasavice ta bába taky nebyla a její harant už taky někam zalezl. Možná by raději měli jít drancovat do spižíren, než je ostatní předběhnou.

Christian zůstal stejně jako jeho přátelé v útočném postoji, lehce nachýlený, s nakročenou nohou a mečem namířeným vpřed.

Na okamžik to vypadalo, že žoldáci odtáhnou, ale pak se k nim blížili další, kteří si všimli hrozícího boje. S nimi se hnal na koni i jejich velitel, který si bezohledně razil cestu mezi přihlížejícími.

„To jste zase vy!“ vyštěkl, když uprostřed shluku uviděl Christiana s připraveným mečem, dvěma mrtvými Brabanty u nohou, a kolem jeho druhy v bojovém postoji. „Za jeden den jste mě připravil o tři muže… to je trochu moc na to, že jste spojenec!“

Hromotluk si založil ruce v bok, obrátil se ke svým lidem a zařval: „Co se tu dělo?“

Nikdo z nich však nebyl ochoten odpovědět, a tak se slova ujal Christian, aniž sklonil meč.

„Arcibiskup by asi neslyšel rád, že se tví lidé chtěli dopustit násilí na farářově hospodyni a její dcerce.“

Ošklivá grimasa přelétla velitelův obličej a nebylo těžké uhodnout, co si myslí: Arcibiskup, ta bačkora, byl zticha dokonce, i když cestou drancovali kláštery a znásilňovali jeptišky.

Měl však dost rozumu, aby to nevyslovil. Jedna věc je zapíchnout pár nicotných sedláků a druhá bít se s rytíři, kteří byli vysláni jako oficiální poselstvo spojenců. Navíc když je mezi nimi markraběcí syn, i když pochází z nějakého bezvýznamného kousku země daleko na východě.

Kde je vůbec ten mládeneček? Stojí za širokými zády podněcovatele nepokojů, ale s taseným mečem a připraven pustit se do boje s jeho muži. Taková odvaha si zase zaslouží respekt. Ale to nic nezmění na tom, že si jeho chlapi ty vzbouřence i s tím mladíčkem nepodají a nepomstí kamarády. Avšak nemusí to být tady, rovnou před Filipovým křivým nosem. Bažiny kolem Haldenslebenu jsou blízko… a mlčí.

Christian si všiml, jak pohled žoldáckého hromotluka utkvěl na Dietrichovi a okamžitě se rozhodl, že chlapce bez doprovodu už nepustí ani na krok, pokud teď tenhle střet ve zdraví přežijí.

„Raději zakaž svým lidem, aby vypálili stodoly a spíže rolníků,“ dodal chladně. Hlavou klidně ukázal směrem, odkud k chýším přibíhalo několik postav s hořícími pochodněmi. „Tady z těch vesnic v okolí Wichmann zásobuje obléhatele, a tedy i vás.“

„K čertu!“ zařval Brabant. „Jedeme!“ obrátil se na své vojáky, kteří tam pořád ještě stáli a nevěděli, jestli se mají bít s Christianem a ostatními rytíři, nebo se raději pustit do drancování a hledat kořist.

Žoldáci teď zmateně následovali velitele, aby zabránili ostatním kumpánům založit požáry.

Christian se za nimi díval, otřel meč o rukáv bezhlavého a zasunul ho do pochvy. Zbytky zaschlé krve už očistí kozí srst, kterou je pochva vyložená.

„Tak to bylo o vous!“ poznamenal s úlevou Raimund. „A teď?“

„Do kostela. Noc přežijeme pravděpodobně jenom ve Filipově bezprostřední blízkosti.“

„Myslím, že v tom moři bezbožnosti se mi dokonce i líbí myšlenka přimknout se k arcibiskupovi,“ zasténal Lukas. „Vážně teď potřebuju trochu zbožnosti, nebo si vybliju duši z těla.“

Starý vesnický kostelík se zatím proměnil v tábořiště. Venku už se snesla temná noc. Na šindelovou střechu hlasitě bubnoval hustý déšť. Udusaná jílová podlaha u vchodu se začala zvolna proměňovat v bahno.

Uprostřed kostelní lodi se usídlil arcibiskup se svými nejbližšími rádci a služebníky, v jejich blízkosti se usadil Christian a jeho přátelé. Vzali dovnitř i své koně, podobně jako někteří Filipovi jezdci. Christian na tom trval, protože se obával, že ráno by na místě svých hřebců našli jen probodnuté zdechliny. Nebylo na tom nic neobvyklého, že při přírodních či jiných katastrofách hledali lidé útočiště a úkryt v kostele, i s dobytkem, jejich nejcennějším majetkem.

Z vesničanů se stále ještě nikdo neukázal, jen farář se zkroušenou tváří seděl trochu stranou od arcibiskupa. Jeho hospodyně a její dcerka, jimž při příchodu vojska přikázal, aby uprchli za ostatními do lesa, jsou už určitě v bezpečí.

Christian rozdělil poslední zbytek chleba, který mu dala stará markytánka, než se vydali na cestu.

Úzkými okenními průhledy viděli, jak blesky vždy na okamžik prozářily temnou noc. Burácivé hromy, které následovaly, se k nim blížily.

Po skrovné večeři si mezi sebou rozdělili hlídky. Christian převzal první, společně s Dietrichem. Tušil, že mladík by teď stejně neusnul. Lukas a Raimund se naopak zabalili do vlhkých plášťů a na jílové podlaze záhy usnuli.

Magdeburského rytíře Gerolfa si dal povolat Filip. Čtyři míšeňští vyslanci tvořili oddělenou skupinku, utábořili se však necelý tucet kroků od arcibiskupa. Oči Christiana a Dietricha bdících na stráži si brzy zvykly na temnotu, v níž se šířilo jen slabé světlo od blikajících svíček uprostřed. Filipovi muži teď na hliněné podlaze rozdělali malý ohýnek. Kdoví, kde na něj sehnali suché dřevo.

Oslnivé světlo blesků ozářilo vnitřek chudého kostelíka a téměř současně zarachotil hrom. Vesnický farář sebou cukl a se svěšenými rameny se šoural k oltáři, kde poklekl a mumlal modlitby.

Dietrich odvrátil oči od ubohé postavičky a zadíval se na Filipa.

„Jak je to možné?“ šeptal Christianovi. „Jak si může boží muž najmout do svých služeb takovou nectnou, bezbožnou hordu?“

„A ještě ji za její ostudné činy odměňovat z desátek vybraných od zbožných lidí, které má chránit,“ dodal posměšně Christian. „Na to není odpověď. Jindřichovy oddíly zpustošily Soes, tak možná lze vysvětlit jeho vztek, přestože arcibiskup by měl víc než kdokoli jiný hlásat odpuštění a pomstu přenechat Bohu. Ale to není ospravedlnění. Nic nemůže takové krvavé činy ospravedlnit.“

Christianův tlumený hlas zněl tak tvrdě, jak to Dietrich slyšel jen zřídka. „Je válka. Ta v člověku vyvolá to nejhorší, co v něm je.“

„Ale také hrdinství. Cožpak válka není ušlechtilá záležitost?“ namítl překvapeně jeho žák.

Christian přemýšlel, jak by mohl mladému muži vysvětlit své názory, aniž otřese jeho věrností císaři a zpochybní jeho víru. Uvědomoval si, že v mnoha ohledech smýšlí jinak než většina rytířů, kteří se nezabývali myšlenkami na osud obyčejných lidí. Ale on jako sirotek vyrůstal u moudré stařeny, dokud ho Otův otec nepřijal na hradní vrch, kde mu poskytl vzdělání rytíře. Bylo to vykoupeno smrtí Christianova otce, jenž jako potulný zpěvák potají pracoval jako vyzvědač pro starého míšeňského markraběte. Christian neměl ani majetek, ani nebyl vznešeného původu, nikdo nesměl vědět, že jeho otec byl potulný pěvec, a on je tedy narozený v nepočestné společnosti, a to mu od dob, kdy sloužil jako páže a později panoš, vyneslo pohrdání a nepřátelství některých vrstevníků, jako byl Randolf, Ekkehart nebo Elmar.

„Jsme zajedno v tom, že náš císař je ušlechtilý muž a opravdové ztělesnění rytířského ideálu?“

„Samozřejmě.“

„Víš, co rozkázal, když před lety chtěl městu Crema nedaleko Milána předvést odstrašující příklad? To bylo krátce předtím, než jsi jako páže přišel ke dvoru.“

Dietrich zavrtěl hlavou.

„Zajatce a rukojmí, mezi nimi i děti, dal v koších pověsit na své obléhací věže. Pokud obránci města chtěli zadržet útok z věží, byli nuceni střílet ohnivé šípy na své děti, které strachy a hrůzou křičely a prosily o milost. Dokud neumřely. Z pomsty pak Cremští vytáhli na městské hradby císařské zajatce a zaživa je před očima Friedrichových mužů rozsekali na kusy. Hlavy, ruce a trupy pak na ně házeli dolů.“

Dietrich chvíli mlčel.

„A co svaté války? Jak je to s válkami proti nevěřícím?“ zeptal se potom. „Zabíjet nevěřící přece musí být bohulibé. Tak to říkají církevní hodnostáři: Bůh to chce.“

Christian musel počkat, až dozněl další hrom. „Nevím, jestli to Bůh chce. Ale znal jsem jednoho muže, jenž se zúčastnil posledního křížového tažení. Později se stal naším vesnickým farářem, teď už je mrtvý. Bojoval před více než třiceti lety u Damašku, kde byly oddíly krále Konrada pobity skoro do posledního muže. Když se vrátil, šel do kláštera, protože nemohl snést vzpomínky na vraždění a krveprolití. Toužil najít vnitřní mír.“

„A našel ho?“

Christian se smutně usmál při vzpomínce na pátera Bartoloměje, muže s pevnou vírou a velkým srdcem. „V klášteře tak úplně ne. Ale myslím, že ho konečně nalezl, když v naší vesnici pomáhal lidem budovat nový, lepší život.“

„Zabil jste už hodně lidí?“ zeptal se po delší odmlce Dietrich.

„Ano.“ Znělo to tvrdě a střízlivě. „Ale nikdy to nebyli bezbranní sedláci, ženy ani děti. Byli to ozbrojení nepřátelé. Vrazi a lupiči jako ti dnešní lumpové, rytíři, kteří pošlapali pravidla našeho stavu a trýznili bezbranné.“

Christian mávl rukou. „Nu, jestli opravdu dobudeme Haldensleben, budu muset zabít lecjakého dobrého muže, jenž se provinil pouze tím, že bojuje na druhé, Jindřichově straně.“

„Boj je úkolem rytířského stavu,“ namítl horlivě Dietrich. „A ten musí bránit zemi proti zvůli vévody Jindřicha. Jeho oddíly zpustošily celá území!“

„To je to, co myslím,“ přikývl klidně Christian. „Filipovi žoldáci nedělají nic jiného, naopak, jsou ještě horší. Válka není vždycky jen záležitost rytířského stavu a obrany. Pokaždé nejprve a nejcitelněji zasáhne bezbranné. Ty, které bychom my rytíři podle své přísahy měli chránit.“

Dietrich pochopil, že učitel mu svými nebezpečně otevřenými slovy podal důkaz důvěry. Ať se jakkoli snažil, nenapadlo ho teď nic, co by mohl říct.

Ohlušující hrom doprovázející oslnivý blesk mu ušetřil odpověď. Náhle kostel naplnil dusivý dým. Všechny pohledy se obrátily nahoru, kde to hlasitě praskalo a už se objevily první plameny.

„Hoří! Všichni ven!“ zařval někdo. „Kostel hoří!“

Okamžitě se několik mužů vrhlo k arcibiskupovi, aby ho odvedli do bezpečí. Bez ohledu na důstojnost se hnal ven, jen mu alba vlála kolem nohou.

Raimund a Lukas se okamžitě probudili a ze zvyku sáhli po zbraních. Potom pochopili, co se děje. Blesk uhodil do kostelní věže a zapálil ji. Přestože lilo, vzplanula jako věchet a za chvilku začnou dolů padat hořící trámy, šindele a velké ohnivé jiskry.

„Vyveďte koně!“ vykřikl Christian.

Přestože hřebci rytířů byli zvyklí poslouchat povely svých pánů i poblíž požárů, teď už se začínali plašit. Řehtali a vzpínali se, semkli se kolem Christianova vraníka, který se snažil se svým stádem utéct z nebezpečného místa.

Polovina střechy hořela jasným plamenem a první ohnivé trámy padly do kostelní lodi. Christian jen s vypětím vůle dokázal vraníka natolik uklidnit, aby ho mohl odvázat. Přátelům se v nebezpečí života podařilo totéž.

Teď však zvířata nebyla k udržení. Christianovi nezbývalo než se vyšvihnout na Radomíra a v čele stádečka vyrazit ven. Pevně svíral krk neosedlaného hřebce. Ostatní koně ho následovali hnáni strachem z ohně.

Lukas a ostatní sotva stačili vzít sedla a zbytek svého majetku, než vyběhli do noci.

Christian nechal Radomíra chvilku cválat, potom se v doprovodu ostatních koní velkým obloukem vracel ke kostelu, který hořel jasným plamenem.

Raimund měl na levé ruce ošklivou popáleninu a ožehnuté vlasy, Dietrich a Lukas byli v pořádku, jen na jejich bliautech zelo několik propálených děr.

S radostí, že i Christian bez újmy přežil jízdu se splašenými koňmi, od něj převzali své oře.

Blízkost ohně koně zneklidňovala, přesto Christian, Lukas, Raimund i Dietrich zůstali poblíž kostela, dost daleko, aby na ně nespadl hořící trám, ale dost blízko, aby jasné světlo znemožnilo Brabantům v nastalém chaosu se připlížit a pomstít se jim.

Pokud se někdo nejprve pokusil kostelík hasit, záhy bylo jasné, že to nemá smysl. Dřevo bylo staré a vyschlé, takže i v lijáku hořelo jako troud a šířil se z něj štiplavý kouř.

Kolínský rytíř Hoyer rozdělil několik desítek mužů, aby byli v pohotovosti, pokud by se oheň šířil a ohrožoval nedaleké chýše. Nebylo to však zapotřebí, protože jejich vzdálenost od kostela byla dostatečná.

Když se začalo rozednívat, zbylo z kostela jen pár doutnajících, ohořelých trámů, jež jako kostnaté, černé prsty vyčítavě ukazovaly všemi směry.

Páter se nechápavě díval na trosky svého kostelíka. Před hrudí svíral oltářní kříž, který se mu podařilo zachránit z plamenů. Potom klesl na kolena, tiskl k sobě kříž a po tvářích začerněných sazemi mu stékaly slzy.

Arcibiskup, promáčený a také špinavý od sazí ve tváři a jindy pečlivě pěstěných vlasech, kolem něj prošel a poznamenal pár slov, která však rozrušený muž nevnímal. Potom Filip vydal rozkaz k odchodu.

„Teď mám ještě jednu odpověď,“ zašeptal otřesený Dietrich, když sedlal Christianova vraníka. „Bůh mi odpověděl. Nestrpí, aby někdo, kdo si najal hordu vrahounů, hledal útočiště v jeho domě.“

„A vesničané si budou muset utrhovat od úst, aby si postavili nový kostel,“ dodal suše Christian.

Nový fojt

Albrecht se s hlasitým povzdechem probudil z polospánku. Otřásl se, aby se zbavil démonického ksichtu, který se mu zjevil před probuzením, pak se rozhlédl v neznámé místnosti. Pomalu si uvědomoval skutečnost. Je ve stříbrné vesnici Christiansdorf.

Přesněji řečeno je hradním fojtem v Christiansdorfu. Bezděky se mu na rtech objevil úsměv. Poprvé v životě nemusí sloužit a někoho poslouchat, ani otce, ani přísného dědu a strýce, u kterých získával rytířské vzdělání, ba ani krále, který je teprve kluk. Poprvé může neomezeně vládnout. A to nejen několika pážatům a panošům, ale nejbohatší vesnici široko daleko. Vesnici, která mu bude brzy patřit stejně jako celá Míšeňská marka.

Oknem k němu doléhal pracovní ruch. Někde se klepalo a tlouklo kladivem, několik psů štěkalo, koně řehtali. Někdo nahlas volal nějakého Petra a všichni slyšeli, že až toho budižkničemu dostane, vytahá ho za uši, že je bude mít jak osel. Po těch slovech propukl mnohohlasý smích.

Teprve nyní si Albrecht uvědomil, že podle toho, kde stojí slunce, na něž viděl skrze mraky okenním průzorem, musí už být pozdní dopoledne. Opravdu dlouho a tvrdě spal, poprvé bez těch příšerných nočních můr. Toho démona při probuzení ani nemusí počítat, to není nic proti tomu, jaké hrůzy ho obvykle připravují o spánek a duševní klid.

Takže Christianova manželka opravdu má tu moc a vědomosti, aby mu pomohla. To je dobře. A zároveň špatně, protože tím se jí určitým způsobem vydává do rukou, což se mu vůbec nelíbí. Žádný pořádný chlap by neměl být odkázaný na ženskou a tady té navíc vůbec nedůvěřuje. Koneckonců sem taky přijel proto, aby jí oplatil, že kvůli ní a tomu jejímu Christianovi bratra Dietricha pořád ještě nezavřeli do kláštera.

Přitom tihle dva jsou zbohatlíci nejhoršího druhu a jen náhodou se vetřeli mezi šlechtu. Patřili by mezi žebráky před kostel, a ne mezi šlechtice. Elmar mu o nich prozradil pár zajímavých podrobností. Ale otec v jednom z nepochopitelných okamžiků slabosti tuhle chátru povýšil do stavu svobodné šlechty. Zřejmě jsou to taky oblíbenci jeho matky a strýce z Landsbergu, kteří se oba netají tím, že Albrecht je pro ně zklamáním.

Ale o té kořenářce bude přemýšlet později. Pokud se vůbec probudí. Na Elmarovu radu ji včera přinutil, aby vypila dvojnásobné množství lektvaru, který mu připravila. A pokud on po svém poháru spal až do pozdního dopoledne, ona se svou drobnou postavou mu hned tak na oči nepřijde.

Může se teď tedy věnovat důležitějším záležitostem.

Albrecht vstal a popošel několik kroků, než byl dostatečně blízko hliněnému džbánu, aby se do něj mohl vymočit. Zvuk pramínku dopadajícího na stěny ho dokonale probudil. Když byl hotov, prudce otevřel dveře a zařval, aby laskavě někdo přišel, umyl ho a přinesl mu snídani.

Dva pacholci ze stáje drželi stráž před jeho komorou a s úsměvem ho zdravili. V tuhle dobu vidět pána nahého se stávalo zřídka, buď když se večer pořádně opil, nebo když si s kamarády dali přivést pár děvek. Ale Elmarovy rozkazy byly jednoznačné: Za žádnou cenu pána nebudit.

Albrecht kopancem jednoho poslal dolů, aby sehnal nějaké děvečky, druhému rozkázal přivést Elmara.

Pak se vrátil do postele a zamyšleně se škrábal na hrudi.

Elmar vešel a div se ve dveřích nesrazil s děvečkou přinášející víno a talíř se světlým chlebem, šunkou a sýrem.

„Vypadáte odpočinutě. Tak jste se dobře vyspal?“ zeptal se rytíř, jenž se Albrechtovi stal důvěrníkem a v jistém smyslu mentorem, když se mladík na přechodnou dobu vrátil k otcovu dvoru.

„Spal jsem tvrdě, jako po dobré hostině,“ odpověděl s úsměvem budoucí markrabě a pozval Elmara pohybem ruky, aby přikročil blíž a posnídal s ním. „Co dělá ta ženská?“

„Spí tvrdě jak poleno. Nedělejte si starosti, ta vás nebude celý den s ničím otravovat.“

„Tak to doufám,“ zabručel Albrecht. Na okamžik zastavil ruku s nožem nad šunkou, pak si ukrojil silný plát a nabodl ho na špici. „Zapamatoval jste si tu směsku na lektvar? Pro případ, že by se už neprobudila?“

„Žádné strachy,“ uklidnil ho Elmar. „Když chcípne, má ještě nevlastní dceru, která se taky v takových věcech vyzná. To je ta, co včera vrhla toho bastarda. Když bude zapotřebí, tak ji holt vytáhneme z postele.“

„To je dobře, že se tady ve vesnici vyznáte,“ usmál se Albrecht s očividnou úlevou.

Elmarův obličej náhle nenávistně zkřivila vzpomínka, pak se opět tvářil obvykle povýšeně. „Říkal jsem vám, že jsem tu býval často, s jedním dobrým přítelem, jak jistě víte. Můžu vám o vesničanech povědět spoustu užitečných věcí, které se vám budou hodit.“

Zaklepání na dveře přerušilo rozhovor. „Bůh vás pozdravuj, pane. Nesu vodu na ranní mytí,“ ozval se hlas zvenčí.

„No nejvyšší čas!“ zařval Albrecht. „Tak už konečně pojď dovnitř!“

Zamračeně pohlédl na starou, obtloustlou děvečku, která nesla dva kbelíky teplé vody a teď je udýchaně postavila na podlahu.

„Nechci, aby mě myla taková baba jako ty!“ vyjel na ni. „Pošli mi sem někoho jiného Třeba… tu Marii. Jo, ať sem přijde. Okamžitě!“

Služka se bojácně uklonila a odešla, muži si vyměnili pobavený úsměv. Ano, vypadá to, že teď bude veselo.

Trvalo jen chvilku a ozvalo se nesmělé zaklepání.

Albrecht rychle přikročil ke dveřím a prudce otevřel.

„Jen dál, krasavice!“

Ustoupil stranou, ale Marie se ani o krok nepohnula. Vyděšeně se podívala na mladého fojta, který před ní stál úplně nahý.

„Tak bude to!“ Elmar zvýšil hlas. Než stačila utéct, už ji chytil za ruku, vtáhl dovnitř a přibouchl za ní dveře.

„No jen se nedělej, jako kdybys v životě neviděla nahého chlapa,“ posmíval se jí Albrecht. „Přitom se mi doneslo, že se o tebe zajímá můj bratříček. Copak ten hlupák ještě kytku neutrhnul?“

„Někdo vám napovídal lži, pane,“ namítla Marie a upírala oči na podlahu.

Albrecht a Elmar se škodolibě ušklíbli nad nechtěnou dvojznačností odpovědi.

„Tak tě tedy měl! Tolik mužné síly bych od něj nečekal,“ pokračoval mladý fojt s potlačovaným smíchem.

Marie zmateně odporovala. „Ne, pane! Proč by se o mě váš bratr zajímal?“

Instinktivně věděla, že Dietricha musí ponechat stranou.

„Kromě toho jsem zasnoubená. Až se můj ženich vrátí z polního tažení, bude svatba.“

„Jako by jedno s druhým mělo něco společného!“ poškleboval se Albrecht. „A jak jsem slyšel, moc dobře jim to válčení proti Lvovi nejde. Ne že bys tomu rozuměla. Ale chci tím říct, že možná budeš brzy vdova, ještě dřív, než se stihneš vdát.“

Oběma nohama se postavil do kbelíku a nedbal na to, že polovina vody se vychrstla na zem. Roztáhl paže. „Tak dělej, umyj mě!“

Marie se sklopenou hlavou a rudým obličejem přistoupila blíž, ponořila utěrku do druhého kbelíku a začala mu otírat paže a hrudník. Sotva začala, už se mu napřimoval úd. Rychle se postavila za něj a myla mu záda.

„Ještě nejsi hotová vepředu!“ okřikl ji.

Elmar se uchechtl. „Měl byste ji vidět, pane. Taková nesmělá, cudná dívenka.“

Albrecht otočil hlavu.

„Tak tě bratr přece jen neměl?“

Marie zarytě mlčela, mladík ji popadl za ruku a táhl před sebe. „Ještě jsi to tady nedokončila!“

Marie sebrala odvahu, ustoupila o tři kroky a tiše se ohradila: „To můžete udělat sám, pane.“

Elmar k ní přiskočil a vrazil jí takovou facku, že by upadla, kdyby nenarazila na zeď.

„To aby bylo jasno, ty drzá náno,“ osopil se na ni. „Nemysli si, že budeš namyšlená kvůli svému nevlastnímu otci, ten je hodně daleko. Tvůj současný pán teď stojí před tebou. Když ti poručí, tak poslechneš. A kdyby tě vyzval, abys s ním sdílela postel, tak si tam bez odporu a s radostí lehneš a budeš se cítit poctěná, že na tobě milostivě utkvěl jeho pohled.“

„Tak ji nech, Elmare, nebudeme ji poprvé tak děsit. Možná je zrovna teď už nejen vdova, ale taky sirotek,“ vmísil se Albrecht s předstíraným soucitem.

Oba věděli, že může přinutit jakoukoli děvečku, aby s ním šla do postele, ale s Christianovou schovankou to přece jen není tak snadné. Možná by kvůli tomu měl potíže se svým otcem, a těm se musí vyhnout, chce-li sám zdědit markrabství. Ale působilo mu ohromnou radost děvče děsit.

„Máš štěstí, dneska mám na práci důležitější věci,“ pokračoval. „A teď, výjimečně, opravdu udělám sám to, cos ty odmítla.“

Zadíval se na ni a začal si třít úd. Elmar se nahlas rozesmál a Marie vyděšeně prchla z komory.

Albrecht si ulehčil a přidal se k němu.

„Teď si můžete jít odpočinout, vždyť jste celou noc nespal,“ dovolil Elmarovi při snídani. „Ale předtím vydejte rozkaz, že chci tu kořenářku vidět okamžitě, jakmile se probudí. Tedy, pokud se vůbec probudí…“

To, co měl v plánu nyní, chtěl raději udělat sám, nikoli pod zkoumavým pohledem staršího muže. A potom si dá od Elmara povídat všechno, co ví o vesnických obyvatelích, aby rozestavil figurky pro svou šachovou partii, při které bude pro svou zábavu se sedláky pohybovat sem a tam, nebo je taky obětuje.

Ještě než Elmar otevřel dveře, zavolal ho zpátky. „Mohu se spolehnout na vaši mlčenlivost, pokud se týká mého malého… nočního problému?“

Nikdo se nesmí dozvědět, že budoucí pán Míšeňské marky potřebuje kořenářku, protože se bojí svých nočních snů.

„Máte mé slovo, hrabě.“

Elmarovi může důvěřovat. Rytíř s pečlivě učesanými narudlými vlasy stojí při něm a v intrikách se vyzná natolik dobře, že nepromyšleně nikde nic neprozradí.

Jakmile Elmar odešel, Albrecht zavolal děvečku, aby mu pomohla s oblékáním, a dal poslat pro mincmistra.

Marta se probudila, když ji někdo držel za rameno, cloumal s ní a zoufale volal její jméno. Namáhavě pootevřela oči a poznala Marii, která vedle ní klečela a vypadalo to, že se každým okamžikem rozpláče. Za ní stál Walter, vrchní velitel stráží v Christiansdorfu, jehož tu pro její ochranu nechal Christian. Zkušený bojovník s šedivým plnovousem vypadal ustaraně.

Marta stále ještě v polospánku usedla.

„Stalo se něco?“ Tváře obou napovídaly, že určitě ano.

„Ne,“ odpověděla s úlevou Marie. „Ale báli jsme se o tebe. Vždyť je už poledne!“

Postupně se jí vracely vzpomínky. Elmar ji večer nespustil z očí, když připravovala lektvar na spaní pro Albrechta, pak ji přinutil vypít mnohem víc, než odměřila Otovu synovi. Protože byla menší a drobnější než Albrecht, a navíc kvůli Johaninu porodu za sebou měla bezesnou noc, musel ji nápoj porazit jako omámeného vola.

Ještě si všimla, že stráž před její komorou převzal Walter spolu s jedním ze svých nejspolehlivějších mužů a Elmar s jedním vojákem Albrechtovy družiny.

Teď vstala a promnula si oči. Ale otupělost ji neopouštěla.

„Ležela jste celou dobu jako mrtvá, pomalu nám to nahánělo strach,“ zabrumlal rozpačitě Walter.

„To je v pořádku, za chvíli to bude dobré,“ pokoušela se ho uklidnit, nedokázala však skrýt obavu.

„Do vaší komory nikdo nevkročil, nehnul jsem se od prahu ani na krok,“ ujistil ji velitel stráže, když pochopil němou otázku v jejích očích. Vděčně přikývla a hlavou jí pomalu táhla myšlenka, jaké zvěsti asi na hradě vyvolaly Albrechtovy podivné rozkazy týkající se jejího nočního klidu. Ale teď má důležitější starosti.

„Jak se vede markraběcímu synovi?“

„Vstal až pozdě. Povolal k sobě svého rytíře Elmara a druhého strážného a hned po snídani si dal poslat pro mincmistra. Taky se ptal po vás a rozkázal, abychom vás nechali spát, dokud se sama neprobudíte. Ale pak k němu máte okamžitě přijít.“

„Tak ho nenecháme déle čekat.“

Kdoví, co Albrecht vyvádí. Marta odhodila deku a kriticky se podívala na zmuchlané šaty. Ale svléknout se a spát jen ve spodní košili nebo nahá jako obvykle bylo nemyslitelné, když před dveřmi komory stáli na stráži čtyři muži.

Walter pochopil a vzdálil se. Marta s Marií odešla do vedlejší komnaty, aby se osvěžila a vyzbrojila na setkání s Albrechtem. A taky aby se dozvěděla, kdo její nevlastní dceru tak surově uhodil do obličeje, že má celou levou tvář opuchlou.

Marie ji stydlivě a zajíkavě vypověděla, co se přihodilo, a Marta se tak rozčílila, že z ní rázem otupělost vyprchala.

Albrecht může počkat, stejně s ní tak brzy nepočítá. „Už mu nesmíš přijít na oči,“ rozhodla okamžitě. „Jdi k svému bratrovi a Agnes, přijmou tě k sobě. A pokud možno se moc neukazuj venku!“ přikázala.

Karel, Johanin a Mariin starší bratr, se oženil s dcerou vrchního štajgra a pracoval ve své kovárně. Měl tři malé děti a Agnes už zase jedno čekala. Bude ráda, když jí Marie pomůže.

„Walter s tebou pošle jednoho ze svých mužů, nejlépe dneska večer, až se zase Albrechtovi lidé budou opíjet v hale. Do té doby zůstaneš tady v mé komoře.“

Marie s úlevou přikývla. Potom Marta vyhlédla z okenního průhledu a kývla na jednoho stájového pacholka. „Pošli mi Petra!“ zavolala tlumeně, jen tak, aby ji slyšel. Přikývl a vracel se do stáje. Za chvilku přiběhl bývalý zlodějíček, jako vždycky s přidrzlým úsměvem a rád, že může být nějak užitečný Christianově ženě. „Doběhni k Tildě a vyřiď jí, ať sem přijde,“ přikázala hubenému chlapci.

Tilda byla kuplířka, která vedla nevěstinec v Christiansdorfu. Vzhledem k mnoha cizincům a hledačům štěstí, kteří se sem začali stahovat brzy po objevení prvních kusů stříbrné rudy, netrvalo dlouho a přicházely za nimi i prodejné děvky. O jejich služby byl zájem. Mnozí přistěhovalci byli svobodní muži, kteří své někdy vydřené, jindy snadno získané stříbrňáky ochotně vydávali za možnost pobýt nějakou chvíli mezi nohama nevěstky. Avšak po několika letech se hromadily stížnosti vdaných žen a pátera na hříšný život na ulicích vedený před jejich očima, Christian a tehdejší rychtář, kovář Jonas, navrhli, aby vesničané postavili nevěstinec. Nevěstky souhlasily a vybraly si Tildu jako paní svého domu. Tak se aspoň v tomto ohledu vrátil do vesnice klid, protože všem takové řešení pomohlo: Nevěstky nemusely čekat na zákazníky i v zimě a větru na ulici, svobodní muži a vdovci mezi horníky a strážemi nechali na pokoji mladé dívky a vdané ženy a pachtovní poplatek za dům byl rozdělen mezi mrzáky a chudé.

Tilda byla Martinou spojenkyni z těžkých dob, kdy v Christiansdorfu krvavě vládl Randolf. Tušila, o co půjde, a věděla, že ji nikdo nesmí poznat, až půjde na návštěvu k Martě, když se po hradě potulují markraběcí syn a jeho lidé. Skryla tedy rudé vlasy, které jindy nosila rozpuštěné, pod šátek jako počestná vdova a oblékla si nenápadné šaty. Déšť, který se spustil, se postaral o zbytek. V okolí nevěstince také nebyl nikdo, kdo by ji mohl sledovat. A všichni, kteří z nějakých důvodů spěchali k hradu, měli sklopené hlavy a běželi, aby nepromokli na kůži. To bylo pro Tildu dobré, protože kdyby ji někdo přistihl, že se vydává za počestnou ženu nebo vdovu, byla by podle zákona potrestána.

Marta čekala u okna, až viděla kuplířku přicházet, pak sešla do komůrky, kde skladovala byliny a masti a ošetřovala nemocné. Tak bude setkání nejméně nápadné.

„Ode dneška pošli každý večer pár svých děvčat na hrad,“ šeptala Tildě, „aby Albrechtovi muži nechali na pokoji děvečky. A pak potřebuji jednu, která by tu byla celou dobu a vydávala se za služku.“

Krátce vylíčila Mariin ranní zážitek. Kuplířka se usmála. „K tomu se bude nejlépe hodit Líza. Je mladá, hezká a má ohromné nadání mužům něco předstírat.“

Nezávisle na sobě si v tom okamžiku obě ženy vzpomněly na Lukase. Mladému rytíři by se to vůbec nelíbilo. Od té doby, co Kathreina, hezká nevěstka s hustými plavými vlasy, kterou často navštěvoval, zemřela v zimě na horečku, vybíral si pokaždé Lízu. Když ohlásil příchod, Tilda zařídila, aby pro něj byla Líza volná. Jenže teď byl Lukas ve válce, vzdálený stovky mil, a děvče muselo využít čas a vydělávat, dokud je mladé a pěkné.

Jen Marta a Christian tušili, proč se Lukas dodnes zdráhal oženit. Zřejmě mu ani nevadilo, že ho otec vydědil, kvůli tomu, že zrušil zasnoubení, které na něm vynutil. Od té doby se ani nesnažil najít si nevěstu, přestože po něm spousta děvčat na hradním vrchu zamilovaně pokukovala, nejvíc ze všech plavovlasá Adéla, která byla s mnoha jinými pannami u Hedvičina dvora na vychování. Ale Lukas ji vůbec nebral na vědomí.

Marta se s kuplířkou domluvila, že za Líziny služby bude potají platit sama. Albrecht by jí nezaplatil, i kdyby se dozvěděl, že je to nevěstka, a lepší bude, když to nevytuší. To víc zalichotí jeho ješitnosti. Nový úlovek ho rozptýlí a nechá na pokoji Marii a ostatní děvečky na hradě.

Marta dala Tildě ještě léky pro její děvčata a kuplířka se nenápadně vytratila.

Pak Marta vyšla ven do hustého deště. Viděla ze stáje přicházet Hartmuta, velitele Albrechtovy stráže. Odhodlaně k němu zamířila.

„Váš pán mě dal povolat,“ oslovila ho. „Víte, kde se teď zdržuje?“

„Před chvílí šel s mincmistrem tamhle,“ odpověděl a ukázal na tavírnu stříbra. Přitom jen opatrně pohnul rukou. „Doprovodím vás, jestli chcete.“

„Co vaše rameno?“ zeptala se cestou. Zamračil se. „Jestli se brzy nezlepší, nebudu schopen vykonávat službu,“ odpověděl zachmuřeně.

„Podívám se na to, jakmile se mnou bude váš pán hotový,“ nabídla a vzápětí si uvědomila, jak dvojznačně se vyjádřila. Ne, tak rychle s ní Albrecht hotový nebude.

Věděla, co ji čeká, když se rozhodla, že zůstane ve vesnici a neodjede se ukrýt k Raimundově manželce. Proto Hartmutovi nabídla pomoc nejen ze soucitu. Když jí bude za něco vděčný, může být jí a vesničanům někdy později užitečný.

„Až na mě budete mít čas, tak mi pošlete vzkaz,“ s úlevou přikývl kapitán.

Marta po boku zraněného velitele stráže vešla do tavírny. Tentokrát si Albrecht ušetřil divadlo z předchozího dne. Nechal mincmistra stát a hned se k ní obrátil.

„Tak jste se tedy přece jen probudila,“ pozdravil ji výsměšně. Než stačila odpovědět, zvedl ruku a stroze ji zarazil: „Promluvíme si později! Zůstanete teď v mé blízkosti, dokud na vás nebudu mít čas. Do té doby mlčte!“

Marta okamžitě pochopila, že Albrecht má strach, aby něco neprozradila, proto ji nechce pustit z očí.

Vlídným pokývnutím hlavy poděkovala Hartmutovi za doprovod, samozřejmě beze slova, jak fojt rozkázal. Jeho úzkostlivé rozkazy v ní probouzely nespoutanou chuť provádět je důsledně a doslova. Rychle však od té myšlenky upustila. Albrecht je ješitný, ale není hloupý, a je nebezpečný. Ona a všichni, kdo jí leží na srdci, by za to strašlivě trpěli.

Ale její myšlenky číst nedokáže.

V této chvíli měl Albrechtův rozkaz, aby zůstala v jeho blízkosti, aspoň jednu výhodu, že jí rychleji uschnou šaty promáčené deštěm.

V tavírně totiž bylo horko, které se šířilo od pece, licích pánví a otevřeného ohně.

Tady se stříbro míchalo v přesně stanoveném poměru s mědí a odlévalo do úzkých, tenkých cihliček. Po odlití musely být pásy ještě několikrát rozžhaveny.

„Potom se mince nelámou,“ vysvětloval právě hubený mincmistr. Marta výrobu mincí znala, a tak si v patřičném odstupu od ohně vychutnávala příjemné teplo.

„A potom?“ netrpělivě se ptal Albrecht, jehož zřejmě takové podrobnosti nezajímaly. Nemohl se dočkat, až uvidí hotové peníze.

„Následujte mě, pane,“ vyzval ho mincmistr Wibald. Albrecht Martě pohybem hlavy naznačil, aby se držela těsně za ním a mohl na ni dohlédnout. Další místnost, do níž vešli, byla naplněna pronikavým zvukem pravidelně dopadajících kladiv. Tucet mužů vyklepávalo stříbrný pruh na tenký plát, další ho drželi v kleštích.

„Tak získáme předepsanou tloušťku mincí,“ vysvětloval Wibald a musel křičet, aby mu v tom hluku bylo rozumět.

Po Albrechtově tváři přelétl mazaný úsměv. „Kdyby byl plát tenčí, nebylo by z něj víc mincí?“ zeptal se číhavě.

„Ne, pane,“ zněla odpověď. „To by byl těžký zločin. Z jedné hřivny stříbra musí být přesně dvě stě čtyřicet feniků, tak to předepisuje zákon. Kdo se proti němu proviní, přijde o ruku, stejně jako ten, kdo mince ořezává, aby byly menší.“

Tos mu raději neměl povídat, blesklo Martě hlavou. Přivedeš ho na špatné myšlenky. Nepřehlédla žádostivou jiskru v Albrechtových očích. Jistě bude chtít pobyt v Christiansdorfu využít i k tomu, aby se dostal k penězům, když už se vyrábějí přímo před jeho zrakem.

Mincmistr vedl Otova syna do další místnosti, kde dvanáct mužů zvláštními nůžkami vystřihovalo z tenkého pruhu kolečka o velikosti feniku.

Albrecht hrábl do bedny s vystřiženými kotoučky, které byly ještě špinavé od sazí a nebyly ražené.

„Co se stane se zbytky, s tím, co z pásu zbude po vystříhání koleček?“ vyptával se.

„Budou znova odlity do cihliček. Podívejte se, pane, dalším krokem je bělení.“

Vedl hosta ke kádi, z níž ostře páchla moč.

„Vy koupete peníze v moči?“ rozhořčil se Albrecht.

„Tahle tekutina kotoučky vybělí a naleští,“ pokračoval zdvořile mincmistr a ukazoval Albrechtovi lesklé stříbrné kolečko, sotva větší než nehet u palce.

„Teď ještě chybí ražba,“ poznamenal budoucí markrabě a Marta poznala, že si představuje, jak bude obraz jeho tváře zdobit míšeňské mince.

„Razí se tady vedle.“ Mincmistr je chtěl vést do další místnosti, odkud se ozývalo nepravidelné bušení. „Pozvali jsme nejlepšího řezače kamejí z Míšně, aby do razidla vyryl podobu a insignie vašeho otce.“

Ale to Albrechta zřejmě nezajímalo.

„Zaveďte mě do stříbrné komory!“ přikázal.

„Jak si přejete, hrabě.“

Mistr Wibald šel napřed. Stříbrná komora byla v prvním patře kruhového donjonu, nejdůležitější a nejdříve postavené části hradu.

Vznešenou návštěvu stráže pozdravily a uctivě ustoupily na stranu.

V přízemí byla zřízena strážnice, v níž seděli další muži. Marta okamžitě viděla, že polovina z nich patří k Albrechtovi. Oto výslovně rozkázal, aby Christian vzal s sebou na polní tažení část hradní stráže, kterou nahradí Albrechtovi muži. Když uviděli svého pána, okamžitě přerušili hru v kostky, ale mladík se na ně ani nepodíval, nýbrž svižně následoval mistra Wibalda po úzkém skládacím žebříku, jediném přístupu do stříbrné komory. Celý donjon, s výjimkou přízemí, byl přístupný pouze po žebřících, které bylo možné v případě útoku vytáhnout do věže.

„Mám za vámi jít i nahoru?“ zvolala za ním Marta a shora se ozvalo strohé: „Ano.“

To zase bylo typické. Jak má lézt po žebříku v dlouhé sukni a neporušit zásady slušnosti a mravnosti?

Hartmut, jenž se přidal ke strážným, jako první pochopil její problém, nebo byl jako první ochoten jí pomoct.

„Tak se přece otočte, ať může paní stoupat nahoru a neobtěžují ji žádné necudné pohledy!“ rozkázal. Muži okamžitě poslechli.

Když Marta konečně vylezla do stříbrné komory, stáli už Albrecht a mistr Wibald před dvěma otevřenými truhlami. V menší byly pečlivě ve sloupcích srovnané feniky, v druhé stříbrné cihličky připravené pro obchodování s Itálií a zeměmi na dalekém východě. Na každé byla jen vyražena značka, odkud stříbro pochází.

„Tady z toho mi dejte,“ požádal Albrecht a ukázal na stříbro. Mincmistr zbledl. Rozpačitě si zajel prstem ke krku, aby uvolnil límec kabátce. „Jsem vašemu otci odpovědný za každý fenik,“ prohlásil pevným hlasem.

„No a? Já jsem jeho dědic. Jednoho dne mi tohle všechno bude patřit.“ Albrecht rozmáchlým pohybem ukázal na truhly se stříbrem. „Považujte to za malou zálohu na mou vládu.“

„Pak to ale musíme zapsat na listinu, za přítomnosti kaplana a písaře,“ trval na svém mincmistr.

Ale to Albrecht nechtěl. Otec mu leccos odpustil, ale jistě by se mu nelíbilo, že se sám obsloužil v jeho stříbrné komoře.

„Promluvíme si o tom později,“ odsekl a sestupoval po žebříku.

Počkal, až byla Marta také dole, vztekle po ní loupl očima a zavelel: „A teď vy! Jdeme!“

A už se hnal k sobě do komory.

Rozpršelo se tak silně, že Marta zimomřivě zatoužila po horku tavírny. Jestlipak tam, kde jsou Christian a Lukas, také tak lije, pomyslela si a nedokázala toužebnou vzpomínku na ně potlačit.

Když došli do hlavní budovy, byli všichni promoklí.

V komoře pro vzácné hosty Albrecht usedl na lavici, aniž Martu vyzval, aby se také posadila. Očividnou nezdvořilostí dal beze slov najevo, že je sice odkázaný na její služby, ale v podstatě v ní nespatřuje nic víc než svou služku.

Z tmavých vlasů mu kapala voda a upíral zrak na Martu. Ale nedíval se jí do očí ani do tváře, nýbrž na prsa, jejichž tvar se pod mokrou látkou šatů jasně rýsoval.

Nejvyšší čas, aby přišla Líza a toho kluka se ujala, protože ve svých dvaceti zřejmě nemá v hlavě nic jiného, povzdychla si vskrytu.

Konečně od ní Albrecht odtrhl pohled a natáhl pohodlně nohy před sebe.

„Ten tvůj lektvar byl dobrý, ženská,“ promluvil schválně drsně. „Ode dneška mi ho budeš připravovat každý večer a nikomu o tom nic nepovíš. A bezpečnostní opatření samozřejmě zůstanou stejná.“

„Hrabě Albrechte, ale já nemůžu plnit své povinnosti a starat se o obyvatelstvo hradu, když mě každý večer chcete uspat tak tvrdě, že se nevzbudím dřív než v poledne,“ namítla. „Ta dávka je pro mě příliš silná. Nejsem tak urostlá jako vy, jsem jen slabá žena.“

Malá lichotka je na místě, když už mu odporuju, usoudila. Třebaže si nedělala naději, že to pomůže.

„Jo. A právě slabé ženy vraždí jedem,“ opáčil nenávistně. „Nevidím jediný důvod, proč bych měl důvěřovat zrovna tobě. Nebo mi snad můžeš nějaký uvést?“

„To že žijete?“ pokoušela se ho přesvědčit s hranou váhavostí. Přitom si zlostně pomyslela, že tentokrát má se svým podezříváním pravdu. „A vůbec, celá vesnice bude mluvit o tom, že mě každou noc dáváte hlídat.“ Protože nikdo nevěří, že bys o mě tak pečoval, ty netvore.

„Tak je nech mluvit. Selská pakáž mě nezajímá.“

„Vzejdou z toho nejpodivnější klevety!“

Nad tou námitkou se přece jen zamyslel. Ale než promluvil, ozvalo se zaklepání na dveře.

„Nechci být rušen!“ zařval.

Vzápětí se za dveřmi ozval svůdný hlas: „Já jsem nová děvečka, co byla přidělena jenom k vám, aby se starala o vaše blaho.“

Albrechtova tvář se rázem rozzářila. „Tak pojď dál!“

Tilda a Mechthilda se opravdu snažily, aby Lízu oblékly a upravily jako služebnou a zároveň ukázaly její půvaby, takže okamžitě probudila Albrechtův zájem. Měla podle předpisu vlasy pokryté šátkem, ale zpod něj se draly plavé kudrny. Sytě modré šaty byly jednoduché, ale pro ni trochu těsné, ve výstřihu se ukazoval žlábek mezi plnými ňadry.

Ovšem Líza byla dokonalá: nesměle vstoupila, lehce podklesla v koleni a pak nadšeně upřela oči na Albrechta, jako kdyby od něj nedokázala odvrátit pohled. Nakonec se jí podařilo sklopit oči a dokonce se lehce začervenala.

Znovu se uklonila a vydechla: „Pane, jste celý mokrý. Mám vám pomoct s převlékáním?“

Takový návrh a s ním spojené vyhlídky Albrechta natolik nadchly, že otázku lektvaru na spaní odsunul na později. Co když mu tohle krásné dítě taky dopomůže k hlubokému spánku, navíc mnohem příjemnějším způsobem?

„Později to domluvíme,“ obrátil se k Martě a pohybem ruky jí dal na srozuměnou, aby odešla.

Poklonila se, otočila a odcházela z místnosti. Byla ráda, že nevidí její spokojený výraz. O Lízu se nemusela bát a dělat si starosti, že se jí stane něco nepříjemného, děvče bylo ve svém řemesle zkušené. Věděla, že někteří muži a zákazníci se k nevěstkám chovají násilnicky, vždyť potají často Tildiným děvčatům ošetřovala následky takového zacházení, ale tady to spíš vypadalo, že Albrecht bude záhy Líze zobat z ruky.

Než za sebou zavřela dveře, ještě slyšela její obdivná slova: „Vy jste ale statný, pane.“ Albrechtova odpověď už rozhodně nebyla strohá.

Ano, tohle by se mohlo odvíjet podle jejího plánu. Teď se konečně může postarat o Hartmuta.

Pak se uvidí, co budoucí markrabě udělá, když se bude zdráhat nechat se každý večer uspat do polomrtva. Mohl by ji vsadit do žaláře, ale to by mu taky moc nepomohlo. Copak si Otův syn vymyslí dál? Snad ho Líza dokáže dost dlouho rozptylovat.

Léčka

Při posledním odpočinku před Haldenslebenem si dal kolínský arcibiskup Filip povolat Christiana a magdeburského rytíře Gerolfa.

„Pojedete se svými lidmi napřed a ohlásíte Wichmannovi náš příjezd!“ rozkázal stroze.

Na rozdíl od jejich posledního setkání se opět choval tak povýšeně, jak ho Christian znal z dvorských sněmů. Představa, že už brzy nebude muset být sám se svým zdivočelým žoldáckým vojskem, pravděpodobně potlačila největší strach.

Filip zřejmě považoval za správné, aby byl důstojně přivítán, ovšem z vojenského hlediska byl jeho rozkaz stejně nesmyslný jako nařízení jet vojsku vstříc. Krajina kolem Haldenslebenu byla plochá, brzy odtamtud všichni uvidí příchod velké armády, která je navíc očekávaná. Ovšem koutkem oka Christian zachytil triumfální úsměv na tváři brabantského velitele, který se vzápětí zachmuřil, když zjistil, že byl přistižen.

Teď Christian věděl dost. Zdvořile se před arcibiskupem uklonil. „Pak tedy dovolte, abychom vyjeli okamžitě.“

Filip ho propustil mávnutím ruky, jako kdyby zaháněl obtížnou mouchu.

Venku Christian dlouhými kroky zamířil ke svým mužům, takže mu Gerolf stěží stačil.

„Léčka!“ poznamenal jen, když ho rytíř dohonil. „Ten Brabant mu to namluvil. Někde cestou na nás čeká pár jeho mordýřů.“

Došli k místu, kde už na ně čekali Lukas, Raimund a Dietrich.

„Pospěšte si, vyrážíme hned,“ naléhal a krátce přátelům pověděl o svých domněnkách. Od rána, kdy se vydali na cestu, je nepředjeli žádní žoldáci. Buď je velitel poslal napřed už při nočním odpočinku a číhají na ně někde v úkrytu, nebo je budou následovat, aby je přepadli. Pak by jim mohli uniknout, pokud budou dostatečně rychlí.

Ostatní sedlali koně a Christian se narychlo domlouval s mladým Hoyerem, že se postará o jejich nákladní koně. Kolíňan jim nabídl několik mužů jako doprovod, ale Christian odmítl. Jen by se jejich odjezd zdržel, a navíc by to vyvolalo otázky, jejichž zodpovězení by urazilo arcibiskupa.

Ať přemýšlel z jakékoli stránky, vždy dospěl k závěru, že jim může pomoci jenom rychlost.

Dokud byli v dohledu vojska, jeli přiměřeným tempem. Bylo to nenápadné a také museli dát hřebcům příležitost zahřát si šlachy, aby jim pak běh nezničil nohy. Potom se čtyři rytíři na Christianův pokyn seskupili kolem Dietricha tak, aby byl mezi nimi krytý, a popohnali koně do cvalu.

Štíty nechali v táboře u Haldenslebenu, ale všichni měli přes bliauty oblečené drátěné košile od chvíle, kdy se na tuhle misi vydali.

Christian jel vpředu. Občas se ujistil pohledem, že Dietrich dokáže udržet nasazené tempo. Měl skvělého šimla a sedmnáctiletý mladík jako kdyby byl s koněm srostlý. Teď se vyplatily hodiny jízdy, které odmala měl s Christianem.

V semknutém hloučku se zatím bez problému blížili k lesíku. Haldensleben už nemůže být daleko. Za lesem bylo vidět, jak k nebi stoupá kouř z několika míst a jeden silný sloup dýmu. Bažina zřejmě stále ještě hoří a právě asi vzplanula další obléhací věž. Hrad to být nemohl, ten se nacházel od jejich místa víc na západ.

Christian zvedl ruku na znamení přátelům a zastavil koně. Také ostatní zůstali stát ve vzdálenosti asi tří dostřelů šípu od lesa.

„Jestli na nás někde číhají, tak je to tam,“ prohlásil. „Buď přes cestu natáhli provazy, aby o ně koně zakopli a upadli, nebo se usadili s připravenými luky a kušemi v křoví a zaútočí na nás těsně, než vjedeme do lesa. Zkusíme projet tryskem?“

Raimund poklepal svého zpoceného koně po krku, aby ho uklidnil. „Jsem pro,“ souhlasil. „Normálně by tahle chátra čekala s provazy a smyčkami, to by nás v žádném případě neminuli. Ale tihle nesmějí riskovat, že je někdo uvidí, kdyby se někomu z nás podařilo uniknout. Myslím si totéž co ty. Vpředu číhá pár střelců v křoví a spoléhají se, že je nebudeme v nízkém porostu pronásledovat.“

Když Lukas také mlčky přikývl, Christian pohlédl na Magdeburčana. „Jak bezpečná je tu země? Můžeme sjet z cesty a dostat se do lesa o kus dál, nebo jsou v trávě močály?“

„Když sjedeme z cesty, utopíme se v nich.“

„Tak nám nezbývá nic jiného. Nejdůležitější je chránit markraběcího syna. Máte vůči Wichmannovi naléhavější povinnost?“

„Jedu s vámi,“ rozhodl se okamžitě Gerolf.

Christian pohlédl na každého muže zvlášť a potlačil myšlenku, že vpředu na ně může čekat smrt. „Připraveni?“

Ostatní přikývli. Christian sevřel v ruce Martin křížek, který nosil pod gambezonem a v duchu se pomodlil. Pak vzal pevně uzdu do levé ruky a pravou tasil meč. Hlasitým výkřikem pobídl vraníka. Ostatní ho následovali, hluboce sklonění nad krky koní, ve stejně sevřené formaci a jako prve ostrým cvalem.

Christianova domněnka byla správná. Jakmile ujeli pár koňských délek, uviděli, jak na ně letí střely. Musely být vystřeleny z kuší, protože vzdálenost byla na šíp z luku příliš velká.

Střely jim zasvištěly nad hlavami a zabodly se těsně za nimi do země. Christian se krátkým pohledem ujistil, že nikdo nebyl zraněn, a štval koně dál. Nezbývalo moc času na přemýšlení, instinkt a zkušenost mu napovídaly, že střelci nyní museli sáhnout k lukům, protože napínání kuší trvá příliš dlouho.

A vzápětí se potvrdila i tato úvaha. Jakmile se dostali na dostřel luků, sypaly se na ně další střely.

Za jiných okolností by měli větší naděje na úspěch, jeli by ve větších rozestupech a netvořili velký, jednolitý cíl. Ale museli chránit Dietricha.

„Blíž k sobě!“ zavelel Christian. V příštím okamžiku cítil, tupý úder do pravé klíční kosti a bolestí málem upustil meč. Se zatnutými zuby jel dál, ale nedokázal potlačit bolestivé zasténání, když se obrátil, aby se podíval, zda je skupina ještě pohromadě. Bolest byla příliš silná.

Les už byl coby kamenem dohodil, protivníci měli možnost vystřelit ještě jednou či dvakrát, ale to už z velké blízkosti. Christian uchopil meč pevněji a pokoušel se ovládnout pronikavou bolest.

Minuli místo, kde museli být útočníci skryti, aniž se kdokoli z nich ukázal.

Christian za sebou uslyšel výkřik a krátce se otočil. Lukas s obličejem staženým bolestí seděl nakřivo v sedle svého hnědáka.

„Rychleji!“ vykřikl Christian. Dvě míle za léčkou dovolil, aby se skupinka zastavila. Bylo jich pořád ještě pět a jako zázrakem nebyl zraněn ani jeden kůň. Ale jeden šíp ošklivě zasáhl Lukase do zad. Podle délky šípu vyčnívajícího z těla bylo zřejmé, že pronikl hodně hluboko. Lukas byl bledý jako stěna a dýchal jen povrchově.

„Můžeš jet dál?“ zeptal se starostlivě Christian.

„Zbývá mi něco jiného?“ vypravil ze sebe přítel a pokusil se o úsměv.

Raimund k němu přijel blíž a uchopil uzdu Lukasova koně. Plavovlasý rytíř napůl v bezvědomí ležel na koňském hřbetu.

Christian se pokusil vytáhnout šíp, který měl zabodnutý v horní části těla. Když se to nepodařilo, odhodlaně ho zlomil. Na okamžik se mu zatmělo před očima. Třebaže felčar teď bude zbytek šípu vytahovat obtížněji, muselo to být, protože nemůže pokračovat v jízdě, když dřík šípu trčí dvě dlaně z těla, při každém pohybu se pohupuje a hrot se víc zarývá do masa.

Ještě se otočil k lesu. Nikdo je nepronásleduje. Útočníci se nedokázali nízkým porostem dostat dostatečně rychle dopředu, aby je předběhli a znovu napadli. Nepředpokládal, že na ně čeká ještě druhá léčka. Na to je les příliš hustý a hned za ním už bude v dohledu Wichmannův tábor.

Mohou tedy teď jet pomaleji. Ale zase ne moc pomalu, protože Lukasův stav mu dělal vážnou starost.

Když se blížili k vojenskému táboru Wichmanna a jeho spojenců, z dálky viděli, že se za ty dva dny, co byli pryč, nic podstatného nezměnilo. Stále ještě převládal dojem bezútěšnosti bez naděje na dobytí hradu. Ze všude přítomného bahna trčely ohořelé trámy, zbytky obléhacích věží, z nichž zůstala jen hrstka použitelných kusů.

V úseku míšeňského vojska nastaly dvě nápadné změny: Jáma, do níž se propadla koňská pastvina těsně předtím, než z tábora odjeli, se ještě zvětšila. Uvolnilo se však tábořiště markytánek a nevěstek patřících k terénu, místo bylo ohrazeno plotem a sloužilo jako nová pastvina.

Ženy poslechly Christianovo varování.

„Postarejte se o přítele a své zranění,“ prohlásil Gerolf. „Wichmannovi můžu podat zprávu sám.“

Christian nabídku s povděkem přijal.

Jejich příjezd vyvolal neklid, hlavně Lukasovo bezvládné tělo, které museli na hřbet koně přivázat.

První jim vyběhl vstříc Kuno, aby jim odebral koně. „Co se stalo?“ zeptal se zrzek polekaně. „Přepadli vás nepřátelé?“

„Ne, spojenci,“ zavrčel Christian. „Zavolej ranhojiče! Rychle!“

„Ten je sám zraněný. Včera v noci spadl do díry a zlomil si obě nohy.“

„Tak teď převezmeš jeho práci ty. Koneckonců máš za ženu léčitelku.“

Kuno na něj zmateně pohlédl, ale rychle s vzpamatoval a běžel k Lukasovi.

Přiběhli také dva mladší Christianovi panoši. „Žije?“ zeptal se Georg a starostí a zoufalstvím mu zvlhly oči.

„Sakra ovládej se!“ zakřičel na něj rytíř, protože sám se strachy o přítele ovládat přestal. Potom se s vypětím všech sil uklidnil. Dietrich a Raimund těžce raněného opatrně pokládali na břicho a Christian, už obvyklým tónem, rozkázal oběma čtrnáctiletým chlapcům: „Utíkejte ke zraněnému ranhojiči a přineste ten přístroj, kterým se vytahují z těla šípy. Na co ještě čekáte?“

Chlapci se rozběhli.

„Zůstaneš tu s ním?“ zeptal se Raimunda. „Musím k markraběti.“

„A co vaše zranění?“ otázal se Dietrich s obavami.

„To má čas. Nejprve jedeme za tvým otcem. Kdoví, jestli bych toho byl pak schopen, až mi tohle vyříznou,“ odpověděl zamračeně Christian. „Ty pojedeš se mnou.“

Oto se zřejmě o jejich příjezdu již dozvěděl a povolal k sobě bratry, protože když se blížili k jeho stanu, viděli, jak dovnitř vchází tlustý Dedo z Groitzsche a proti nim kráčí Dietrich z Landsbergu.

Z dálky viděli, jak se markraběti Východní marky ulevilo, že je vidí živé, ale pak uviděl Christianovo zranění.

„Narazili jste na nepřítele?“ podivil se.

„Chcete-li tak označit hordu arcibiskupa Filipa, pak ano,“ zněla odpověď.

„Dva zranění, ale žádný důkaz, kdo tu léčku nastražil,“ shrnul Oto Christianovu zprávu. Výčitku v jeho slovech nebylo možné přeslechnout.

„Za jiných okolností bychom je pronásledovali a dopadli, pane,“ hájil se Christian. „Ale bezpečnost vašeho syna pro nás byla důležitější.“

„Aha.“ Oto zachmuřeně pohlédl na mladíka, jenž před ním klečel se sklopenou hlavou. „No nevrací se zrovna pokrytý slávou.“

„Jednal velmi uváženě,“ odporoval opět Christian. „Mohli jsme se na něj v každé situaci spolehnout jako na osvědčeného rytíře.“

„No jen si toho svého chráněnce pochvalte,“ posměšně opáčil Oto. „Ale jen kvůli tomu, že přežil tři dny mezi spojenci, ho určitě nebudu předčasně pasovat na rytíře.“

„Na jeho místě by se každý neprojevil tak odvážně,“ postavil se na kmotřencovu stranu také Dietrich z Landsbergu. Podobně jako nechápal Otovo drsné chování vůči Hedvice, nerozuměl ani tomu, proč bratr staršímu synovi promine všemožná pochybení, ale mladšího si skoro nevšimne, natož aby mu věnoval uznalé slovo.

Pak si všiml, že se Christian zapotácel a instinktivně přiložil ruku ke zranění. „Dovol svému rytíři odejít, aby si dal ošetřit ránu,“ obrátil se k bratrovi.

„Ano, jděte. A vezměte s sebou svého panoše,“ přikázal Oto. Christian jen stěží potlačoval vztek nad tak přezíravým chováním. Bez dalšího slova odešel s Dietrichem ze stanu. Jakmile byli venku, uslyšel skrze plátěnou stěnu stanu Otův mrzutý hlas: „Tak ještě pořád nemáme důvod přerušit tohle nesmyslné obléhání. Už toho mám vážně dost!“

Christian krátce pohlédl na mladíka: „Tak to slyšíš. S tebou to nemá nic společného.“

„Kéž bych tomu mohl uvěřit,“ vypravil ze sebe Dietrich.

„Všichni hledají záminku, jak se odtud dostat a neztratit tvář. Divil bych se, kdyby se brzy nějaká nenašla.“

Došli k táboru a Christian se vyděsil. Vedle Lukase stále ještě ležícího na břiše, nyní však už při vědomí, klečel mnich s věnečkem šedivých vlasů kolem tonzury.

Opodál stál Jakub a se zděšeným výrazem upíral oči na těžce zraněného bratra.

Duchovní vzhlédl a okamžitě z Christianovy polekané tváře vyčetl, jaký závěr si rytíř z jeho přítomnosti vyvodil.

„Nejsem tady kvůli svátosti umírajících,“ uklidnil ho. „Ctihodný Wichmann mě poslal, když Gerolf hlásil, že vy a váš rytíř jste zranění.“

Christian s úlevou přikročil blíž a poklekl vedle přítele. Neopatrným pohybem zvrátil zbytek dříku ze šípu, který mu stále ještě trčel v těle. Bolestí nahlas vtáhl vzduch.

Mnich na něj pohlédl, pak se opět obrátil k Lukasovi. „Až s ním budu hotov, hned se postarám o vaše zranění.“

„Přežije to?“ zeptal se přímo Christian.

Lukasova rána byla zřejmě hluboká a stále krvácela. Teď si všiml, že vedle zraněného přítele leží několik zkrvavených kusů šípu a úzký, ozubený hrot ještě vězel v ranhojičově nástroji. David a Georg tedy vzácný kousek sehnali hodně rychle. Oba teď v uctivé vzdálenosti přešlapovali na místě a nespouštěli oči z Lukase.

„Musím ránu vypálit, aby konečně přestala krvácet a nezanítila se,“ prohlásil mnich. „Budu k tomu potřebovat pár mužů, aby mi pomohli.“

Panoši okamžitě běželi, aby přinesli lopatku z tvrdého dřeva a trochu žhavého uhlí, ve kterém mnich rozpálí nůž.

Raimund poklekl po levé straně těla svého mladého přítele a zasunul mu mezi zuby rukojeť dýky, aby zabránil tomu, že zraněný si při bolestivé proceduře ukousne jazyk. Potom chytil Lukase za paže a přitiskl je pevně k zemi. Rytíř zasténal.

Mnich se rozhlédl. „Vy jste jeho bratr?“ zeptal se Jakuba, jenž pořád ještě stál kousek dál. „Na co čekáte? Sedněte si mu obkročmo na záda, aby se nevztyčil, až budu ránu vypalovat. A modlete se, aby nevykrvácel.“

Jakub bílý jako stěna přistoupil blíž.

„Neměl bych se teď bát já?“ vypravil ze sebe Lukas. „Bratříčku, jestli to teď neuděláš dobře, tak si musíš hledat někoho jiného, kdo se postará o tvoje potomstvo!“

Jakub ze sebe nedostal ani slovo, ale poslechl pokyny duchovního.

Mnich se pomodlil a rozpaloval nůž ve žhavém uhlí.

Christian se zachvěl. Věděl, co teď přítele čeká, a potom zřejmě i jeho. Už jednou si musel nechat vypálit ránu na noze a dodnes na to měl velmi nepříjemné vzpomínky. Obával se, že stejná procedura na zádech a na hrudi je ještě bolestivější.

Avšak nebylo možné se tomu vyhnout a měli by být rádi a vděční za mnichovu pomoc. Mniši léčitelé bývali mnohdy zkušenější než ranhojiči. Třebaže měli zapovězeno řezat do masa a vůbec přijít do styku s krví, v případech, jako je tento, mnozí, kteří byli otevřenější, si pravidlo vyložili velkoryseji, jak věděl od pátera Bartoloměje. Pak bylo zkrátka důležitější posílit tělo nemocného pro boj s démony, kteří nemoc způsobují.

Christian ucítil pronikavý pach spáleného masa a Lukas drásavě vykřikl. Jen stěží ho Jakub a Raimund dokázali udržet. Potom mnich přiložil kauterizační železo ještě jednou, teprve teď Christian viděl, jak hluboká rána zeje v Lukasově těle. Pokud nebyly probodnuly plíce nebo jiný důležitý orgán, pak při kamarádovi opravdu stál anděl strážný.

Lukas omdlel, což bylo pravděpodobně nejlepší nejen pro něj, ale pro všechny zúčastněné. Jakub byl bledý, jako kdyby měl také každou chvíli ztratit vědomí.

Mnich otřel vychladlý nůž šátkem.

„Učinil jsem pro vašeho přítele všechno, co bylo v mých silách. Teď se modlete za jeho uzdravení.“

Potom se obrátil k Christianovi. „Máme vám svléknout drátěnou košili? Ale to bude bolestivé. Nebo mám pletivo kolem šípu víc rozříznout, abych se dostal k ráně?“

„Svléknu ji,“ rozhodl se Christian. „A ať ji hned někdo odnese ke kováři, aby ji vyspravil.“

Zcela jistě nebude v nejbližší době schopen používat pravou ruku. Dovedl mečem bojovat i levačkou, ale nastoupit do boje se zraněním a ještě v rozříznuté drátěné košili, to nemohl riskovat pro případ, že by skutečně zahájili útok na hrad.

Stiskl zuby a Georg a David se opatrně pokoušeli přetáhnout pletivo košile přes zbytek šípu a pak ji svléknout, aniž musel moc hýbat pravou rukou. Po chvilce měl dost opatrných snah pobledlých, zpocených chlapců.

„Ukažte, nebo umřu spíš na sešlost věkem než na otravu krve,“ zabručel a jedním trhnutím košili svlékl. Na okamžik se svět kolem něj zahoupal, než bolest aspoň trochu polevila.

Mnich mu přikázal, aby si sedl na pařez a opatrně začal nožem rozřezávat krví nasáknutý gambeson kolem zranění.

Christian viděl Martin křížek, který nosil kolem krku, a všiml si, že i přívěsek je umazaný od krve. Kupodivu mu to vadilo víc než úplně zničený prošívaný kabátec.

Mnich dal Christianovi vypít dva poháry silného vína. Pak si na jeho pokyn Raimund stoupl za Christiana, opřel se mu kolenem do zad a podsunul mu paže pod ramena, aby sebou nemohl škubat, až bude mnich ošetřovat ránu.

„Držte ho pevně,“ nabádal duchovní. Raimund mlčky přikývl.

Nejprve se duchovní snažil vytáhnout zbytek šípu, který se zavrtal do masa. S nasazením velké síly ho šrouboval ven, podařilo se to však až na druhý, velmi bolestivý pokus. Z rány se opět řinula krev. Pak mnich ještě použil ranhojičův přístroj na vytažení hrotu.

Christianovi se tmělo před očima, ale přítel ho pevně držel, aby se nesvalil. Celou pravou stranu těla měl zbrocenou krví.

Kuno si zvykal na svou novou roli pomocného felčara a už opět žhavil kauterační nůž. Mnich na nic nečekal a přiložil ho k ráně.

Tentokrát byla bolest tak silná a pach spáleného masa tak blízko pod Christianovým nosem, že málem vyzvrátil dobré víno. Opravdu je to horší než na noze, pomyslel si, když byl zase schopen formulovat myšlenku. Nebo jen pozapomněl, jak strašné to tehdy bylo?

„Klidně, zhluboka dýchejte a pomodlete se deset růženců,“ nabádal ho mnich.

Ještě dvakrát musel přiložit rozžhavené železo, než se konečně proud krve zastavil.

„Tak jsi to přestál,“ zašeptal Raimund za ním s úlevou. „Můžu tě pustit, nebo nám pak omdlíš?“

„Musíme to vyzkoušet,“ vypravil ze sebe Christian a před očima se mu dělaly barevné kruhy. Rána ho bolela, jako kdyby v ní ještě pořád vězel rozžhavený nůž.

Mnich mu podal ještě jeden pohár vína, kdoví, odkud ho měl.

„Bratře, vím, co zamýšlíte,“ slabým hlasem ho oslovil Christian. „Chcete, aby mě zítra hlava bolela víc po víně než po vašem drsném ošetření!“

„No to by byl úspěch,“ vlídně odpověděl mnich a kolem očí mu vystoupily drobné vrásky smíchu.

Rytíř se zhluboka napil, potom starému muži pohlédl do očí. „Děkuju vám. I za to, co jste udělal pro mého druha.“

„Bůh vás ochraňuj a dej, abyste se brzy uzdravili,“ odpověděl mnich, sbalil své věci a vydal se zpátky k táboru magdeburských.

Příchod arcibiskupa Filipa s jeho čtyřtisícovým vojskem zásadně změnil situaci obléhatelů před Haldenslebenem. Teď bylo dost bojovníků, aby hrad obklíčili ze všech stran.

Avšak kolínská rota, jež početně mnohokrát převyšovala jednotky, které tady už ležely, vnesla mezi obléhatele řádný rozruch, a to nejen svou četností. Již před jejich příchodem se velitelům jen s velkou přísností a tvrdostí dařilo zachovat kázeň mezi muži, kteří v zimě, blátě a dešti, při skrovných přídělech jídla trávili den jen nevrlým pozorováním nedobytného hradu. Nechvalně známí Brabanti napjatou situaci jen vyhrotili.

Hned první den vyvolali tolik bitek s oddíly, vedle nichž tábořili, že arcibiskup Wichmann byl nucen pohrozit každému rváči ztrátou pravé ruky, jak to činil císař v táborech při polním tažení.

Řev čtyř tisíc žoldáků arcibiskupa Filipa bylo slyšet až do tábora Wettinů. Byli ještě ušetřeni přímých střetů, avšak Christianovi bylo jasné, že musí počítat s tajnou pomstou hordy. Nabádal své lidi, aby se nenechali vyprovokovat, a zdvojnásobil stráže kolem stanů a koňských pastvin. Především se postaral, aby Dietricha vždy provázelo několik zkušených bojovníků.

Zranění mu působilo větší potíže, než očekával. Rána se jen pomalu hojila, strup pukal a na okrajích mokvala.

Lukas na mnichův příkaz zatím nesměl vstát. Nežertoval, moc nemluvil a většinu času prospal, což dělalo Christianovi víc starostí, než mu bylo milé.

A byl tu ještě někdo, o koho se obával. Po nějakém čase, když se vzpamatoval po vysilujícím ošetření a dokázal opět souvisle přemýšlet, ho napadlo, že Kuno velmi pečlivě plní své nové povinnosti, ale nikdy se po jeho boku neobjevuje Bertram, přestože byli od dětství nerozluční.

„Kde máš své dvojče?“ pokusil se Christian zažertovat.

Kunova pihovatá tvář se zachmuřila. „Je zraněný.“ Pak si uvědomil, že svému pánovo dluží přece jen obšírnější vysvětlení.

„V té době, kdy jste byli pryč, hořelo v táboře pána z Groitzsche. Běželi jsme tam, abychom pomohli. Bertram se pokoušel uklidnit koně a odvést je na bezpečné místo. Zvířata byla zpanikařená a splašená, jeden kůň ho dostal. Felčar mu napravil kosti, jak jen mohl, ale obával se, že mu bude muset uříznout nohu. Pak se sám zranil a už k tomu nedošlo.“

„Odveď mě k němu!“ přikázal Christian. Kuno ho beze slova vedl k jednomu ze stanů. Bertram ležel hned u vchodu a snažil se posadit, když uviděl svého pána.

„Jen lež,“ nařizoval rytíř a stěží skrýval zděšení. Bertramovy černé vlasy i obočí byly sežehnuté, takže vyhublý obličej vypadal ještě bledší, než byl. Ale vlasy a obočí dorostou, horší to bylo s pravou nohou. Pod kolenem byla oteklá na dvojnásobný objem a i pod špinavým obvazem bylo patrné, že hraje všemi barvami.

„Pane, jestli o nohu přijdu, dejte Marii někomu jinému. Nezaslouží si, aby žila s mrzákem.“

„O tom si promluvíme, až taková situace nastane, ale ani o chvilku dřív,“ prohlásil drsně Christian. „A pak budu taky chtít vědět, co si o tom myslí ona.“

Usedl vedle mladého muže a pozvedl plátěný pruh zakrývající otevřenou ránu. „Tudy čouhala ven kost. Felčar ji dokázal dostat zpátky, ale… jestli dostanu otravu…,“ Bertram zmlkl.

„Okraje rány ještě nejsou zčernalé a ani se od ní nerozbíhají červené pruhy,“ zjistil Christian a vstal. „Kdyby se něco takového objevilo, nejdřív ránu vypálíme, než k tvé noze pustíme někoho s pilou. Kuno už ví, jak to vypadá. Proč bys neměl vyzkoušet totéž co já?“ zeptal se s předstíraným rozhořčením a potěšilo ho, že se mladíci na sebe usmáli.

„Vzpomeň si, v jakém stavu jsme tehdy, první rok ve vesnici, přivezli Raimunda,“ promluvil opět k Bertramovi. „Jemu taky chtěl horlivý felčar uříznout nohu, ale Marta ho zachránila a dneska běhá jako kdykoli předtím.“

Christian zamlčel, že Bertram tohle štěstí mít nebude. I přes otok je patrné, že kost nebyla vrácena do původní polohy. I když Bertramovi zůstane noha zachovaná, vždycky už bude kulhat. A to je ještě ta nejlepší možnost. Předsevzal si, že se Wichmannova mnicha znalého ranhojičství zeptá, zda by ho směl ještě jednou požádat o ošetření raněného. Možná by se mu mohlo podařit kost narovnat.

„Víš, co by Marta nebo Johana udělaly, aby se rána nezanítila?“ zeptal se Kuna.

Zrzek přikývl.

„Tak se o něj postarej! To je teď důležitější než všechny ostatní úkoly.“

„Ano, pane,“ přikývl s úlevou Kuno.

O chvilku později byl Christian povolán k markraběti Otovi, aby se s ním zúčastnil porady vojenských velitelů ve Wichmannově stanu. Dietrich z Landsbergu a Dedo z Groitzsche už byli u něj a markrabě Východní marky se velmi mračil.

Tak je to tedy pravda, pomyslel si Christian. V táboře kolovala zvěst, že Dietrich dal ráno pro výstrahu pověsit pět Brabantů, protože se těžce provinili na jeho mužích.

Naopak Dedo nedokázal potlačit úšklebek a Oto byl také dobře naladěn.

Pro jeho spokojený výraz měl Christian jen dvě vysvětlení: Buď někdo našel cestu, jak navzdory silnému opevnění a poloze hrad rychle dobýt, nebo se vzápětí přihodí něco, co Wettinům poskytne záminku, aby se svými muži odtáhli. Druhá možnost se mu jevila jako pravděpodobnější.

Uprostřed Wichmannova velkého, přepychově zařízeného stanu seděli na honosných židlích arcibiskupové z Magdeburgu a Kolína. Kolem nich stálo tucet mužů, mezi nimiž Christian poznal durynského lantkraběte Ludvíka, jeho mladšího bratra Hermanna, Gerolfa a Hoyera z Falkensteinu, jenž ho pozdravil přátelským pokývnutím hlavy.

Filip byl téměř k nepoznání, nejen proto, že se převlékl do čistého, ještě velkolepějšího oblečení, ale hlavně z něj vyzařovala nepřístupnost a převaha, po jakých před třemi dny nebylo ani stopy.

Přesto Christian na okamžik zahlédl stín nejistoty, jež mu přelétla po tváři, právě v okamžiku, kdy bezprostředně po Wettinech vstoupil velitel žoldnéřské roty.

Wichmann se na muže s černým plnovousem zamračil. „Ty a tobě podobní tady nemáte co dělat. Ven!“ vyjel na něj.

„Copak se tady nemají sejít velitelé vojska?“ zaburácel Brabant. „A nejsem velitelem největšího vojska tady? Nebyli to snad mí chlapi, co vyhnali z Vestfálska dokonce i obávanýho Bernharda z Lippe? Navíc si chci stěžovat tady na toho!“ Vztekle ukázal prstem na Dietricha z Landsbergu.

„Tady se koná setkání knížat a rytířů, takže takoví jako ty tady nemají co pohledávat,“ opakoval rozčileně Wichmann. „Tvůj velitel, kolínský arcibiskup, ti později sdělí rozkazy. A než ty budeš smět proti někomu vznést obžalobu, budeš se muset zodpovídat za mé vesnice, které jsi vypálil! Za klášter Hillersleben, který jsi vydrancoval a zničil. Ven, bezbožníku!“

Při posledních slovech se Wichmann napůl zvedl a rukama svíral opěradla křesla.

Gerolf s ostatními rytíři přistoupil blíž k veliteli žoldáků a položili pravice na jílce mečů. Hromotluk na ně vztekle pohlédl, otočil se a odcházel.

Wichmann čekal, až se za ním zavřou dílce stanu, a zhluboka si oddychl.

„Když už jsme u té choulostivé záležitosti, nechcete si o něčem promluvit s markrabětem Východní marky?“ oslovil Filipa.

„To samozřejmě chci,“ přikývl arcibiskup a povýšeně pohlédl na Dietricha. „Jak jste se mohl opovážit bez mého svolení dát oběsit pět mých lidí?“

„Vašich lidí?“ opáčil Dietrich s takovým opovržením, že všichni ve stanu pochopili nevyhnutelnost nadcházející hádky.

„Netušil jsem, že takovou ničemnou pakáž počítáte k svým lidem. Ale budiž, jsme ve válce a oni zabili jednoho z mých mužů a zničili válečnou zbroj. Císař by ho za to taky dal oběsit.“

„Ale vy nejste císař…,“ namítl Filip zlomyslně a naklonil se vpřed, „… jste jen bezvýznamný markrabě s bezvýznamným vojskem. Měl jste požádat o dovolení!“

Urážka byla tak velká, že Dietrich pravačkou sevřel rukojeť meče, až mu zbělely klouby. Každého jiného by teď vyzval na souboj na život a na smrt. Avšak arcibiskupa nesměl.

„Nepotřebuju vaše svolení, abych dal pověsit pár vrahů a loupežníků nejhoršího druhu, přestože jsou ve vašich službách, čemuž se váš nejvyšší pán na nebesích musí dost divit,“ odpověděl a jen s námahou se ovládal.

Naopak Oto považoval zdvořilou odpověď za zbytečnou.

„To je neslýchané!“ zařval. „Něco takového si nemusíme nechat líbit.“

Rovněž Dedo nahlas vyjádřil svou nelibost. Markrabě Východní marky si s bratry vyměnil krátký pohled, postoupil o krok vpřed a pohlédl na Wichmanna.

„Bratranče, přispěchal jsem vám na pomoc jako spojenec. Za to se tu nemusím nechat urážet, ani od arcibiskupa ne. Bylo mým právem dát oběsit zločince, kteří se dopustili hanebných činů na mých lidech a mém táboře.“

Podsaditý Wichmann starostlivě hleděl z jednoho na druhého. Potom ostřejším tónem promluvil k Filipovi: „Nechci, aby se mí spojenci mezi sebou hádali. Bez ohledu na to, jak velké je vojsko, se kterým přišli, každé vede kníže, jenž si zaslouží úctu a dík.“

„Tááák?“ posmíval se Filip. „Co jste za poslední týdny dokázali bez mého vojska? Nic kromě toho, že vám tu doslova hoří půda pod nohama. Jenom s mými čtyřmi tisíci mužů dobudete Haldensleben. Já mám největší vojsko, proto mně patří vrchní velení. Těch jejich pár lidí…,“ ukázal pohrdavě bradou na Wettiny, „můžeme klidně oželet.“

Wichmann chtěl něco namítnout, ale Oto ho předešel.

„Tak to klidně můžete!“ vykřikl.

Jediným pohledem se dorozuměl s bratry. „Okamžitě se stahujeme. Pro mě a za mě si tady v tom bahně můžou vytrvat do soudného dne.“

Wettinové svorně odcházeli ze stanu a s nimi i Christian. Venku ještě zaslechli, jak se Wichmann a Filip hádají, kdo z nich má právo na nejvyšší velení v táboře obléhatelů.

Kráčeli po deštěm rozměklé půdě, až prošli táborem magdeburských. Pak se Oto zastavil a pohlédl na bratra. Náhle se tvářil velmi spokojeně.

„Dietrichu, nemrač se tak vztekle! Co má být, tu urážku slyšelo jen pár lidí a my budeme mlčet. Za to se ale konečně dostaneme odtud pryč a na vánoční svátky budeme doma!“

Téměř šťastně se podíval na Christiana. „Rozkažte, ať skládají stany! Pro nás obléhání skončilo. Ještě dneska odcházíme.“

Plány na pomstu

Elmar se rozhodl, že využije čas, aby zjistil pár užitečných věcí, když se teď Albrecht zabývá tou novou služebnou.

S vesnickým rychtářem, tím podlézavým soukeníkem, bude nový hradní fojt jistě chtít co nejdřív mluvit osobně a Albrecht se musí rozhodnout, jestli si vůbec přeje setkat se s tím příšerným vesnickým farářem.

Elmar dobře věděl, kdo mu rád prozradí pár zajímavých zpráv.

„Přiveď mi farářovu hospodyni!“ poručil jednomu z pacholků. Mladík se uklonil a spěchal splnit rozkaz.

O chvilku později se vrátil s dotyčnou ženou.

Uctivě před ním klesla na kolena, ale ve tváři viděl výraz lačnosti podbízet se a donést každou, i sebemenší maličkost, která by mohla uškodit jejímu úhlavnímu nepříteli Christianovi a jeho protivné Martě.

„Jak vidím, našlas útočiště u vašeho pátera,“ promluvil povýšeně a chladně si stařenu změřil.

„Otec Sebastian byl té dobroty a smiloval se nad chudou vdovou, jejíž manžel umřel, Bůh mu dej věčnou slávu,“ odpověděla Griseldis a pokřižovala se.

„Předchozí hradní fojt tě nenechal v dosavadním místě?“ zeptal se škodolibě Elmar. Přitom o stařeně věděl všechno. Vždyť tady býval dost často, když na hradě a ve vsi ještě vládl jeho přítel Randolf.

Manžel téhle pomstychtivé drbny byl prvním stařešinou v Christiansdorfu. Ale kvůli jeho zbabělosti ho kolonisté brzy z funkce sesadili a na jeho místo si zvolili vesnickým rychtářem kováře. Ošklivá, zatrpklá stařena a její budižkničemu manžel byli prvními vesničany, kteří přeběhli k Randolfovi. Za odměnu jim svěřil dozor nad hradním služebnictvem a oni byli šťastní, že zase můžou někomu poroučet, i když to jsou jen děvečky a pacholci.

Po Christianově vítězství nad Randolfem už nový fojt zrádce do svých služeb nepřijal. Záhy poté muž zemřel a vdova si vydělávala na živobytí jako hospodyně u toho protivného, fanatického vesnického faráře. Elmar nedokázal potlačit potutelný úsměv, když si představil, jak by farář a jeho hospodyně spolu prováděli to, co se obvykle farářům a jejich hospodyním podsouvá, a většinou nikoli neprávem.

Ale tihle dva, ti tedy opravdu určitě ne a nikdy. Jejich největším uspokojením je špiclovat vesničany a vyhrabat každou maličkost, kterou by pak mohli lidem předhazovat. Pojí je jejich společný zájem uškodit Christianovi a Martě, které svorně nenávidí, třebaže z různých důvodů. Ale teď jsou hlavně užitečnými nástroji v jeho rukou.

Albrecht se ani nepotřebuje faráře na nic vyptávat. Ať se chlapec raději rozptyluje se svou blonďatou děvečkou. Všechno, co potřebují vědět, mu teď poví ta bába.

„Můžeš jít. Prokázalas mi dobré služby,“ propustil Elmar Griseldis, když skončila se svou litanii. Pohrdavě jí hodil pod nohy půldenár. „Kdyby sis ještě na něco vzpomněla, tak přijď,“ nakázal stařeně, jež se před ním poníženě klaněla. Ale když mu chtěla vděčně políbit ruku, s odporem ji odstrčil.

„Jistě, pane,“ slíbila horlivě už na odchodu. „Jenom tak plním svou zbožnou, křesťanskou povinnost.“

Spěšně vyšel ze své komory a zamířil do haly. To, co se právě dozvěděl, musí zapít pořádným douškem. Jestlipak se Albrecht pořád ještě zabývá tou blondýnkou?

Ale je mladý, to je člověk se ženskou v posteli za chvíli hotový.

Elmar se zhluboka napil ze džbánu, který mu přinesla děvečka, a vypravil se nahoru k Albrechtově komnatě.

Před ní stáli na stráži dva muži a mnohoznačně se šklebili, když se jich ptal, zda je hradní fojt sám, nebo má ještě společnost.

„Ještě je vevnitř, pane,“ zamrkal důvěrně jeden. „Jak jsem tak slyšel, před chvilkou z ní asi zase seskočil.“

„Koukej budoucímu markraběti prokazovat větší úctu,“ vyjel na něj Elmar. „Nebo půjdeš příště hlídat prasata!“

Úsměv na tváři strážného okamžitě pohasl. „Samozřejmě, pane,“ zakoktal.

„Pane, smím vstoupit?“ zaklepal Elmar na dveře. „Přináším velmi zajímavé novinky.“

„Tak sem s nimi!“ ozvalo se zevnitř.

Albrecht ležel nahý na posteli, dívka si přitahovala deku až k bradě, když Elmar vcházel dovnitř.

Rytíř osobně převzal funkci panského šenka, nalil Albrechtovi pohár a podal mu ho. Ale než se královský rytíř stačil napít, Elmar mu něco pošeptal.

Fojt povytáhl obočí. Nejprve chtěl vyskočit, ale když starší družiník šeptal horlivě dál, po tváři se mu rozšířil zlý úsměv.

„Okamžitě sem zavolej Christianovu ženu,“ přikázal. Potom se obrátil k Líze. „A ty, moje milá, mi teď pomoz s oblékáním. Nebyl to vlastně tvůj úkol?“

Marta byla právě u Johany a její novorozené dcerušky, když se náhle objevil Albrechtův důvěrník a poručil jí, aby se okamžitě dostavila k jeho pánovi.

Ze všech jejích dětí jí teď působila největší starost nejstarší nevlastní dcera. Klára a Daniel byli pod ochranou pátera Hilberta a ustavičně je střežili dva muži Waltrovy stráže. Její dcera, která měla velmi vyostřené vnímání, aby pochopila vážnost situace, dohlédne na mladšího bratra, aby se nedopustil nějaké neopatrnosti. Nejlepší bude, když ti dva vůbec nepřijdou Albrechtovi na oči.

Marie teď bydlí u bratra Karla a je tam zatím v bezpečí, aspoň z bezprostředního dosahu nového hradního fojta. Naopak Johaně se po porodu ještě daří špatně, dělá si příliš velké starosti o manžela, jenž táhl do války, aniž kdo může vědět, zda se on a jeho druhové kdy vrátí.

Nesmí se tak rozrušovat, nebo ji zachvátí horečka, pomyslela si starostlivě Marta, když viděla zoufalou mladou matku. Pohladila Johanu po vlasech, aby ji uklidnila.

„Christian na něj dá pozor, to přece víš,“ domlouvala jí. „Nikomu nepomůžeš tím, že se tu budeš trápit. Naopak, nebudeš mít dost mléka pro dcerušku. Poprosím pátera Hilberta, aby se za naše muže pomodlil a zapálím pro ně v kapli svíčku. Teď se pokus usnout.“

Rozhodným pohybem položila spokojeně vrnící novorozeně k Johaně, která se smutným výrazem hladila chmýří na dětské hlavičce. V tom okamžiku venku někdo volal Martino jméno.

„Bůh bude při nich stát,“ utěšovala dceru a rychle vyběhla. Podle drsného tónu od ní Albrecht určitě bude něco chtít a nebude to nic dobrého. Bude lepší, když o tom Johana nebude vědět.

„Pán si přeje, abyste k němu okamžitě přišla,“ vzkazoval podmračený pacholek z Albrechtovy družiny. „Následujte mě!“

„Už jdu,“ odpověděla a ještě stačila děvečce přikázat, aby šla k Johaně a postarala se o dítě, aby se šestinedělka mohla trochu prospat. Pak se vydala za nevrlým poslem.

Koutkem oka zahlédla, že se jim v bezpečné vzdálenosti na paty pověsila jedenáctiletá Anna, mladší sestra bývalého zlodějíčka Petra a dnešního vůdce bandy kluků. Pacholek před ní stoupal do schodů a děvče, které neslo plnou náruč dřeva na topení, využilo příležitosti ji předejít. Krátce se otočilo, lehce uklonilo a přitom zašeptalo: „Mám vyřídit, abyste se dávala pozor. Griseldis byla u toho zrzavého rytíře!“ Marta za varování poděkovala sotva znatelným úsměvem.

Vždy znovu ji překvapovalo, jak rychle a spolehlivě funguje Petrova tajná zpravodajská sít složená z výrostků. Naopak ji vůbec nezarazilo, že k nim patří i jeho sestra, třebaže je to dívka. Anna spolu s Petrem vyrostla v partě dětských zlodějů, kterou si držel a vykořisťoval bezohledný darebák. Když byl odhalen a banda se rozpadla, Christian a Marta si sourozence a ještě pár dětí vzali pod svou ochranu. Proto Anna také uměla sledovat lidi, aniž si jí všimli a nikdo by nyní dívku nesoucí dříví ani nevzal na vědomí.

Marta následovala pacholka po schodech nahoru a přemýšlela o Anninu varování.

Vždy bude muset počítat s nějakou zákeřností či nepříjemností, když si ji dá Albrecht nebo někdo z jeho mužů zavolat. Ale co mu asi zlá, zatrpklá Griseldis napovídala?

Snad nenastaly nějaké potíže s Lízou, pomyslela si a upravovala závoj na hlavě, když už pacholek ve dveřích ohlašoval její příchod.

Albrecht byl oblečený a Líza si šněrovala šaty.

„Přál jste si se mnou mluvit, pane?“ zeptala se s úklonou a snažila se nedat na sobě znát neklid.

„To tedy přál,“ nedbale přikývl mladík.

Potom přistoupil k Líze, chytil ji za vlasy a surovým trhnutím ji srazil na kolena.

„Tak jsem se dozvěděl, že jste mi místo služebné poslala děvku!“ zařval.

Marta pečlivě skryla strach. Na příštích okamžicích závisí nejen její, ale také Lízin osud.

Bezděky si vzpomněla na staré pohádky o královstvích, v nichž vládl zlý drak a poddaní mu každý rok, nebo každý měsíc, museli obětovat jednu pannu, aby jim nezpustošil vesnice.

My ti žádnou pannu neobětujeme, ty nestvůro, pomyslela si zlostně. A vytáhnu z toho i Lízu, kdyby to nešlo jinak, tak lstí, či v případě nutnosti s pomocí Waltrových mužů.

„Vy jste si vážně myslel, že děvečky na tomto hradě chodí v takových nestydatých šatech?“ odpověděla s předstíraným úžasem, ale s ostřejším tónem v hlase. „Samozřejmě je to nevěstka, nejžádanější a nejdražší ve vesnici. Nemůže si ji dovolit ani leckterý z bohatých kupců. A vy jste za ni nemusel platit nic, hrabě, poslala jsem vám ji, abyste si zpříjemnil zdejší pobyt. Záleží nám jenom na vaší spokojenosti.“

„Tebe bych měl dát za necudnost ostříhat dohola a vyhnat bičem ze vsi!“ obořil se Albrecht na Lízu, kterou pořád držel za vlasy a Elmar výjev sledoval s pobaveným úsměvem.

„Samozřejmě byste mohl, pane,“ zašeptala Líza zdánlivě poníženě. Ale Marta pochopila, že dívka dávno ví, co udělá. „Nebyl jste snad se mnou spokojený? Netrestejte mě, ale dovolte mi, abych vám ještě jinak způsobila radost a potěšení.“

Albrecht ji pustil, o krok ustoupil a prohlížel si ji. „Přiznávám, že jsi nejen hezká, ale dobře ovládáš své řemeslo,“ přikývl. „Než se rozhodnu, jestli si tě nechám, nebo tě potrestám…,“ odmlčel se, aby protáhl chvilku napětí, „… chci se dozvědět, co všechno ještě dovedeš. Elmare, máte taky zájem? Vyzkoušejte si ji. Podívám se, jak vám to s ní jde.“

„Jak si přejete, pane,“ souhlasil rytíř a přistoupil k Líze, jež se na jeho pokyn zvedla ze země a usmála se na něj.

Zrzek však její úsměv neopětoval, nýbrž ji chytil za výstřih šatů a jedním škubnutím je roztrhl.

Marta se zachvěla a nejraději by se rozběhla, nemohla však říct kam, zda k Líze nebo ven ze dveří. Znala Elmarovu surovost až příliš dobře a náhle ji zaplavil strašný strach. Co to jen provedla, že sem vzala to děvče?

Ale Líza se zřejmě nebála. Pohlédla Elmarovi hluboko do očí a stáhla z těla šaty, jako kdyby se nemohla dočkat, až už bude s brutálním rytířem v posteli.

„Líbím se vám, pane?“ zeptala se s úsměvem, a aniž vyčkala odpověď, svlékala ho z bliautu a tlumeně pokračovala: „Ukažte, jak jste silný? Mám ráda silné muže.“

Elmarův výraz se změnil, z nenávistného pohrdání v ješitný, žádostivý úšklebek.

Padl na postel a Líza ho svlékala, hladila provazce svalů a její dlouhé vlnité vlasy mu klouzaly po hrudi.

Albrecht z nich nedokázal spustit oči. „Vypadněte odtud a čekejte venku!“ osopil se na Martu a vzápětí zase upřel pohled na nahou dvojici.

Marta okamžitě vyklouzla ze dveří. Naštěstí jí Albrechtův rozkaz umožnil, aby slyšela, kdyby Líza později volala o pomoc. Pak by pod nějakou záminkou utekla a postarala se, aby muže rozptýlila, něco by ji už napadlo.

Ale Tilda zřejmě měla pravdu, když tvrdila, že tahle dívka má neuvěřitelné nadání omotat si muže kolem prstu. Protože jediné výkřiky, které z komnaty zaslechla, byly projevem vášně, buď předstírané, nebo pravé.

Nikdo z Albrechtových mužů se nesměl dozvědět, jak zbytek obyvatel hradu šprýmuje o tom, že nový fojt celý den nevyleze z postele.

A záhy vesnicí a samozřejmě i mezi obyvateli hradu kolovala další zábavná historka. Někdo, Marta se snadno domyslela, kdo si takový žert vymyslel, předhodil slepicím pátera Sebastiana drobty chleba namočené v pivu, takže se potácely po dvoře a v jeho zeleninové zahradě, až některé z nich upadly. Griseldis, jež neuhodla, co způsobilo tak podivné chování opeřenců, zoufale pobíhala sem a tam a pokoušela se slepice přimět, aby se opět chovaly jako slepice. Nakonec padla před páterem na kolena, spínala ruce a prosila o milost za domněle špatnou péči o kur.

Albrecht pozoroval Elmara, který se zmocňoval dívky, a znovu pocítil tak silnou žádostivost, že se skoro nemohl dočkat, až bude starší rytíř hotový.

Když pak znovu prozatím uspokojil svou vášeň, rozhodl se, že si vyjede na koni. Kdyby podlehl lenosti po slastném vyvrcholení s tou děvkou, v noci by špatně spal a zase by ho trýznily děsivé sny.

Rozkázal Líze, aby neodcházela z jeho komnaty, poslal pryč Martu, jež na jeho rozkaz čekala přede dveřmi, a vyzval Elmara, aby ho doprovázel.

„Myslím, že mi můžete povědět ještě spoustu zajímavých věcí o vesnici. Přitom nechci kolem sebe vidět tu selskou pakáž,“ prohlásil a připínal si k opasku meč.

Elmar v úsměvu cenil zuby. „Určitě, pane. Budete mít radost.“

Když se muži blížili ke stájím, vyběhl jim naproti asi dvanáctiletý, blonďatý stájový pacholek.

„Přejete si osedlat koně na vyjížďku, pane hrabě?“ zeptal se zdvořile a uklonil se.

„Co jiného, hlupáku!“ obořil se na něj Elmar. „A koukej sebou hodit!“

„Ano, pane. Jak si přejete, pane,“ uklonil se chlapec. Ale když se chtěl rozběhnout a splnit příkaz, Elmar ho pevně chytil za paži a zastavil.

„Nelíbí se mi, jak se tváříš, kluku!“ křikl na něj. Potom se obrátil k Albrechtovi: „Nezdá se vám, pane, že ta zdejší pakáž vám neprojevuje dostatečnou úctu?“

Chlapec si nebyl vědom žádného pochybení a sklopil hlavu. „Odpusťte, urození pánové, jestli jsem vás rozzlobil. Okamžitě osedlám vaše hřebce.“

Elmar si vyměnil pohled s Albrechtem a ten spokojeně přikývl.

„Ty zůstaneš na kolenou a přijmeš svůj zasloužený trest!“ prohlásil hrozivě rytíř.

Chlapec sklonil hlavu ještě níž a Elmar mávl na jednoho z podkoních.

„Okamžitě sem svolej všechny, co teď slouží ve stájích!“ rozkázal.

Chlapci, kteří kydali hnůj, zapíchli vidle do slámy a poslušně poklekli před markraběcím synem a jeho rytířem.

„Kde je vrchní štolba?“ vykřikl Elmar.

„Není tady, odjel obstarat další dávku krmiva,“ ozvala se zdvořilá odpověď.

„Až se vrátí, ať se okamžitě hlásí u hradního fojta!“ přikázal Elmar. „Bude se zodpovídat za lenost a dotěrnost svých lidí.“

Potom se znovu obrátil k plavovlasému mladíčkovi, který před nimi klečel a byl teď bledý jako stěna.

„Hraběti se nelíbí tvůj drzej ksicht,“ oslovil ho tak hlasitě, aby všichni slyšeli. „Ale my tě naučíme chovat se slušně.“

Vytáhl jezdecký bičík a zeptal se Albrechta: „Chcete ho potrestat osobně, nebo to mám udělat já?“

Otův syn se rozhlédl a s odpovědí počkal, aby si vychutnal napětí. „Myslím, že do něj poslušnost vtluču sám. Aby si na mě dobře pamatoval,“ rozhodl.

Elmar vytáhl chlapce na nohy, obrátil ho a roztrhl mu halenu na zádech. Přiskočil jeden z Albrechtových strážných a strkal před sebe napůl odhaleného chlapce ke sloupu na uvazování koní. Tam ho za zápěstí přivázal.

Nikdo nepromluvil slovo.

Albrecht několikrát švihl bičíkem do vzduchu a ozvalo se zasvištění. Potom udeřil chlapce poprvé. Kůže na zádech praskla a objevila se krev.

Chlapec skrze zatnuté zuby zasténal. Zatím se mu podařilo nekřičet. Nedobrovolní diváci jen sykli, nebo odvrátili oči.

„Zarytý a nepolepšitelný,“ poznamenal Albrecht. „Jen se dobře dívejte! Já vás, lůzo, naučím poslouchat!“

Ze všech sil chlapce švihal, dokud ten se zakrvavenými zády neklesl na kolena.

Albrecht se spokojeně rozhlédl, pak rozkázal, aby jim osedlali a přivedli jejich hřebce.

Než nasedl na koně, všiml si několik kapek krve, které mu postříkali kabátec. „To je nepříjemné,“ přejel po nich rukou. „Doufám jen, že pradleny jsou tu šikovnější než pacholci od koní.“

Potom se vyhoupl do sedla.

„Ten kluk tam zůstane tak dlouho přivázaný, dokud ho nedovolím odvázat,“ rozkázal a s Elmarem po boku vyrazil z hradu.

„To mi udělalo dobře,“ usmál se Albrecht, když nechali vesnici za zády a jeli volnou krajinou. „Zítra se budu věnovat dalšímu. Nebo možná ještě dneska, až se vrátíme.“

„Víte vůbec, koho jste zbičoval?“

„To mě nezajímá. Nějakého kluka ze stájí.“

„To nebyl jen tak nějaký kluk. Se spolehlivým citem, jak bude vaše lekce nejúčinnější, jste zvolil naprosto dokonale,“ lichotil mu Elmar, jako kdyby oběť nevybral sám.

Albrecht přitáhl koni uzdu a se zájmem pohlédl na rytíře.

„Jmenuje se Christian,“ vysvětloval Elmar.

„S takovým jménem to za mé vlády nikam nedotáhne,“ usmál se sebevědomě Albrecht.

„Máte plnou pravdu. Jeho otce dal dřívější fojt oběsit jako zloděje. Ale důležitější je ještě něco jiného: Je to první dítě, které se tady ve vesnici narodilo, a Christianovi stoupenci v něm vidí něco jako symbol rozkvětu vsi.“

Albrecht se nevěřícně zadíval na staršího rytíře. Potom se nahlas rozesmál. „No to je trefa! Tak dostala ta pakáž ochutnávku, jak bude ves rozkvétat, když nebudou skákat, jak já budu pískat!“

Nasadil koni ostruhy a cvalem vyjeli na kopec.

Marta ještě jednou zašla za Johanou, která konečně usnula, když za ní přiběhla Klára následovaná kaplanem Hilbertem. „Rychle, rychle ke stájím!“ volala na matku, které se vzhledem ke zděšenému výrazu sedmileté dcerky zmocnily ošklivé předtuchy.

Trochu pozvedla sukni a rozběhla se za dívkou ke stájím, kde se shlukovali lidé.

„Pusťte mě!“ volala polekaně, protože si už dovedla představit, co ji čeká, jen nevěděla, koho to postihlo.

Mladí pacholci jí ustupovali z cesty, a když uviděla důvod, proč se sem všichni sbíhají, jen stěží se ovládla a kousla do rtů.

„Nic jsem neudělal, přísahám,“ vypravil ze sebe Christian. Byl smrtelně bledý a tvář měl zkřivenou bolestí. Třásl se zimou, až mu cvakaly zuby.

„Podejte mi nůž!“ zvolala Marta na prvního, kdo stál vedle.

„Nový fojt zakázal, abychom ho odvázali,“ zamumlal se sklopenou hlavou.

„To s ním vyřídím já, až se vrátí,“ odsekla netrpělivě a natáhla ruku po noži. Nemohla se dívat na to, jak mladičký Christian, jemuž pomáhala na svět, trpí svázaný u kůlu. A kdoví, co s ním Albrecht ještě zamýšlí, až se vrátí.

„Pomozte mi ho opatrně položit na zem.“

Poslala jiného pacholka pro vodu, čisté utěrky a svůj košík s léky. „Vy ostatní běžte po své práci, zůstane tady jenom Petr,“ nařídila.

S Petrovou pomocí vpravila do zmučeného chlapce trochu vody a mokrými utěrkami opatrně omyla krev. Na rány přiložila řebříček, aby se nezanítily a lépe se hojily.

Přitom jí Petr vyprávěl, co se přihodilo.

„Christian vůbec neudělal nic nesprávného, chápete to?“ ptal se rozčileně. „Hrabě prostě jenom chtěl někoho zbičovat! Moc nechybělo a umlátil ho k smrti.“

„Chce nám všem nahnat strach. Ukázat, jakou má moc…,“ zašeptala Marta.

„Tohle mu vrátím,“ sykl Petr a mávl pěstí do vzduchu. „Takhle zmučit jednoho z mých nejlepších lidí!“

Marta se rychle napřímila. A nevadilo jí, že je jen o malý kousek větší než čtrnáctiletý chlapec.

„I když je to člen tvé party, nic nepodnikneš, slyšíš!“ přikázala přísně. „Nebo by za to byla strašně potrestaná celá vesnice. Na to musíš myslet. Už bude dost problémů s tím, že Christian tu nebude viset v poutech, až se fojt vrátí z vyjížďky.“

Petr na ni jen vzdorovitě hleděl.

„Klekni si!“ poručila. Udiveně na ni pohlédl, protože Marta ještě nikdy nic takového od někoho nepožadovala. Ale tentokrát musela, aby si její další slova důkladně zapamatoval.

„Je to knížecí syn a příští markrabě Míšeňské marky, náš budoucí vládce, až jeho otec zemře. Všichni jsme mu vydaní na milost a nemilost, nejen ty a tví přátelé, ale každý ve vsi, včetně mě a rytíře Christiana. Jde o život a smrt! Rozumíš? Tak přísahej!“

Dívala se vůdci klukovské bandy tak dlouho pevně do očí, až sklopil zrak. Marta mu přikázala, aby se vzdal myšlenek na pomstu, a poslala ho pro další dva chlapce, aby Christiana odnesli k jeho matce Bertě, jež pracovala jako hospodyně v domě hornického mistra. U mistra Hermanna bude zraněný chlapec snad v bezpečí.

Pak usedla na otep slámy a čekala na Albrechtův návrat. Jeho vztek, až tu nenajde svou oběť, musí vzít jen na sebe. Každého jiného by pravděpodobně umlátil k smrti.

Z vrcholu kopce se Albrechtovi a Elmarovi otevíral nádherný pohled na Christiansdorf.

„No jen se na to podívejte,“ povzdychl si zamračeně mladík. „Vesnice plná stříbra a já se k němu nedostanu.“

„To se jistě dá změnit,“ klidně poznamenal starší rytíř. „Vy jste přece fojt. Když vyhlásíte den soudu…“

Nemusel ani větu dokončit, a v Albertových očích blýsklo pochopení. „Pak mi patří peněžní vyrovnání!“

„Samozřejmě. Ovšem…,“ Elmar zaváhal.

„Co?!“

„… Christian soudil krátce předtím, než vytáhl do války.“

Otův syn nelibostí vykřikl.

„Ale s tím si nedělejte starosti,“ uklidňoval ho Elmar. „S trochou trpělivosti najdeme pár lidí, kteří budou chtít někoho obžalovat, nebo někoho budeme moct obžalovat my.“

„Tak a teď mi konečně povídejte všechno, co tady o té chátře víte, a jak to navlékneme, abychom se jim dostali na kobylku,“ vyzval Albrecht staršího družiníka.

„Na hradě sotva najdete spojence, tam všichni věrně stojí za Christianem.“

Mladík pohrdavě odfrkl. „Vždycky se všude najde někdo, komu něco vadí, i kdyby to bylo tajně a vskrytu. A jak to vypadá ve vesnici?“

„S jejich rychtářem nebude problém, je to kramářská duše a myslí jenom na své výhody,“ sděloval Elmar. „Užitečným spojencem vám bude vesnický farář. Není to žádný mudrc a celkově je odpudivý. Dávejte si pozor, až s ním budete mluvit, patří k těm nemilosrdným, fanatickým farářům, je pobožnůstkář a myslí si, že je neomylný. Ale pořád jen čeká na den, až bude moct Christianově ženě dokázat nějaké pochybení a dostat ji za čarodějnictví na hranici.“

„Ten chlapík nám může být užitečný. Musíme mu přát úspěch v jeho konání,“ ušklíbl se Albrecht. „A co horníci?“

„Ti tvoří skupinu sami pro sebe, mají dokonce své vlastní soudnictví a jsou podřízeni hornickému mistrovi. Ten se jmenuje Hermann.“

„A je poddajný nebo úplatný?“

„Spíš ne. Je zavázán poslušností vašemu otci, a toho si nesmíte rozzlobit. Pro hornického mistra by bylo ve hře příliš mnoho, kdyby mu někdo něco dokázal. Podobně je na tom mincmistr. Byl to zlatník v Míšni, mincovnu si musel propachtovat a platí veškeré zařízení i lidi, kteří pro něj pracují, má toho na krku víc než dost. Ty dva byste měl zatím nechat v klidu. Jsou to vážení muži, mají dokonce právo nosit meč. Když je proti sobě popudíte, dostanete se do sporu s otcem.“

„A s výjimkou rychtáře a toho faráře stojí celá vesnice při Christianovi? Kdo jsou ti strůjci spiknutí?“ zeptal se Albrecht, velmi nespokojený s obsahem takových zpráv.

„Kováři. Ale tentokrát byste je také měl raději nechat stranou, nebo se zpomalí těžba stříbra a hornický mistr si na vás bude stěžovat otci.“ Elmar si všiml, jak je budoucí markrabě čím dál nespokojenější. „Ale nedělejte si s tím starosti,“ ujišťoval ho rychle, „mezi kupci a kramáři tam dole se najde leckdo, s kým budeme moct něco podniknout. A jak jsem už řekl, v tom klukovi ze stájí vidí vesničané symbol. Moc bych se divil, kdyby teď ještě visel u kůlu s rozšvihanými zády. A pak máte dostatečný důvod předvést vesničanům, že se mají čeho bát.“

Albrechtův soud

„No nepředvídal jsem to?“ zvolal spokojeně Elmar a ukázal ke stájím hned, jakmile projeli hradní bránou. Po zkrvavělém mladíčkovi nebylo široko daleko ani stopy.

Albrecht vztekle švihl jezdeckým bičíkem svého hřebce a surově mu zarazil ostruhy do boků. „To je neslýchané! Jak si ta pakáž dovoluje nesplnit můj rozkaz?! Dám je všechny zbičovat a tomu klukovi useknout ruku!“

Jeho zuřivost narůstala každým rychlým krokem, kterým se kůň blížil ke stáji. Už si představoval, jak ztrestá prvního, koho z té vzpurné, vesnické chátry uvidí. Někdo přece musí přijít, aby jim odebral koně.

K jeho úžasu jim ze stáje vyšla v ústrety Marta.

Albrecht hnal koně přímo na ni, ale neuhnula ani o dlaň.

Neodváží se mě rozdupat koněm, dodávala si v duchu odvahu. A aby kůň nezachytil pach strachu, usilovně vzpomínala, jak jí kdysi dávno Christianův polodivoký bělouš k úžasu všech přihlížejících dovolil přistoupit do těsné blízkosti k němu, aniž ji kopl.

To je čarodějnické dílo, pomyslel si Albrecht a zachvěl se, když se jeho kůň před Martou zastavil ještě předtím, než by ho v poslední chvíli strhl stranou, přestože byl vycvičen také k tomu, aby rozdupal i lidské překážky.

„Kdo se opovážil porušit můj výslovný rozkaz?“ rozkřikl se na ni, aby na sobě nedal znát strach. „Kde je ten parchant, kterého jsem potrestal? Nebo se snad ten bastard zázrakem rozpustil ve vzduchu?“

Na Martino kývnutí rukou vyšli ze stáje dva pacholci, odebrali Albrechtovi a Elmarovi koně a hned je odváděli.

„Já jsem ho dala odvázat, abych mu mohla ošetřit zranění,“ odpověděla tak klidně, jak dokázala, když oba pacholci už byli několik kroků z Albrechtova dosahu.

„Jak jste si mohla dovolit jednat proti mému zákazu?“ zařval na ni, až se to po nádvoří rozléhalo. „Měl bych vás dát přivázat na jeho místo a přede všemi zbičovat!“

Marta věděla, že ze všech škvír a otvorů se na ni dívá nespočetně párů očí a polovina služebnictva tají dech ze strachu před pomstou budoucího markraběte, jež může dopadnout na kohokoli.

„To je samozřejmě vaše právo, pane,“ odpověděla pokorně. „Jen…,“ ztišila hlas natolik, že ji mohl slyšet jenom Albrecht a Elmar, „… pak bych nebyla schopná vám připravit tišící nápoj na noc. To nedokáže nikdo jiný než já, aniž vás ohrozí na životě.“

Využila okamžik, kdy se Albrecht nezmohl na slovo, aby před ním poklekla.

„Odpusťte mi můj čin,“ prosila nahlas s předstíranou lítostí, poníženě sklopila hlavu a rozpřáhla ruce. „Měla jsem na mysli jen vaše dobro. Provinilce já i vrchní štolba přísně potrestáme, prací navíc, nikoli ranami.“ Vzhlédla a odvážně se zadívala Albrechtovi do tváře. „Bohužel nemůžeme na delší dobu postrádat žádného stájového pacholka. S vašimi muži přišlo hodně koní. A mnoho našich stájových pacholků táhlo s vaším otcem do války. Jistě si však přejete, aby váš cenný bělouš měl tu nejlepší péči.“

„Pomalu byste měl hledět se té vtíravé ženské zbavit,“ zašeptal mu Elmar.

„Zmizte mi z očí!“ zařval Albrecht na Martu. „A bez mého svolení neopustí svou komoru!“

Potom naznačil Elmarovi, aby ho doprovodil do haly. Jakmile vešli, okamžitě se začala podávat večeře.

Uprostřed noci se Albrecht znovu probudil. Domníval se, že se tentokrát obejde bez toho čarodějnického lektvaru Christianovy manželky, ale opět ho pronásledovaly staré známé děsivé sny: stěny, jež se proměňovaly v hrozivé ksichty a ty se na něj řítily, ohlušující skučení a nakonec osobně kníže pekel, jenž se na něj šklebil všude, kam se jen podíval. Mladá nevěstka vedle něj, opravdu měla úžasné schopnosti, ale ty mu teď byly málo platné, se vyděsila a ospale se posadila na posteli.

„Okamžitě zmiz!“ zakřičel na ni. „Až tě budu potřebovat, dám pro tebe poslat.“

Líza rozsvítila svíčku a sbírala své věci.

Ale ani její nahé tělo ve světle svíček teď Albrechta nelákalo, naopak. Hra stínů na stěně, když si přetahovala přes hlavu šaty, vypadala, jako kdyby tam číhaly temné postavy, aby ho odtáhly do pekla.

Čelo měl orosené a rychle, povrchově dýchal.

„Nečum tak na mě!“ obořil se na strážného, jenž stál před dveřmi jeho komnaty a nyní starostlivě nahlédl dovnitř. „Jdi pro Christianovu ženu. Okamžitě!“

Po chvíli přišla Marta s lojovou svíčkou v ruce a bez ptaní věděla, co se děje.

„Chcete můj nápoj? Ale chvíli potrvá, než ho připravím.“

Albrecht dal zavolat Elmara, aby dohlédl na Martu, pak dal povolat děvečku, aby rozdělala oheň v ohništi. Chaos a běhání po schodech nahoru a dolů uprostřed noci probudilo polovinu hradu, protože většina posádky spala na zemi v hale.

Elmar požadoval, aby Marta i tentokrát vypila víc než dvojnásobek množství, které odměřila pro Albrechta.

Znovu před Otovým synem odmítla nechat se uspat tak, že se do poledních hodin druhého dne neprobudí. „Nemůžu pak vykonávat všechny své povinnosti, aby tu bylo všechno v pořádku a vy jste byl spokojený.“

Na to, abych tu byl spokojený, bys musela být řetězem přivázaná k pranýři, Christianova hlava naražená na kůlu nad hradní bránou a já být pánem stříbrné komory, pomyslel si vztekle Albrecht. Ale ještě nenadešel kýžený den kdy konečně převezme dědictví po otci. Ještě musí být před svým starým zticha a hrát si na věrně oddaného syna. Teď musí něco vymyslet, aby se vypořádal s touhle zákeřnou ženskou.

Na druhou stranu, otec i Christian jsou ve válce, tam obvykle bývá dost mrtvých. Kdoví, třeba už zítra přijede posel se zprávou, že otec padl a on je novým markrabětem! Pak by mohl s Christianem a tou jeho ženskou jinak zatočit. Pokud vůbec zůstane Christian naživu.

Ale teď musí být v jednání s tou čarodějnicí opatrný, aby ho nakonec ještě neotrávila, nebo, což by bylo dokonce horší, neproklela.

„Tentokrát to uděláme jinak,“ rozhodl, když mu podávala lektvar. „Vyměníme si poháry. Jestli mě chcete otrávit, tak si svou smrt přivodíte sama.“

„Nechci vás otrávit, jinak bych to už dávno udělala,“ odsekla prudčeji, než pro ni mohlo být dobré. „A mám celý den co dělat, aby bylo o vaše lidi dobře postaráno a váš velitel stráží zase mohl hýbat paží v rameni.“

„Žádné odmlouvání!“ zakřikl ji Albrecht a dal Elmarovi znamení. Ten k Martě přistoupil a s dýkou v ruce ji přinutil, aby vypila Albrechtův pohár.

Od té doby zatím na hradě panovalo příměří.

Líza s nevyčerpatelnými nápady v milostných hrátkách a Marta s tišícím nápojem na noc se postaraly o to, aby Albrecht mohl v noci spát, což mu zlepšilo náladu za dne, přesto každý, kdo mohl, se mu obloukem vyhnul.

Kdo se k němu musel přiblížit, dával si velmi dobrý pozor. Vrchní štolba se postaral o to, aby mladý Christian se sotva zacelenými ranami na zádech dostával práci, při které nepřijde lidem nového fojta na oči.

Petr dodržoval dané slovo, třebaže to pro něj bylo těžké, a zakázal členům své party, aby udělali něco, co by mohlo vyvolat vztek či pomstychtivost Albrechta a jeho mužů.

Ke klidu na hradě přispíval též velitel Albrechtových stráží Hartmut. Byl Martě vděčný, protože díky její pomoci mohl zase začít používat pravou paži. Proto svým mužům nařídil, aby se chovali slušně. Každý večer přišlo do haly několik Tildiných nevěstek, piva bylo vždycky dost a stoly bohatě prostřené, takže Albrechtovi družiníci neměli důvod se z dlouhé chvíle pouštět do bojů mezi sebou, a většinou ani příliš netrápili služebnictvo. Když přesto některý z nich vyváděl a chtěl se rvát, Hartmut zasáhl a vyhodil ho.

Marta však měla neustále na paměti, že všichni musí být ve střehu. Albrecht není člověk, který by se vzdal, nebo si nechal ujít příležitost předvést svou moc. Navíc Elmar po jeho boku jistě kuje plány, aby házel klacky pod nohy jí a všem, kdo pevně stojí při Christianovi. Nedopřeje si klid, dokud nepomstí Randolfovu smrt.

Marta si byla jistá, že něco plánují a že to bude nějaká zvlášť odporná zákeřnost.

Stále znovu přemítala a skoro si vyčítala, zda to byl dobrý nápad zbavit budoucího markraběte následků po požívání blínu. Protože čím méně se obával nočních můr, tím prohnanější bylo jeho jednání. Nechával obyvatele hradu víceméně na pokoji, ale věděla, že ve vesnici dochází ke stále častějším střetům.

Albrecht a jeho rytíři si dávali posílat z řemeslnické čtvrti různé zásilky. Ševci, řemenáři, sedláři, soukeníci a dokonce i krejčí si potají stěžovali Martě, že ani jedna zásilka nebyla dosud zaplacená.

„Copak jste si kvůli takovým problémům nezvolili svého rychtáře, mistře Anselme?“ připomněla krejčímu, když ji prosil, aby se postarala o zaplacení dluhů, které u něj mají Albrechtovi lidé. „Ať mistr Josef jménem vás všech věřitelů jde za novým fojtem a přednese mu vaši stížnost. Já jsem jen slabá žena, na mě nikdo nedá.“

Přestože škodolibost je hřích, zdaleka nelitovala všech postižených. Krejčí Anselm patřil k těm, kteří intrikovali proti kováři Jonasovi, když byl rychtářem, a nahradili ho nespolehlivým soukeníkem Josefem. Soukeník byl bezohledný vůči slabším, ale zbabělec před výše postavenými, a jeho cechovní bratr Anselm se provinil ještě něčím mnohem horším: kdysi ze své schovanky udělal děvku.

Oba mluvčí christiansdorfské Mikulášské čtvrti, kde bydleli kupci a řemeslníci, patřili k nejvíc podvedeným, u nich si Albrecht kupoval nejvíc.

Ale nejhůř postižen bude starý švec, pokud mu hned nezaplatí několik párů vysokých holínek. Jeho žena churavěla a on po smrti dcery a zetě musel živit několik vnoučat, z nichž většina byla příliš mladá na to, aby mohla něco přivydělat. Martě ho bylo líto. Ale tuhle záležitost opravdu musí vyřídit vesnický rychtář.

Jen ať vesničané vidí, co v mistru Josefovi mají, pomyslela si se zadostiučiněním. Vždyť si ho sami zvolili. Já nejsem žádná pohádková víla, abych mohla splnit každé přání. Mám už dost co dělat, abych Albrechta a jeho lidi držela aspoň trochu na uzdě v hradním okrsku.

Přesto není možné, aby zboží dodané hradnímu fojtovi a jeho družině nebylo zaplacené. Tohle se musí vyjasnit.

Jednoho večera přišla za Martou Mechthilda se starostlivým výrazem ve tváři. „Ti chlapi vyžírají naši spižírnu a zásoby rychleji, než se stačím dívat,“ postěžovala si. „Jestli to tak půjde dál, budeme mít na svátky už jen mouku ze žaludů. Oni opravdu vyžerou všechno do mrtě.“

Kuchařka sotva domluvila, když se objevil jeden z Albrechtových strážných a vyřizoval, aby se Marta okamžitě dostavila k jeho pánovi.

„Co má tohle být? Co nám to dáváte na stůl?“ obořil se na ni, jakmile překročila práh. S výrazem odporu ponořil kostěnou lžíci do mísy s prosnou kaší, vytáhl ji a nechal kaši kapat na stůl.

„Myslíte si snad, že tohle je vhodný pokrm pro knížecího syna? Pro budoucího pána Míšeňské marky? Okamžitě dejte přinést maso!“

Marta poslala kuchtíka do kuchyně, aby vyřídil Albrechtův rozkaz, přestože na stole byly i mísy s kapouny, mihulemi a šunkou.

„S dovolením, pane,“ namítla, „každý třetí den porážíme vepře, ale vaši muži jedí tolik, že se naše zásoby ztenčují a spíž je téměř prázdná. Možná by vás těšilo vyjet na lov. Pak bychom mohli podávat pečenou zvěřinu.“

Nevěděla, zda deštivé podzimní počasí, nebo strach z následků požití blínu dosud Albrechtovi bránily, aby se oddával této zábavě vyhrazené šlechtě. Možná se obával, že bez povzbuzení blínem nebude tak dobrý lovec. Ale kdyby se opět vrátil k užívání toho jedu, znovu by ho trýznily noční můry, kterých se právě už skoro zbavil.

Proto také dosud tento návrh nevyslovila. Ale Mechthilda měla pravdu: jeho chlapi vyžerou poslední zásoby, a pokud konečně neuloví pár jelenů a kanců, budou mít na Vánoce jenom žaludovou mouku.

Albrecht si vyměnil pohled s Elmarem, jenž jako vždy stál po jeho boku.

„Ano, zítra bychom si mohli vyjet na lov,“ prohlásil pomalu. „Ale ještě předtím chci uspořádat soud. Postarejte se, aby zítra ráno celá vesnice přišla na hrad, a dejte rozhlásit, že každý může předstoupit se žalobami a stížnostmi.“

Druhý den ráno se na hradním nádvoří shromáždilo asi sto vesničanů, aby viděli a slyšeli, jak bude nový fojt vynášet rozsudky. Přišli hlavně řemeslníci a kupci, mezi nimi jen pár rolníků. Horníci se nedostavili žádní, ti své spory urovnávali sami pod dohledem hornického mistra.

Albrecht dal postavit pódium, na němž se nyní usadil. Střecha ze stanového dílce ho chránila před hustým mrholením, které začalo hned brzy ráno. Vlevo a vpravo od něj stáli Elmar a několik rytířů, stranou pár strážných, z nichž jeden vedle popravčího špalku položil nabroušenou sekyru pro případ, že by se odsouzenci sekala ruka, železa k vypalování, dýku, kdyby měl být někomu vyříznut jazyk nebo uříznuto ucho, a býkovec pro toho, kdo unikne jen s trestem bičování.

Marta musela na Albrechtův rozkaz stát vedle jeho stráží, ještě než se před soudem objevil první vesničan a byla i v teplém přehozu promrzlá na kost. Kaplana Hilberta požádala, aby ji provázel. Tady se dneska nepochybně odehraje něco, při čem bude muset zasáhnout. Albrecht jistě nedal mučicí nástroje přinést jenom proto, aby varovaly a odrazovaly. Ženy však před soudem nemají právo mluvit a musí za sebe poslat mluvčího, jenž vystupuje na jejich místě. Tento úkol měl převzít Hilbert.

A vůbec už skutečnost, že jí Albrecht poručil, aby se sem dostavila tak brzy ráno, ji naplňovala hlubokou nedůvěrou. Sílil v ní pocit, že se v té době událo něco, o čem se nemá dozvědět.

Vesničané se tlačili a strkali, aby dobře viděli i clonou deště.

„Má někdo nějakou stížnost, kterou chce přednést?“ zeptal se Albrecht nahlas, aby ho slyšeli všichni na nádvoří, kolem něhož rozestavil své po zuby ozbrojené muže. Nikdo se neodvážil promluvit, jenom ze zadních řad se ozýval šum a tlumené hlasy.

„Nikdo?“ zeptal se Albert. „Ani jeden z vás?“

Pohledem chladně přejel po shromážděných. „Tak to mě těší, že s mou vládou tu nastaly klid, mír a spravedlivé poměry.“

Stále ještě se nikdo neozval.

Samozřejmě se nikdo z vesničanů neodvážil předložit nějaký spor fojtovi, o němž se nevědělo, jak je přísný a hlavně jak spravedlivě bude soudit. Většina z nich věděla, nebo aspoň tušila, že s tím mužem není dobré mít něco společného. Rozložené mučicí nástroje se postaraly o zbytek, a tak tu vládlo ustrašené ticho.

Třebaže nikdo nepřednesl žádnou žalobu, Marta si byla jistá, že Albrecht shromáždění nerozpustí, dokud nevynese několik tvrdých rozsudků, které posílí jeho pověst vládce, jehož je třeba se bát, a nevybere nějaké stříbro.

Její tušení se záhy potvrdilo.

„Jen se, lidé, nebojte!“ zvolal. „Doneslo se mi, že někteří z vás si potají stěžují, že určité dodávky zboží sem na hrad nebyly zaplaceny. Je to pravda?“

Pohlédl na Josefa. „Je to pravda, rychtáři?“ zeptal se teď přímo jeho.

Soukeník se pod přísným pohledem skoro svíjel. „Nu ano, pane… v jistém smyslu…“

„Tak tedy je to pravda,“ spokojeně přikývl Albrecht. „Ti, kterých se to týká, nechť předstoupí a sdělí, jaké částky jim podle jejich názoru patří.“

Nejprve se nikdo neodvážil vystoupit. Pak si konečně razil cestu zástupem švec a poklekl před hradním fojtem na koleno.

„S dovolením, pane, několika vašim lidem jsem ušil vysoké boty z nejjemnější kůže, ale ještě jsem za ně nedostal ani fenik,“ oznámil rozechvělým hlasem.

„Hm, ještě někdo?“ pohlédl Albrecht do shromáždění.

Váhavě předstupovali další muži a oznamovali, že za své zboží také ještě nedostali zaplaceno: řemenář, krejčí a také soukeník Josef.

Nemyslete si, své peníze neuvidíte, pomyslela si s obavami Marta. Naštěstí k věřitelům nepatřili kováři. Jonas a Karel se dosud vždycky první dostali do krvavých obtíží, kdykoli Christianova vesnice padla do cizích rukou. Protože práce kovářů byla nepostradatelná nikoli jen pro horníky, ale i pro rytíře, Christian při předávání klíčů za Otovy přítomnosti domluvil, že kovárny budou v každém případě neprodleně dostávat odměnu za okování koní či nové zbraně. Proti tomu ujednání se nemohl provinit ani markraběcí syn.

Albrecht přejížděl pohledem po řemeslnících a kupcích, kteří před ním klečeli.

„Jsem zděšen a otřesen takovou drzostí a nestydatostí,“ vrtěl hlavou zdánlivě nechápavě.

Potom se mu v hlase ozval ostrý tón. „To jsou dodávky, které máte na hrad odevzdávat, tak jako každý rolník musí odevzdávat hradu část zrní a vajec. A vy se opovažujete za to požadovat peníze?“

Poslední větu zařval a napřímil se v židli. Ošizení muži před ním se zachvěli.

„Jak jsem řekl, jsem zděšen. Taková drzost si zaslouží trest. Každý z vás mi zaplatí jako pokutu tolik stříbra, kolik si dovolil požadovat.“

Kývnutím přivolal pár ozbrojenců. „Doprovodíte je k jejich domům, aby okamžitě přinesli peníze a zaplatili u mě své dluhy.“

Kupci a řemeslníci s nechápavým výrazem ve tváři vstali a každého z nich se chopil jeden strážný.

Jen bělovlasý, hubený švec se nenechal odtáhnout. S hlasitým nářkem padl před fojtem na zem a spínal ruce. „Pane, mějte smilování, přivedete mě na žebráckou hůl! Jak mám uživit rodinu, když mi vezmete i poslední fenik?“

Albrecht na starce upřel neproniknutelný pohled. „Jen proto, že tohle je můj první soud tady, chci projevit také milost.“

Všichni na nádvoří zatajili dech, Josef a ostatní se s nadějí otočili.

„Dám ti na vybranou: Buď zaplatíš, nebo dostaneš za každý fenik jednu ránu.“

Stařec zděšeně pozoroval, jak Albrecht kývl na svého nejsilnějšího pacholka, jenž s úšklebkem vzal do ruky důtky z volské kůže a pleskl řemínky o své vysoké boty.

„Ušil jsi boty ze zvlášť jemné kůže. Takže je oceňuji na třicet feniků, nebo za trest třicet ran,“ prohlásil Albrecht se spokojeným úsměvem.

Švec se nahrbil. Nebyl ani schopen namítnout, že holínky by nikdy nemohly stát tolik peněz.

„Tak pro co se rozhodneš?“ zeptal se hradní fojt.

„Pro rány,“ zašeptal ustrašeně starý muž, o němž každý věděl, že by tolik peněz nemohl sehnat. Slzy mu stékaly po tvářích, když se k němu blížili dva strážní, chytili ho za paže a táhli ke kůlu, který tu byl vztyčen jen kvůli soudu.

Marta horečně přemýšlela, jak by mohla zasáhnout, aby ševci ušetřila trýzeň a potupu. Neměla v domě skoro žádné peníze v hotovosti. Náklady na vydržování Albrechtovy družiny vypotřebovaly skoro všechnu její hotovost a Albrecht by nečekal, až jí někdo peníze půjčí.

V tom okamžiku předstoupil Jonas. „Když dovolíte, pane, zaplatím pokutu za něj,“ prohlásil a stařec hlasitě vzlykl, tentokrát úlevou.

Albrecht se na kováře zvědavě podíval, Elmar se k němu naklonil a cosi mu šeptal.

„Souhlasím,“ přikývl fojt po chvíli. „Ale bude to stát dvojnásobek. Dostanu od tebe šedesát feniků, kováři.“

V řadách vesničanů se ozval rozčilený šum, který však utichl okamžitě, jakmile Albrecht pohlédl tím směrem.

Všechno to byla do nebe volající nespravedlivost. Ale proti fojtovu rozhodnutí nesmí nikdo nic namítnout.

To mají za svou zbabělost, pomyslela Marta roztřesená zimou a zamračila se na Josefa a Anselma. Kdyby dali na Christiana a všichni společně se ucházeli o udělení městského práva pro Christiansdorf, situace by teď vypadala jinak. Měšťané smějí ještě míli za hradbami města vyzvat i rytíře, aby zaplatil své dluhy. Kromě toho by případy soudil a rozsudky vynášel soudní dvůr složený z dvanácti nebo čtyřiadvaceti vážených měšťanů, a nikoli jeden svévolný fojt podle nálady a svého prospěchu.

Nyní to však vypadá, že ona tu nic nezmůže. Aspoň díky Jonasovi tu nepoteče krev. Aspoň zatím. Měla však neurčitý pocit, že to ještě zdaleka není všechno a Elmar s Albrechtem si na den soudu vymysleli ještě něco obzvlášť odporného.

Otův prvorozený se opět obrátil ke shromáždění s otázkou, zda někdo přece jen nechce vznést nějakou žalobu či stížnost. Podle očekávání se nepřihlásil nikdo.

„Tak ještě musíme projednat jeden případ krádeže,“ pro hlásil Albrecht a pokynul strážím.

Marta ztuhla úlekem. Dva ozbrojenci přiváděli před fojtovo křeslo plavovlasého Christiana a surově jím smýkl na zem, takže chlapec tvrdě dopadl na kolena.

Proto tady musela Marta stát už od svítání, aby jí nikdo nemohl donést zprávu, že Albrechtovi lidé zajali jejího chráněnce!

Spěšně se rozhlédla, ale nikde neviděla nikoho z Petrovy bandy, kromě Anny, která náhle stála těsně za ní.

„Bratr se ptá…,“ začala, ale Marta jí skočila do řeči. „Ať se postará o nějaké rozptýlení, aby mohl Christian prchnout, kdyby to bylo nutné,“ zašeptala rychle. „To už udělal,“ odpověděla potichu, ale s patrnou úlevou.

„Tak rychle utíkej a přiveď Bertu.“

Dívka se rozběhla k domu hornického mistra, aby přivedla matku mladého Christiana.

„Tenhle kluk je zloděj. Jednomu mému družiníkovi ukradl fenik. Za to mu bude useknuta pravá ruka,“ oznámil Albrecht.

Ze zadních řad se ozvaly rozhořčené hlasy a vyděšené výkřiky. Mladý stájový pacholek vykřikl: „To není pravda! Nic jsem neukradl!“

Vysloužil si tak surový kopanec do kříže a padl tváří do bláta.

Stráže lhostejně vytáhly dvanáctiletého chlapce na nohy a vedly ho k popravčímu špalku. Jeden z nich chytil chlapcovo pravé předloktí a přitiskl ruku na drsný povrch špalku. Druhý sáhl pro sekyru a palcem přezkoumal ostří.

„Rychle, tak dělejte něco,“ naléhala Marta na kaplana. Hilbert se protlačil dopředu.

„Nejmilostivější kníže, než dáte vykonat rozsudek, prosím vás jménem paní Marty a jako její mluvčí, abyste mě vyslechl.“ Albrecht nevrle pohlédl na kaplana. „A copak nám chce paní Marta vaším prostřednictvím sdělit?“

„Že je přesvědčena o nevině toho chlapce a na kolenou vás prosí o milost.“

„Chce snad mě nebo některého z mých mužů obvinit ze lži?“ obořil se na něj fojt. „Jak jsem se doslechl, byl i otec toho kluka oběšen jako zloděj. Asi to má v krvi. A vy mě neokrádejte o čas!“

Dobrotivý Bože na nebi, dej, ať se něco stane a Christian nepřijde o ruku, modlila se Marta, zuby jí drkotaly a nenápadně se rozhlížela po Petrovi a jeho bandě. Neviděla je, ale davem se prodírala Berta a se sepjatýma rukama se vrhla Albrechtovi k nohám.

„Pane, milost, smilujte se nad mým synem!“ prosila v slzách. Albrecht znuděně vyzval stráže, aby tu uřvanou ženskou odtáhly stranou a konečně vykonaly rozsudek. „Ne! Ne! Bože, pomoz mi!“ křičela zoufalá Berta a dva muži jí smýkali pryč.

Mladý Christian bledý jako stěna se nechápavě díval na ruku, kterou v příštím okamžiku ztratí, potom na pacholka, jenž se chystal rozmáchnout sekyrou.

Berta pronikavě zaječela, z řad vesničanů se ozývaly vzteklé výkřiky. Marta předstoupila, ale vůbec netušila, co by měla udělat.

Potom se najednou všechno odehrálo tak bleskurychle, že později nikdo nedokázal popsat, jak se podrobnosti odehrály. Někdo vypustil zuřivě kvičící podsvinče, které se divoce hnalo přímo ke špalku. Christian využil vzniklého zmatku a vytrhl se strážím, aby uprchl. Strážím, které ho chtěly pronásledovat, vběhlo splašené podsvinče mezi nohy, takže se rozplácly na zemi. Zavládl neuvěřitelný zmatek, dokud zvíře nebylo opět chyceno.

Dobrá práce, pomyslela si Marta a byla šťastná, že Petr je tak vynalézavý, i když Christian se bude muset schovávat po celou dobu, co tady povládne Albrecht.

Otův syn vztekle hleděl na dav lidí a čekal, zda se vrátí některý z jeho ozbrojenců s uprchlým provinilcem. Ale marně.

Navzdory všeobecnému ulehčení a dokonce skrývanému obveselení teď všichni vesničané zatajili dech. Co budoucí markrabě udělá? Jak se pomstí?

Albrecht upřel zrak na Bertu, která úplně zhroucená stála stranou a zakrývala si obličej dlaněmi. Na jeho rozkaz se jí chopili dva strázní a přivlekli ji před fojta.

„Ty jsi jeho matka?“ zeptal se Albrecht stroze.

„Ano, pane,“ zašeptala a pak jí pohybem ruky přikázal mlčet.

„Protože viník utekl, přijmeš trest za svého syna,“ rozhodl Albrecht a dal mužům znamení, aby zděšenou, křičící Bertu přivedli ke špalku.

To všechno je moje vina, pomyslela si zděšeně Marta. Vyprovokovala jsem ho k tomu, když jsem Christiana odvázala od kůlu. Myslela jsem si, že se toho můžu opovážit, domnívala jsem se, že ho dokážu držet v určitých mezích. Za mou domýšlivost, za mou pýchu teď budou potrestáni Christian a Berta.

Nečekala na Hilberta, předstoupila před fojta a padla přímo před ním na kolena do bláta. Ale Otův syn si jí nevšímal.

Téměř ve stejném okamžiku stanul vedle ní hornický mistr, jenž přispěchal s Bertou, když se dozvěděl o svévolném rozsudku nad mladým Christianem.

„Mohu tu ženu vykoupit?“ zeptal se stručně a odepjal od pasu měšec. „Vede mi domácnost, zvykl jsem si na její služby a jako mrzák mi nebude k ničemu.“

Mluvil drsně, málem lhostejně, ale Marta věděla, že to je jen předstíraný tón.

Hermann se Berty ujal, když Randolf falešně obvinil jejího manžela a dal ho oběsit. Velmi si jí vážil a mladého Christiana měl rád jako všichni ostatní vesničané. Kdyby to však dal najevo, Albrecht by z ryzí zlovůle jeho nabídku nepřijal.

Když se Hermann před ním projeví jako významný, zámožný muž, jenž nepociťuje soucit s nespravedlivě odsouzeným, ale záleží mu pouze na zachování šikovné hospodyně, bude mít větší naději na úspěch. Hornický mistr totiž stejně jako Marta dávno pochopil, že Albrecht chce dnešního dne využít k získání peněz.

Budoucí markrabě si zvědavě prohlížel hornického mistra s šedivou bradkou, jenž pro něj byl nedotknutelný, protože otec ho považoval za nepostradatelného pro těžbu stříbra. Hermann byl pravděpodobně nejbohatším mužem v Christiansdorfu, protože pokud je pravda, co mu Elmar prozradil, pak se musel mincmistr vysoko zadlužit, aby si mohl mincovnu propachtovat a zařídit. Nikdo nemohl tušit, co se skrývá v truhlách pod ohništěm těch tučných kramářů, ale těm dneska už pěkně odlehčil.

Ano, u hornického mistra by možná mohl získat tolik stříbra, aby uhradil aspoň část svých dluhů ze sázek.

Toho protivného, mladého podkoního si už najde a brečící vdova je mu zcela lhostejná. Vesnická pakáž tady už pochopila jeho lekci a bude před ním padat na kolena, když jen luskne prsty.

„Kvůli vám osobně, hornický mistře, chci výjimečně dát přednost milosti před právem,“ prohlásil nabubřele. „Zaplaťte mi hřivnu stříbra a dostanete svou služku v jednom kuse.“

Výše ceny opět vyvolala mezi vesničany rozčilený šum. Hřivna stříbra, to bylo dvě stě čtyřicet feniků. Pro většinu přítomných zcela nepředstavitelná částka. Vydá hornický mistr za Bertu tolik peněz?

„Okamžitě pošlu někoho, aby peníze přinesl,“ souhlasí Hermann a uvědomoval si, že teď nesmí smlouvat.

Neodvážil se jít sám, aby Albrecht za jeho nepřítomnosti opět nezměnil názor, ale na druhou stranu nechtěl poslat do své truhly s penězi žádného pacholka, požádal tedy kaplana, aby tuto cestu vyřídil. Vydal Hilbertovi klíč a přesně mu popsal, kde v domě má hledat.

S úlevou, že se zabránilo krveprolití, se mladý duchovní hbitě vydal na cestu.

O chvilku později byl obchod dokonán. Hermann mohl odvést zděšením ochromenou Bertu domů a Albrecht ukončil soud a rozpustil shromáždění.

„Uprchlého zloděje tímto vyhlašuji za psance, který je volně k odstřelu,“ ohlásil ještě a triumfálně se rozhlédl. „Kdo ho najde, může ho zabít, kdo mi ho přivede živého, bude odměněn!“

Hodil Elmarovi měšec se stříbrem od hornického mistra. „Dobře to pro mě opatrujte! A teď konečně jedeme na lov!“

Marta, kterou Albrecht zcela přehlížel, se těžce zvedla a vratkým krokem, zmrzlá a v šatech umazaných bahnem, odcházela.

Návrat

Sotva se kdy nějaký vojenský tábor, aniž měl rozkaz k útěku, sbalil tak rychle, jako nyní vojsko Wettinů před Haldenslebenem. Skoro každý se radoval, že konečně unikne zákeřným bažinám, zimě a blátu, třebaže hrad nebyl dobyt a nezískali žádnou kořist.

Christian si však dělal starosti, jak Lukas a Bertram při svém zdravotním stavu zvládnou dlouhou cestu domů.

Mnich s věnečkem šedých vlasů kolem tonzury na jeho prosbu ještě jednou přišel a znovu napravil Bertramovu nohu, ale Mariin snoubenec nevydrží dlouho jet ani na káře drncající po špatné cestě plné výmolů. A Lukas je příliš hrdý, než aby cestu domů podnikl jinak než v sedle svého koně. Christian se zachvěl při představě, jakou bolest příteli způsobí už jen nasedání na koně. Dal tedy hledat lidi, kteří provázeli markytánky do Magdeburgu.

„Víte, kde najdu jejich mluvčí, tu bělovlasou Grétu?“ zeptal se jich.

„Povídala, že chce své zásoby prodat v Magdeburgu a nějaký čas zůstat ve městě u jedné kmotry,“ sděloval mu voják z Míšně, kterého Christian znal jako spolehlivého muže.

„Dobře. Mám pro tebe naléhavý úkol. Jeď napřed, najdi ji a mým jménem se jí zeptej, zda by k sobě přijala dva nemocné a pečovala o ně, dokud se neuzdraví. Bohatě ji za to odměním.“ Christian věděl, že stařena se také vyzná v léčitelství.

Přidělil muži jako doprovod ještě jednoho ozbrojence a domluvil s nimi, kde na něj a zraněné budou čekat.

Rozebrali tábor a naložili vše na vozy a káry, na jednu z nich dal opatrně uložit Bertrama. Zraněný se přitom probral z mrákotného spánku a zasténal. Obličej měl voskově žlutý, na čele mu stál ledový pot, nohu měl stále velmi oteklou a hrála všemi barvami. Neodvážil se odporovat, když se dozvěděl, že Christian ho nějaký čas nechá v Magdeburgu, naopak na něm byla patrná úleva.

Lukas trval na tom, že pojede na svém hnědákovi. „Teprve až nebudu schopen z přistaveného kamene nasednout na koně, bude to důvod odepřít mi dědictví a předat ho mladšímu,“ protestoval.

„Zapomínáš, že žádné dědictví nemáš, a ani syna, který by je mohl převzít,“ škádlil ho Christian.

Přitom se také lekal pomyšlení, až bude muset vsednout na koně se svým sotva zaceleným zraněním. Ale Lukasova rána je ještě hlubší a přítel je v obličeji nebezpečně popelavý.

Dal mužům znamení, aby se odvrátili a nesledovali, jak namáhavě se Lukas šplhá na hnědáka. Když byl konečně v sedle, zakolísal a zbytek barvy z jeho obličeje úplně vyprchal.

„Jenom pár mil,“ pokusil se ho povzbudit Christian. „Ty a Bertram zůstanete v Magdeburgu. Přijedete za námi, až se vaše zranění zahojí.“

„Ať Bertram ulehne jako marod, ale já si nenechám ujít pohled, až ti bude Albrecht vracet klíče od hradu,“ namítl Lukas.

Christian se rozhodl, že se teď s ním kvůli tomu nebude dohadovat. Přítel po několika mílích pozná, zda se může na dlouhou cestu vydat nebo ne.

Potom se soustředil, aby se navzdory tepající bolesti v ráně lehce a před svými lidmi si vyhoupl na vraníka jako obvykle nezadal.

Kousek před Magdeburgem jim jel naproti míšeňský voják. „Našel jsem ji. Čeká vás,“ ohlásil hrdě.

Christian tázavě pohlédl na přítele, který jel po jeho boku. Ale rytíř zavrtěl hlavou. „Jedu dál,“ vypravil ze sebe namáhavě.

Christian se ani nepokoušel ho přemluvit. Když oba přežijí cestu domů, Marta se o jejich zranění postará.

Už předtím požádal Otu o dovolení nechat jednoho raněného v péči léčitelky v Magdeburgu. Nyní ho poprosil, aby se mohl krátce vzdálit a přesvědčit se, že o Bertrama bude dobře postaráno. Zájem v pohledu Ekkeharta jedoucího vedle Oty byl pro Christiana znamením, aby dával dvojnásob pozor na to, co se děje za jeho zády.

Na dobu nepřítomnosti opět svěřil velení nad svými lidmi Reinhardovi a pověřil Dietricha, aby se nehnul od Lukase, dokud se k nim nevrátí. Vojsko vracející se domů směřovalo na východ po staré obchodní cestě, Christian mladý voják a Kuno zamířili do Magdeburgu. Zraněný Bertram ležel na pruhu plátna zavěšeném mezi dvěma nákladními koni.

Stará markytánka je přivítala se zvědavostí ve tváři.

„Svěřuju ti dobrého muže, snoubence své schovanky,“ sdělil jí a nestaral se o Bertramovu tichou námitku. „Pečuj o něj a uzdrav ho. Když budeš chtít, přijď pak s ním do mé vesnice. Slibuju ti, že o tebe bude postaráno a nebudeš už muset táhnout markytánskou káru za vojskem do války.“

„Děkuju, pane. Teď jsem zrovna táhla káru před vojskem,“ odpověděla stařena. „A vyplatilo se to. Ve městě je už málo k dostání obilí a hrách, protože skoro ve všech vesnicích v okolí jsou stodoly a sýpky vypálené.“

Christian jí chtěl dát misku mincí, ale odmítla. „Nejprve uvidíme, jestli pro toho mládence opravdu budu moct něco udělat!“

Opatrně sňala obvaz z Bertramovy nohy a prohlédla zranění, aniž promluvila slovo. Christian však z její tváře vyčetl dost.

„Učiním, co bude v mých silách. Ale měl byste se za něj modlit,“ povzdychla si. „Bude-li to boží vůle, přivedu vám vašeho družiníka domů.“

„Tenhle mladý muž ti bude pomáhat a postará se o vaši bezpečnost,“ rozhodl Christian a ukázal na Kuna. Věděl, že zrzek by už byl nejraději doma u své ženy a dcerky, ale pokud bude opravdu nutné Bertramovi nohu odebrat, pak on nejlépe dokáže příteli pomoct, aby se vyrovnal s tím, že je mrzák.

Christian se snažil nedat na sobě znát starosti, když se loučil s Grétou a svými mladými družiníky.

Ale pak se pokusil setřást pochmurné myšlenky. Nastala nečekaná situace, která vyžadovala jeho plné soustředění a zabránila mu, aby se rovnou cestou vrátil k Otovu vojsku.

Ozýval se v něm nejasný pocit, kterého se nedokázal zbavit od chvíle, kdy vyjel do Magdeburgu. Rozhodl se, že musí získat jistotu, koně nechal v nájemné stáji a pěšky pokračoval úzkými, přeplněnými uličkami čtvrti, v níž se pohybovalo víc žebráků a všelijakých lumpů než počestných lidí.

Tušení ho nezklamalo. Brzy si byl jistý, že je sledován. Po levé straně uviděl vývařovnu, před kterou panoval čilý ruch.

Pro dva muže, kteří ho pronásledovali, to musí vypadat jako ideální příležitost v houfu ho nenápadně zezadu zapíchnout. Nebudou nápadní, a hlavně s ním nebudou muset bojovat. Věděli, že je zraněný, možná proto se odváží zaútočit zblízka.

Ale to se oba přepočítali. Spíš vycítil, než viděl, že muž za ním tasil nůž, prudce se otočil a útočníkovi zabodl jeho vlastní dýku do hrudi. Druhý muž zaútočil mečem, ale Christian byl rychlejší. Než se druhý stačil v tlačenici pořádně rozmáchnout, probodl mu krk. Muž s chroptěním padl na zem a z krku mu stříkala krev.

Lidé kolem se na Christiana vyděšeně dívali, ale nikdo si netroufl nic říct. Podle meče a oblečení poznali, že je rytíř, a rázem byly veškeré otázky zbytečné.

Syčivě se nadechl, protože po prudkých pohybech ho zranění rozbolelo, jako by se k ráně opět přikládal rozpálený nůž. Poručil kolemstojícím: „Zavolejte hrobaře s károu, ať odveze mrtvoly těch zákeřných vrahů.“

Lidé si vyměňovali pohledy, přikyvovali a Christian věděl, že jakmile odejde, nejprve mrtvým zují boty a seberou všechno, co u sebe mají.

Zbraně obou útočníků sebral ze země. Jednoho z nich poznal, patřil k Ekkehartovým jízdním pacholkům. Christian ho jednou viděl, jak v ležení před Haldenslebenem nějakému muži palcem vytlačil oko, protože údajně podváděl při hře v kostky.

Nikdo mu nebránil v odchodu. Vyzvedl si ze stáje vraníka a stejnou bránou, kterou do města vjel, ho zase opustil a následoval Otův vojenský houf.

Vojsko právě odpočívalo, když se k němu opět připojil. Christian hnal koně vpřed, dokud nenašel velitele Otovy osobní stráže. Jen okolnost, že byl Ekkehartovi vděčný za záchranu Marty, mu zabránila vyzvat ho na souboj.

Pohrdavě mu hodil k nohám zbraně mrtvých. „To jsi ztratil v Magdeburgu!“

Otočil koně a jel za svým oddílem.

Byl listopad, mokro a chladno a počasí za nekonečných dnů cestování v sedle Otovi nedělalo dobře. Krátce před cílem se rozhodl, že nepojedou ještě další den až do Míšně, ale odbočí a ještě se zastaví v Christiansdorfu.

„Ať se vaše žena postará o mé bolavé klouby a já se při té příležitosti přesvědčím, jak si můj syn a dědic vedl,“ oznámil Christianovi, jehož si při jedné zastávce na odpočinek dal povolat, aby ho seznámil se svým rozhodnutím.

Christianovy obavy, co asi Otův prvorozený za jeho nepřítomnosti a své dočasné vlády ve vesnici prováděl, aby ztrpčil život lidem vydaným mu napospas, rostly každým dnem, kterým se blížili ke vsi. Vroucně doufal, že Marta tu dobu přestála živá a zdravá.

Takto viděno je dobře, že se Oto v Christiansdorfu zastaví, přestože možná bude obtížné nečekaně živit tolik lidí navíc. Před očima přísného otce se bude Albrecht chovat uměřeněji a ovládat se i v projevech k bratrovi. Koneckonců se Dietrich vrací z válečného tažení.

Oto se rozhodl objevit se v Christiansdorfu nečekaně a zakázal také Christianovi vypravit někoho z mužů, aby je ohlásil. Markrabě větší část vojska pod Ekkehartovým velením poslal do Míšně a vzkázal Hedvice, že ji prosí, aby za ním přijela do Christiansdorfu.

Albrecht a jeho lidé s divokým pokřikem a provázeni smečkou zuřivě štěkajících loveckých psů vyrazili na lov.

Marta se za nimi dívala, a když konečně i poslední z nich vyjel z hradní brány, nejraději by vystoupala na nejvyšší věž, aby se přesvědčila, že opravdu odjeli a neobrátili se k návratu.

Kéž je Albrecht prokletý, pomyslela si vztekle a vzápětí se zarazila a rychle se pokřižovala. Proklínání je hřích. Pěstounka jí vždycky vyprávěla, jak kletba nakonec dopadá na toho, kdo ji vysloví.

Pořád ještě se třásla zimou a cítila se jako rozlámaná. Záda ji bolela po dlouhém stání a hrdlo se jí stahovalo strachy, co si Albrecht na vesničany ještě vymyslí.

Kdyby byla muž a narodila se jako svobodný šlechtic, Albrecht by se jistě mnohem víc držel zpátky. Ale takto před ním stojí s dvojnásobnou nevýhodou: je žena a její společenský stav Albrecht neuznává. Jak tedy proti němu může něco zmoct, když jí nepomůže ani vesnický rychtář? Nádvoří se téměř vylidnilo. Většina těch, kteří soudu přihlíželi, raději události probírala venku za zdmi hradu, při návratu k obvyklé práci.

Někteří však zůstali, hlavně ti, kterých se rozsudky přímo týkaly.

Hornický mistr a Jonas spolu vážně rozmlouvali, vedle nich stála Berta s obličejem opuchlým od pláče.

Marta k ní rychle přistoupila a objala ji.

„Co jen bude s mým chlapcem?“ vzlykala vdova. „Už ho nikdy neuvidím… možná jeho mrtvolu… Najdou ho a oběsí… jako jeho otce…“

Berta se opět rozvzlykala. Málem už zapomněla, že sama prve měla přijít o ruku. Marta věděla, jaký obraz teď vyvstal v Bertině mysli: jak byl kdysi její manžel na Randolfův příkaz oběšen na vesnické lípě… jeho obličej zkroucený ve smrtelné křeči se jí teď v představách měnil v obličej jediného syna.

Rozhodně vzala ledovýma rukama Bertu za ramena a přiměla ji, aby se jí podívala do očí.

„To se nestane, slyšíš,“ promluvila na ni naléhavě.

„To se nestane! Víš, kdo ho může spolehlivě ukrýt. A až se Christian vrátí z války, nespravedlivý rozsudek zruší.“

Klára stála vedle ní a souhlasně přikyvovala, když slyšela matku mluvit o spolehlivém úkrytu pro chlapce, jenž byl vyhlášen za psance. Martu najednou napadlo, že možná i její dcera tajně patří k Petrově bandě. Aspoň podezřele dobře ví o všem, co se tam děje.

Jakmile se urovnají nejdůležitější záležitosti, bude si s n muset vážně promluvit. Požádala Kláru, aby Bertě dala v bylinkové komoře něco na uklidněnou. Dcerka se spikleneckým úsměvem přikývla. Okamžitě pochopila, že matka teď nemá na mysli jen meduňku a levanduli, ale spíš pár povzbudivých slov o tom, co Petr a jeho pomocníci naplánovali, ab Christiana nikdo neobjevil.

Potom se Marta obrátila k hornickému mistrovi, jenž tlumeně něco vykládal Jonasovi.

„Děkuju vám z celého srdce, mistře Hermanne,“ oslovila ho, když se k ní oba muži otočili. „Byla to od Albrechta do nebe volající nespravedlivost. Ale obávám se, že vám v nejbližší době nemohu výdaje nahradit, a tobě taky ne, Jonasi… Možná pro mě někdo v Míšni vymění nějaký šperk za peníze.“

„To určitě nemusíte dělat,“ uklidňoval ji Hermann. „Udělal jsem to pro Bertu. Je to hodná žena a přišla o manžela jen kvůli odpornému podvodu.“

„Tohle dneska tady bylo stejně odporné!“ poznamenala rozčileně Marta. „Chtěla jsem pomoci, ale nemohla jsem udělat vůbec nic. Jenom proto, že jsem žena a nepocházím ze starobylé šlechtické rodiny.“

Odevzdaně pokrčila rameny. „Já ho nedokážu zadržet.“

„O tom právě mluvíme,“ přerušil ji Jonas. „Musíme něco podniknout. Kdybychom měli městské právo, jak to Christian už dávno chce…“

Kovář se zarazil a pohrdavě se zadíval na Josefa, jenž vztekle spílal bělovlasému ševci Josefovi. Stařec si zakrýval rukama obličej, jako by se bál, že se na něj sesypou rány.

„Mistr Jonas a já jsme se dohodli, že dneska večer se u mě sejde několik mužů a poradíme se o tom,“ svěřil jí hornický mistr.

Marta sledovala Jonasův pohled a namítla: „Sotva přesvědčíte Josefa, aby předstoupil před knížete a přednesl nějakou prosbu, natož návrhy.“

Hermann zachmuřeně přikývl. „Proto nejprve chceme kolem sebe shromáždit pár odhodlaných mužů, aniž se on o tom dozví. Pokud nás bude dost, můžeme mu dát nůž na krk, nebo ať se vzdá úřadu.“

„Bůh vám žehnej a stůj při vás,“ s úlevou jim přála Marta. Bylo příjemné vědět, že i její spojenci něco chystají. Možná bude mít skupina vážených mužů větší naději na úspěch než ona.

Když soukeník, krejčí a jejich stoupenci opustili hradní nádvoří, Marta běžela naproti do bylinkové komory. Ani v nejmenším ji nepřekvapilo, že tam není pouze Klára a Berta, ale taky Petr, sedící s vítězným úsměvem na truhle a klátící nohama. Když ji uviděl, okamžitě seskočil a pozdravil ji s hlubokou úklonou.

„To byl mistrovský kousek,“ pochválila ho a chlapci se oči rozzářili nad povedeným nápadem. „Měli bychom to podsvinče z vděčnosti za jeho hrdinství nechat naživu, ale řeknu Mechthildě, aby vám dneska večer poslala řádnou porci masa.“

„No jestli tohle není knížecí odměna,“ radoval se Petr. Maso byl pokrm, který chudí měli na stole jen zřídka nebo vůbec nikdy.

„Ale pro tu hostinu si vynajděte nějaké utajené místečko,“ nabádala Marta. „A dejte kousek taky Christianovi. Máte pro něj bezpečný úkryt?“

„Co si o nás myslíte?“ naoko se zklamaně zatvářil Petr. „Nedělejte si starosti, nikdo ho nenajde.“

Z Klářina úsměvu Marta usoudila, že i její dcera úkryt zná a považuje ho za bezpečný.

Berta se však opět rozplakala. „Jak dlouho to vydrží, když má jako psanec žít někde v jeskyni?“ vzlykala. „Nějaký zrádce se vždycky najde.“

Koneckonců to Berta zažila na vlastní kůži, když jeden z prvních osídlenců padělal důkazy a postaral se o to, že jejího manžela oběsili. Navíc teď žije ve vesnici tolik lidí, že není možné všem důvěřovat. Marta uvažovala, zda by pro všechny případy neměla udělat nějaké opatření na ochranu vrchního štolby, až se vrátí do vsi. Aby ho nakonec Albrecht také nepronásledoval za údajné provinění jeho mladého pacholka.

„Spolehni se na nás,“ ujišťoval Petr sebevědomě kamarádovu matku a Klára souhlasně přikyvovala.

„Je to jen na nějaký čas,“ pokoušela se Marta uklidnit zoufalou ženu.

„Ale může trvat ještě celé měsíce, než se rytíř Christian vrátí z války,“ odporovala Berta.

Marta se zarazila a soustředěně naslouchala svému nitru. Její jistota narůstala. „Ne,“ prohlásila pevně, „už je na cestě sem.“

Marta požádala Waltra, aby poslal někoho, kdo bude držet hlídku. Údajně proto, aby co nejdřív věděli, kdy a jak se vrací lovecká společnost. Úrazy při lovu nebyly ničím neobvyklým, když se muži s kopími vrhali na divoká prasata, nebo tryskem hnali koně hustým, neschůdným lesem.

Vskrytu v ní však narůstala naděje, že stráž ohlásí Christianův a Lukasův návrat.

Jestlipak se vrátí všichni a budou zdraví? Christian a Lukas, Dietrich, oba mladí panošové a Kuno s Bertramem a všichni, kdo odtud odjeli?

Převlékla se do suchých šatů a vděčně poděkovala Mechthildě za horké kořeněné víno, které jí přinesla. Potom se odebrala do kaple. Chtěla se pomodlit a poděkovat za to, že soud neskončil krvavě a zapálit svíci za šťastný návrat mužů z války.

Záhy však vycítila, že je příliš neklidná, než aby se mohla vroucně modlit. Tentokrát ji ani ticho, klid a samota v kapli nedokázaly přimět, aby se oddala modlení. Myšlenky jí stále unikaly jinam.

Po marném pokusu se rozhodla, že raději půjde dělat něco, čím zaměstná ruce, a odešla do bylinkové komory, aby z čistého plátna trhala pruhy a skládala je na obvazy. Cosi jí napovídalo, že je bude brzy potřebovat.

Po chvíli za ní přišla Johana, beze slova se posadila a pomáhala jí. Dcerušku přinesla s sebou. Dítě ve spánku svíralo pěstičky a strkalo je do pusinky.

Marta se bezděčně usmála, když viděla maličkou spát. A v duchu se modlila, aby byl otec toho stvořeníčka živ a zdráv.

Klára vpadla do komory a přerušila její úvahy. „Přijíždějí s jedním zraněným,“ zvolala udýchaně.

„Kdo?“ Marta se zachvěla. Došlo při lovu k neštěstí? Nebo ten raněný patří k mužům, kteří odešli s Christianem do války?

Dcerka jako by jí uhodla myšlenky.

„Je to jeden z těch Albrechtových hromotluků,“ dodala opovržlivě a z jejích slov vycházelo tolik pohrdání, ba nenávisti, že Marta se začala o dceru bát.

„Nevidělas dneska, co se stane lidem, kteří Albrechtovi neprokazují dostatečnou úctu?“ vyjela na ni tak prudce, až Johana polekaně vzhlédla od práce. Takový tón používala její nevlastní matka jen zřídka.

„Ano, maminko,“ přikývla Klára trochu zaraženě, vzápětí však dodala: „Neboj se, mě nikdo z nich zblízka neuvidí. A když, tak jenom pěkně potichu s poslušně sklopenou hlavou.“

Dokonce se trochu usmála.

Cožpak opravdu nepochopila, jak nebezpečné to pro náš všechny může být, pomyslela si Marta ustaraně. Možná jsem od ní očekávala příliš, vždyť jí ještě není ani osm let. Musím si s ní promluvit, pomyslela si znovu. Potom, až budeme o samotě.

Ale teď se nejdřív musí postarat o zraněného.

Hartmut a jeho průvodce tryskem projeli hradní bránou. Rytíř držel před sebou v sedle muže, jehož bliaut byl prosáknutý krví.

Běžela jim vstříc a s ní několik stájových pacholků, aby pomohli zraněného opatrně snést z koně. Už na první pohled to vypadalo špatně. Zkrvavené oblečení bylo pod opaskem roztržené, z další rány na noze ještě vytékala krev.

„Ohromný kanec ho porazil a rozpáral,“ sděloval Hartmut. „Než jsme tu bestii stačili zapíchnout, už se stalo.“

Zraněný byl mladý muž, teprve nedávno pasovaný na rytíře, a patřil do Albrechtovy družiny. Jmenuje se Dietmar, vzpomněla si Marta. Navzdory velké tržné ráně a ztrátě krve to vypadalo, že nepociťuje bolest. A to bylo špatné znamení.

Nesmí ztrácet čas. Nařídila, aby mladíka položili na pódium, z něhož ráno Albrecht soudil. Ještě pořád byl dostatek denního světla, ale pravděpodobně už ne dlouho. V komoře při světle svíček by ale teď viděla hůř.

Když mladý rytíř ležel na prkenné podlaze, Marta mu opatrně zvedla kabátec, aby zjistila, jak je rána velká. Johana už začala podvazovat zranění na noze. Když však viděli, jaké škody divočák způsobil, vyměnily si ženy pohled a Marta opět ránu zakryla.

Také Hartmut viděl, že tady už pomoc není možná. Celý podbřišek byl rozpáraný, vyhřezla z něj potrhaná střeva a z rány bez ustání vytékala krev.

„Vrhl se před Albrechta, když na něj chtěl ten kanec zaútočit,“ zašeptal dojatě Hartmut.

„Jdu pro kněze,“ zašeptala Marta. Kvůli mladému muži by osobně šla pro Sebastiana, aby si pospíšil a Dietmarovi poskytl včas poslední pomazání.

„Počkáte u něj?“ požádala Hartmuta.

„Ne!“ zasténal umírající. Marta na něj udiveně a soucitně pohlédla.

„Umřu?“ zeptal se jí mladý rytíř. Teď se třásl zimou a zuby mu cvakaly.

Marta pohledem vyzvala Hartmuta, aby členovi svého oddílu oznámil pravdu. Hartmut jen přikývl. Dietmar na okamžik zavřel oči, potom pohlédl na Martu.

„Zůstanete se mnou, když pro kněze půjde kapitán?“ poprosil tiše. „Je mi hrozná zima… možná mě můžete držet za ruku… a trochu zahřát.“

Marta beze slova vzala jeho ruku do levé dlaně a lehce ji stiskla. Pravou mu pohladila čelo, jako by chtěla zaplašit strach, a pak ji položila na tvář. Marie přinesla teplý přehoz a zakryla mladíka.

Zanedlouho se Hartmut vrátil s páterem Sebastianem.

Marta taktně přenechala své místo kapitánovi. Umírající teď asi bude mít raději vedle sebe druha z bojů.

Odstoupila jen o několik kroků pro případ, že by ji zavolali, a hleděla na mladého muže, jenž se na ni ještě jednou podíval, než se mu pohled zvrátil k nebi.

Sebastian mrtvému přejel dlaní přes víčka, aby mu zavřel oči, pokřižoval se a vstal.

Jeho modlitbu však přerušil hlasitý zvuk rohu.

„Markrabě Oto se vrací z války a s ním po úspěšném lovu jeho syn Albrecht!“ hlásala hlídka a strážní věži.

Marta běžela k bráně, těsně za ní Johana a vedle ní Marie.

Opravdu, přijížděli společně. Lovecká skupina a markraběcí vojsko se zřejmě cestou potkaly a spojily se.

Marta si stoupla na špičky, aby vyhlížela ty, na nichž jí záleželo nejvíc. Uviděla Christiana a srdce jí poskočilo radostí.

Po jeho boku jeli Dietrich a Lukas.

Ale potom slyšela vedle sebe zasténat Johanu: „Kde je Kuno? Nevidím ho!“

„A Bertram! Taky s nimi není,“ zašeptala Marie a stěží potlačovala pláč.

Hedvičino memento

Marta by se nejraději hned vrhla k Christianovi a padla mu kolem krku. Ale nyní bylo víc než kdykoli dřív nutné, aby dokonale splnila povinnosti manželky fojta hradu. Kromě toho měla ruce ještě stále potřísněné krví mladého lovce. Rozběhla se tedy opačným směrem k obytnému paláci, nakázala Mechthildě, aby jí nalila na ruce vodu a položila přes ramena nejskvostnější přehoz, jiná děvečka nalévala nejlepší víno do poháru na přivítanou. Marta si ještě upravila závoj, aby jí počestně pokrýval vlasy a vyběhla vstříc jezdeckému oddílu, který právě projížděl hradní bránou.

Z dálky zdravila Christiana zářivým úsměvem, který opětoval, pak zamířila k markraběti a se zdvořilými slovy mu podala pohár na uvítanou.

Oto ho v dobré náladě přijal a žíznivě se napil, pak pohár podal nejstaršímu synovi, jenž na nádvoří vjel po jeho boku.

„Potkali jsme se cestou,“ prohlásil markrabě mocným hlasem. „Můj prvorozený má bohatou kořist: kance, srnce, dvě laně a statného jelena. Jsem na tebe hrdý, synu!“ Spokojeně se rozhlédl po nádvoří, kam se scházeli lidé. Po mužích vracejících se z války a lovcích přicházeli pomocníci lovců nesoucí skolenou zvěř. Ze stájí vybíhali pacholci, aby jezdcům odebrali koně, a chaos zvyšovali rozrušení, štěkající lovečtí psi.

Marta poznala podle Otových opatrných pohybů, když za pomoci panoše sesedal z koně, že ho dna už zase velmi trápí. Nepřekvapilo ji to, protože v tomto ročním období celé týdny bydlel ve stanu a často seděl v sedle.

Než mohla cokoli říct nebo přikročit k Christianovi, Albrecht ji posunkem přivolal k sobě. „Jestli si na mě budete stěžovat mému otci, budete toho trpce litovat!“

Přikývla na znamení, že pochopila, a pečlivě skryla každé hnutí mysli. Ale ještě mu chtěla něco sdělit. „Ten mladý rytíř, pane, který vás zachránil před kancem…,“ začala.

„Co je s ním?“ zeptal se netrpělivě Albrecht a seskakoval z koně.

„Zemřel hned po příjezdu sem. Nemohla jsem už pro něj udělat nic.“

„Škoda.“ Albrecht se lhostejně rozhlížel, až uviděl Hartmuta stojícího nedaleko Marty. „Někdo ať pošle posla k jeho otci a zeptá se ho, jestli si pro tělo přijede nebo jestli chce, aby byl pohřben tady.“

Martu na okamžik zarazila Albrechtova bezcitnost. Pokud je pravda, co jí pověděl Hartmut, a není důvod o tom pochybovat, pak ten mladý muž obětoval svůj život, aby zachránil markraběcího syna.

Bezděčně pohlédla na Hartmuta, jenž semkl rty a pak odpověděl: „Osobně se o to postarám, hrabě.“

Konečně mohla Marta jít za Christianem. Běžela, že se nohama sotva dotýkala země. Christian už sesedl z koně a dlouhými kroky jí šel naproti.

„Srdce moje,“ pozdravil ji s rozzářenýma očima a navzdory všem dvorským předpisům ji objal.

„Ty jsi zraněný,“ polekala se. Tušila to už podle jeho pohybů a teď pod oblečením ucítila obvaz.

„Už je to skoro zahojené,“ uklidňoval ji. „Lukas to odnesl víc, bude potřebovat tvou péči.“

„Přehání,“ vmísil se Lukas.

„Teď půjdete oba se mnou do komory, abych si zranění prohlédla,“ rozhodla Marta.

Muži si vyměnili pobavený pohled a usmívali se i panoši za nimi. Ale na Lukasově staženém obličeji poznala, že trpí bolestí.

Marta chtěla pozdravit Dietricha, ale toho si už k sobě zavolal otec.

Pátravě se rozhlédla. „Kde jsou Kuno a Bertram?“

Věděla, že Johana a Marie stojí za ní a jen čekají na od poveď na tuhle otázku. I ona měla starost o oba mladíky. Znala je od chvíle, kdy se před více než deseti lety připojil k výpravě kolonistů. Třebaže ze zbrklých kluků se stali mladí muži, jeden manžel a otec dítěte, druhý zasnoubený, obávala se, že z věrnosti Christianovi a vzhledem ke své dobrodružné povaze se snadno nechají strhnout k nějaké riskantní neopatrnosti.

„Bertram má zlomenou nohu,“ sděloval Christian. „Nechal jsem ho s Kunem v péči jedné léčitelky v Magdeburgu, než bude schopen nastoupit na cestu domů.“

To zní moc nevinně na zranění při polním tažení, pomyslela si nedůvěřivě Marta, ale neřekla nic.

Christian se usmál na Johanu, která před ním stála s dceruškou v náručí a upírala na něj polekané oči. „Kunovi není nic, neboj se.“

Zvědavě se podíval na novorozeně v Johanině náručí a usmál se. „Nemůžu uvěřit, že byla ještě menší.“

Johana se usmála a přemohla smutek z toho, že na Kuna musí ještě čekat.

Marie se však neodvážila spustit oči z Christiana. „Je to zlé? Přijde o nohu? Je to pravá, nebo levá?“ zeptala se tiše.

„Pravá. Potřebuje především klid a čas, aby se zranění zahojilo,“ odpověděl a Marie si s úlevou oddychla. Kdo přijde o levou nohu, nemůže už nasednout na koně.

Marta manžela znala velmi dobře, a tak pochopila, že to s Bertramem zdaleka není tak nevinné, jak tvrdí Marii, aby ji ušetřil ještě větších starostí. Kdyby neměl vážný důvod, nenechal by ho v Magdeburgu, ale pokusil by se dopravit ho sem, aby o jeho zranění mohla pečovat ona.

Ale o tom si mohou promluvit, až budou sami.

Konečně mohl Christian obejmout i své dvě mladší děti, které se k němu přihnaly, když si myslely, že si jich ve zmatku na nádvoří nikdo nevšimne.

S politováním se obrátil na svou ženu: „Měla by ses nejprve postarat o Otu. Já dohlédnu na to, aby byli všechny koně ve stáji a hosté se odebrali do haly.“

Markrabě kráčel k paláci, pravou rukou uznale objímal staršího syna kolem ramen. Dietrich s neproniknutelným výrazem v tváři kráčel za nimi.

„Všechno v nejlepším pořádku,“ chválil Oto syna, když si prohlédl obranné valy hradu, jako kdyby to byla Albrechtova zásluha. „A k tomu ještě bohatá kořist z lovu. Dobrá práce, synu!“

Albrecht neodpověděl, jen se mu rty zvlnily v obvyklém povýšeneckém úsměvu. Neušlo mu, že otec při chůzi trpí bolestí. Možná si starej konečně uvědomí, že už je dostatečně sešlý věkem na to, aby vládl zemi, a předá mu titul i markrabství.

Oto se zasténáním usedl na židli, ze které předchozího dne Albrecht uděloval rozkazy.

„Mám pro vás dát připravit horkou koupel?“ zeptala se Marta, která je následovala a teď stála před markrabětem a jeho syny. „Zmírní to vaše potíže.“

Poznámka jí vynesla Albrechtův nenávistný pohled.

„Jo, udělejte to,“ přikývl Oto. „Ani netušíte, jak dobře mi dělá už jen pomyšlení na koupel.“

Zbytek dne Marta strávila tak, že se zároveň starala o Otu, Lukase, večeři, ubytování hostů a sto dalších věcí.

Byla již hluboká noc, když se konečně mohli s Christianem stáhnout do komory. Svou komnatu přenechali markraběti a s dětmi a několika věrnými se na přechodnou dobu přestěhovali do kamenného domu, v němž bydleli, než se Christian stal fojtem.

„Už jsem si myslela, že si vůbec nebudou chtít jít lehnout,“ povzdychla si Marta, když ji Christian pevně objal, jakmile se za nimi zavřely dveře.

Ale každé další slovo umlčel vášnivým polibkem. O chvilku později leželi ve své staré posteli a chvěli se touhou. Únava po dlouhém, namáhavém dnu byla zapomenuta.

Nepotřebovali slova. Znali se dost dobře, aby věděli, jak jeden druhému chyběli a jak jsou šťastní, že oba zůstali naživu. Spěšně ze sebe strhávali oblečení, ale když chtěla Marta muže přitáhnout k sobě, zarazil ji.

„Počkej! Chci tě vidět,“ zašeptal a rozsvítil svíčku.

S úsměvem se protáhla v tlumeném světle a vztáhla k němu ruce. „Pojď ke mně! Tolik jsem po tobě toužila. Nenechávej mě déle čekat!“

Poslechl ji. Toužebně ji hladil po těle a líbal na ňadra. I on byl netrpělivý, aby konečně vklouzl do jejího připraveného klína. Jako vždy se nemohli jeden druhého nasytit. Všechno kolem nich se rozplynulo, žili jen svou vášnivou, bezmeznou láskou.

Když konečně vyčerpaní a zpocení leželi vedle sebe, nebyla příležitost na nějaké dlouhé rozhovory o zážitcích posledních týdnů. Usnuli šťastní a v objetí.

Martu probudilo šplouchání vody. Ospale zamžourala do světla. Nejprve chvilku trvalo, než si uvědomila, kde je, pak polekaně vyskočila z postele.

Den už dávno začal a čeká na ni tolik práce! Snídaně, Otova dna, Lukasovo zranění, které včera ošetřila jen narychlo, přípravy na Hedvičin příjezd…

Christian byl vzhůru, nakláněl se nad umyvadlem a z konvice si lil vodu na svalnaté paže. Při tom pohledu by ho nejraději vtáhla zpátky do postele.

Zřejmě uhodl její myšlenky, protože se usmál a s politováním pokrčil rameny. „Měli bychom si co nejdříve ukázat na hradě.“

Ve spěchu shledávala oblečení. „Doufám, že jsme nezmeškali ranní mši,“ poznamenala starostlivě. „A já ti nejdřív ještě musím povědět, co se tu dělo s Albrechtem.“

„To nejdůležitější už vím,“ zamračil se Christian. „Co to bylo za lektvary, které jsi mu musela vařit?“

Napřímila se a překvapeně na něj pohlédla. Včera spolu mohli o samotě promluvit sotva pár slov, ona byla celou dobu zaměstnaná péčí o hosty a Christian se staral o markraběte a jeho nejstaršího syna, sotva byl na chvilku někde o samotě.

„Petr a Klára šikovně vyčkávali na pár příhodných okamžiků,“ vysvětlil jí.

Vyměňovala mu obvaz a rychle vyprávěla. Pozorně poslouchal a nepohnul ani svalem ve tváři. Potom si šněrovala šaty na boku a zlobila se, že si s sebou nevzala děvečku, aby jí pomohla. Ale bylo pro ni důležitější být s Christianem o samotě.

Manžel k ní přistoupil a beze slova uvolnil zauzlované tkanice po stranách.

Když byla oblečená, ještě hledala hřeben. Už měli být dávno na hradě, přitom ještě neslyšela ani slovo o tom, co Christian a jeho muži v posledních týdnech prožili. Tady někde musí být krabička a v ní hřeben.

Spěchala čím dál rozrušenější, až jí Christian podal malou kazetu s hřebenem.

„Uklidni se,“ nabádal ji, vzal ji za ruce a přiměl aspoň na chviličku se zastavit.

Kazeta, kterou držela, v ní vyvolala melancholickou vzpomínku. Ten hřeben jí vyřezal Karel, když s průvodem kolonistů putovali z Franků. Tehdy si ani jeden z nich nedovedl představit, že by se o málo později mohla stát jeho nevlastní matkou a ještě později Christianovou manželkou.

Nejraději by se teď o svého muže opřela a nechala se obejmout. Ale na utěšující laskání nebyl čas.

„Co je s tebou?“ zeptal se a pátravě se jí zadíval do očí. Slabá slupka sebeovládání teď pukla.

„Všechno jsem udělala špatně,“ zajíkla se a usedla na postel. „Myslela jsem, že ho tím nějak udržím na uzdě. Ale naopak to vnímal jako vyzvu k pomstě. Mojí vinou tu byla skoro prolitá krev. Sama bych tomu nedokázala zabránit.“

„Nebylas sama,“ odporoval Christian a opět jí stiskl ruce. „Společně jste to dobře zvládli a zabránili nejhoršímu.“

Tvářil se zachmuřeně, ale nic jí nevyčítal. „Albrecht má radost, když může dát druhým najevo, že jsou mu vydaní na milost a nemilost. Jistě to nebyla náhoda, že bezdůvodně potrestal zrovna mladého Christiana. Za tím vězí Elmar. A ta věc s blínem… kdoví, k čemu jednou může být dobré o tom vědět.“

„Děsím se toho, až bude Albrecht míšeňským markrabětem,“ zašeptala zoufale Marta. „Už ta představa mi nahání husí kůži. Až ta doba nastane, budeme muset odejít, někam hodně daleko.“

„Dokud mě nevyžene z marky, zůstanu tady a budu stát po boku lidí, kteří se mi svěřili do rukou,“ prohlásil stroze Christian. „Přísahal jsem, že je budu ochraňovat, mečem a s nasazením života.“

Pak umřeš! zvolala by nejraději Marta. Přestože to pro ni bylo těžké, dokázala v posledním okamžiku zoufalý výkřik potlačit. Christian se už dávno rozhodl. Ani ona ho nedokáže přemluvit.

Bez dalšího slova otevřel dveře a vyšel k hradu. Strnule ho následovala a zděšením skoro ochromená se snažila zapudit obraz, který jí vyvstal před vnitřním zrakem: Viděla sebe sama, jak klečí vedle mrtvého Christiana.

Téhož dne přijela na hrad Hedvika se svou družinou. Důstojně pozdravila manžela, jenž se svými syny a několika rytíři seděl v hale.

V Albrechtově přítomnosti ji opět zaplavila utajovaná hrůza, která se jí v poslední době zmocňovala často, když si uvědomovala, jakých krutých činu je její nejstarší syn schopen, když je z otcova dosahu.

Mladšího syna by naopak nejraději objala, byla šťastná, že se z polního tažení vrátil živý a zdravý.

Avšak Dietrich se jí velmi zdvořile uklonil. Nezbývalo nic jiného než podobným způsobem pozdrav opětovat, a tak se na něj jen usmála.

V myšlenkách proklínala tahle dvorská pravidla. Proč nesmí syna obejmout? Proč je předepsaný tenhle škrobený odstup?

I ta nejchudší rolnická žena k sobě smí přitisknout své děti. Ale od ní se očekává, že syna, jenž se díky boží pomoci vrátil z války nezraněný, pozdraví jen laskavým úsměvem na vzdálenost pěti kroků. V tom okamžiku bylo její poznání tak jasné a průzračné jako pohár z benátského skla. Žije v blahobytu, ale je to život bez lásky, bez radosti, bez přátel… dokonce i bez láskyplného doteku, když ponechá stranou vzácná setkání se svým milencem.

Smí se jí dotýkat pouze manžel, ale jeho doteky ji naplňují nechutí, ba odporem.

Cožpak každý člověk tu a tam nepotřebuje láskyplné objetí, teplo druhé osoby? A to nejen několik ukradených chvil jednou za řadu měsíců. Je sama, nevýslovně sama.

Skoro každý kněžně závidí. Nemá v ničem nouzi, všichni jí lichotí, starají se o ni, nosí krásné šaty a nemusí tvrdě pracovat jako děvečky nebo selky. Ale nikdo si nedovede představit, jak je nekonečně osamělá. Kněžna nemá mezi sobě rovnými přítelkyně, ale pouze rivalky, a aniž by se jí kdo ptal, provdají ji za muže, jenž v ní spatřuje pouze nádobu, v níž budou donošeni jeho synové.

Téměř násilím odtrhla oči od Dietricha, aby nezačala plakat radostí a zároveň smutkem.

Potom si všimla, že z Christianova bliautu u krku vykukuje kousek obvazu.

„Vy jste zraněný? Tak přece jen se bojovalo?“ zeptala se starostlivě.

„Ne, paní, to byla zákeřná léčka.“

„Kdo ji nalíčil?“ podivila se.

„Ctihodný Wichmann mě a několik mých rytířů požádal, abychom jeli vstříc vojsku kolínského arcibiskupa,“ odpověděl stručně Christian. „A nebylo možné vyhnout se střetu s Filipovými brabantskými žoldáky. Na zpáteční cestě si na nás počíhali.“

„Doufám, že nebyl zraněn nikdo jiný a mohli jste ty zločince zajmout a patřičně potrestat.“

„Můj rytíř Lukas byl také zraněn, dalšího raněného jsem musel nechat v Magdeburgu.“

Christian váhal, zda odpovědět na nepřímou druhou otázku. Nemohli útočníky pronásledovat a ztrestat, protože museli dostat do bezpečí Dietricha. Když se Hedvika dozví, že Oto na tak nebezpečný úkol poslal i svého mladšího syna, markraběcí manželé se nepochybně pohádají jako ještě nikdy, a Oto bude připisovat vinu jemu.

Ale překvapivě ho předešel Albrecht a odpověděl místo něj.

„Nemohl se pomstít, ty chlapy dohonit a prostě jim srazit hlavy, protože musel dávat pozor na toho slabocha mého bratříčka,“ promluvil s pohrdavým výsměchem.

Christian se musel hodně ovládat, aby na provokaci budoucího markraběte neodpověděl. Přemítal, zda Albrechta strhla k tak lehkomyslnému výroku hloupost či pevná víra ve svou převahu.

Protože přesně jak očekával, si Hedvika okamžitě všechno domyslela a přísně pohlédla na Otu.

„Vy jste poslal Dietricha přímo do rukou těch surových žoldnéřů, které nikdo nedokáže zkrotit?“ obořila se na něho ostře. Hlas se jí chvěl vzteky a nepochopením.

Všichni v hale zadrželi dech a čekali, zda první začne křičet markrabě nebo jeho manželka. Oto neodpovídal a Hedvika teď věděla všechno.

Nadechla se a s nepohnutou tváří rozkázala: „Nechte nás o samotě! Všichni okamžitě odejděte!“

Dietrich se zachvěl. Co když se pohádají, co když otec matku dokonce uhodí?

Albrecht se naopak ani nepohnul, aby poslechl matku a opustil sál. Jen se triumfálně šklebil.

„To platí i pro tebe!“ vyjela na něj Hedvika.

„Já se nenechám odněkud vyhazovat od ženské,“ odsekl povýšeně a zkřížil paže na hrudi.

Avšak byl pokárán ze strany, ze které by to nečekal.

„Je to tvoje matka a míšeňská kněžna,“ okřikl ho otec k překvapení všech ještě přítomných. „Každý z těchto důvodů stačí k tomu, abys ji poslouchal. Odejdi!“

Poté co Albrecht jako poslední vyšel z haly, Hedvika se zhluboka nadechla. Oto na ni zamračeně pohlédl. Jakmile se po týdnech odloučení poprvé setkají, vzápětí propukne hádka.

Avšak překvapilo ho, když tiše promluvila: „Děkuji ti, žes hájil mou čest proti Albrechtovi.“

Děkovala mu ze srdce, protože jeho rázné zakročení ve svůj prospěch vůbec neočekávala.

Chtěla na něj křičet kvůli bezmyšlenkovitosti, s jakou uvedl do nebezpečí jejich mladšího syna, a nespravedlivosti, s jakou jednomu synovi všechno promíjí a druhého nezaslouženě přezírá.

Ale to, jak okřikl Albrechta, aby ji hájil, možná dokonce bez vypočítavosti, ji zcela odzbrojilo.

Albrecht to přehnal a poprvé vyvolal otcův hněv.

Na okamžik panovalo ticho.

Potom Hedvika klidně, avšak důrazně promluvila: „Nemáš tolik synů, abys jednoho mohl lehkomyslně obětovat. Vzpomeň si na svého nebohého synovce Konrada! Jak rychle může mladého rytíře zkosit smrt…“

Oto nic nenamítl.

Ale Hedvika začala doufat, že její slova dopadla na úrodnou půdu. Možná Oto zvolna pochopí, který z jeho synů má lepší předpoklady k tomu, aby jednou vládl Míšeňské marce.

TŘETÍ DÍL

Válka se Lvem

Únor 1180

Třebaže pro Otu a jeho oddíly válka zatím skončila a do země zavítala zima, v císařské říši klid nenastal. Poslové se prodírali sněhem a ledem na východ a přinášeli zlé zprávy, jednu horší než druhou.

Do zasněženého Christiansdorfu přinesli novinky dva dlouho očekávaní mladíci: Kuno a Bertram. Právě začal postní čas, když společně s bělovlasou Grétou dorazili do vesnice.

V chumelenici by si většina lidí ve vesnici jejich příchodu jistě nevšimla. Ale strážní na věži u západního vstupu do vesnice, jakmile poznali mladé muže, bouřlivě je vítali. A když zjistili, že Bertram dokázal cestu zvládnout na koni a má obě nohy, byla jejich radost dvojnásobná. Všichni přítomní muži je poplácávali po ramenou, vyptávali se a projevovali radost. Walter, který byl právě na obhlídce, hned poslal jednoho z nich na hrad s tou radostnou zprávou.

„Nejvyšší čas, vy lenoši, že se konečně vracíte a pustíte se do své práce,“ naoko bručel velitel a Kuno se na něj vděčně podíval. Protože Bertram kulhal tak, že nebylo možné si ho představit jako strážného ve službě. Jeho zamračená tvář vypovídala o tom, že nad sebou udělal kříž.

Společně s Waltrem jeli oba mladíci k hradu a za nimi stará markytánka s vozem.

Když čtyři zasněžené postavy projely za soumraku hradní bránou, Martiny nevlastní dcery jim rozzářeně vyběhly naproti.

Marta se obrátila na markytánku, o níž jí Christian vyprávěl.

„Děkuju ti, že ses o Bertrama postarala. Dělali jsme si velké starosti, že o nohu přijde,“ uvítala ji s ulehčením.

Stařena se zasmála. „Nezbývalo mi nic jiného. Jeho kamarád by mi udělal peklo na zemi, kdybych to dopustila.“

Pak jí bezzubý úsměv odumřel na rtech. Ale z jejího hlasu Marta vycítila téměř mateřskou vřelost a stařena si ji okamžitě získala.

„Opravdu moc nechybělo. A nohu za sebou povleče už celý život. Ale jsou to dva správní chlapíci, Bůh jim žehnej. A taky vašemu manželovi a vám.“

Jako na povel se na nádvoří objevil Christian, jenž se bůhví jak, nejspíš od někoho z Petrovy bandy, dozvěděl o návratu svých lidí a teď je s očividnou úlevou vítal.

Marta neslyšela, co Bertram tiše namítl, ale podle toho, jak se tvářil on i Christian, usoudila, že mladík s odkazem na své zmrzačení požádal o propuštění ze služby.

„Tak to se chceš vyhýbat práci?“ vyjel na něj Christian ostřeji, než kdo očekával. „Jen proto, že tě kopla kobyla do nohy, ještě nejsi hrdina, který by si mohl sednou k ohništi a vyprávět vnukům o svých slavných činech.“

Bertram zbledl, ale mlčel.

„Váš manžel zvolil přesně ta správná slova,“ zašeptala Martě markytánka. „Ten mládenec chce všechno vzdát. Jenom když ho někdo citelně nakopne, naučí se vyrovnat se situací.“

„Ty se dobře vyznáš v lidech,“ poznamenala Marta uznale.

Stařena se zašklebila. „To musím. Jinak bych se ve svém řemesle nedožila tak vysokého věku.“

Nejen jméno, ale celkový způsob mluvení a chování Martě připomněl ženu, kterou měla velmi ráda: Kunovu nevlastní matku, chytrou, zkušenou, starou ženu, kterou Randolf probodl, když ho proklela.

„Těšilo by nás, kdybys tu zůstala,“ pozvala Marta návštěvnici. Postrádala obě moudré stařeny, od nichž se naučila léčit lidi, svou pěstounku Serafinu a Christianovu pěstounku Josefu, a také Kunovu nevlastní matku s jejími chytrými radami a ostrým jazykem.

Ale tahle Gréta nevypadala, že by se chtěla usadit. „Uvidíme,“ odpověděla a zamyšleně naklonila hlavu na stranu.

Marta zavolala hlavního pacholka, aby našel místo kam postavit Grétin vůz. Pak pozvala příchozí do haly a poručila přinést pivo a něco k jídlu.

„Nejprve bychom měli Christianovi sdělit novinky,“ promluvil Kuno, jenž se hladově pustil do kaše, ale přitom nespouštěl oči z Johany. Seděla naproti němu s dceruškou v náručí a zářivě se usmívala na manžela, který se hrdě a natěšené zubil od ucha k uchu.

Vedle Johany se choulila Marie, jež zrudla, kdykoli na ni Bertram pohlédl. Mladík se však snažil pokud možno se jejím směrem nedívat.

Má pocit, že je mrzák, a chce odstoupit od svatby, hádala Marta. Pokoušela se z tváře mladší nevlastní dcery vyčíst, co si myslí, ale viděla jen radost a ani stopu rozpaků.

Naštěstí se o tom nemusí rozhodovat hned, pomyslela si. Teď začíná postní čas, a to se nepořádají svatby.

Její úvahy přerušil Christian, který prve na nádvoří ještě mluvil s Waltrem a teď vešel do haly následován Lukasem.

Mladíci okamžitě vstávali, ale Christian mávl rukou. „Jezte! Určitě jste vyhladovělí a promrzlí.“

Kuno rozhodně odsunul zpola plnou misku stranou a odhrnul si z čela mokré, zrzavé vlasy. Z tváře se mu vytratil šťastný úsměv. „Myslím, že budete chtít vědět, co se v Haldenslebenu a Magdeburgu událo po odchodu markraběte.“

„Ven s tím,“ přisvědčil Christian. „Už několik týdnů jsme tady zapadaní sněhem a nemáme žádné zprávy. Vy jste první, kdo se sem po dlouhé době prodral.“

Marta manželovi a Lukasovi nalila pivo do pohárů a usedla k ostatním, zvědavá na novinky.

„Jen několik dní po vašem odjezdu odtáhlo od Haldenslebenu i Filipovo vojsko a na zpáteční cestě do Kolína opět drancovalo a vypalovalo vesnice a vraždilo jejich obyvatele,“ začal vyprávět Johanin muž. „Arcibiskup Wichmann tedy obléhání vzdal. Se zbylými oddíly neměl vůbec žádnou naději hrad dobýt. Kromě toho Lev vpadl do magdeburské země a nemilosrdně tam řádil.“

Začátkem listopadu, jen několik dní po odchodu Wettinů, Jindřich jako pomstu za obléhání Haldenslebenu vypálili Calbe, biskupskou falc na řece Sále, vyprávěl Kuno. Vévodovy oddíly vyplenily zemi až k Labi a znovu podpálily Horburg. Ve stejnou dobu vpadli do země Luticové a Pomořané a počínali si stejně krutě. Město Jüterbog, které založil Wichmann, hořelo ve stejný den jako Calbe. Slované zničil klášter Zinna a zabili jeho opata.

„Proto Wichmann odjel od Haldenslebenu jen několik dní po vás, aby se svými vojáky mohl bránit zem před vetřelci.“

Christian na něj pochybovačně pohlédl. „Na to, žes mě podporovat zraněného kamaráda upoutaného na lůžko, jsi byl dost venku a sháněl novinky,“ poznamenal.

Kuno se opět zakřenil. „Věděl jsem, že je v dobrých rukou Myslel jsem, že vás bude zajímat, co se dělo.“

V obličeji posetém pihami najednou nebylo ani stopy po obvyklé bezstarostnosti a přidrzlém výrazu. Vyměnil si pohled s Grétou, která se rovněž tvářila vážně.

„Každým dnem docházely do Magdeburgu nové děsivé zprávy. Přinášeli je lidé, kteří do města utekli, aby zachránili aspoň holý život. Možná není pravda všechno, co ve strachu vyprávěli. Ale to, co vám povídám, se odehrálo. Mluvil jsem s několika muži patřícími k rytíři Gerolfovi, který s vámi jel naproti Brabantům. Kdoví, jestli on a jeho družina ještě žijí.“

Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho. Každý se věnoval vlastním pochmurným myšlenkám, co tahle válka přinese jim a jejich vesnici.

Christian přerušil mlčení. „Jestli jste dojedli, měly by se Marta a Gréta podívat na Bertramovu nohu. Zítra oba nastoupíte do služby.“

Přísným pohledem přiměl Bertrama k mlčení dřív, než mohl mladík cokoli namítnout. Prudce vstal a vyšel ven. Lukas ho následoval.

Ještě než Lukas vyšel na dvůr, aby se připojil k Christianovi mířícímu ke stájím, zastavila ho mladá děvečka, která tu na něj zřejmě čekala.

„Pane, smím vás o něco poprosit?“ zeptala se zjevně ve velkých rozpacích a rukou svírala okraj zástěry.

Lukas se překvapeně zastavil, ale povzbudivě se na ni usmál. Raina ho ještě nikdy o nic neprosila, přestože ho v poslední době pravidelně navštěvovala v jeho komoře.

Když se Lukas po návratu z nevydařeného obléhání Haldenslebenu dozvěděl, že Líza celé týdny sdílela lože s Albrechtem, už za ní nedokázal jít. Věděl, že ji to mrzí a že se k ní chová nespravedlivě. Vždyť to dělala na Martinu prosbu, aby ušetřila vesničanky od jeho dotěrnosti. A koneckonců je to nevěstka, pak by mu nemělo vadit, že ji navštěvují i jiní muži. Ale v tomto případě mu to vadilo. Věděl, že kdyby ulehl vedle ní, zmocnila by se ho představa, jak si ji bral Albrecht. Měl pocit, že muž, jenž jim všem ještě ztrpčí životy, jakmile převezme vládu v Míšeňské marce, ji nějak pošpinil. Lukas věděl, že podle božího řádu bude Albrecht jednou jeho pánem, ale přesto v něm spatřoval nepřítele, s nímž nechtěl mít nic společného, ani děvku.

Samozřejmě se rozneslo, že se najednou vyhýbá nevěstinci, přesto byl hluboce překvapený, když se jedné zimní noci pár dní před Vánocemi ozvalo nesmělé zaklepání na dveře jeho komory. Vešla Raina a po krátkém zaváhání ze sebe rychle stáhla šaty. Nejistě, téměř se strachem, na něj upírala oči, dokud nevstal a nepřikročil k ní.

„Určitě je ti zima,“ oslovil ji a skutečně ve světle svíček viděl, jak jí v chladné komoře na pažích naskočila husí kůže.

„Zahřejete mě tak, jako já vám chci zahřát studenou postel?“ zeptala se a její dech se proměňoval v bílé obláčky páry a oči žadonily o něhu.

Do té doby si Rainy sotva všiml, pracovala jako děvečka v pekárně. Teprve dodatečně si uvědomil, že patří k těm, které ho vždycky sledují toužebným pohledem.

A byla hezká, měla plavé vlasy a zářivě modré oči jako on, štíhlou postavu a pěkně tvarovaná prsa.

Dlouho neváhal a vzal ji k sobě do postele. A nelitoval toho.

Nebyl jejím prvním milencem, což ho v jistém smyslu uklidňovalo. Nechtěl se stát tím, kdo jí zničil naděje na bezstarostný sňatek. Ale u obyčejných lidí nehrála nedotčenost nevěsty takovou roli jako u šlechtičen. Raina byla oddaná a vděčná za jeho náklonnost a nikdy od něj neočekávala nic jiného než pár okamžiků něžnosti.

Překvapilo ho, že ho teď chce o něco poprosit, a ještě víc její další slova.

„Můžeme jít k vám?“

Klopila hlavu a skoro šeptala. Vypadala, že má nějaké potíže. Nečekal tedy na vysvětlení a naznačil jí, aby ho následovala.

„Tak copak je?“ zeptal se s úsměvem, když vešli do komory, kterou okamžitě zaplnila vůně čerstvého chleba, kterou měla Raina prosycené oblečení i vlasy.

Opět muchlala v ruce lem zástěry a Lukas si poprvé všiml, že nikdy nenechá ruce v klidu.

„Jsem v naději a chtěla bych vás poprosit, abyste se za mě přimluvil u paní Marty, aby mě Mechthilda nevyhodila,“ vypravila ze sebe konečně zajíkavě.

„Je to pravda?“ nevěřícně se zeptal Lukas.

Bojácně ustoupila o krok. „Je to vaše dítě, pane. Přísahám.“

Lukas o jejích slovech nepochyboval. Vždyť s ním byla skoro každou noc, a kdyby měla ještě jiného milence, dávno by se o tom na hradě vědělo. Ale přestože vystřídal za uplynulých deset let hodně milenek, ještě mu žádná žena nesvěřila, že čeká jeho dítě. Skoro se někdy obával, že ani není schopen dítě zplodit.

Nechápavý výraz zvolna ustupoval a zaplavoval ho pocit štěstí. Rozzářeně přistoupil k Raině a uchopil ji za ruce.

„Ani nevíš, jakou radost jsi mi udělala,“ přiznal a z jejích očí rázem zmizel strach.

„Uznám to dítě za své a budu se o vás starat.“

Přitáhl ji k sobě.

Raina polekaně ustoupila. „Pane, umažete si oblečení od mouky.“

Roztřesenými prsty začala oklepávat jemný, bílý prášek, který se přichytil na jeho bliautu.

Chytil ji za ruku. „To nech!“ Znovu ji k sobě přivinul a políbil, potom ji jemně odstrčil a položil jí dlaň na břicho, jako by chtěl pozdravit svého potomka, který tam vyrůstá. Vůbec mu nevadilo, že to bude nemanželské dítě.

„Kdy má přijít na svět?“

„Samozřejmě na podzim, kdy jindy?“ odpověděla s úsměvem, ve kterém bylo ulehčení i lehké pobavení nad jeho otázkou.

Znovu se na ni zadíval, stále ještě udivený takovou novinou. A pak radostí a štěstím nemohl jinak. Bez ohledu na nesmělou námitku, že ještě není noc, jí rozšněroval šaty, které sklouzly na podlahu, přetáhl jí spodní košili přes hlavu a vedl ji k posteli. Tentokrát ji nejprve políbil na břicho, které ještě neprozrazovalo, že v něm roste jeho syn nebo dcera. Vášnivě se s ní miloval a ovládala ho jediná myšlenka: Budu otcem!

Nevadilo mu, jestli jeho slastné sténání slyší někdo venku, a ani Raina, jež se jako vždy nejprve snažila nevydat ze sebe hlásku, se nedokázala dlouho ovládat. V komoře se rozléhaly jejich vášnivé výkřiky, a když dospěli k vyvrcholení, Lukas si opět šťastně pomyslel: Budu otcem!

Raina trvala na tom, že se hned oblékne a vrátí do pekárny, aby nedostala vyhubováno, že byla tak dlouho pryč.

Lukas, přestože by nejraději zůstal v posteli a oddával se blahodárné únavě a snění o tom, zda bude mít syna nebo dceru, cítil povinnost Raininu prosbu okamžitě vyplnit. Martu nalezl podle očekávání v přízemní komoře, kde uchovávala léky a ošetřovala nemocné. Byla s ní markytánka Gréta a Bertram, jenž s rozpačitým výrazem právě vázal svrchní kalhoty na bruchy.

„Rána se čistě zacelila,“ shrnula Marta výsledek vyšetření.

„To znamená, že budu celý život mrzák,“ vyložil si zamračený Bertram její slova.

Marta na něj přísně pohlédla. „To záleží na tobě! Slyšel jsi, co ti řekl Christian. Dokud to s tebou nevzdá on, neměl bys to vzdávat ani ty. Tak přestaň kulhat a chovej se jako muž!“

Lukas si v duchu pomyslel, jestli si to Marta a Christian trochu nezjednodušují. Na vlastní oči viděl Bertramovu oteklou a všemi barvami hrající nohu, když ještě byli v polním táboře. A taky viděl, kolik masa muselo být kolem rány odstraněno. To nemohlo zůstat bez následků.

„Raději bychom se za toho nebožáka měli pomodlit pár Otčenášů,“ navrhl tiše, když Bertram s Grétou odešli.

Martin výraz se rázem změnil z vážné přísnosti, s jakou prve domlouvala Bertramovi, v hlubokou starostlivost.

„To bychom měli,“ souhlasila stejně tlumeným hlasem.

„A já si musím promluvit s Marií. Jestli ho někdo může přimět, aby se vzchopil a načerpal odvahu smířit se s tím, co nemůže změnit, pak je to právě ona.“

„Myslíš, že ho i tak bude chtít?“ zapochyboval Lukas. „Přestože nikdy nebude chodit jako dřív a ona nikdy nebyla moc nadšená, že se za něj má provdat?“

Marta se záhadně usmála. „Mám pocit, že teď si ho vzala do hlavy. Nikdo by neměl podceňovat ženskou tvrdohlavost.“

„Dej pozor, ať tě neslyší páter Sebastian,“ zasmál se Lukas. „Ženy mají být trpělivé, poslušné a mlčenlivé,“ citoval horlivého pátera.

„To jenom potvrzuje, jak málo toho o ženách ví,“ namítla Marta.

Když Lukas nečekaně mlčel, beze slov se na něj pátravě zadívala. „Raina už s tebou mluvila?“ ujišťovala se.

„Ano,“ přikývl s úlevou i rozpaky. Mluvit zrovna s Martou o tom, že s ním nějaká žena čeká dítě, pro něj bylo těžké. Vždyť oba věděli, že ji celá léta miluje. Přestože nebyla naděje, že by ji někdy dostal, leda za předpokladu, že by jeho nejlepší přítel Christian zemřel, a na to ani nechtěl pomyslet. Ale vždycky, když ležel s nějakou ženou, měl výčitky svědomí, že Martu podvádí.

Trochu opožděně vyhrkl zvědavou otázku: „Ty to víš?“

Lehce se usmála.

Ani Lukas nedokázal potlačit spokojený úsměv. „Uznám dítě za své. Promluvíš s Mechthildou, aby jí neztrpčovala život?“

„Nedělej si starosti,“ uklidnila ho. „I se svým dítětem, tvým dítětem, tady vždycky bude mít obživu.“

V duchu Marta uvažovala prakticky: Dítě Raině zvyšuje naděje najít manžela, protože mezi služebnictvem nyní bude považována za dobrou partii.

Lukas si zvykal na novou myšlenku, že bude otcem, Marie rázně oznámila zaraženému Bertramovi, že pokud nepřestane sám sebe litovat, není hoden toho, aby se za něj provdala, a markrabě Oto na hradním vrchu v Míšni uvažoval nad dopisem svého landsberského bratra.

Skoro celý večer přemýšlel, zda se má v polovině dubna vypravit na dvorský sněm nebo ne. Dietrich mu napsal, že se tam dohodnou zásadní záležitosti poté, co v lednu byl skutečně vyhlášen říšský acht nad dosavadním saským a bavorským vévodou. Bude se rozhodovat o novém rozdělení saského a bavorského vévodství, jež zatím byla jeho.

Lev neudělal nic pro to, aby rozsudek odvrátil. Vánoce slavil s okázalým přepychem v Lübecku, jistý si svými vítězstvími a svou věcí. Když nad ním císař ve Würzburgu vyslovil světskou klatbu a odebral mu veškerá léna a majetek, Jindřich se nejprve vůbec neukázal. Pochopil, že jeho přítomnost na Štaufově rozhodnutí nemůže nic změnit, nebo se spoléhal na sílu svého zkušeného vojska, které bylo tak velké, že se s ním mohlo měřit jen vojsko královské či císařské?

Tak či onak, císař Friedrich využil opětovné nepřítomnosti Lva, jenž se nedostavil ani na výslovné pozvání, a obžaloval ho z urážky majestátu, nikdo nezůstane nepotrestaný, když neuposlechne císařovu výzvu!, za trest mu byla odebrána i císařská léna Sasko a Bavorsko.

Protože však nikdo nevěděl, zda anglický král zasáhne ve prospěch svého zetě, ani jak se zachová dánský král Valdemar, jenž je rovněž s Lvem spřízněný, nabídla knížata bývalému vévodovi příměří, jež má trvat do osmého dne po Velikonocích, do 27. dubna léta Páně 1180.

Všechny zúčastněné strany využily času, aby se připravily na nadcházející válku, která je nevyhnutelná.

Také Oto se chystal na další polní tažení proti Lvovi. Byl však uražený, protože podle Dietrichových zpráv při novém rozdělování Jindřichových lén nepřijdou zkrátka Askánci, tedy Hedvičini bratři, ale z rodu Wettinů nikdo nedostane nic. Navíc mají císařský rozsudek v dokumentech stvrdit Dietrich a Dedo, naopak Oto ne! Jaká potupa!

Avšak Dietrich, jenž ví leccos o tom, co se bude v Gelnhausenu dít, naléhá, aby při tom byl.

Bude to památný den nejen pro Lvovy protivníky, ale i pro dějiny říše, napsal. Císař chce nově uspořádat stav říšských knížat. Musíš při tom být, chceš-li se i napříště počítat k nejvýznamnějším mužům císařství.

Zaskřípání otevíraných dveří přerušilo Otovy úvahy. Do komnaty vstoupila Hedvika a přinesla mu jako každý večer léčivý lektvar, který podle Martiných pokynů připravovala její děvečka Zuzana.

Oto zamračeně vzhlédl a znechuceně se podíval na pohár v její ruce. „Zase ta odporná břečka,“ zabručel nevrle.

„Dala jsem ji osladit trochou medu,“ povzbuzovala ho a vtiskla mu pohár do dlaní. Přitom pečlivě dbala na to, aby se manžela nedotkla.

Oto opatrně přičichl. Opravdu, jemná, sladká vůně se mísila do nepříjemného pachu, který obvykle z léčivého nápoje stoupal.

Vycítil, že na něj Hedvika upírá pohled, a věděl, že neodejde, dokud pohár do poslední kapky nevypije.

Tohle dohlížení ho obtěžuje. Nepotřebuje žádnou chůvu! Musel však přiznat, že léčba pomáhá, přestože mu bylo velmi zatěžko poslechnout Martiny rady a jíst méně masa a pít méně vína. Bohužel mu Hedvika ani v tomto ohledu neponechala volbu a spolčila se s mistrem kuchařem. Protože byla postní doba, ani jim nemohl vytknout, že se k jídlu podávají jenom ryby, polévka bez masa, chleba, jáhlová kaše a pivo.

Ale za nic na světě by nepřiznal, že se mu daří lépe. A Hedvika byla dostatečně chytrá, aby od něj otevřené přiznání požadovala.

Váhavě se odvážil prvního doušku. Opravdu, s medem se to dalo snést. Proč na to nepřišla už dřív?

Hedvika usedla proti němu a nespouštěla z něj oči.

Dokud to nevypiju, tak se jí nezbavím, pomyslel si Oto a přemohl se k mocnému doušku. Omyl, opravil svůj původní názor. Je a zůstane to odporná břečka.

Hedvika viděla, jak se otřásl, a pokusila se ho rozptýlit.

„Pořád ještě dumáš nad bratrovým dopisem?“ zeptala se a ukázala na psaní ležící před ním.

Pohled na Dietrichovo písmo jí bolestně připomněl milence. Pocítila touhu sáhnout po pergamenu, který držel v ruce, aby vycítila stopy jeho dotyku.

Zdánlivě nenuceně si list přitáhla k sobě a měla pocit, že na slabé, vydělané oslí kůži ještě ulpělo teplo Dietrichových prstů.

Samozřejmě to byl nesmysl; posel s ním jel dva dny mrazem a sněhem. Ale nedokázala přestat hladit ten křehký spojovací článek mezi nimi. Pak se ovládla.

„Nevím, proč se zdráháš jet do Gelnhausenu,“ poznamenala, aby Otovu pozornost zaměřila na dvorský sněm.

Už odpoledne o obsahu zprávy debatovali. „Skoro patnáct let jsi nehledě na nebezpečí a s našimi spojenci bojoval za tento okamžik: Abys viděl Lva zbaveného moci. Už proto by sis to neměl nechat ujít.“

Oto nejasně cosi zabrumlal, co mohlo znamenat souhlas, ale i odpor.

„Když se mají sejít nejmocnější muži říše, tak tam patříš,“ naléhala Hedvika. „Je to otázka cti!“

„Máš pravdu,“ přikývl Oto a s odporem se opět napil, aby se konečně zbavil posledního zbytku lektvaru.

Rychle posunul cínový pohár na druhou stranu stolu k manželce.

Potlačila úsměv nad jeho poslušností, k níž se s nechutí přiměl.

„Ale když se budu za deště a větru trmácet celé týdny v sedle, musí mě provázet Christian a ta jeho Marta, aby po cestě mohla hned udělat něco proti mým bolestem,“ vymiňoval si.

„To je dobré rozhodnutí, můj choti,“ pochválila ho Hedvika s úlevou.

Obávala se, že Oto ze vzteku nad císařovým rozhodnutím nepojede na dvorský sněm, což zcela jistě zhorší jeho pozici. A také chtěla být při to, až bude jejímu bratrovi konečně přiřknuto brémské arcibiskupství, které mu už tak dlouho mělo patřit. Především však doufala, že se v Gelnhausenu naskytne příležitost, aby se mohla potají sejít se svým milencem.

Na okamžik zaváhala s otázkou, zda její mladší syn pojede s nimi. Třebaže se obávala dalšího střetnutí s Albrechtem, jenž se už opět připojil ke králově družině a zcela určitě se dvorského sněmu zúčastní, ráda by zase viděla svého mladšího.

Ale Oto její otázku předešel. „Dietrich zůstane v Christiansdorfu, to je můj nezvratný rozkaz,“ prohlásil a pohlédl na Hedviku tak, že udusil v zárodku jakýkoli odpor. „Ještě zdaleka nevyrostla tráva na jeho ostudné rvačce s královým rytířem, přestože to byl jeho bratr. Nemůžu ho vzít s sebou na dvorský sněm, na který se sjedou nejdůležitější muži císařství.“

„Jak si přejete, můj choti,“ vydechla Hedvika k jeho úžasu, vzala prázdný pohár a vstala, aby lehkým krokem odešla z komnaty. Však najde někoho, kdo Otovi vysvětlí, že bezprostředně před očekávanou válkou nemůže nechat syna na hradě s nedostatečnou posádkou, když navíc jeho vrchní velitel pojede s ním.

Proč nemůže být vždycky tak povolná, pomyslel si Oto a hleděl za ní. Po hádkách v uplynulých letech a ponižující noci, kdy připustil, aby před ním na kolenou prosila za svého mladšího syna a ušetřila ho odchodu do kláštera, se jejich vzájemný vztah o hodně zlepšil od té doby, kdy při potratu málem zemřela.

Překvapilo ho, jak celou věc usnadnilo doporučení, že k ní nemá v noci chodit, protože jeho žena už nesmí otěhotnět. Zbavil se vnitřního tlaku prosadit se u ní v posteli. Když se mu zachtělo, měl dost milenek. A ona kvůli tomu nedostatku, že mu nedokáže porodit další dědice, musí vůči němu projevovat větší pokoru a skromnost.

Vlastně teď vedeme opravdu dobré manželství, pomyslel si Oto spokojeně.

Císařská falc Gelnhansaen 1180

Hedvika si nevzpomínala, že by někdy zažila dvorský sněm, při němž by se ve vzduchu kromě těžkých, drahých vůní vznášelo i tolik neskrývaného napětí jako v Gelnhausenu. Přitom většina přítomných léta či desetiletí čekala, až bude Lev zbaven moci, a mohla by být ráda, že císař je konečně ochoten důsledně proti němu zakročit. Oto po jejím boku se doslova vzteky potil, a když pohlédla na svého nejstaršího bratra, viděla, že i on je velmi napjatý.

Neodvažovala se rozhlížet po Dietrichovi z Landsbergu, ale žila jen myšlenkou na to, že se tady někde budou moci potají setkat. Tolik postrádala jeho něžnost a sílu. Snila za dne o tom, jak ji hladí po těle, jak rty laská její nejcitlivější místa, cítila, jak se chvěje.

Císař náhle zvýšil hlas, a to ji vytrhlo z myšlenek.

„Tímto My, z boží milosti císař, vyhlašujeme říšské vojenské tažení proti Jindřichu Lvovi, bývalému vévodovi saskému a bavorskému,“ prohlásil Friedrich Barbarossa před nejdůležitějšími muži císařství, kterých se v hale shromáždilo tolik, že by mezi nimi stěží propadla jehla. „Nechť začne dvacátého pátého července léta Páně 1180. Knížata, jež jsou Nám věrně oddaná, vyzýváme, aby toho dne se svými vojsky nastoupila a dobyla města a hrady, jež proklatý nebude chtít vydat dobrovolně.“

Většina mužů vybídnutých k válce se tvářila bojovně, někteří hlasitými výkřiky vyjadřovali souhlas. Nikdo v sále ani na okamžik neuvěřil, že by se Lev svého ohromného majetku vzdal dobrovolně. I ti, kteří neměli s Welfem žádný otevřený účet, nutně museli mít zájem o to, aby Jindřich byl jednou provždy zbaven moci. Stal se příliš silný a povýšený.

Kromě toho tvořilo Jindřichův majetek čtyřicet měst a skoro sedmdesát hradů a to vše se bude nově rozdělovat. Dobýt je slibovalo bohatou kořist všem zúčastněným.

Oto s bratry stál těsně vedle Askánců a doufal, že císař konečně tohle osudové setkání pro dnešek rozpustí. Nohy a všechny kosti v těle ho bolely od dlouhého stání a náladu ani nemohl mít horší.

Císař však k úžasu přítomných ještě neskončil.

„Lantkrabě Ludvíku, vévodo Bernharde!“

Oba šlechtici považovaní za hlavní obdarované při rozdělování Saska, durynský lantkrabě Ludvík, jemuž císař propůjčil v léno Saskou Falc, a Hedvičin nejmladší bratr Bernhard z Ascherslebenu, polichoceně předstoupili. Překvapivě císař jmenoval saským vévodou jeho. Byl to však titul, který se vztahoval už jen na východní část bývalého vévodství, protože církevní území Paderborn a Kolín císař dávno oddělil a jako vévodství vestfálské předal kolínskému arcibiskupovi. Navíc také vysoce postaveným kněžím dovolil převzít všechna Jindřichova církevní léna. Bernhard s titulem saského vévody bude vládnout podstatně menšímu území než jeho předchůdce. A proslýchá se, že císař bude chtít rozštěpit i Bavorsko, než je znovu někomu udělí jako léno.

V očekávání dalších rozkazů Ludvík a Bernhard před císařem poklekli.

„Vy dva se svými vojsky jako první začnete naplňovat říšský acht vůči odpadlíkovi,“ prohlásil Rudovous. „Přidělujeme vám čestný a významný úkol ochraňovat Goslar.“

Oto nedokázal zabránit tomu, aby se na jeho tváři objeví pohrdavý výraz.

Svěřit smolaři Bernhardovi obranu bohatého císařského města, jež kdysi patřilo Jindřichovi a pro své nedaleké doly s vydatnými rudnými nalezišti ho bude přitahovat jako hrnec medu medvěda, nesvědčí zrovna o císařově předvídavosti. Vždyť Bernhard dosud podlehl téměř ve všech vojenských střetech a nechal si vypálit i rodový hrad Aschersleben.

Bylo mu jasné, proč si Fridrich ze všech Askánců vybral na místo saského vévody Bernharda, a nikoli třeba Hedvičina nejstaršího bratra Otu, energického braniborského markraběte. Štauf se zřejmě poučil ze své roztržky se Lvem a rozhodl se, že už nikdy nesvěří jednomu vazalovi tak velkou moc, aby se pro něj mohl stát nebezpečným. A Hedvičin nejstarší bratr, jenž se ve všem velmi podobá svému otci Albrechtu Medvědovi, by k tomu zřejmě měl předpoklady. Ale svěřit osud Saska a Goslaru do rukou Bernharda, jemuž nikdy štěstí nepřálo? To je prapodivný nápad!

Míšeňský markrabě nemohl ze svého místa v přeplněném sále vidět, jak se na takový úkol jeho švagr zatvářil, ale v každém případě musel císaře rozčílit.

Fridrich se zamračil a zachmuřeně se podíval na nově jmenovaného saského vévodu, císařovna po Bernhardovi šlehla opovržlivým pohledem.

„Máte snad něco proti Našemu rozhodnutí, vévodo?“

Poslední slovo císař zdůraznil způsobem, který jednoznačně dával najevo, že jmenování může okamžitě změnit.

Oto nerozuměl ani Bernhardově tiché odpovědi.

„To nebyla prosba, nýbrž rozkaz!“ ostře odsekl císař. Bernhard se nahrbil, poklonil a s Fridrichovým svolením se vrátil na své místo.

„Teď je na vás dokázat císaři svou věrnost a vděčnost,“ neodpustil si arcibiskup Filip, jenž se dnes stal panovníkem nově založeného vestfálského vévodství.

Oto se s odporem zašklebil. Pohlédl na svého tiše zuřícího, stejnojmenného švagra a okamžitě se rozhodl, že se hned, jakmile se shromáždění knížat rozejde, s markrabětem braniborským opije.

Hedvičin bratr Siegfried, jenž jako budoucí brémský arcibiskup patřil k vítězům války proti Lvovi, bude své jmenování pravděpodobně oslavovat přiměřeněji děkovnou modlitbou.

Oto si oddychl, když císař konečně pro dnešní den knížecí shromáždění ukončil. Zdvořile nabídl Hedvice rámě, aby ji vyprovodil ven. Ještě se ani nedostali k východu, když je s hlubokou poklonou zastavilo páže a vyřizovalo vzkaz, že císařovna prosí, aby se k ní dostavila míšeňská markraběnka.

Oto překvapeně povytáhl obočí. Hedvika na jeho němou otázku odpověděla sotva znatelným pokrčením ramen. Neměla tušení, proč s ní chce Beatrice mluvit. Ale dobře si pamatovala na poslední důvěrné setkání s císařovnou. Bylo to před dvanácti lety na dvorském sněmu ve Würzburgu, kde její manžel mohl přijít o Míšeňskou marku, protože se zúčastnil spiknutí proti Jindřichu Lvovi, tehdy císařovu nejlepšímu příteli.

Beatrice jí svěřila důvěrnou zprávu zahalenou do zdvořilostních dvorských frází, aby ženám nikdo nemohl vytknout, že se vměšují do politiky mužů. A díky ní nakonec povstalečtí šlechtici souhlasili s příměřím, které císař požadoval.

Markrabě blahosklonným gestem manželce dovolil odejít. S úlevou, že může uniknout Otovu doteku a jeho blízkosti, následovala páže.

Míšeňský markrabě se připojil ke svým bratrům a švagru Otovi Braniborskému. Nutné teď potřeboval napít se něčeho ostrého a ostatní měli pravděpodobně stejný pocit.

Beatrice pozdravila Hedviku velmi srdečně, nabídla jí křeslo a dala přinést těžké červené víno ze svého domova Burgundska. Potom vykázala všechny dvorní dámy a komorné z místnosti.

Poprvé byla Hedvika s císařovnou o samotě.

Co od ní bude chtít? Má-li pro ni nějakou zprávu, nebude ji tentokrát muset zaobalovat do nic neříkajících větiček a doufat, že jí její protějšek porozumí.

Jakmile poslední dvorní dáma prošla dveřmi císařovniny soukromé komnaty, v níž na rozdíl od ostatních prostor hradu panovalo příjemné teplo, z Beatriciny tváře vyprchal úsměv, který vždy nasazovala na knížecích shromážděních. Na okamžik vypadala unaveně a vyčerpaně ze sporů posledních let.

Císařovně je sedmatřicet let, spočítala rychle Hedvika, skoro tolik jako jí. Obě jsou provdané za muže o dvacet let starší, obě dokázaly muže pro sebe získat natolik, aby brali v úvahu jejich rady. A ani jedna se nesměla veřejně vměšovat do manželovy politiky, to by nenapravitelně poškodilo jejich váženost u vazalů.

Hedvika na sobě cítila Beatricin zkoumavý pohled a vnitřně napjatá vyčkávala.

„Z dálky jsem pečlivě sledovala vaši cestu, paní Hedviko.“ Po císařovnině tváři přelétl pobavený úsměv. „Jak jste tehdy ve Würzburgu dokázala ty horké hlavy přivést k rozumu byl mistrovský kousek.“

„Bez vaší pomoci bych nezmohla nic, Veličenstvo,“ upřímně namítla Hedvika.

Ženy si vyměnily pohled, který z nich stejně jako před dvanácti lety činil spojenkyně.

„Přála bych si, aby všechny kněžny dovedly své muže jemně, avšak rozhodně přimět k větší rozvážlivostí,“ povzdychla si Beatrice.

„Mám-li být upřímná,“ přiznala se Hedvika po krátkém zaváhání, „obávám se, že už mám na manžela jen velmi omezený vliv.“

Dopouští se teď právě zrady na svém muži? Ale Beatrice je dost chytrá, aby dávno pochopila, jak vypadá situace v rodě Wettinů.

„Je vůbec div, jak ještě dokážete toho mrzutého medvěda udržet na řetězu,“ usmála se císařovna.

„Promiňte mu, prosím, téměř neustále trpí velkými bolestmi, proto bývá tak nevrlý,“ zastala se Hedvika rychle a vlastně proti své vůli manžela.

„A vy jste objevila velmi dobrou a své věci znalou léčitelku, abyste zlepšila jeho stav a náladu. Ženu fojta z Christiansdorfu. To bylo moudré!“

Hedvika se ani nedivila, co všechno Beatrice ví. Na rozdíl od mnoha jiných nikdy nepodceňovala její chytrost.

„Kdybyste potřebovala její umění, ráda vám bude k službám,“ nabídla.

„Děkuji, to není nutné. S boží pomocí se manžel i já těšíme dobrému zdraví. Povězte mi, jak se vede vašemu mladšímu synovi? Slyšela jsem, že ho k sobě jako panoše přijal pán z Christiansdorfu.“

Hedvika se pozorně zahleděla do císařovniny tváře. Má Dietrichovi jeho pochybení za zlé?

„Můj syn se ze všech sil snaží, aby svou chybu napravil a očistil svou čest. Při obležení Haldenslebenu dával v sázku život, aby hájil zájmy biskupa Wichmanna.“

Marně doufala, že jí císařovna odpustí podrobnosti. Beatrice trvala na tom, že chce celý příběh slyšet.

Když Hedvika skončila, císařovna se k ní naklonila a ještě ztišila hlas, aby si byla jistá, že ji neuslyší nikdo, i kdyby poslouchal za dveřmi.

„Bylo chytré uklidit ho zatím do té vaší stříbrné vesnice. Věřte mi, že vám dobře rozumím. Bohužel. Tak jako váš nejstarší vám, tak i král mně dělá starosti…“

Beatrice se rychle napřímila, jako kdyby prozradila příliš mnoho. Zhluboka se napila a ukazováčkem si přejela po pravém obočí.

Hedvice táhla hlavou skličující myšlenka, a nikoli poprvé. Je možné, že mladého krále Jindřicha i jejího Albrechta už v dětství zkazilo vědomí moci, jež jim připadne? Ani jeden nikdy nepoznal pokoru a neučil se skromnosti, jenom ze všech stran slyšeli, že je každý musí poslouchat.

Beatricina slova ji vytrhla z úvah.

„Váš manžel a nejstarší bratr budou zklamaní rozhodnutím císaře, komu udělí uvolněná léna.“

Markraběnka chtěla něco namítnout, ale císařovna ji pohybem ruky umlčela. „Ušetřete mě zdvořilých frází. Všichni víme, že braniborský markrabě by byl dobrým saským vévodou, což u Bernharda není jisté, zvlášť když se schyluje k válce. Ale vezměte v úvahu, že nejen císař, ale ani ostatní knížata nemají v úmyslu připustit, že by se opakovala situace, kdy jeden člověk má dvě vévodství a mohl by být časem stejně mocný a vlivný jako Lev. Souhlasíte se mnou?“

Hedvice nezbývalo nic jiného než přikývnout. Beatrice má pravdu. Všichni, nejen Barbarossa, se z případu poučili.

„Už nikdy nebude v říši nikdo kromě císaře, kdo by měl takovou moc,“ prohlásila císařovna.

Pak by si císař měl dát pozor na Filipa z Heinsbergu, pomyslela si s obavami Hedvika. Protože kolínskému arcibiskupovi k dosavadní mocenské základně přibyla ještě polovina Saska, i když se teď jmenuje Vestfálsko.

„Proto můj choť nemohl braniborskému markraběti svěřit další léno,“ pokračovala císařovna, jako by si nevšimla Hedvičina pochybovačného výrazu. „Ale nechtěl obě vévodství předat ani našim synům. S tím by knížata nikdy nesouhlasila. Rozumíte mi?“

Hedvika opět přikývla a snažila se nedat na sobě znát úžas nad takovým přiznáním.

„Prosím vás, vyřiďte to svému manželovi a nejstaršímu bratrovi, a povězte jim, že císař s nimi oběma počítá na příští vojenské tažení.“

Chvilku vládlo ticho, obě ženy upíjely z pohárů víno. V komnatě bylo slyšet jen praskání ohně a šelestění hedvábných šatů.

Pak se Hedvika odhodlala prolomit ticho. „Veličenstvo, dovolíte mi otázku?“

Beatrice ji pokynutím hlavy povzbudila, aby mluvila.

„Porážka Lva je nevyhnutelná. Ale nikdo neví, jak dlouho válka potrvá a jak moc bude krvavá. Nemůžete nějak zapůsobit na Jindřichovu manželku, aby svého muže umírnila?“

Beatrice na ni upřela oči a zavrtěla hlavou. „Ta malá Matylda pro mě zůstane navždy hádankou.“

Ženy se usmály označení, jež nepostrádalo ironii. Matyldě, dceři anglického krále Jindřicha Plantageneta a jeho manželky Eleonory Akvitánské, bylo sotva jedenáct let, když ji před dvanácti lety provdali za mnohem staršího Jindřicha, ale nyní už o dlaň převyšovala svého statného muže.

Hedvika si přesně pamatovala, co jí procházelo hlavou, když v létě 1168 na dvorském sněmu ve Würzburgu poprvé uviděla tu normanskou dětskou ženu. Tehdy stála Matylda malá a nesmělá po manželově boku a očividně na ni dělal větší dojem statný vévoda než lesk provázející dvorský sněm. Všichni očekávali, že bude vládnout spolu s ním, jakmile dospěje a manželství bude završeno.

Přestože se Jindřich velmi snažil, aby se jí zavděčil a zval ke svému dvoru zpěváky a básníky, nikdy se neproslýchalo, že by se Matylda pokusila uplatnit na něj svůj vliv, a už vůbec ne ho mírnit, což by bylo vítané.

„Pravděpodobně nezdědila nic z temperamentu svých rodičů,“ vyslovila císařovna to, co si obě myslely. Protože Jindřich Anglický a Eleonora Akvitánská spolu po mnoho let otevřeně válčili a královna ze svého zajetí dokonce podněcovala své syny, aby v otevřené rebelii povstali proti otci.

„Matylda by to dokázala, ale odmítá,“ postěžovala si Beatrice. „Nabídla jsem jí tajné jednání, ale vzkázala mi, že se vždy bude řídit manželovými rozhodnutími a její místo je po jeho boku.“

Nechápavě zavrtěla hlavou. „Tolik manželské poslušnosti jí určitě nevštěpovala matka. Je možné, že se opravdu zamilovala do toho zatvrzelého, vznětlivého a mocí posedlého muže?“

Ani Hedvika si to nedovedla doopravdy představit.

„Možná se ho bojí,“ uvažovala nahlas. Od ženy vyžaduje odvahu vmísit se do mužských záležitostí. Kdo nepostupuje promyšleně, riskuje nejen manželův hněv, ale i jeho autoritu u družiníků.

„Pak bude její ustrašenost stát život mnoha dobrých mužů,“ trpce poznamenala císařovna. „Ovšem i my dvě jsme se snažily toho tvrdohlavce umírnit. Tak tedy promluví zbraně. Proto vás prosím, využijte veškerý svůj diplomatický um a přesvědčte braniborského a míšeňského markraběte, aby odhodlaně bojovali po císařově boku. Nebudou toho litovat.“

Hedvika měla mnoho podnětů k přemýšlení, když se vracela do komnaty, která byla jí a manželovi přidělena po dobu dvorského sněmu. Už zvenčí slyšela dunivé mužské hlasy.

Když vešla, uviděla výjev, který očekávala: manžel a nejstarší bratr se právě cílevědomě opíjeli.

„Císař už kolem sebe nesnese žádné silné muže,“ stěžoval si míšeňský markrabě ztěžklým jazykem. „Raději rrrozseká obě vévodství na kusy a rrrozdělí je mezi největší ztroskotance.“

Hedvika byla ráda, že Oto už mluví dost nezřetelně. Co kdyby za dveřmi někdo poslouchal a předával dál, co ti dva vykládají?

„Jo, to je pravda,“ potvrdil její bratr, který zjevně taky hojně popíjel víno, ale lépe je snášel, a poplácal švagra po rameni.

Dietrich se opíral o zeď a pochybovačně hleděl na oba podroušené. Vyměnil si krátký pohled s Hedvikou a naléhavě je nabádal: „Dávejte si pozor na jazyk! Tady i stěny mají uši.“

„Je to přřřece pravda,“ ohrazoval se míšeňský Oto.

„A nejpozději až náš malý Bernhard u Goslaru selže, tak to bude Rudovousovi líto,“ přidal se braniborský Oto.

Oči se mu zúžily do škvír: „Válka nažene houfy horníků z Harzu k tobě, švagře. Budeš ještě bohatší! Budou tě prosit na kolenou, aby směli do Christiansdorfu. Vzpomeň si na moje slova!“

Oba Otové si hlučně přiťukli naplněnými poháry a připili si.

„Na válku!“

„Na válku! Pokud zase nebudu muset do toho proklatýho bahna!“

Nikdo míšeňského markraběte nenapomenul, aby neklel. Vzpomínka na děsivé obléhání Haldenslebenu byla ve všech mužích ještě příliš živá.

„Tvoje manželka je bledá a vypadá unaveně,“ upozornil Dietrich bratra. „Dovolíš, abych ji místo tebe doprovodil ke dveřím její ložnice?“

Hedviku zaplavila horká vlna.

Ale Oto jen mávl rukou a dal si nalít ještě další pohár. „Jen jdi!“

Kalným pohledem se podíval na Hedviku. „Hezky si odpočiň, má drahá. Abys byla zítra zase krásná!“

Dietrich jí nabídl rámě. Bylo to také nutné, protože strachy a vzrušením se jí náhle roztřásly nohy.

„Tak mi tu všechno nevypijte,“ otočil se ještě Dietrich na bratry. „Hned jsem zpátky.“

Hedvika se do něj se zatajeným dechem zavěsila a nechala se vyprovodit ven. Beze slova procházeli chodbou. Ale pak ji Dietrich jemně popostrčil do výklenku, kde byly úzké dveře. V malé místnosti byla úplná tma. Hedvika jen při vstupu ve slabém světle pochodně z chodby zahlédla, že je to zřejmě spíž, ve které stojí několik sudů.

Dietrich rychle zasunul závoru a strhl Hedviku do náručí. Vášnivě, lačně ji líbal, jemně jí hnětl prsa a v příštím okamžiku mu ruka zajela pod sukni. Pak ji najednou pustil, ale jen proto, aby ji vyzvedl a přitiskl ke zdi.

„Už to bez tebe nevydržím,“ supěl, když mu nohama obemkla boky. Tentokrát mu nezbývalo nic z obvyklé něhy a mazlení. Pronikal do ní prudce, vášnivě, Hedvika dusila slastné výkřiky na jeho rameni, aby je nikdo neslyšel. Se srdceryvným zasténáním dospěl k vyvrcholení.

Opatrně ji postavil na zem a skryl obličej mezi jejími ňadry.

„Moje lásko! Moje jediná, velká lásko!“ šeptal zoufale. „Už nevím, jak mám bez tebe žít.“

Hedviku jeho citový výbuch rozrušil. Takhle Dietricha ještě nikdy nezažila. Tentokrát musela utěšovat ona jeho, a nikoli naopak.

Pokrývala mu tvář polibky. „Najdeme nějakou cestu,“ šeptala. Přestože neměla sebemenší naději, že se jí to podaří.

Ráno se Oto podle očekávání probudil pozdě a hlava mu třeštila. Hedvika na to byla připravená a požádala Christianovu ženu, aby připravila lektvar, který by mohl bolest hlavy zmírnit.

S hotovým nápojem v konvici Marta čekala, až ji zavolají.

Hedvika se zatím oddávala myšlenkám na milence.

Léta doufání a čekání na vzácnou příležitost setkat se na několik utajených, ukradených chvil a čelit nebezpečí, že budou odhaleni, je vyčerpávala a vyvolávala v nich zoufalství. Ale nedokázali se jeden druhého vzdát, oba žili jen v očekávání těch skrývaných schůzek.

Dosud byl Dietrich vždy tím silnějším, pokaždé se snažil dodávat jí odvahu a naději. Včera v noci, při jejich spěšném, divokém milování, se poprvé přestal ovládat a přiznal, že je stejně nešťastný jako ona. Náhle se role vyměnily. Teď musí být silnější ona.

Polovinu noci bděla a přemýšlela, jestli by pro ně existovalo nějaké východisko. Možnost, kterou brala stále víc v potaz, že spolu utečou a usadí se někde, kde je nikdo nezná, nepřipadá v úvahu, dokud bude válka. Kdyby byl mír, Dietrich by možná mohl přenechat markrabství bratrovi. Vždyť ho císař ujistil, že v případě, že by se mu něco stalo, Východní marka připadne Dedovi. Ale císař právě nyní svolává knížata na vojenské tažení. Teď Dietrich nesmí jen tak zmizet, to by byla zrada na císaři.

A ona konečně pozvolna začíná získávat zpátky svůj bývalý vliv na Otu. Chce jej uplatnit tak, aby Oto svůj titul a marku předal mladšímu synovi, a nikoli Albrechtovi. Teď, když poprvé odkázal svého nejstaršího do patřičných mezí a pohlédl na něj se stopou nedůvěry, od něj nemůže odejít.

Ať to obracela a otáčela jakkoli, nezbývá jim nyní nic jiného než se nadále potají setkávat na dvorských sněmech a vědět, že jednou budou odhaleni. Jednou se nevyhnutelné stane skutečností.

Ji Oto na místě zabije, veřejné potrestání nepřipadá v úvahu. Nikdy by před světem nepřiznal, že je paroháč.

Tak ať jí bodne dýku do srdce! Kdyby už nikdy nesměla vidět Dietricha, život pro ni beztak nemá cenu.

Ale jaký osud by čekal jejího milence? Došlo by mezi bratry k boji na život a na smrt? V tom by měl Dietrich jednoznačně převahu. Ale nezabil by bratra poté, co mu uloupil ženu. Měl by však volbu, kdyby chtěl zabránit tomu, aby ji Oto z pomsty neprobodl?

Hedvika nenalézala východisko, ač usilovně přemýšlela.

Dosud se Dietrichovi vždycky s vynaložením spousty peněz podařilo najít nějaký odlehlý hostinec s mlčenlivým majitelem, kde se mohli potají sejít. Ale tentokrát se na dvorský sněm sjelo mnoho knížat se svými družinami a při veškeré snaze se mu to nepovedlo.

Jestlipak by se aspoň ještě na jednu noc mohli sejít v té malé, skryté komoře? Nevyznala se v císařské falci v Gelnhausenu tak dobře, aby věděla, kde by byli nerušeni. Nehledě na problém jak se zbavit všech dvorních dam, které ji provázejí na každém kroku a spí s ní v jedné místnosti.

Hedvičiny myšlenky se stále točily v kruhu kolem jednoho bodu a Oto se snažil z třeštící hlavy vydolovat myšlenku, která tam někde musela být skrytá. Bylo to něco důležitého. Něco, co včera řekl jeho švagr.

S odporem v tváři odsunul další nechutný nápoj, který mu Christianova žena chtěla vnutit, a sáhl po poháru s těžkým červeným vínem. Už jen ten pohyb ho tak bolel, že po mocném doušku pokorně sáhl po lektvaru. Utkvěl pohledem na Martě a rázem si vzpomněl na to, po čem už celou dobu marně v paměti pátral.

„Okamžitě mi zavolejte fojta Christiansdorfu a velitele mé osobní stráže!“ rozkázal.

Oba muži se dostavili téměř okamžitě.

Marta by se nejraději vytratila, když se vedle Christiana objevil Ekkehart a okamžitě, jakmile pozdravil markraběte, na ni upřel oči.

„Christiane, co jste mi to před lety vyprávěl o těch dvou formanech, co vozili sůl a objevili v Christiansdorfu stříbro? Nepocházeli z Goslaru?“

„Ano, pane,“ přisvědčil udiveně Christian. „Ale potom raději hledali práci u solných dolů v Halle, protože Lev vyhrožoval, že goslarské šachty raději zničí, než aby je předal protivníkovi.“

„Přesně tak!“ zvolal Oto a vzápětí se zachvěl, protože zvuk vlastního hlasu vyvolal novou vlnu bolesti v jeho trýzněné hlavě. Ale aspoň teď tahle bolest přehluší trvalou bolest kloubů zachvácených dnou.

„Ekkeharte, Christiane, přemýšlejme,“ vyzval muže polohlasem, protože byl už varován, co v jeho hlavě nyní vyvolají hlasité tóny.

„Ještě tento měsíc skončí příměří. A všichni jsme zajedno, že Lev pak okamžitě vytáhne proti Goslaru, ne?“

Rytíři mu neodporovali.

„A taky v tom, že Bernhard a Ludvík nemají schopnosti na to, aby jeho ohromné vojsko zastavili?“

I v tom s ním oba souhlasili, přestože se vyhýbali vzájemnému pohledu. Christian proto, že Ekkehartovi vůbec nedůvěřoval, a Ekkehart proto, aby neprozradil svou nenávist. Už dlouho si přeje Christianovu smrt, aby mu Marta konečně patřila. Ale nenáviděný sok jako kdyby měl sedm životů jako kočka a dosud každý útok přežil. Mezi jeho lidmi již kolovali zvěsti, že bude proklet a odsouzen k zániku každý, kdo vztáhne ruku proti Christianovi. Teď se však věci ujme osobně. Nadcházející válka by mu měla poskytnout dostatek příležitostí. Po bitvě nikdo nebude schopen zjistit, čí meč Christiana probodl, až bude jeho mrtvola ležet na bojišti.

Oto na ně triumfálně pohlédl a vypadalo to, že i bolest hlavy polevila.

„Goslar je silně opevněný. Ale šachty a tavicí pece před městem by Jindřich mohl pohodlně zničit a způsobit císaři značnou škodu. Myslím, že to udělá. Bernhard ani Ludvík nejsou dost silní, aby mu v tom zabránili.“

Oto se teď zadíval na Christiana. „Chtěl jsem vám ve válečném tažení opět svěřit část svého vojska. Ale udělám něco jiného. S několika ozbrojenci se usadíte nedaleko Goslaru. Sledujte, co se bude dít, a když se bude schylovat k tomu, co předpokládáme, pak počkejte, až vojsko odtáhne a slibte horníkům dobré příjmy, když se okamžitě přestěhují do mé země a budou tam těžit stříbro.“

Než Christian stačil něco namítnout, Oto pokračoval: „Vaše žena se vrátí s námi a cestou se bude starat o mé bolavé klouby. Doufejme, že nás příští polní tažení nezavede zase k Haldenslebenu!“

Po krátkém zaváhání dodal: „Můj syn pojede s vámi. Ať si při té příležitosti vyslouží ostruhy!“

Markrabě nakonec změnil názor a Dietrich ho směl do Gelnhausenu provázet, avšak nikdy ho nevzal na žádné shromáždění k císaři, nýbrž ho spíš skrýval mezi panoši. Aspoň tak nemohlo dojít k další srážce s Albrechtem a jeho pochybnými přáteli.

Na Otův pokyn se oba rytíři vzdálili.

Christian už přemýšlel, kde ubytuje další horníky a kde začnou kopat, když se jich do Christiansdorfu přestěhuje velký počet, což se dá očekávat. Bude to muset projednat s hornickým mistrem. Je nejvyšší čas otevřít nové šachty i v sousedních vsích. Hermann předpokládá, že i tam jsou vydatná naleziště.

Ekkehart naopak v duchu litoval uniklé možnosti v bitevním chaosu osobně Christianovi zezadu vrazit meč do zad. Ale protože Oto posílá nenáviděného soka tam, kde určitě za pár dní propukne válka, otevírají se nové možnosti. Navíc má nová situace tu výhodu, že Marta bude v nejbližší době v jeho blízkosti, a to bez Christiana.

Oto spokojený s vyhlídkami, jež se mu odkrývají, poručil, aby mu donesli snídani, Marta poprosila o svolení, aby směla následovat manžela. Zachytila Ekkehartovy pohledy a byla hluboce znepokojená.

„Chceš rovnou odtud jet do Harzu?“ zeptala se Christiana, jakmile se ocitli o samotě.

„Ano. Nezbývá mi čas promluvit si o všem nejprve s hornickým mistrem a vzít s sebou dva nebo tři jeho spolehlivé muže, kteří se ještě vyznají v šachtách na Rammelsbergu.“ Christian krátce počítal. „Za třináct dní skončí příměří a Lev pravděpodobně okamžitě vyšle vojsko na Goslar. Musím tam jet rovnou odtud. Lukas doma všechno projedná s hornickým mistrem a vesnickým rychtářem a připraví, co bude třeba.“

„Dávej si pozor a kryj si záda,“ zašeptala Marta a nedokázala potlačit špatný pocit.

„Ekkehart,“ odpověděl Christian k jejímu překvapení. „Chce tě mít. A je odhodlaný udělat všechno, abys konečně byla opravdu vdova.“

Marta by se studem nejraději propadla do země. „Prosím tě, věř mi, nikdy jsem ho nijak nepovzbuzovala…,“ zašeptala.

Pohladil ji po tváři. „Ty za to nemůžeš. O mě si nedělej starosti, dám na sebe pozor.“

Zamyšleně upřel pohled na neurčitý bod v dáli. „Mnohem větší starost mi dělá nechat tě samotnou v jeho blízkosti. Drž se pořád kolem Hedviky! A Lukas se od tebe nehne. Z Oty musím aspoň vymámit slib, že tě tentokrát neprovdá, dokud na vlastní oči neuvidí mou mrtvolu.“

Marta se zachvěla, když slyšela, jak Christian lhostejně mluví o své možné smrti.

„Vyrazíš už dneska?“ zeptala se stísněně.

„Zítra.“ Usmál se a přitáhl ji k sobě. „Tahle noc ještě zůstane nám.“

Obléhání Goslaru

Christian se rozhodl, že se svým oddílem ozbrojenců, kteří mají za úkol ochraňovat horníky na cestě do Míšeňské marky, se nebude skrývat někde před Goslarem, jak navrhl Ota. Nechce jen čekat, až Jindřichovi vojáci zničí šachty a tavicí pece na Rammelsbergu. Když už bude se svými ozbrojenými muži tam, kam Lev zřejmě povede první útok, může se hned připojit k obráncům Goslaru.

Davida a Georga, své mladé panoše, nechal pod Lukasovou ochranou. Neobával se toho, že by mohli být ohroženi při útoku na císařské město, ale za nejnebezpečnější na celém svém úkolu považoval cestu s novými osídlenci napříč válečným územím. Pokud někde narazí na rozptýlené skupinky nepřátel, nebo dokonce silnou vojenskou jednotku, nebudou protivníci bojovat podle čestných rytířských pravidel a neušetří panoše, nýbrž se budou snažit pobít celý nepočetný ozbrojený oddíl.

Ovšem Dietrich jel na otcův výslovný příkaz s nimi. Na rozdíl od mladých panošů však byl markraběcí syn v osmnácti letech už schopen v případě přepadení či útoku postavit se s mečem do boje.

Christian a jeho družina se blížili k císařskému městu Goslar obehnanému pevnými hradbami a strážními věžemi a viděli, jak se pilně pracuje na válečných přípravách. Na cestě k městu je předjížděly vrchovatě naložené vozy se zásobami, aby bylo město zaopatřeno pro případ obléhání.

Na ochozech mohutných městských hradeb, které Goslaru vždy záviděl, a na strážních věžích procházely hlídky. Řemeslníci opravovali opevnění města všude, kde bylo poškozené. A dřív než prošli kamennou bránou do města, stoupal jim do nosů pach příznačný pro obléhání: kořeněná vůně rozvařené smoly, která se v případě útoku zvenčí na opevnění vylévá jako žhavá tekutina z hradeb na útočníky.

Navzdory všeobecnému ruchu vyvolal jejich příjezd pozornost. U brány je čekala zdvojnásobená hlídka s tasenými zbraněmi.

„Kdo jste a co vás sem přivádí?“ zeptal se s předstíranou přísností velmi unavený, nervózní mladý muž, jehož úkolem zřejmě bylo zajišťovat tuto bránu.

Něčím Christianovi připomínal Hoyera, mladého rytíře, jenž jim jel v ústrety spolu s Filipovým velitelem Brabantů. Je to tím, že stárnu, když mi tihle mladí rytíři připadají skoro jako děti, pomyslel si na okamžik. Ale bylo obvyklé, že do bitev byli vysíláni mladíci. Vždyť jen málokdo má takové štěstí jako on, aby po tolika bojích stále ještě žil. Na rytíře je jeho šestatřicet let už úctyhodný věk.

„Christian z Christiansdorfu, rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu,“ představil se. „Můj kníže posílá mě a mé muže, abychom se připojili k oddílům jeho švagra, nového saského vévody Bernharda z Anhaltu, a hájili Goslar.“

Výraz mladého, nervózního rytíře mu prozradil, že v Goslaru se ví o gelnhausenských událostech a přicházející pomoci.

Christian dovedl velmi dobře pochopit nedůvěru svého protějšku. Tucet mužů při obhajobě města nehraje velkou roli. Kdo však potvrdí, že cizince nevyslal nepřítel a teď jen bude čekat, až Lvovým oddílům potají otevřou městské brány? Je mnohem snazší obsadit opevněný hrad či město s pomocí zrady než je nechat vyhladovět při mnohatýdenním či dokonce několikaměsíčním obléhání.

Mladý velitel nedůvěřivě přimhouřil oči, důkladně si Christiana změřil a stroze rozkázal: „Doprovoďte mě i se svými muži k veliteli města!“

„A vaše jméno?“ zeptal se Christian se zdvořilým zájmem, do něhož se vmísila stopa lehkého posměchu. Mladík, který nervózně žmoulal prsty, se zřejmě poprvé zúčastní nebezpečného boje a samým vzrušením zapomněl na pravidla slušného chování.

„Roland z Maienau, rytíř v císařových službách,“ pospíšil si teď s představením a zrudl rozpaky nad svou chybou.

Christian vlídně přikývl, aby dal najevo, že nezdvořilost je prominuta, a pozorně sledoval, jak Roland udělil svým lidem několik rozkazů, dal si přivést koně a vyhoupl se na něj.

Podle očekávání provázel míšeňské jezdce tucet ozbrojenců, kteří je nespustili z očí, když projížděli ulicemi, kde vládl čilý ruch.

Všude se obyvatelé Goslaru chystali na napadení zvenčí. Muži připravující horkou smůlu přiváželi výsledky své práce k bránám, jiní plnili sudy vodou pro případ požáru, kdy by bylo nutné zabránit šíření ohně na vedlejší domy, další zatloukali okenní průzory prkny, či přiváželi a skladovali zásoby.

Christianova ozbrojená skupina byla odvedena na volné prostranství před císařskou falcí, kde při dvorských sněmech stává nespočet stanů, aby bylo možné ubytovat aspoň část hostů, kteří se sem sjíždějí ze všech světových stran. Teď si tu zřejmě měli zřídit tábor Bernhardovi a Ludvíkovi vojáci.

Skupina rytířů zamířila k holohlavému muži kolem čtyřicítky, jenž všemi směry vykřikoval rozkazy, které byly okamžitě plněny. Jak Christian předpokládal, byl to velitel města. Když mu byl představován, uviděl na jeho obličeji několik ošklivých jizev po spáleninách a napříč levou tváří dobře zahojenou stopu po meči, svědectví bojů, kterých se zúčastnil.

„Míšeňský markrabě posílá mě a mé muže, abychom posílili ozbrojené oddíly jeho švagra vévody Bernharda,“ vysvětloval Christian.

Velitel na něj hleděl se stejnou nedůvěrou jako mladý Roland.

„Vévoda vám potvrdí, že jsme ve službách rodu Wettinů,“ dodal Christian, jenž uhodl myšlenky svého protějšku. „Přejete-li si, odpřisáhnu to.“

Pokynul Dietrichovi, jenž stál tři kroky za ním, aby přistoupil blíž. „To je hrabě Dietrich, syn mého lenního pána a synovec vévody Bernharda.“

„Buďte vítáni,“ zamumlal velitel. „My očekáváme příchod vévodových oddílů za tři dny. Do té doby mohou vaši muž pomáhat budovat opevnění.“

Christian přikývl na znamení souhlasu a zeptal se: „Jak jsou chráněni lidé z Rammelsbergu? Císařovi spojenci se obávají, že Lev by mohl zaútočit na tamní šachty.“

„Horníci a jejich rodiny si mají hledat útočiště tady, když uvidí, že se blíží nepřátelské vojsko,“ odpověděl zachmuřeně holohlavec. „Ale šachty chránit nemůžeme, bylo by to beznadějné a skončilo zbytečnou krvavou lázní.“

Christian a jeho muži byli přiděleni k opevňování města v úseku kolem brány, kterou do Goslaru přijeli, a jemuž velel nervózní mladý Roland. Zřejmě musel vydat rozkaz, aby jeho lidé nespouštěli cizince z očí, protože každý Christianův člověk měl po boku dva nebo tři Goslarany.

Den před vypršením příměří, dvacátého sedmého dubna, dorazilo očekávané vojsko nového saského vévody. Bernhard zřejmě ještě z Gelnhausenu vyslal posly, aby ve vražedném tempu doručili vzkaz jeho oddílům, které se měly vydat na pochod do Goslaru. Ozbrojená moc čítala jen několik set mužů, avšak její účinek byl zničující, ovšem jinak, než se očekávalo.

Christian si s Rolandem a Dietrichem právě dělil kus chleba a trochu piva k snídani, když se z věže ozvaly varovné výkřiky.

Roland vyskočil, sáhl po meči a naznačil Christianovi a jeho panoši, aby ho následovali, ani ne tak na znamení důvěry, jako spíš naopak kvůli stále ještě přetrvávajícím stopám nedůvěřivosti.

Jeden za druhým spěchali po točitém schodišti nahoru, aby na vlastní oči viděli, proč se vyvolávalo na poplach.

Z věže bylo možné rozeznat jen čelo průvodu ozbrojenců vzdáleného ještě pár mil od města. Ale víc než sto lidí se hnalo k městským hradbám, jako by je pronásledoval sám ďábel. Jejich vyděšený křik doléhal až nahoru na věž, z níž rytíři sledovali panický úprk. Christian viděl v houfu většinou ženy různého věku s dětmi nesenými v náručí nebo vlečenými za ruku. Některé nesly ještě ranečky věcí, které stihly sbalit na bezhlavém útěku.

„To jsou lidi z Rammelsbergu,“ křičel Roland a už se otočil, aby seběhl dolů. „Myslí si, že je to nepřátelské vojsko!“

Když byli dole, první zoufalci se již valili branou do města. Roland se vzdal záměru postavit se proti nim a vysvětlit jim jejich omyl. Dav by ho převálcoval. Proto rozkázal vpustit prchající a za posledním z nich zavřít bránu. Jeho úkolem bylo přesvědčit se, že přijíždějící ozbrojenci jsou skutečně oddíly nového, a nikoli bývalého, nyní už moci zbaveného saského vévody. Vyslal dva muže, aby podali hlášení veliteli města a přivedli ho, potom se obrátil k Christianovi.

„Můžete se o ty lidi postarat?“

Pohybem hlavy ukázal na dav řvoucích, utíkajících uprchlíků, v němž se lidé předbíhali a tlačili a hrozilo nebezpečí, že když někdo upadne, bude ušlapán.

„Panika je to poslední, co tady teď potřebujeme. Ve městě je beztak strachu víc než dost.“

Christian přikývl na souhlas, dal Dietrichovi znamení, aby ho následoval, a rozběhl se za křičícími lidmi, kteří zřejmě bezcílně zaplavovali ulice.

Masový úprk už měl první oběť. Žena s obličejem staženým bolestí ležela na zemi, tiše sténala a marně se pokoušela vstát, oběma rukama svírala levou nohu. Vedle ní leželo novorozeně a pár kroků od nich plakala malá holčička.

Christian se sklonil k ženě, které z očí tekly slzy. „Můžeš vstát?“ zeptal se.

Mlčky zavrtěla hlavou a ještě pevněji přitiskla ruce k noze. Potom se obrátila k dítěti, které ze sebe nevydalo ani hlásku, zoufale vytřeštila oči a s pronikavým výkřikem sáhla po bezvládném tělíčku.

„Můj syn! Můj chlapeček!“ naříkala a nechápavě hleděla na drobnou mrtvolku. Holčička se rozplakala ještě hlasitěji.

Christian se tiše pomodlil. Nemohl teď udělat nic jiného než ji odtáhnout na kraj ulice a opřít ji zády o dům. Teď byla ulice prázdná, jako vymetená, nic se nepohnulo ani za okny domů a všechny dveře byly pevně zavřené.

Hlasitě zabušil na ty nejbližší a vykřikl: „Je tady raněná. Postarejte se o ni, nebo aspoň přiveďte ranhojiče!“

Pochyboval, že by žena mohla ranhojiči zaplatit, pokud by jí napravil zřejmě zlomenou nohu a zpevnil ji dlahami a obvazem. Ale teď se u nešťastnice nemůže déle zdržovat.

Za rohem ležela další oběť bezhlavého úprku, hubená stará žena s berlemi, která se už nehýbala a na roztrhaných, šedivých šatech byly patrné stopy nohou. Christian se podivil, jak mohla až sem držet krok s běžícím davem.

O pár kroků dál našli s Dietrichem tělo ušlapaného chlapce, potom dvě děti držící se za ruce a se zoufalým pláčem hledající matku.

Přistoupil k dětem, jež na něj upíraly velké, ustrašené oči, ale neutekly.

„Pojďte, půjdeme hledat vaši matku,“ vyzval je a děti poslušně šly s ním a Dietrichem dál.

Rychle dohonili dav, který zpomaloval, až se úplně zastavil. Zoufalí lidé si uvědomili, že jsou zatím v bezpečí a nemají další cíl kam se hnát. Christian odhadl zástup asi na stovku lidí, kteří teď bezradně postávali a navzájem si stěžovali.

Postavil se na sud před ševcovským krámkem, zřejmě v něm byla připravená voda na hašení ohně, a nahlas vykřikl: „Lidé, poslouchejte, co vám řeknu!“

Postupně se k němu obraceli, někteří udiveně, jiní ještě se strachem v očích.

Zleva zaslechl radostný pokřik a viděl, že děti, které přivedl, našly svou matku. Objímala je se slzami v očích.

„Slyšte, co vám chci povědět!“ opakoval Christian. „Vojsko, před kterým jste uprchli, není nepřítel. Sasko má nového vévodu, Lev byl zbaven úřadu i moci. Teď jsou na cestě sem vévoda Bernhard a durynský lantkrabě se svými oddíly, aby pomohli bránit Goslar.“

„Co nám to pomůže, urozený pane?“ namítla hlasitě hubená žena s vrásčitým obličejem, podle šatů zřejmě vdova. „Tam nahoře na Rammelsbergu nás neochrání nikdo. A když my utečeme do města, kdo pomůže našim mužům a bratrům, kteří jsou hluboko pod zemí v šachtách, a než se něco dozvědí, bude dávno příliš pozdě?“

Podle chování ostatních Christian pochopil, že vyslovila to, co si ostatní mysleli, a navíc očividně požívá mezi hornickými rodinami určitou úctu.

„Počkejte tady!“ rozkázal. „Musím zpátky k bráně, ale pošlu vám zprávu, zda jste skutečně utekli před našimi spojenci. Postarám se pak, abyste byli včas varováni, až se bude blížit nepřítel.“

V naději, že bude moci splnit poslední slib, seskočil ze sudu a obrátil se ke vdově. „Na vaší cestě sem zůstali ranění. Můžeš poslat pár lidí, aby se o ně postarali?“ zeptal se.

Žena přikývla. „Děkuji vám, pane. Bůh vám žehnej za vaši milosrdnost.“

Chtěl vykročit k bráně, ale ještě na něj zavolala: „Pane! Jak můžeme varovat své muže a bratry?“ zeptala se. „Většina šachet je odtud dost daleko.“

Rytíř se krátce zamyslel a pohlédl jí do ustaraných očí. „Zítra ráno končí příměří. Pošli jim zprávu, aby se vrátili domů a v případě útoku nepřátel se mohou uchýlit do města.“

„Udělám to, pane,“ odhodlaně se napřímila. „Lepší, když přijdou o mzdu za pár dní než o život.“

Ke Goslaru se skutečně blížilo Bernhardovo vojsko a nechtěně vyvolalo divoký úprk z Rammelsbergu.

Christian snadno přesvědčil velitele města, aby rodinám horníků podal zprávu o příchodu durynských, a tak zabránil opakování zmateného úprku. Holohlavý bojovník dospěl ke stejnému rozhodnutí.

Christian s Dietrichem a míšeňskými ozbrojenci se ohlásili u nově jmenovaného saského vévody, aby si dali přidělit místo v jeho oddílech.

Hedvičin nejmladší bratr nadšeně uvítal synovce, ale na Christiana nedůvěřivě pokukoval. Rytíř rovněž využil příležitost, aby si svůj protějšek důkladně prohlédl. Usoudil, že k Bernhardovi sympatie rozhodně nechová. Nečekaná, před několika dny udělená hodnost vévody Hedvičinu bratru stoupla do hlavy.

Proto byl Christian spíš rád než dotčen, když mu nový vévoda povýšeně navrhl, aby si sám vyhledal místo, kde by mohl s Otovými muži bránit Goslar. Synovci Bernhard nabídl, aby spolu s ním a ostatními veliteli sledoval očekávaný útok z bezpečného stanoviště. Dietrich ho však zdvořile požádal o svolení dál sloužit jako panoš svému rytíři.

Christian tušil, že mladého muže k tomu přiměla nejen touha po dobrodružství a činorodost, ale i nechuť zůstat ve strýcově blízkosti. Pravděpodobně také vycítil, že Bernhardovi nebyl tak vítaný, jak přede všemi předstíral. Obával se snad vévoda, že by jeho novou důstojnost mohlo poškodit, kdyby ho provázel zrovna synovec, jehož vykázali od císařského dvora, protože se odvážil napadnout králova rytíře?

Koneckonců nebezpečí číhá všude, jakmile někdo vezme město útokem. A po jeho boku se Dietrich naučí víc než ve velitelském stanu, kde by byl v nejlepším případě jen tichým posluchačem v pozadí.

Půl dne po Bernhardovi, ještě právě včas před uplynutím dohodnutého příměří, přitáhl i Ludvík Durynský se svým vojskem. Přinesl zprávy od špionů svého bratrance císaře, podle kterých Lev, jak očekávali, vyslal vojsko ke Goslaru.

Velitel Goslaru vyslal na všechny cesty vedoucí z císařského města špehy, jejichž úkolem bylo včas oznámit, že se blíží nepřítel.

Obránci města zaujali svá místa.

Zároveň s posledním večerem příměří se na město snesl tajemný, ochromující klid. Nikdo se neodvážil hnout ze svého stanoviště, všichni upírali oči na mohutné městské opevnění a strážní věže, nebo na jasné, hvězdami poseté nebe, modlili se a opakovaně kontrolovali zbraně a zásoby.

Podivný stav čekání trval dva dny. V tom čase skoro nikdo nemluvil, ledaže se modlil.

Potom se ozval varovný výkřik: „Přicházejí!“ a vyvolal poplach v posádce u městské brány.

Vzápětí se rozezněly zvony na kostelních věžích. Vypadalo to, že město se rázem vytrhlo z ochromujícího čekání a začalo rychle konat.

Rytíři, vojáci a měšťané sáhli po zbraních a běželi na předem stanovená místa. Kdo z žen, dětí a starců se neodvážil zůstat ve svém domě, hledal útočiště v některém z kamenných kostelů.

Tucet goslarských řemeslníků, mezi nimi i jedna statná žena, se ohlásilo u Rolanda s tím, že chtějí pomoci při obraně města v jeho úseku opevnění.

Naposledy se otevřela městská brána, aby se mohli horníci a jejich rodiny uchýlit pod ochranu hradeb. Přiběhli z Rammelsbergu, rychle, se strachem a v obavách o svůj majetek a obživu, ale tentokrát nebyl nikdo ušlapán.

Potom se všechny brány uzavřely, byly spuštěny kovové mříže, zapáleny ohně pod kotly se smolou a všichni se modlili, aby valy a silné hradby odradily nepřátelské vojsko od pokusu zaútočit na Goslar.

Christian, Dietrich a jejich ozbrojenci očekávali blížícího se nepřítele spolu s Rolandem a jeho lidmi. Mladý rytíř náhle překonal nervozitu. S překvapivým klidem rozkázal, aby jeho oddíl nastoupil.

„Prosme Boha, aby držel ochrannou ruku nad naším městem, rodinami a námi!“ zvolal.

Muži bez váhání poklekli. Christian a jeho družina je napodobili. Kovové kroužky drátěných košil chrastily, kůže vrzala, pak nastalo ticho. Každý se v duchu modlil a myšlenkami naposledy zalétl ke svým nejbližším, než se bude muset plně soustředit na boj. Christian opět sevřel v dlani křížek od Marty, který nosil pod gambesonem.

Roland prudce vstal, vytasil meč, políbil lesklou čepel a pozvedl ruku držící rukojeť.

„Všichni na svá místa!“ vykřikl. „Ukažte těm čubčím synům, že bohatý Goslar je příliš hrdý a silný, než aby ho nějaký zavržený lupič trůnu srazil na kolena!“

Muži hlasitě a se zbraněmi nad hlavou souhlasně řvali a spěchali na svá stanoviště.

Na projev před bitvou to nebylo špatné, pomyslel si Christian. Krátké a povzbudivé, i když by páter Sebastian určitě namítl, že hrdost je smrtelný hřích. Ale je přesvědčivé ukázat, že to, za co člověk bojuje s nasazením života, pro něj má význam a je na to hrdý. A přesně vzato Lev se nepokoušel Friedricha svrhnout z trůnu, ale jistě si s tou myšlenkou zahrával.

Uznale Rolandovi přikývl a následoval ho po schodech na věž.

Nepřátelské vojsko už bylo vzdáleno jenom na dva dostřely šípu. Dalo se odhadnout, že čítá několik tisíc mužů. Přitom nikdo nevěděl, zda Jindřich všechny oddíly poslal touto cestou, nebo zda se k městu z jiných stran blíží další.

Roland byl náhle ztělesněný klid.

Také Christian zůstal uvolněný. Goslarské hradby byly silné a koneckonců osud všech leží v božích rukou.

Dietrich pociťoval stejnou měrou hrdost i úlevu, že ho Christian tentokrát neuklidil na bezpečné místo ani neposlal k jeho vévodskému strýci, nýbrž mu dovolil s mečem v ruce se podílet na obraně Goslaru. Christian dokonce Bernharda požádal o drátěnou košili pro Otova syna a nově jmenovaný vévoda se projevil velkoryse a poslal synovci pečlivě vypracovanou drátěnou košili z hustě spletených kroužků, k tomu drátěnou kuklu a pěkný gambeson.

Kdyby mě tak viděla Marie, pomyslel si, ale vzápětí si stísněně uvědomil, že dívka, kterou dosud nedokázal vytěsnit ze svého srdce, přestože se podle Christianova pokynu od ní vždy držel dál, se bude za několik dní vdávat, navíc si bere mrzáka.

Rychle se smrákalo a příchozí zapalovali pochodně, takže brzy se vojenský průvod podobal ohromnému světélkujícímu červu, jenž se nezadržitelně blížil. Bylo už zřetelně slyšet dupání pěšáků, dusot kopyt a výkřiky velitelů.

Roland vedle sebe umístil tucet lukostřelců. Ale ještě než se nepřátelské armáda přiblížila na dostřel, velitelé vydali rozkaz zastavit a utábořit se.

Christian i Roland snadno uhodli proč.

Jindřichovi velitelé viděli, že se jim nepovede překvapující útok, protože město je na ně připravené. Proto má větší smysl nechat muže po namáhavém, dlouhém pochodu odpočinout a neštvat je hned do boje. Vyšlou jen několik zvědů, aby zjistili, jaká je situace v bezprostředním okolí města. Lev mnoho let vládl Goslaru, velmi dobře znal sílu městského opevnění.

Přesto nebylo možné vyloučit, že se vojsko odváží nočního útoku.

Christian se přesvědčil, že Dietrich se kryje, a připravil se na dlouhou noc, za které snad nenastanou nepředvídané události.

Celý den se na obloze stahovaly mraky. Když budeme mít štěstí, rozprší se, pomyslel si. Nejnebezpečnější při útocích byly hořící šípy, které dokázaly zapálit slaměné či šindelové střechy domů stojících těsně vedle sebe. Pak by se opevněné město mohlo stát smrtící pastí všem, kdo v něm jsou uzavřeni.

Pozorně upíral oči do tmy. Nepřátelské vojsko se náhle rozdělilo jako Rudé moře před Mojžíšem a uličkou bylo něco postrkováno a taženo dopředu. Po chvilce to ve světle pochodní poznal: beranidlo, jež útočníci zatím postavili ještě v určité vzdálenosti od brány. Pohlédl na Rolanda, ale ten dál zachovával klid.

Dosud nebyl vystřelen ani jeden šíp.

„Bůh vás ochraňuj, Christiane. Vás i vaše muže,“ promluvil Roland.

„Vás taktéž.“

Posel přinesl zprávy od ostatních bran. I tam se již utábořily nepřátelské oddíly, ale nikde ještě nepropukl boj.

„Radí se, jak postupovat, když se jim nepovedlo nečekané přepadení,“ vysvětloval Christian Dietrichovi, který se od něj ani nehnul.

Roland přikývl. „Každým okamžikem mohou vydat rozkaz k útoku.“

Teprve za úsvitu se mezi obléhateli probudil život. Hlasitými rozkazy bylo několik desítek mužů vysláno, aby beranidlo přitáhli blíž k bráně.

Roland k sobě povolal lukostřelce.

Na útočníky byly vystřelovány mraky šípů, avšak chránili se štíty zavěšenými na ohnutých zádech. Jen několik střel způsobilo škody a kde nějaký muž padl, byl okamžitě nahrazen dalším. Zároveň útočníci své lidi kryli a také oni vystřelovali déšť šípů na goslarské lukostřelce. Christian viděl, jak jeden z nich padl na zem s probodnutým hrdlem, druhý zařval bolestí, když se mu šíp zaryl do paže.

Roland dal zasažené okamžitě nahradit a vydal rozkaz rozmístit kotle s vroucí smolou.

Statná kramářka, jak se Christian dozvěděl vdova, jež odhodlaně vedla obchod po manželovi, ochotně převzala úkol udržovat pod kotli oheň, aby smola byla neustále tekutá a připravená k použití.

Když se muži s beranidlem dostatečně přiblížili, Roland dal znamení a vroucí smola z kotlů se vylila na hlavy a ramena útočníků. Pronikavý řev a bolestný jekot svědčily o tom, že nebezpečná zbraň zasáhla, jak měla. Muži utíkali, někteří zůstali ležet, jiní se na zemi poblíž beranidla divoce svíjeli. Najednou stál obléhací stroj před bránou opuštěný.

Roland přikázal nejlepším střelcům, aby dřevěné, smolou polité beranidlo ostřelovali zápalnými šípy. Brzy silná kláda vzplanula. Muži nahlas jásali.

V nepřátelském táboře znovu zněly hlasité rozkazy a Dietrich k svému úžasu viděl, že k ohni běží několik mužů a vyhrnuje si varkoče.

„Oni chtějí oheň uhasit svou močí?“ zeptal se nevěřícně, takže Christian nedokázal potlačit pobavený úsměv.

„No tak těm čubčím synům jejich vocasy trochu zahřejeme,“ zvolala statná kramářka, jejíž šaty i vlasy už byly nasáklé pronikavým pachem kouře a smoly. Bez váhání nabrala kbelíkem z kotle žhavou hmotu a hodila ho přes zeď. Řev zdola potvrdil, že mířila dobře.

„S pozdravem od goslarských žen!“ vykřikla škodolibě a muži na věži se hlučně rozesmáli.

Kramářka zuřivě zahrozila pěstí dolů, ale Christian ji rychle vtáhl za pažení. Byla by škoda, kdyby kurážnou bojovnici zasáhl šíp vystřelený z pomstychtivosti.

Po zbytek dne se v nepřátelském táboře ozývaly rozkazy a byl vidět rušný pohyb v táboře, ale welfské vojsko již nezaútočilo.

Také následující noc byla klidná.

„Co teď udělají?“ zeptal se Dietrich, když společně s Christianem a Rolandem snídal jáhlovou kaši, kterou jim přinesly měšťanské ženy takto se snažící obránce podpořit.

„Vypadá to, že se radí s kumpány, co číhají před ostatními branami. Možná čekají na Lvovy rozkazy,“ vysvětloval Christian svému panoši. „Asi vojsko stáhne, když nebude možné město dobýt rychle. Jindřich nemá čas na dlouhé obléhání. Musí bojovat na mnoha místech současně.“

„To je možné,“ souhlasil s nadějí Roland. „Nikdo neví lépe než Lev, jak silně je Goslar opevněný, prakticky nedobytný.“

Žádné město není nedobytné, pomyslel si Christian. Komu na tom opravdu záleží, vždycky najde zrádce, který mu potají otevře jednu bránu. Ale svou myšlenku nevyslovil.

Jejich naděje se naplnily a třetí den obležení nepřátelé náhle odtáhli. Nejen od jejich brány, ale i od všech ostatních, jak jim sdělili poslové. Roland, jeho lukostřelci a goslarští měšťané propukli v hlasitý jásot.

„Jděte k čertu, vy bastardi s upálenejma vocasama!“ křičela tlustá kramářka k velkému obveselení posádky na věži.

Christian opětoval Rolandovo úlevné poplácání po rameni. Mladý rytíř obstál v první zatěžkávací zkoušce, aniž došlo k boji muže proti muži nebo k velké řeži.

Když nepřátelé zmizeli z dohledu, Roland dal polovině svého oddílu volno do večera. Víc jich postrádat nechtěl, vždyť odchod mohl být jen předstíraný, ještě se mohlo ukázat, že to byla lest.

„Jděte s nimi, když vám to váš rytíř dovolí,“ vyzval Dietricha. „Oslavujte s Goslarskými!“

„Ženy budou smělým obráncům města jistě vděčné,“ zamrkala se smíchem vdova na Otova syna.

„Doufám, že najde nějakou mladší, než jsi ty, Elso,“ klukovsky se na ni zašklebil rytíř.

„Možná mladší, ale určitě ne tak žhavou,“ zvolal dvojsmyslně jeden z lukostřelců a zase se všichni rozesmáli.

„No právě,“ přidal se druhý. „Raději si najděte nějakou jinou, mladej pane!“

S hlučným smíchem a vtipy se hnali muži dolů a s nimi i Dietrich, jenž k tomu dostal od Christiana svolení. Strýc na něj teď beztak nebude mít čas a Dietrich je už dost starý, aby na sebe dal pozor, tak proč by neměl trochu oslavovat, pomyslel si Christian. A když ho nějaké žena vezme do postele, to je jedno, jestli nevěstka, děvečka nebo mladá vdova, tak proč ne? V následujících týdnech k tomu nebude mít příležitost, pokud se opravdu stane to, čeho se nyní Christian obává.

„Nechcete jít taky do města oslavovat vítězství?“ zeptal se ho Roland, jenž rozhodně neměl v úmyslu z věže odejít.

„Ne. Mám stejný pocit jako vy, že to zdaleka ještě není konec,“ odpověděl. Lehkým pohybem hlavy ukázal k Rammelsbergu.

Jeho neblahé předtuchy se naplnily ještě před soumrakem dalšího dne. Nad Rammelsbergem uviděli oblaky hustého dýmu a zkušenost jim napověděla, že to není obvyklý kouř z tavicích pecí.

Rolandova tvář se při tom pohledu zachmuřila.

Když zvědové potvrdili, že nepřátelské vojsko z Rammelsbergu odtáhlo, Christian se nabídl, že se svými ozbrojenci doprovodí horníky do jejich osady.

Dosud ještě nikdo neopustil město, protože na velitelův rozkaz se brány budou smět otevřít teprve zítra ráno.

Dietrich u něj ohlásil návrat. Podle zasněného výrazu, jaký měl v okamžicích, kdy si myslel, že ho nikdo nepozoruje, mu zřejmě opravdu nějaká goslarská žena projevila svůj velký dík. Christian osmnáctiletému mládenci přál hezkou vzpomínku. Protože brzy, pravděpodobně ještě dnes dopoledne, uvidí velmi ošklivou tvář války.

Uprchlíci z hornické osady čekali už od ranního úsvitu, až se otevřou brány, aby se mohli vrátit k tomu, co asi zbylo z jejich domů. Christian stísněně hleděl na lidi, kteří se modlili a se zoufalým, starostlivým výrazem v tváři se snažili připravit na pohled, který je nejspíš čeká.

Vyhlížel ráznou vdovu, s níž před několika dny mluvil, a dal si ji k sobě zavolat.

„Postarej se, aby se nerozběhli každý zvlášť, až se otevře brána,“ požádal ji s vážnou tváří. „Mí muži vás ochrání, pokud tam ještě číhají nepřátelé. Ale musíte zůstat pohromadě.“

Christian nevylučoval, že Jindřichovy oddíly měly rozkaz nejen zničit šachty a domy goslarských horníků, ale ještě jich co nejvíc pozabíjet, aby tak omezili těžbu stříbra v Harzu.

Vdova se mu s povděkem uklonila a šla předat jeho poselství dál.

K Rammelsbergu se vydal smutný průvod. Jak se blížili k osadě, sílil pronikavý, nic dobrého nevěstící pach kouře. Když dospěli k cíli, pohled na jejich bývalý domov vyvolal zděšené výkřiky, zoufalý pláč a nářek.

Christian beze slova a s kamennou tváří zůstal sedět na svém vraníku. Pohled na Dietricha s tváří staženou odporem mu prozradil, že mladík hned tak nezapomene na obraz zkázy, který se před nimi objevil.

Skoro všechny domy v hornické osadě, které Christian před lety navštívil, když najímal muže, byly do základů vypálené. Z některých trosek ještě stoupal bílý kouř, z jiných zbyly jen ohořelé trámy.

Viděli zuhelnatělé zdechliny zvířat a vedle studny leželi starý muž a žena, zřejmě manželé, zabití a zohavení. Pravděpodobně nechtěli opustit svůj dům, nebo se na ně prostě při útěku zapomnělo.

Všechny tavicí pece byly rozbité, cenné nástroje tavičů zničené, polámané a nepoužitelné.

Naříkající lidé v troskách svých domků začali hledat věci, které tam před odchodem zakopali, aby je ukryli, shledávali, co by bylo možné po požáru ještě použít. Christian seděl na koni a čekal na poslední neblahou novinu, jež je ještě postihne a pro mnohé, kteří si do včerejšího dne vydělávali na obživu v šachtách stejně jako jejich otcové a dědové, bude znamenat úplný konec.

Nemusel čekat dlouho, avšak čas se mu vzhledem k bídě a utrpení, které kolem sebe viděl, pomalu vlekl.

Záhy se ke zničené osadě blížila skupina jezdců s podmračenými tvářemi, někteří ještě zvedali ruce se zaťatými pěstmi.

Když je uviděli i ostatní, přestali s tím, co právě dělali, a se směsicí zoufalství a poslední naděje v očích upřeli zrak na přijíždějící.

Muž v mnohem honosnějším oděvu než jeho průvodci se ujal slova, ale musel si nejprve odkašlat, než dokázal, zjevně otřesen, promluvit.

„Založili oheň v šachtách,“ oznámil ochraptělým hlasem. „Bez vzpěr se štoly probořily. Všechny zásoby dřeva shořely.“

Jeho slova vyvolala další nářek a zděšené výkřiky. Někteří hlasitě spílali, jiní zoufale padli na kolena a zvedali paže k nebi, chytali se za ruce, jako kdyby u svých bližních hledali oporu, nebo jen strnule stáli, ochromení hrůzou.

Christian s tou zprávou počítal, hluboce s těmi lidmi soucítil. Domy a tavicí pece mohou postavit znovu, i když to bude dlouho trvat. Ale jsou-li zničené šachty, znamená to konec těžby na nedohlednou dobu. Nestane-li se zázrak, tak tady umřou hlady.

Ale on jim může nabídnout východisko.

Christian sesedl z koně a razil si cestu k muži, jenž ta osudná slova pronesl a nyní byl obklopen zoufalými horníky. Rytíři všichni hned dělali místo, poslušnost a úcta k výše postaveným byla v prostých lidech hluboko zakořeněná.

„Vy jste hornický mistr?“ zeptal se Christian. Muž přikývl a lehce se uklonil.

Christian se představil a už jméno Christiansdorf vyvolalo v očích kolem stojících záblesk naděje. O bohatství nalezišť ve vzdálené Míšeňské marce se vědělo i tady.

„Můžu vašim lidem předložit jeden návrh.“

Christian nemusel dlouho mluvit. Zoufalství goslarských horníků bylo tak velké, že nabídka okamžitě padla na úrodnou půdu.

Hornický mistr prohlásil, že s několika odhodlanými muži se pokusí těžbu obnovit. Ale víc než sto mužů bylo bez velkého zdráhání ochotno následovat cizince do Míšeňské marky. Christian jim navíc vyřídil pozdravy od příbuzných, které léta neviděli, a rozptýlil tak poslední pochybnosti.

„Tady už nemáme co ztratit,“ dodávala vdova odvahu posledním váhavcům.

„Podívejte se, co vám ještě zbylo, jestli se uchovaly nějaké zásoby či nástroje,“ vyzval je Christian. „Potom hned vyrazíme.“

Dlouhé otálení by nic nepřineslo, naopak. Dokonalé vyhlazení osady je zároveň postavilo před problém, z čeho budou teď živi. Nezůstalo skoro nic a výprava s ženami a dětmi bude čítat tři sta až čtyři sta lidí. Těžko se můžou spoléhat na to, že každý den budou míjet nějakou vesnici, kde by mohli koupit dostatek obilí nebo luštěnin, navíc když je teď válka.

Christian se opět obrátil na vdovu.

„Teď hned vyšlu posla, jenž markraběti vyřídí, kolik vás přijde, a poprosím ho, aby nám poslal naproti vůz obilí,“ oznámil. „Aby nikdo neumřel hlady, než dojde pomoc, musíme zásoby spravovat společně. Několik žen by se mělo domluvit a společně vařit pro všechny.“

Vdova souhlasně přikývla, upravila si šátek na hlavě a zamířila k ženám, aby jim sdělila toto rozhodnutí a urovnala hádky, které nepochybně vzniknou.

Christian byl spokojený. Už při první výpravě kolonistů získal zkušenost, že se může spolehnout právě na ženy, když jde o to, aby nikdo neumřel hlady, přestože zásoby jsou nepatrné.

Horníkům a jejich rodinám pochopitelně nezůstaly žádné vozy ani dobytek. Budou muset jít pěšky a posledních pár věcí, které se jim podařilo zachránit, sami nést. Christian s úlevou viděl, že většina z nich má své nářadí. Zřejmě si je vzali s sebou při útěku do města. Pár zlomených nebo ohořelých násad se dá snadno vyměnit. Hlavně že jim zůstaly železné části, protože železo je drahé.

Netrvalo ani čtvrt dne a průvod byl připraven vyjít.

Byl tak početný, že to zmírnilo i Christianovy obavy, že je cestou přepadnou nějací ozbrojenci, bez ohledu na to, jakého původu. Se zbraněmi dovedli zacházet nejen jeho muži. A horníci v tak velké skupině jsou jistě také obranyschopní.

Dá-li Bůh, budeme dostatečně rychlí, abych dorazil, ještě než se Oto vydá na vojenské tažení, pomyslel si, když se na vraníku postavil do čela průvodu a dal znamení k odchodu.

Na cestě s Otovým dvorem

„A co úhoří krev? Úhoří krev ve víně? Matka přísahá na to, že zmírní bolest,“ zeptala se jedna z dívek, očividně hrdá na své znalosti. Děvčata vychovávaná pod Hedvičiným dohledem na hradním vrchu v Míšni seděla v půlkruhu kolem Marty na mýtině pod širým nebem.

Markraběnku totiž napadlo, že na zpáteční cestě z Gelnhausenu by Marta mohla její svěřenkyně ve věku mezi deseti a patnácti lety naučit něco o tom, jak by jako budoucí manželky a matky mohly svým mužům a dětem pomoci a zmírnit jejich různé bolesti. Každý odpočinek se tedy věnoval učení, pokud se Marta nemusela věnovat Otovi nebo jinému vážně nemocnému.

„Úhoř je vůbec nejlepší léčivý prostředek. Třeba vymknuté klouby se dají vyléčit tak, že se obvážou úhoří kůží,“ dodala Adéla, nadšená obdivovatelka Lukase, hezká blondýnka s velkýma očima a nosíkem pršáčkem. „A úhoří tuk je dobrý proti…,“ ztišila hlas a rozpačitě se rozhlédla na všechny strany, zda ji nemůže slyšet žádný muž, než pokračovala: „… proti těm bolavým boulím a na určitých místech, o kterých se nemluví, no proti těm boulím, které se dělají, když se dlouho jede na koni.“

Děvčata vyprskla smíchy a Marta jen nešťastně zakoulela očima.

Kolem ní se pilně připravovala večeře. Otův hubený kuchařský mistr jako obvykle velel spoustě kuchtíků, kteří se i na cestách starali, aby markrabě a jeho doprovod měli vhodné pokrmy, na jaké jsou zvyklí. Děvečky připravovaly tabuli tak, že pokládaly dřevěné desky na podstavce.

Průvod, s nímž jel Oto na dvorský sněm, čítal skoro dvě stě lidí. Byli v něm rytíři a dvorní dámy, duchovní, ozbrojenci zajišťující ochranu na cestě, služebnictvo a mistr kuchař se svými pomocníky. Přijet s menším doprovodem by se pro markraběte nehodilo.

Ráno se vydali na cestu z jednoho kláštera, který je pohostil a poskytl jim přenocování, ale protože dnes před soumrakem se nedostanou k hradu žádného šlechtice, jenž by je pohostinně přijal, a květen je vyloženě teplý, míšeňský dvůr bude nocovat v pestrých stanech postavených na malebné mýtině.

Stromy už byly porostlé čerstvým, zářivě zeleným listím, včely bzučely, ptáci zpívali jako o závod. O několik kroků dál polekaně vyskočila jedna z dvorních dam, protože jí po sukni lezli mravenci. V tomto klidném prostředí, s výjimkou poplašeného výkřiku oné dvorní dámy, Martu ještě víc udivovalo chichotání dívek, které v mnohém ohledu neměly o ničem tušení.

Nevzpomínala si, že by někdy byla tak hloupoučká. Ale také nevyrostla tak chráněná před okolním světem jako tato děvčata, nýbrž se od útlého dětství musela den za dnem starat o přežití. Ve čtyřech letech osiřela, pak ji vychovávala moudrá stařena, kterou kdykoli mohli podezíraví vesničané za nějakou chybu nebo také bezdůvodně vyhnat, či dokonce zabít. Když jí bylo třináct, krutý hradní pán ji svou výhrůžkou, že jí dá useknout ruce a nohy, přiměl k útěku, o něco později byla znásilněná a potom přinucená ke svatbě se starým vdovcem, ne, její dětství a mládí nebylo možné srovnávat se zážitky těch rozesmátých holčin. Může jen doufat, že ony něčeho takového zůstanou ušetřeny. Ale za to by měly lépe poslouchat! Hedvika věděla, proč trvá na tom, aby se svěřená děvčata naučila zmírnit následky nemírného pití budoucích manželů.

„Nechci odporovat vašim vznešeným paním matkám, panno Lucardis a panno Adélo,“ začala proto opatrně. „Ale ještě jsem od žádného muže neslyšela, že by jeho potíže zmírnila úhoří krev, úhoří kůže, nebo jiné části úhoře.“ Všimla si, jak se obě dívky ušklíbly, třebaže si nedovolily jí odporovat.

„A nemusíte mi teď, Adélo, povídat o úhoří hlavě jako léku na bradavice. To je pověra. Tedy jestli nechcete, aby si jednou váš budoucí choť vyléval špatnou náladu při bolesti hlavy po noční hostině na vás a vašich dětech, tak mě dobře poslouchejte. Takže meduňka, levandule…“

O chvilku později ukončila dnešní hodinu, protože začínala večeře pod širým nebem.

Marta se rozhlížela po Lukasovi, kterého tentokrát Christian nevzal s sebou, ale nechal ho s ní, aby ji ochraňoval.

Ještě nikdy jí žádná cesta nepřipadala tak dlouhá jako návrat z Gelnhausenu do Míšeňské marky. A nebylo to jen proto, že vzdálenost činila několik set mil. Dosud jeli většinou po dobře udržovaných obchodních cestách a každý den zdolali pěkných pár mil bez větších potíží, nepočítá-li nedobrovolné zastávky, když bylo nutné opravit některý z vozů převážejících spoustu různých věcí, truhly s oblečením, zásoby potravin pro lidi i krmivo pro jezdecká a tažná zvířata.

Na cestě velmi postrádala Christiana a cítila se bez něj ztracená. Přestože na cestách většinou nesměl být po jejím boku, protože se spolu s ostatními rytíři musel starat o bezpečnost průvodu, vždy ji uklidňovala jistota, že je nablízku. Lukas se velmi snažil ji rozptýlit, ale také ji viděl jen zřídka. Navíc s ním v žádném případě nemohla mluvit o tom, co jí nyní nahánělo největší strach.

Její utajené obavy se tentokrát ani tolik nevztahovaly k Christianovi a Dietrichovi, kteří se zúčastní obávané bitvy o Goslar, ale k podstatně bližšímu ohrožení. Bez Christianovy ochranné přítomnosti musela neustále ve své blízkosti strpět nejen Ekkeharta, ale i Elmara a jejich tlustého kumpána Giselberta.

Tři Randolfovi kamarádi se před šesti lety pohádali, když se Ekkehart po svatbě s Martou, brzy byla vzhledem k okolnostem anulována, zdráhal ji v novomanželském loži přenechat i jim. Ale potom, po Randolfově smrti v souboji s Christianem, se opět všichni tři smířili: Pouhá přítomnost těchto mužů, o nichž nikdo nesměl vědět, že ji spolu s Randolfem několikrát znásilnili, jí naháněla hrůzu.

Náhle byla vytržena z ponurých vzpomínek.

Dvě její nejstarší žákyně se k ní blížily s očekáváním v tváři. Byla to hezká, plavovlasá Adéla a její kamarádka Lucardis. Přestože se dívka chovala zbožně a mravně, Marta ji považovala za dost mazanou.

„Smíme se vás na něco zeptat, paní Marto?“ odkašlala si Adéla, když se rychlým pohledem ujistila, že ostatní děvčata jsou dost daleko a nemohou ji slyšet.

Marta ji s úsměvem povzbudila, aby mluvila, přesto se dívka ještě jednou rozhlédla a pak teprve šeptala: „Ale nikdo se o tom nesmí dozvědět!“

„Nu když máte tajemství, tak bude lepší, když si ho necháte pro sebe,“ napomenula ji přísně Marta, která začínala tušit, o čem ten rozhovor bude. Za ta léta se také už mohlo na hradním vrchu roznést, že pro tohle ona není ta pravá osoba.

„Nemohla byste nám prozradit recept na nápoj lásky?“ zeptala se Adéla podle očekávání.

Marty si povzdychla, potom se nejméně po sté pokoušela trpělivě vysvětlovat, že nápoj lásky neumí namíchat ani žádný nemá a vůbec se podobnými věcmi nezabývá.

„Kromě toho velmi pochybuji, že něco takového opravdu je,“ dodala. „To, co se prodává na jarmarcích, jsou velmi pochybné směsky. Těžko si získáte lásku muže, když mu dáte do piva lžíci vody, ve které jste vyvařovaly své spodní prádlo, nebo mu nakapete do vína trochu své měsíční krve.“

„To říkáte jenom proto, abychom vám nikoho neodloudily,“ odsekla nazlobeně Adéla. Postranní pohled, který přitom vrhla na Lukase stojícího opodál a pečlivě zkoumajícího podkovu na přední noze svého vzácného bělouše, v Martě vyvolal podivný neklid.

„Vám se to mluví,“ ozvala se Lucardis stejně vyčítavým tónem. „Jste provdaná za hezkého rytíře, který je jenom o pár let starší než vy.“

Marta se pozorně zadívala na děvčata a vytušila, že mají k tomuto choulostivému rozhovoru určitý podnět.

„Chtějí některou z vás proti její vůli provdat?“ zeptala se soucitně.

Děvčata si vyměnila pohled.

„Mě,“ přiznala Lucardis a pohrdavě odfoukla. „Otec mě chce dát muži, který je skoro o třicet let starší než já, jenom proto, aby k sobě mohl připoutat důležitého vazala.“

„A já jsem poprosila bratra, aby mi zprostředkoval sňatek s rytířem, jemuž patří mé srdce,“ promluvila Adéla a oči jí nadšeně zářily. Potom ale nazlobeně našpulila rty. „Jenže bratr mi řekl, abych ho pustila z hlavy, protože nemá žádné léno. Chce mě ještě letos provdat za muže, který je bohatý a vlivný. Ale určitě bude starý a ošklivý!“ Ustaraně sklopila oči a ovíjela si kolem prstu pramen plavých vlasů.

Myslím, že bych měla Lukase varovat, pomyslela si Marta.

Na jednu stranu jí bylo líto děvčat kvůli osudu, jaký je čeká. Ale ona proti tomu nemůže vůbec nic udělat. Ani Lucardin otec, ani Adélin bratr, jenž se stal po otcově smrti jejím poručníkem, by se nenechali přesvědčit argumentem, že děvčata své budoucí manžely nemilují.

Láska nebyla v šlechtických kruzích důvodem svatby, naopak se považovala spíš za překážku, protože zúčastnění potom nedokázali chladně uvažovat o tom, kdo do svazku přinese kolik pozemků nebo stříbra. Láska se v dobrém manželství časem dostaví, tvrdilo se. A nebylo ani neobvyklé, že muž byl o dvacet i více let starší než jeho nevěsta. Koneckonců musel být schopen svou budoucí rodinu uživit.

„Možná by vám mohla pomoci paní Hedvika,“ navrhla jim Marta jediné, velmi mlhavé východisko. „Jinak se modlete, ať vám Bůh daruje vlídného a pohledného manžela.“

Dívky poslušně sklopily hlavu. Ale když odcházely, Marta zahlédla, jak si vyměnily pohled, který rozhodně nevypovídal o tom, že by se chtěly podvolit svému osudu.

„Musím ho přimět, aby se ucházel o mou ruku,“ zaslechla šeptat Adélu, když od ní byla několik kroků vzdálená.

Lukasi, ty bys raději v budoucnu neměl udělat ani krok sám, pokud se nechceš oženit s touhle plavovláskou, pomyslela si Marta.

Otův hofmistr svolával k jídlu a jak bylo v poslední době zvykem, předcházel ceremoniál, který odkoukal u někoho na dvorském sněmu a který byl Martě z duše protivný. Markraběcí manželé společně s hofmistrem a Ekkehartem jako velitelem osobní stráže a s jejich manželkami a duchovním usedli u vysoké tabule, rytíři a dámy každý den losovali, kdo s kým bude u stolu tvořit dvojici.

Stalo se, čeho se Marta každým dnem na cestě obávala, tentokrát byla přidělena jako sousedka u stolu Giselbertovi.

Tlustý rytíř, jemuž v uplynulých letech vypadala většina vlasů, zato však ještě přibral na váze, se zle ušklíbl, když Martě nabídl rámě, aby ji dovedl k tabuli.

„Jaké potěšení to pro mě bude smět s vámi sdílet pohár,“ posmíval se a položil svou oteklou pravou ruku na její tak, aby ji nemohla odtáhnout.

„To raději umřu žízní, než abych s vámi pila z jednoho poháru,“ zasyčela a prudce vytrhla ruku.

„Nono,“ zavrtěl hlavou. „Vždyť jsme spolu sdíleli už i jiné věci…,“ zasmál se strojeně, než usedl. Pak sepjali ruce a jako všichni ostatní sklonili hlavu k modlitbě.

Když byla večeře konečně zahájena, Marta vyslala zoufalý pohled k Lukasovi. Ten však byl zaměstnán kyprou matrónou, jejíž těstovitý obličej by jen velký lichotník označil jako „vznešeně bledý“. Hltala ho očima a chystala se, že ho jako zamilovaná mladá nevěsta bude krmit kousky pečeného divočáka. Lukasovi se podařilo zdvořilým žertem její úmysl zmařit, protože dáma si se smíchem vložila sousto do svých velkých úst, aniž se tvářila uraženě.

Nepotrvá dlouho a Hedvika s tímhle novým, hloupým zvykem skoncuje, pomyslela si Marta s úlevou, když pohlédla na markraběnku. Kněžna se jí od pobytu na dvorském sněmu v Gelnhausenu jevila činorodější než kdykoli dřív a teď s nepokrytou nechutí pozorovala nestydaté chování některých losem dohromady svedených dvojic. Pohledy do výstřihu sousedky u stolu byly příliš nepokryté, dvojsmyslné lichotky byly provázeny jednoznačně žádostivými pohledy a necudným smíchem a ruce se pokradmu toulaly do míst, kam se to neslušelo.

Marta si s nechutí odsedla od Giselberta tak daleko, jak jen to bylo možné, aniž se přitlačila k druhému sousedovi víc, než dovoluje slušnost. Tentokrát jím byl Adélin bratr Gerald, rytíř v Lukasově věku, jenž po otci zdědil rozlehlá území při řece Muldě.

Naštěstí dvorská pravidla chování nutila Giselberta, aby u stolu nevyslovoval příliš jednoznačné poznámky. Marta dodržela slovo a ani jednou se nenapila z poháru, který měli sdílet. Nikomu nebylo nápadné, že skoro nic nejedla, naopak by jí to bylo nanejvýš připisováno jako dokonalé chování dámy.

Třebaže jí v přítomnosti Randolfových kamarádů hrůzou mrazilo, musela se naučit nedat to na sobě znát, aby jim takový triumf nedopřála.

Připadalo jí neskutečné, že tady se všechno točí kolem dvorských pravidel chování a tajných lásek rozmazlených dívek, včely bzučí, ptáci zpívají, a přitom někde na jiném místě už možná zuří válka, lidé se zabíjejí, probodávají, sekají na kusy, nebo umírají hlady. Jako už tolikrát se v duchu modlila za Christiana, Dietricha a muže, kteří je provázeli do Goslaru.

Aby se nemusela dívat, jak Giselbert spokojeně funí a s hlasitým mlaskáním okusuje kus kančí kýty, přičemž mu po bradě stéká tuk, upřela Marta nenápadně pohled na Cecílii sedící po Ekkehartově boku na konci Otovy tabule.

Od tajného setkání na hradním vrchu v Míšni před necelým rokem s ní už nemluvila, jen ji pokradmu z dálky pozorovala po celou cestu do Gelnhausenu, kam ji Ekkehart s sebou vzal.

Cecílie trochu vyrostla, tělo získalo ženštější tvary, ale přesto pořád vypadala jako dítě, nešťastné a vyděšené stejně jako tenkrát.

Světleplavé vlasy pod závojem vždy zdůrazňovali bledou pleť křehké mladé ženy, ale nyní byla bílá jak stěna.

Po cestě se Marta začala obávat, že Cecílie by mohla být těhotná, ale Ekkehartova manželka se jí důsledně vyhýbala, takže se jí na to nemohla zeptat. Přestože od jejich rozhovoru uplynul téměř rok, stále ještě považovala Cecílii za příliš mladou pro porod dítěte. Ale když pozorovala, s jakým přemáháním přežvykuje kousek masa, který jí Ekkehart s přísným výrazem vnutil, podezření zesílilo.

Cecílie polkla, vypadalo to, že sousto zase vyzvrátí, ale pak se náhle zachvěla a oběma rukama si sevřela břicho.

Ekkehart ji očividně přísně napomenul, ale Cecílie s tváří zkřivenou bolestí jen zavrtěla hlavou a ještě víc se zkroutila.

Potrat, vylekala se Marta a váhala: Má vyskočit, běžet k Cecílii a pomoci jí? Nikdo nesmí vstát od stolu dřív než markrabě a už vůbec ne kvůli takové delikátní záležitosti! Způsobila by skandál. Marta v duchu proklínala poměry, kdy muži chtějí dědice, ale všechno, co souvisí s těhotenstvím a porodem, považují za krajně neslušné. Cožpak Ekkehart nechápe, co se s jeho manželkou děje?

Zřejmě ne, protože místo aby přivolal pomoc, nebo aspoň požádal Otu o svolení, aby se mohl se svou nemocnou ženou vzdálit, něco Cecílii zašeptal do ucha. Vypadalo to velmi nerytířsky, jako tvrdé napomenutí. Proboha, ale teď dost, pomyslela si Marta a vstala. Copak nikdo nevidí, že ta dívka potřebuje pomoc?

Ale ještě než na sebe mohla připoutat pohoršené pohledy, přitáhla k sobě veškerou pozornost Cecílie. S hlasitým zasténáním se mladá žena svezla ze židle a bolestí se zhroutila na trávu. Nikdo se nepodivil, že k ní Marta okamžitě běžela, a nikomu to ani nevadilo. Naopak většina přítomných byla ráda, že na Martin pokyn Cecílii okamžitě odnesli do stanu postaveného pro velitele osobní stráže, a tak jim zmizel z očí důvod nastalého rozruchu. Všem bylo jasné, že se o všechno postará manželka fojta Christiansdorfu, která je jak známo zkušená léčitelka.

S Otovým svolením ji následovalo ještě několik žen: hofmistrova manželka, která Martu neměla ráda a jistě chtěla dohlédnout na to, že se nebude dít nic zavrženíhodného, Hedvičina děvečka Zuzana a ještě jedna mladá služebná.

„Postav se před stan a hlídej, aby sem nevešel žádný muž,“ nakázala Marta mladší děvečce. „Ani její manžel.“

Protože on je ten poslední, kterého bych teď chtěla vidět, dodala v duchu.

Její podezření se potvrdilo, Cecílie opravdu potratila. Marta pro ni nemohla udělat nic jiného než ji přikrýt, držet za ruku a těšit ji, než to konečně bylo za ní.

„Prosím, přiveďte pátera a povězte rytíři Ekkehartovi, co se stalo,“ požádala hofmistrovu ženu. „Ale zatím sem k ní nesmí.“

Manželka povýšeného hofmistra vyběhla ze stanu, velmi spokojená s tím, že může ostatním jako první sdělit takovou novinku.

Konečně zůstala Marta s Cecílii o samotě, nehledě na přítomnost Zuzany, které mohla důvěřovat.

„Jak je vám?“ zeptala se nešťastné mladé ženy a její otázka se nevztahovala jenom na to, jak se nebožačce vede právě teď. To si dovedla představit na základě vlastních zkušeností.

„Děkuju, že jste mě tenkrát poslala ke staré Hildě,“ zašeptala Ekkehartova manželka. „Opravdu mi hodně pomáhala… aspoň nějaký čas.“

Cecílie se rozplakala. „Je to tak strašné…,“ vzlykala. „Nevím, jak to mám vydržet celý život… Kéž by mě Bůh k sobě povolal, pak by aspoň skončila moje trýzeň. Nemůžete mě tady nechat umřít?“

„Pssst, nehřešte takovou myšlenkou!“

Marta cítila beznaděj bledé, mladičké ženy tak silně, že pomalu zachvacovala i ji. A zdrojem té zoufalosti nebyly jen přísnost a citový chlad, s jakým Ekkehart k manželce přistupoval, nýbrž nevýslovná hrůza, kterou Cecílie pociťovala před jeho nočními návštěvami. Marta nevěřila tomu, že by se to časem zlepšilo, jak se obvykle utěšují zděšené nevěsty po svatební noci.

Co se asi odehrávalo v Ekkehartově ložnici, kterou až příliš dobře znala? Ale nebylo těžké si to představit: vyplašená, nic netušící nevěsta, skoro ještě dítě, a o víc než dvacet let starší muž obávaný pro svou přísnost, kterého sotva zná, možná ho viděla jednou nebo dvakrát předtím, a jenž neudělá vůbec nic pro to, aby ji zbavil strachu.

Možná by manželství opravdu měly uzavírat jen dvojice, které se skutečně milují, pomyslela si. Ona a Christian, Alžběta a Raimund, oba kováři u nich ve vsi, kteří jsou se svými mladými manželkami také šťastní. Ale rychle tu představu potlačila. Všichni by ji považovali za blázna, kdyby něco tak nesmyslného vyslovila.

Ekkehart zřejmě nebyl ochoten déle, než bylo nezbytně nutné, brát ohled na manželčino mládí a její křehkost.

Chce-li Cecílii pomoci, zbývá jenom jedno. Navzdory veškeré pravděpodobnosti doufala, že se už navždy dokáže vyhnout tomu, aby Ekkeharta oslovila. Ale kvůli té nešťastné mladé ženě to musí udělat.

Marta podala Cecílii slabý uklidňující nápoj, a když mladá žena usnula, požádala děvečky, aby na ni dávaly pozor. Pak odhodlaně vyšla ze stanu.

Dávno se už snesla noc, několik menších ohňů mihotavě osvětlovalo stanový tábor cestovní společnosti. Ekkeharta nemusela hledat dlouho. Stál několik kroků od stanu, opíral se o strom a v ruce držel pohár vína. Hlavu měl zakloněnou a upíral oči na hvězdné nebe, ale jakmile zaslechl kroky, okamžitě pohlédl na Martu.

„Je mi to líto, kvůli vám i vašemu dítěti,“ promluvila jako první.

„Nedokáže ani tohle,“ pohrdavě sykl Ekkehart.

Marta se odporem zachvěla. „Měl byste se za tahle slova stydět do krve!“

Rytíř jen opovržlivě odfoukl a mávl rukou.

Přistoupila těsně k němu a odvážně zvedla hlavu. Od jejich zrušené svatby ještě nestála tak blízko něj. Ale nikdo se nad tím nezarazí, všude kolem je dost pozorovatelů, kteří dbají na to, aby se jeden druhého nedotkl.

„Je ještě příliš mladá a drobná, aby přežila porod,“ vyjela na něj Marta. „Beztak je už dost zlé, že na to neberete ohled! Ale můžete poděkovat Bohu, že to takhle dopadlo. Pokud by to dítě nebylo neobyčejně malé, pravděpodobně by je vůbec neporodila.“

A možná by se tě tolik nebála, kdybys k ní byl trochu přívětivější! dodala v duchu. Ale neměla právo mu to vykřiknout do tváře.

Když na jeho tváři pořád ještě nespatřila ani stopu lítosti, viděla jenom jednu cestu jak zasáhnout jeho svědomí. „Copak už vám jednou nezemřela manželka při trýznivém porodu?“

Cukl sebou, jako by ho uštkla zmije.

„Jako porodní bába vám musím poradit, abyste za manželkou v noci nedocházel, dokud nebude dostatečně silná, aby vám donosila syny,“ pokračovala tvrdě.

Plápolající oheň nedaleko nich propůjčoval jeho obličeji cosi démonického a pohled na něj se jí před očima mísil se vzpomínkou na to, jak se na ni kdysi lačně vrhl, aby se jí před očima kumpánů zmocnil. Málem strachy o krok ustoupila.

„Tys měla rodit mé syny!“ zasupěl ochraptěle. Zvedl ruku, aby ji chytil za rameno, ale pohyb nedokončil, když viděl výraz odporu v jejím obličeji.

„Však vy si už nějakou děvečku nebo jinou nebohou ženu najdete, abyste si na ní ulevil od svého chtíče,“ odsekla, otočila se k němu zády a odcházela.

Cecílii na zbytek cesty uložili na vůz. Marta trvala na tom, že aspoň v nejbližších dnech nesmí jet na koni. A tak se mladá žena tělesně zvolna zotavovala, ale jinak zůstávala zachmuřená a vyděšená.

Při cestě domů je několikrát dostihli poslové se zprávou pro Otu a Marta pokaždé přemítala, zda je mezi nimi také nějaké sdělení od Christiana. Jako ženě jí nepříslušelo se zeptat. Ekkehart, jenž jako velitel Otovy osobní stráže byl vždycky přítomen přijetí poslů u markraběte, neměl nejmenší důvod proč zrovna Christianově manželce nebo jeho příteli cokoli prozradit.

Ale když se přiblížili na dva dny cesty klášteru v Chemnitzu a byly téměř na dosah cíle, markrabě ji a Lukase k sobě povolal, když se dvůr usadil k odpočinku na panství jednoho z vazalů.

„Došla zpráva od Christiana,“ ohlásil, když před ním stáli se srdcem sevřeným strachy.

Christian žije! oddychla si s úlevou Marta.

„Jindřichovy oddíly skutečně zničily šachty v Goslaru,“ pokračoval Oto. „Váš manžel je s průvodem asi čtyř set lidí na cestě do Míšeňské marky.“

Marta jen vykulila oči a Lukas se při těch slovech zhluboka nadechl.

Čtyři sta lidí! Všechny je ubytovat a opatřit jim práci, aby se mohli uživit, bude hodně těžký úkol.

Ale jestli se to povede, jejich domov bude mnohem větší a bohatší. Těžba stříbra rychle stoupne, když se otevřou nové šachty.

Na Otově spokojené tváři poznala, jak si markrabě už představuje další truhly plné stříbra, které mu takový vývoj vynese.

Ale jak máme tolik lidí uživit, přemýšlela starostlivě.

Ze zkušeností prvních let na začátku těžby v Christiansdorfu věděla, že naleziště se najdou a šachty vykopou celkem rychle, ale než se z nich vytěží stříbrná ruda a z ní se nakonec tavbou získá stříbro, uplyne hodně času. A jestliže Lvovy oddíly zničily osadu na Rammelsbergu, není jasné, zda nově příchozí s sebou stačili vzít své věci a nějaké zásoby.

Před chvilkou byla ještě ráda, že sesedla z nepohodlného dámského sedla a dnes už na koně nemusí, teď by však nejraději hned vyrazila na další cestu, aby byla co nejdřív doma a mohla všechno projednat s hornickým mistrem a Mechthildou, dokonce možná i s protivným vesnickým rychtářem Josefem. Klidně může taky přemýšlet, jak tuhle nečekanou situaci zvládnout.

Lukas si musel myslet něco podobného, protože vzápětí poprosil markraběte o svolení, aby mohl s paní Martou a několika ozbrojenci jako doprovodem hned druhý den neprodleně a urychleně vyrazit do Christiansdorfu, aby vše připravili na příchod tak velkého počtu lidí.

„Souhlasím,“ přikývl Oto. „Vyjeďte hned zítra ráno. Vím, že vám Christian důvěřuje a vyznáte se v záležitostech Christiansdorfu. Domluvte se s hornickým mistrem a rozšiřte území těžby do okolí.“

Po krátkém přemýšlení dodal: „I kdyby se Christian vrátil včas před zahájením vojenského tažení, teď chci, aby raději zůstal ve své vesnici a uvedl do chodu rozšířenou těžbu stříbra. Ať mi pošle jen pár rytířů a nějaké ozbrojence, víc od něj tentokrát nebudu požadovat. Stříbro má přednost.“

Než Lukasovi a Martě dovolil odejít, ještě jim sdělil, že Christianovi na jeho prosbu poslal vstříc vůz obilí. „Další pošlu k vám do vesnice, až tam průvod horníků bez újmy dorazí. Očekávám, že noví lidé mi pak projeví vděčnost tím, že vytěží hodně stříbra.“

Martě vířily v hlavě myšlenky na všechno, co je potřeba vzhledem k této novince zařídit.

Ale všechno dopodrobna zatím probírat s Lukasem nemohla. Ve dvorské společnosti zdaleka nevládly tak uvolněné poměry jako u nich na hradě. Pravidla slušného chování jí zakazovala, aby jako vdaná žena beze svědků mluvila s jiným mužem. To by zpochybnilo pověst jich obou.

Nemohla tedy dělat nic jiného než se vrátit ke svým žačkám, které ji už s chichotáním a šuškáním očekávaly, aby pokračovala ve vyučování.

„Tohle je naše zatím poslední hodina,“ pověděla překvapeným dívkám. „Zítra ráno s rytířem Lukasem odjedeme napřed do Christiansdorfu, abychom tam zařídili důležité záležitosti. Tak se mě teď ptejte, čemu jste nerozuměly, nebo co byste ještě chtěly vědět.“

Na Adélině obličeji viděla směsici úleku a žárlivosti a všimla si i významného pohledu, který si děvče vyměnilo s kamarádkou Lucardis. Ale teď se opravdu nemůže zabývat zamilovaností čtrnáctileté dívčiny. V hlavě se jí honí spousta důležitých věcí, o které se musí postarat.

Podle očekávání Hedvika zrušila podivný zvyk přidělovat sousedy ke stolu losováním. Při večeři tedy opět seděly vedle sebe manželské dvojice, rytíři, kteří nebyli ženatí, nebo s nimi manželky necestovaly, seděli u jednoho stolu, vdovy, případně ženy jako Marta, jejichž manželé byli v současné době daleko od dvorské společnosti, u jiného stolu.

Hostitel se velmi snažil propůjčit pobytu vzácných hostů dostatečný lesk. Po večeři, jejímž zlatým hřebem byly pečené labutě opět pokryté peřím, Marta se ještě teď otřásala odporem, když si vzpomněla na bahnitou příchuť tak vychvalovaného labutího masa, byl povolán pěvec.

Přísná společnost se záhy uvolnila, a tak se nikdo nepodivil, když Lukas doprovodil Martu ke stolu, kde vedle sebe seděli Raimund a Alžběta s dalšími spřátelenými páry. Teď jim sdělili, co všechno se dozvěděli od Christianova posla.

Svíčky se už o řádný kus zmenšily a bylo vyprázdněno dost pohárů, když se rozhodli odejít do svých komor, protože druhý den měli před sebou namáhavou celodenní cestu na koních. Chtěli se do vesnice dostat co nejdřív, aby vše připravili pro příchod Christianova průvodu horníků z Harzu.

„Ten pěvec je zlý sen,“ zašklebil se Lukas, když se rozloučili s Raimundem a Alžbětou.

Většině hostů to však nevadilo. V hale bylo ještě pořád dost mužů a žen, kteří se smáli, povídali si, vyměňovali si lichotky a neposlouchali nepovedené drnkání ani kostrbaté verše.

„Lukasi!“ zarazila ho Marta, než vyšli z haly. „Je možné, že na tebe někde bude číhat Adéla, aby od tebe na rozloučenou vylákala nějakou zástavu lásky,“ varovala ho trochu rozpačitě.

„Nemám zájem o hloupé husičky,“ uklidnil ji lhostejně.

Ale měl si Martino varování vzít lépe k srdci. Když vešel do komory, která byla na tuto noc přidělená jemu a ještě dvěma rytířům, dosud popíjejícím v hale, něco mu bylo na jeho posteli nápadné. Nevrle chytil deku, pod kterou mu někdo musel něco vpašovat, a strhl ji na stranu.

Na okamžik mu pohled, který se naskytl, vzal dech i řeč, ale rychle se vzpamatoval.

„Zakryjte svou nahotu a okamžitě opusťte tuhle komoru!“ vyjel na Adélu, jež se pouze ve spodní košili schovala pod jeho dekou.

Zbožňující pohled, jaký na něj nejprve upřela, vystřídalo zklamání a úsměv na rtech se změnil v uraženě našpulenou pusu.

„Ale já vás miluju! Copak po mně ani trochu netoužíte?“ zeptala se plačtivě.

„Víte vůbec, do čeho se pouštíte? Ohrožujete svou dobrou pověst! A mou taky!“ utrhl se na ni drsněji, než měl v úmyslu.

Protože se nijak nechystala opustit jeho postel, sáhl jí po ruce, aby ji vytáhl a poslal ven z komory.

V tom okamžiku se otevřely dveře a vešel Adélin bratr.

„Vidíte, já vám to říkala,“ uslyšel Lukas triumfující dívčí hlas a viděl za Geraldovými zády vykukovat Lucardis. Pustil dívčinu ruku, jako by byla z rozžhaveného železa.

Stejně nechápavě jako prve Lukas hleděl na výjev i Adélin bratr, pak vzteky zrudl jako krocan.

„Ty špinavej darebáku, jak se opovažuješ…,“ zařval, ale Lukas ho přerušil.

„Pohled vás klame, nestalo se vůbec nic! Ona tady…,“ chtěl vysvětlit, ale teď nenechal Gerald domluvit jeho. Před komorou se začali sbíhat lidé, podle hlasů jich tam už musel být dobrý tucet.

No pěkně to navlékla, pomyslel si vztekle Lukas. A já do té pasti šlápl.

Také Adéla, která teď vypadala ustrašeně, chtěla něco říct, ale bratr ji surově popadl za ruku a vytáhl z postele.

„Ven, ty děvko! Počkej venku, dokud nepřijdu a neseřežu tě, že budeš hrát všema barvama! Hned zítra tě pošlu do kláštera!“

„Ne! To ne!“ vykřikla zoufale dívka a z očí se jí vyřinuly slzy. Lukas viděl, že s něčím takovým nepočítala.

„Ale jo! Co sis myslela?“ zuřil Gerald. „Předtím ale dostaneš pořádnej vejprask. Pak můžeš do kláštera lézt po čtyřech.“

Hrubě ji vlekl ke dveřím a předal svému kamarádovi. „Oswine, můžeš rovnou začít! A nešetři ji, i když bude brečet. Nezaslouží si slitování!“

Geraldův průvodce děvče zamračeně převzal, přikývl na souhlas a vlekl Adélu ven.

Gerald už zoufale plačící dívce nevěnoval ani pohled a rozzuřeně upřel oči na Lukase.

„Vy mi zítra poskytnete zadostiučinění za ztracenou čest mé sestry.“

„Jak si přejete,“ zamračil se teď i Lukas.

Zvenčí slyšel, jak pleskají rány, a Adéla zoufale křičí, znovu a znovu. Podle zvuků, které doléhaly do komory, teď padla na zem, už jenom sténala, ale zřejmě ji zase vytáhli na nohy a rány pokračovaly.

Lukas si odkašlal, přistoupil o krok ke Geraldovi a zastřeně prohlásil: „Předtím mi ale dovolte, aby vás oficiálně požádal o ruku vaší sestry.“

Zpátky v Christiansdorfu

„Co jsem měl dělat?“ Lukas zuřivě přitáhl sedlový řemen na svém koni. „Ten hrubián by ji umlátil skoro k smrti!“

Složil ruce, aby pomohl Martě nasednout. „A do jakého světla mě ta malá mrcha postavila?“

Marta mlčela. Co také měla říkat? Utěšovat ho tím, že mu Adéla snad bude dobrou manželkou, i když zrovna to si dovedla jen stěží představit? Nebyla si jistá, zda její výhrady nepramení jen z nezvyklého pomyšlení, že Lukas bude ženatý. Nu, tak či onak, jednou si nějakou ženu vzít musí.

Zpráva o neslýchané události se okamžitě rozšířila, jen nepronikla k Martě, která se o všem dozvěděla až ráno z dvorských klepů a zcela ji to vyvedlo z míry.

Jejich odjezd se pozdržel, protože Lukas musel ještě nastoupit k souboji s Adéliným bratrem. Jeho sestra nesměla přihlížet. Gerald jí rozkázal, aby zůstala v komoře, a dal ji přísně hlídat. Dívka s obličejem opuchlým po fackách se tedy třásla za zavřenými dveřmi hrůzou, zda zemře její bratr, nebo muž, o němž celé měsíce snila a bezpodmínečně se za něj chtěla provdat. Nikdo k ní nesměl, aby ji uklidnil a poučil, že Oto pro tento souboj stanovil přísná pravidla.

Samozřejmě ho nemohl úplně zakázat, koneckonců šlo o čest panny. Ale markrabě rozkázal, že ani jeden ze soků nesmí druhého zabít. Boj bude u konce, jakmile se objeví první krev.

Zachmuření protivníci zaujali výchozí postavení, Lukas si však nebyl jistý, zda se Gerald opravdu bude držet markraběcího nařízení. Adélin bratr vypadal spíš, že ho chce zapíchnout, buď ze vzteku nad domnělou ztrátou sestřiny cti, nebo proto, že Lukas zkřížil jeho plány na sestřin výhodný sňatek. Proto mu raději nedal příležitost k možnému smrtícímu výpadu, ale okamžitě mu prudkou ranou vyrazil meč z ruky v okamžiku, kdy se Gerald chystal k prvnímu seku. V příštím okamžiku překvapeného soupeře opatrně řízl do paže, takže v rozpárané látce se ukázal krvavý šrám.

„Krev byla prolita, boj je u konce!“ prohlásil Otův nejstarší rytíř, bojovník Friedmar s šedivou bradkou, jenž převzal roli soubojového rozhodčího při ranním duelu. „Rytíř Lukas vyhrál. Čest panny je nedotčená a nezpochybnitelná.“

Diváci si horlivě šeptali o výsledku boje a Gerald požádal přítele, toho, jenž předchozího večera tak nemilosrdně tloukl Adélu, aby mu přinesl meč. Nevěděl, zda má zuřit, nebo nad výsledkem pociťovat úlevu. Nakonec převážilo ulehčení, že skandál kolem jeho sestry nenabyl ještě větších rozměrů. Pravděpodobně se objevil právě včas, aby zabránil nejhoršímu. Lucardis měla pravdu, za to varování je jí zavázán. Možná by jako projev díků přece jen mohl požádat jejího otce, aby mu ji dal za ženu, jak se mu Lucardis snažila vnuknout Je hezká, nezdá se, že by byla hloupá, a je obecně známo, že dostane slušné věno. Proč ho to nenapadlo už dřív? Ale o tom může přemýšlet později. Teď má na práci naléhavější věci.

„Oženíte se s ní ještě před vojenským tažením,“ obrátil se k Lukasovi. „Nechci riskovat, že možná padnete a ona zůstane zbavená cti a neprovdaná.“

Lukas jen přikývl a ani se nesnažil budoucímu švagrovi odporovat, že Adélu cti nezbavil. Kdoví, zda je vůbec ještě panna, když si počínala tak drze a vyzývavě.

„Do té doby ji strčím do kláštera,“ pokračoval vztekle Gerald. „Uvidíte ji až v den svatby před kostelem. A nemyslete si, že se se mnou budete dohadovat o věnu.“

Lukas opět beze slova přikývl. Gerald jí dá jen nepatrné věno, ale to mu bylo lhostejné. Adéla věděla, do čeho se pouští, a dostala, co chtěla: rytíře bez vlastní země a léna.

Bylo mu jí líto, když byla včera večer tak surově bita. Teď přemítal, zda jí dokáže někdy odpustit, že ho lstí přiměla, aby požádal o její ruku, přestože o ni neměl zájem.

„Už jsem přišel o své pozemky a dědictví, tak nemůžu ztratit ještě čest,“ vysvětloval nazlobeně, když pomáhal Martě do sedla. „To je totiž to jediné, co mi ještě zbylo.“

Bez dalších slov se vyhoupl na koně a malá skupinka jezdců vyrazila směrem k Christiansdorfu.

Kdyby nedošlo k noční události s jejími těžkými následky, jakmile by se ocitli z dohledu dvora, posadil by Martu před sebe na koně, aby postupovali rychleji. Ale nyní to nebylo možné. Muž, jenž má pověst svůdce počestných panen, by se jistě nezarazil ani před vdanými ženami, představoval si zamračený Lukas nevyhnutelné klevety. A navíc museli kromě ozbrojenců a obou panošů s sebou vzít ještě dámu, která dohlédne na počestnost cesty. Naštěstí se Raimund a Alžběta přihlásili, že je doprovodí.

Až dojedeme domů, přemluvím Raimunda, abychom se spolu pořádně opili, pomyslel si Lukas. Přesně na to mám teď náladu.

Naopak Marta, jež o plánu budoucího ženicha nic netušila, doufala, že Alžběta a Raimund zůstanou ještě nějaký čas v Christiansdorfu a pomohou jí s obrovským úkolem, který se na ni přivalil. Alžběta, na rozdíl od ní, k tomu dostala nejlepší vzdělání. Teď se musí postarat nejen o to, jak ubytuje a uživí čtyři stovky nově příchozích, ale i vystrojit svatbu. Dokonce možná dvě, pokud Marie už dokázala Bertramovi promluvit do svědomí.

Skupinka se z časových důvodů vzdala snídaně a raději si vzala od mistra kuchaře proviant na cestu.

Vyjeli hned po ranní modlitbě a krátkém souboji. Měli před sebou skoro třicet mil, které chtěli zdolat za jeden den. Se dvěma ženami v dámských sedlech to byl odvážný plán.

Alžběta byla na rozdíl od Marty skvělá jezdkyně. A tak se Marta zase jednou styděla, že ostatní zdržuje. Nesměli ztrácet čas a byli mezi sebou, a tak Raimund navrhl, že Martu posadí do sedla před sebe, aby postupovali rychleji. Jel na silném vytrvalém ryzákovi ze své stáje. Šikovnost v péči o koně byla jednou z okolností, které je pojily s Christianem už v dobách, kdy se u dvora vzdělávali jako panoši. Stali se z nich dobří přátelé, stejně dbalí také rytířské cti.

Když se snášel soumrak, podle Lukasova odhadu jim zbývalo do Christiansdorfu ještě pět mil. Krátce se poradili a rozhodli se pokračovat.

Šachty v okolí vesnice byly v noci opuštěné a působily na Martu strašidelně. Ale když dorazili k západní strážní věži, oddychla si. Stráže na sobě nenechaly znát údiv nad jejich pozdním příjezdem, pozdravily je a poslaly s nimi několik mužů, aby jim pochodněmi svítili na cestu.

Ve vesnici panovalo noční ticho, nic nenasvědčovalo tomu, že by se tu přihodilo něco hrozného nebo zneklidňujícího. Všichni tvrdě spali, jen tu a tam zaštěkal pes nebo zaplakalo dítě.

Strážní u hradní brány už byli na jejich příjezd připravení. Jeden chlapec z Petrovy bandy se potloukal kolem strážnice a byl vyslán, aby sdělil zprávu Reinhardovi, jemuž Christian na dobu nepřítomnosti svěřil velení nad hradem.

Nádvoří se rychle plnilo lidmi, kteří si protírali oči a nenápadně zívali, protože pozdní příjezd jezdců je probudil. Zdravili je a hned jim odebírali koně, aby se o ně postarali.

Několik děveček, které beztak ještě neležely, přineslo chléb, šunku a sýr. Mechthilda dala opět zapálit oheň v kuchyni, aby se brzy pro navrátilce, šlechtice a jejich doprovod dostalo na stůl něco teplého.

Marta běžela nahoru, aby se podívala na děti, které již tvrdě spaly, a Lukas se překvapeným a něžným pohledem zadíval na Rainino již vzduté břicho. Podívala se na něj nejprve plaše, skoro úzkostlivě, jako kdyby se obávala, že si ještě rozmyslel své rozhodnutí uznat její dítě také za své. Ale když se na ni usmál, úsměv opětovala.

Raině se zřejmě vedlo dobře, tváře se jí zakulatily, ňadra měla plnější a teď, když si vyměnili úsměv, se její obličej rozzářil takovou radostí, až pohled na ni dojímal. Lukas se okamžitě vzdal plánu opíjet se s Raimundem.

„Potom za mnou přijď. Budu na tebe čekat,“ pošeptal jí, když mu nalévala víno, a dívka na něj šťastně pohlédla.

Musím se postarat, aby jí moje budoucí manželka nedělala ze života peklo, až tady bude žít, prolétlo mu hlavou.

Teď přišel i poněkud ustaraný hornický mistr, pro něhož Marta i tak pozdě v noci poslala. Ostatní, s nimiž musí promluvit dřív, než zítra svolá vesničany, nechtěla ještě teď vytahovat z postele. Ale Hermann musí o všem vědět okamžitě, aby mohl zapojit své zkušenosti a předložit návrhy jak novou situaci zvládnout.

Lukas byl tentokrát velmi rozptýlený. Myšlenkami už byl víc v posteli s Rainou. Příliš dlouho jsem neměl žádnou ženu, pomyslel si.

Když hornický mistr konečně odešel a Lukas rázně vyšel po schodech ke své komoře, nemusel dlouho čekat. Raina jako vždy váhavě zaklepala na dveře a čekala, až ji vyzve, aby vstoupila.

Opravdu teď měla větší poprsí, které ho vyzývalo. Nemohl odolat a hned jí zajel rukou do výstřihu. Ochotně rozvázala tkanici, která svazovala horní kanýr.

Netrpělivě z ní stáhl šaty a náhle pocítil prudkou touhu položit jí dlaně na břicho.

„Paní povídala, že to bude syn,“ zašeptala a Lukas si vůbec neuvědomil, že tou „paní“ myslí Martu. Najednou měl v hlavě jen jednu jedinou myšlenku: Budu mít syna.

Radostně ji políbil na břicho a polekal se, když pocítil jemný, ale energický pohyb. Raina se zasmála jeho užaslému výrazu. „Už se pohybuje,“ vysvětlila mu, jako kdyby to, co považoval za nepopsatelný zázrak, bylo něco na světě úplně obvyklého.

Náhle pocítil pro něj neobyčejnou plachost.

Raina se na něj pozorně zadívala a zřejmě uhodla, na co myslí.

„Myslím, že mu to nemůže uškodit, když nebudete moc prudký,“ zašeptala rozpačitě. Vypadalo to, že se stále ještě bojí, aby ji nezavrhl. A věděl, že její obavy, aby nebyla kvůli dítěti vyhnaná z vesnice, nejsou plané.

Některé hradní paní nestrpěly, aby se na jejich dvorech narodilo nemanželské dítě, přestože se to dělo skoro všude. Jedním z důvodů bylo i to, že často hradní pán a jeho rytíři nenechali mladé děvečky na pokoji. A zdaleka ne každá děvečka sdílela lože se svým pánem či jeho družiníkem tak dobrovolně jako Raina s ním.

Ale teď nebyl čas na dlouhé mudrování o mravech a nemravnosti. Pohled na Rainino ženské, očividně zakulacené tělo Lukase tak vzrušil, že už nedokázal déle čekat.

„Myslím, že jsem ho vzbudil,“ zamumlal provinile, když se vyčerpaný a udýchaný svalil vedle ní a pozoroval, jak se na jejím břiše objevují výstupky a zase mizí.

Raina se rozesmála, pak hned vstala a oblékla se, aby vzápětí vyšla z jeho komory. Smrtelně unavený Lukas chtěl usnout, ale vzpomněl si na své zasnoubení, na které v těch několika šťastných okamžicích zapomněl.

Rozhodl se, že jí to sdělí sám dřív, než se to dozví z klepů. To si nezaslouží. Vždyť je to budoucí matka jeho prvorozeného dítěte.

Jeho přiznání jí příliš neotřáslo. Nikoho z nich by nikdy nenapadlo, že by se s ní mohl oženit. To bylo prostě nemyslitelné. Ale nejvíc se bála toho, aby ji Lukasova manželka i s jeho levobočkem nevyhnala ze dvora a vsi.

„To nedovolím. Máš moje slovo,“ ujistil ji a znovu ji pohladil po břiše, v němž rostl jeho syn.

„Nestrpí, abych vás dál navštěvovala,“ usmála se smutně. „Budete mi v noci chybět, pane.“

A ty mně nejspíš taky, pomyslel si, když za sebou tiše zavřela dveře. Ale když o něj Adéla tak usilovala, třeba se v posteli projeví jako něžná a vášnivá manželka.

Marta té noci skoro nezavřela oči. Myšlenky jí vířily v hlavě a nemohla se dočkat, až se chopí naléhavé práce, která na ni čeká.

Jakmile oknem do její komory pronikly první paprsky úsvitu, vstala. Probudila děvečku, která s ní a dětmi spala v její komoře, když tu nebyl Christian, dala si pomoci s oblékáním a sešla do haly.

Poslala Georga a Davida k vesnickému rychtáři Josefovi a páteru Sebastianovi, aby je zdvořile pozvala do hradu. Petra poslala se stejným úkolem za bývalými formany Hansem a Friedrichem.

Ještě jí zbývala chvíle čekání. Zamířila do kaple, kde Hilbert dokončil ranní modlitbu.

„Pomodlíte se společně se mnou o boží požehnání a šťastný příjezd těch nešťastníků, kteří teď jsou na cestě k nám?“ zeptala se. Hilbert ani na okamžik nezaváhal a poklekl vedle ní.

Po krátké, ale vroucí modlitbě za zdar svých záměrů vyběhla Marta na nádvoří a požádala Reinharda, který ji už očekával, aby dal tlouct do zavěšeného železa. To bylo znamení, kterým se v případech nutnosti svolávali vesničané. Přestože byla vesnice bohatá, dosud neměl ani jeden ze tří zdejších kostelů dost peněz na zvon, který by se mohl rozhoupat i na poplach.

Naštěstí byla vesnice dosud ušetřena velkých požárů, které ve větších vsích nevyhnutelně občas propukaly. Ale zase museli vesničané a osazenstvo hradu kvůli již legendárnímu stříbrnému pokladu stále znovu odrážet útoky zlodějských band. Při nich se obyvatelé vesnice stáhli do hradu zabezpečeného ještě valem a příkopem.

Marta vystihla správnou chvíli, než se lidé vydali za denní prací a horníci sfárali do šachet, kde až do večera neuslyší nic z toho, co se ve vesnici děje.

Christiansdorfští polekaně přibíhali na nádvoří a ptali se jeden druhého, co se asi mohlo přihodit a odkud jim hrozí nebezpečí.

Oba formani přišli jako první z pěti vážených mužů, které Marta a Lukas pozvali k sobě.

Stručně je seznámila se situací a přednesla svou žádost.

„S námi můžete počítat,“ ujistil ji starší z bratrů Friedrich. „Třebaže jsem si myslel, že se na stará kolena pohodlně usadím k teplé peci…“

Odevzdaně si povzdychl a přejel dlaní po holé hlavě. Ale bratr ho dloubl pod žebra. „Vždyť by ses k smrti nudil. Podnikneme ještě spolu něco velkého jako za starých časů, než s konečnou platností zestárneme tak, že nebudeme schopni vystrčit nos z vesnice.“

Postupně přicházeli hornický mistr, jehož rozvážný klid Martu povzbuzoval, následoval ho rychtář a poslední přišel páter, jenž se jako vždycky tvářil kysele.

Na nádvoří už stál dav lidí, kteří se vzrušeně dohadovali, proč se asi tlouklo na poplach.

Marta kývla na Lukase. Pronikavě hvízdl na prsty a rázem hovory utichly. S rytířovou pomocí vylezla na malý sud, který tam pro ni přivalil malý Christian, aby ji mohli všichni vidět a slyšet.

Toho májového rána bylo ještě chladno, ale v okamžiku, kdy promluvila, pronikl mezi mraky první sluneční paprsek a větřík nesl její slova po celém nádvoří.

„Máme zprávy o válce, které se týkají nás všech,“ začala a nejpozději v tom okamžiku nastalo hluboké ticho, že by bylo slyšet padnout špendlík. Protrhlo ho jen zařehtání koně ve stáji.

„Šachty a tavicí pece na Rammelsbergu byly zničeny a těžba stříbra je tam na nedohledně dlouhou dobu zastavena!“ zvolala. Její slova vyvolala zděšené výkřiky hlavně mezi rodinami, které kdysi z Harzu přišly, aby pomáhaly těžit stříbro v Christiansdorfu. Někteří se pokřižovali a začali se modlit za své příbuzné.

„Rytíř Christian je s průvodem čtyř set mužů, žen a dětí na cestě sem,“ pokračovala. „Ti lidé ve válce přišli úplně o všechno. Bude mezi nimi i mnoho vašich přátel a příbuzných. Většina vesnic až k Magneburgu byla vypleněna a vypálena. Jen stěží našli v troskách vůbec něco použitelného, aby neumřeli hlady.“

Nespočetné hlasy se mísily v moři hluku, z něhož se ozývaly jednotlivé výkřiky.

„Nevíte, jestli je s nimi můj bratr? Jmenuje se Hans a má na pravé ruce jenom čtyři prsty?“ ptala se jí hlasitě žena stojící blízko Marty a zpod šátku jí vykukovaly šedivé vlasy.

„Slyšel náš pán Christian něco o štajgru Klausovi?“ chtěl věděl muž s vrásčitou tváří. Ze všech stran se ozývaly podobné otázky. Musel zakročit hornický mistr, aby znovu nastolil ticho a Marta mohla pokračovat.

„Nemůžu vám říct žádná jména,“ volala z plna hrdla. „Ale nezáleží na tom, zda to budou vaši příbuzní nebo cizí lidé. Musíme jim pomoct a udělat všechno pro to, aby tady nevypukl hladomor dřív, než se bude sklízet úroda.“

Schválně se nedívala na horníky, ale upřela pohled na řemeslníky a kupce.

„Každý z vás by si měl rozmyslet, zda a kolik lidí k sobě může přijmout, aspoň na čas. Musíme jim poslat naproti zrní, aby měli co jíst.“

Na její znamení k ní přistoupili Hans a Friedrich.

„Tito počestní formani, které dobře znáte, ještě dneska vyjedou, aby jim dovezli náklad potravin. Přineste každý, co můžete postrádat. Bůh vám to odplatí.“

Na okamžik se odmlčela a pak pokračovala. „Vím, že spižírny a zásobárny jsou před žněmi skoro prázdné. Ale ti lidé potřebují naši pomoc. Vzpomeňte si, jaké to bylo, když jste se sem stěhovali vy. Každý se vypravil jenom s tím nejnutnějším. Oni mají ještě méně, nemohli zachránit nic než své nářadí. Podívejte se doma, kolik obilí a hrachu můžete postrádat, aby nevyhladověli k smrti. Nedívejte se jen do svých spižíren, ale také do svého srdce!“

Opět se odmlčela, aby lidé mohli o jejích slovech přemýšlet.

Kovář Jonas jako první přerušil ticho. „Dám kozu, aby nemuseli umřít ti nejmenší, když matky ztratí mléko!“ vykřikl.

„Dobrý nápad, mistře kováři! To svéhlavé zvíře se nám po cestě postará o zábavu!“ zažertoval Friedrich a jeho slova jako kdyby prolomila led. Jeden slíbil pytel jáhel, další putnu fazolí, pytlík ovsa nebo mouky. Také Karel přidal kozu. Lidé se rozbíhali, aby donesli něco, co můžou doma postrádat, než nastanou žně.

Marta vyzývavě pohlédla na Sebastiana a Josefa.

„Já se budu modlit za jejich blaho,“ prohlásil povýšeně hubený páter. Marta mu zdvořile poděkovala. Bylo to víc, než od toho fanatika čekala. Lukas na něj však s opovržením hleděl, když se Sebastian obrátil k odchodu.

Soukeník Josef si odkašlal. „Dneska večer svolám všechny obchodníky a kupce a poradím se s nimi, co můžeme udělat,“ oznámil.

Marta na něj tázavě hleděla, aniž řekla slovo, jako kdyby čekala, že bude pokračovat. Nezbývalo mu tedy než dát jasný slib. „Já bych mohl postrádat tak dvě nebo tři husy.“

„Děkuji vám za velkorysou nabídku,“ předstírala nadšení a nijak ji nepřekvapil nedostatek Josefova pochopení a ochoty pomoci. „Jenomže dvě husy se dají mezi čtyři sta lidí dost těžko rozdělit. Jáhly nebo hrách by byly možná lepší.“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval Josef. „Hned se půjdu podívat, bez čeho bych se mohl obejít.“

Návrh, který předložili Hermann, Jonas a další zastánci žádosti o udělení městského práva, získal jen málo stoupenců a nedokázal přimět rychtáře, aby jednal, ani neotřásl jeho postavením. Po Christianově návratu a Albrechtově odchodu už mnozí nepovažovali za nutné učinit tak závažný krok. Měšťané totiž měli víc práv, ale na druhou stranu i povinností, například museli držet strážní službu ve městě.

Hornický mistr požádal vrchní štajgry, aby po práci přišli do jeho domu a mohli se všichni poradit o tom, které šachty se rozšíří a kde se založí nové.

Brzy se vrátili také Friedrich a Hans se svým formanským vozem připraveným k odjezdu.

„No, bratře, jak se cítíš před velkou cestou? Už tě svrbí ruce a nohy?“ zeptal se Hans staršího sourozence.

„Tak teď mě spíš svrbí zadek,“ zašklebil se pohotový Friedrich, jenž měl už holou hlavu a řídký, šedivý vous.

Pak se vzpamatoval a rychle se omlouval, že mu před fojtovou manželkou unikla taková nehorázná poznámka. Marta však po přestálém napětí nedokázala potlačit smích. Rychlým pohledem se ujistila, že ji nemůže slyšet nikdo kromě formanů, a odpověděla: „Myslím, že teď můžeme na chvíli trochu uvolnit pravidla dvorského chování.“

Bratři si všimli šelmovského záblesku v jejích očích a zamrkali. Vždyť se koneckonců všichni znali z dob, kdy Marta jako chudá, mladičká porodní bába přišla do Temného lesa s výpravou kolonistů. Tehdy vezli solný náklad z Halle do Čech a cestou se potkali s Christianovým průvodem osídlenců. Později při svých cestách často zajeli do Christiansdorfu, kde Marta Friedrichovi ošetřila ztuhlá záda. Jednou při takové příležitosti objevili první hroudy stříbrné rudy. A to byl začátek neuvěřitelného vývoje, jaký od té doby v Christiansdorfu pokračoval a nyní se po příchodu dalších čtyř set lidí ještě urychlí.

„Kuno! Bertrame!“ Marta k sobě přivolala oba nerozlučné kamarády. Okamžitě k ní přistoupili a Marta si spokojeně všimla, že se Bertram snaží skrýt kulhání.

„Buďte tak hodní a jeďte naproti Christianovi. Povězte mu, že ještě dneska mu vyjede vstříc vůz s potravinami,“ požádala je a mladíci souhlasně přikývli. „Pokud vás bude potřebovat, zůstaňte s ním. Když nám bude chtít něco vzkázat, či pro nás má nějaké rozkazy, tak se obratem vraťte.“

Přemýšlela. Co by jim mohla dát s sebou, aby to Christianovi bylo za současné situace užitečné? Nic, co by bylo možné naložit na dva koně, nedokáže nasytit čtyři stovky lidí. Ale jistě je v průvodu několik žen, které se aspoň trochu vyznají v péči o nemocné. Běžela tedy do komory a přinesla řebříček na otevřené rány a všechnu tinkturu proti horečce, kterou ještě měla. Hned s Johanou musí připravit novou.

„Tohleto mu dejte! Bůh s vámi!“

S vážnou tváří přijal jindy vtipkující a veselý Kuno džbán a sáček s bylinami. Pak oba mladíci pobídli koně a vyjeli z nádvoří.

Marta za nimi zamyšleně hleděla a snažila se představit si, kde se asi sejdou s Christianovým průvodem a jaký pohled se jim asi naskytne. Minout se nemohli. Z úzké stezky odbočující před lety ze silnice se stala rušná cesta.

Přicházeli první vesničané a přinášeli, co si schovávali pro případ nouze: hrách, jáhly, fazole…

Marta stála uprostřed těch pokladů a najednou zjistila, že radostí nemůže promluvit. Znala všechny obyvatele vsi a poměry, v jakých žili, a viděla, že leckdo si musel utrhnout od úst, aby mohl dar přinést.

Vroucně všem děkovala. Brzy se ukázalo, že je to víc, než Hans s Friedrichem dokážou na vůz naložit. Ale to nevadilo. Bude potřebovat dost zásob i později, až čtyři stovky lidí dojdou sem.

Několik stájových pacholků pomáhalo formanům naložit a Marta dala ze spíže přinést ještě velký hrnec medu, na posílenou pro děti goslarských horníků. Petr a jeho banda kluků pak hned mohou vyrazit do lesa hledat divoké včely.

Nebylo ještě ani poledne, když formani s cenným nákladem vyjeli.

Marta, vyčerpaná, ale vděčná a dojatá ochotou vesničanů pomoci, usedla na hromadu pytlů s obilím a luštěninami, které Hans a Friedrich už nedokázali naložit, zakryla si rukama obličej a radostí i úlevou se rozplakala.

O čtyři dny později se vrátili Kuno a Bertram na uštvaných koních, ale celí nedočkaví, aby mohli Martě předat zprávu od Christiana. Běžela jim naproti přes nádvoří, jakmile jí bylo ohlášeno, že se vrátili.

„Řekl, že máte být požehnána za svou prozíravost,“ vyřizoval udýchaně Kuno překypující činorodostí. „Za tři dny tady budou.“

Horníci v Rammelsbergu

V den, kdy očekávali příchod Christiana s jeho průvodem, vyslala Marta Petra na hlídku, aby včas oznámil příchod výpravy. Mladý stájový pacholek nadšeně odběhl a Marta si s melancholickým úsměvem vzpomněla, jak dříve, v prvních letech v Christiansdorfu, se takového úkolu vždy ujímali Kuno a Bertram.

Připadalo jí, že uplynula celá věčnost od doby, kdy dva desetiletí kluci šplhali na vysoké stromy obklopující tehdy malou osadu s několika chýšemi. Celé hodiny seděli na větvích a kývali nohama a vyhlíželi Christiana a jeho panoše Lukase.

Teď z nich jsou dospělí muži: Kuno je hrdý otec a Bertram se brzy ožení, čeká se jen na to, až se Christian vrátí.

Všichni jsme zestárli, uvažovala Marta, ale teď měla pocit, že čas do Christianova příchodu vůbec neubíhá.

Prvnímu dítěti narozenému v Christiansdorfu už bude třináct let a potají pokukuje po děvčatech; kovář Jonas, při jejich odchodu z Franků ještě mladík, je teď důstojný muž ve středním věku s houfem dětí kolem sebe a holčičky Johana a Marie, o nichž při cestě sem nikdo netušil, že jednou budou její nevlastní dcery, vyrostly v krásné ženy, z nichž jedna už kojí svou dcerušku.

Forman Friedrich má holou hlavu a Mechthildina zdánlivě nevyčerpatelná energie už není tak živelná. Ta dobrá duše a vládkyně nad hradními spižírnami a kuchyní si už nějaký čas stěžuje na oteklé nohy, při sebemenší námaze se zadýchává a v době, kdy byla Marta s Christianem v Gelnhausenu, se její stav natolik zhoršil, že ji Marta musela přísně nakázat, aby svou práci předala jiným a odpočinula si. I když pro ni bylo těžké přemlouvat Mechthildu k odpočinku právě teď, kdy se každou chvíli objeví Christian s velkým houfem lidí, jimž je nutno pomoct, a navíc musí připravit dvě veselky.

Po Christianovi a jeho průvodu ještě nebylo ani vidu, ani slechu, ale do jejich příchodu už moc času nezbývalo. Marta tedy zůstala sedět na špalku, kam prve unaveně sklesla, a dál se oddávala úvahám.

Je mi téměř osmadvacet let, tedy dvakrát tolik, kolik mi bylo, když jsem musela utéct z rodné vesnice, uvědomila si. Když se srovnám s rolnickými ženami, jsem už skoro stará žena. Ale Bůh k ní byl milostivý: byla stále ještě štíhlá, měla všechny zuby kromě jedné zadní stoličky, po těhotenství jí nezůstaly na těle nevzhledné pruhy a ňadra měla malá, takže jí povadle nevisela na břicho.

Přitom jejímu nejstaršímu synovi bude deset let a musí u Otova dvora obstát nejen u přísných učitelů, ale prosadit se i proti zákeřným útokům Randolfova syna Rutgera. Nepotrvá dlouho a bude muset pustit z domu i svého nejmladšího, malého Daniela, aby nastoupil svou cestu pážete a později panoše. Dcera Klára, na které lpěla, protože jí byla v mnoha ohledech podobná, bude za pár let ve věku na vdávání! Marta však tušila, že dívka, jíž je teď osm let, si zvolí jinou životní dráhu než většina děvčat z výše postavených rodin. Většinou se chtějí brzy provdat, aby unikla přísnému otci nebo nudnému životu v klášteře a směla sama prohánět služebnictvo.

Přesně polovinu života jsem strávila v Christiansdorfu, vzpomínala. Když jsme sem přišli, byla jsem mezi osídlenci poslední z posledních, a teď jsem svobodná šlechtična a manželka hradního fojta.

Stejně neuvěřitelný jako změna jejího života byl i ohromný obrat, jaký prožila vesnice. Na počátku tu byla jen malá mýtina obklopená hustým lesem. Osídlenci velmi namáhavě vymýtili kusy lesa, aby mohli v prvním roce zasít aspoň trochu obilí, a postavili si chýše z jílu. Teď lze jen podle vesnické lípy poznat, kde tehdy byla osada čtyřiceti franských kolonistů. První obyvatelé Christiansdorfu, pokud ještě žili, dávno nepracovali na polích, nýbrž v šachtách a u přebíracích stolů.

Vesnice byla větší než leckteré malé město; byl v ní hrad, tři kostely, kupecká čtvrť a nyní mělo svůj kostel dostat i hradní léno. Se stem či dvěma sty horníků z Harzu, když nepočítá ženy a malé děti, které ještě nemohou pracovat u přebíracích stolů, budou schopni těžbu skoro zdvojnásobit.

O kus se tak přiblíží Christianovu snu, aby vesnice, kterou založil, získala městské právo, bez ohledu na to, jestli se to Josefovi líbí nebo ne.

Jestlipak se Christian cítí dobře? Jsou jedenáct let manželé, ale přestože, nebo snad právě proto, že ho někdy celé týdny nevidí, když je na Otův rozkaz na cestách, miluje ho stejně vroucně jako v den, kdy k sobě našli cestu. Jak dlouho jim v této neklidné době bude ještě dopřáno vychutnávat si štěstí? Při té myšlence náhle pocítila tak prudkou bolest, jako by jí srdce probodl nůž, a celá se zkroutila.

Okamžitě u ní byla Mechthilda, jež zřejmě ze své paní nespustila oči, protože bylo velmi nezvyklé vidět ji nečinně sedět.

„Je vám špatně?“ zeptala se ustaraně.

Marta zhluboka dýchala. Bolest polevovala, ale zdráhala se přemýšlet, co asi znamenala. Zaposlouchala se do svého nitra, aby před vnitřním zrakem viděla Christiana, jak se s houfem svých chráněnců blíží ke vsi. Spěšně vstala, aby uklidnila Mechthildu. Zatočila se jí hlava.

„Klid před bouří,“ pokusila se o úsměv.

Kuchařka na ni pochybovačně pohlédla a kolébavým krokem, který si v poslední době navykla, se chtěla vrátit ke své práci. Ale Marta na ni zavolala.

„Počkej! Teď spolu zajdeme do bylinkové komory, abychom našly něco na tu vodu, co máš v nohou,“ prohlásila energicky. „A pak si rozmyslíme, kdo napříště převezme aspoň část tvých úkolů.“

Mechthilda podle očekávání protestovala, především proti Martiným posledním slovům. Ale její paní neustoupila. Na námitky ani neodpověděla a ukázala směrem do komory. Neušlo jí, jak se malý Christian zašklebil, že se někdo odváží výřečné kuchařce odporovat, a přísně na něj pohlédla. Posměch z tváře mladého stájového pacholka okamžitě zmizel.

Kluci o rázné kuchařce žertovali, ale chovali k ní úctu.

V komoře dala Marta staré ženě nepatrnou dávku náprstníku. Potom jí přiložila ruce na tělo, jednu přímo na srdce, druhou do stejné výše na zádech. Soustředila všechny své síly na tlukot unaveného srdce, který cítila pod dlaněmi. Měla pocit, že cítí malé nepravidelnosti, potom lehké brnění síly, která jí protékala mezi rukama.

Chvilku tak mlčky stála, pak ruce oddálila. Kuchařka na ni nechápavě hleděla pokřižovala se.

„Už jdou, už jdou!“ ozval se náhle zvenku vzrušený, pronikavý hlas.

Marta vyběhla ven.

Mechthilda však zůstala v komoře a stále ještě užasle se za ní dívala. „Já to tušila,“ šeptala a po tváři se jí šířil obdivný úsměv.

Nádvoří se rychle plnilo lidmi. Reinhard znovu tloukl na zavěšené železo, aby vesničanům sdělil, že očekávaní horníci s rodinami z Harzu přicházejí.

Všichni, kdo se už dříve odtamtud přestěhovali do Christiansdorfu, byli vyzváni, aby zjistili, zda mají mezi příchozími příbuzné nebo známé, které by zatím mohli přijmout u sebe doma.

Martě však srdce bušilo hlavně radostí, že se konečně opět setká s Christianem. Klára se postavila vedle ní a chytila ji za ruku.

„Smím běžet tatínkovi naproti?“ zeptala se.

„Jen běž,“ usmála se Marta povzbudivě. „A vezmi s sebou Daniela.“

Její nejmladší už přiběhl a netrpělivě přešlapoval, aby co nejdřív mohl utíkat za otcem.

Marta se s úsměvem dívala za dětmi a nejraději by se rozběhla s nimi. Ale samozřejmě se od ní očekávalo, že bude počestně stát u hradní brány a pozdraví chotě pohárem na uvítanou.

Již z dálky mnohé svědčilo o útrapách a odříkání, které lidé z Rammelsbergu museli za spěšného pochodu v uplynulých týdnech vytrpět. Marta se vyděsila nad tím, co viděla. S výjimkou rytířů a ozbrojenců šli všichni pěšky. Někteří přicházeli s prázdnýma rukama, jiní si nesli ranečky nebo na rukou či zádech vlekli nejmenší děti. Na mnohých bylo ohromné vyčerpání patrné podle chůze, přestože obyčejní lidé byli zvyklí za den ujít deset až dvacet mil.

Hansův a Friedrichův formanský vůz uzavíral průvod vinoucí se k hradu. Na dně bylo vidět několik těl. Marta rozeznala ženu ve vysokém stupni těhotenství a pár maličkých dětí, které ještě neuměly chodit.

Potom však soustředila pohled na Christiana a Dietricha jedoucí v čele na koních a vzdálených už jen pár kroků od brány.

Rychle uchopila pohár, který jí někdo podával, a kráčela jim vstříc.

„Bohu budiž poděkováno, že jste se vrátili ve zdraví,“ pozdravila rozzářeně manžela a jeho panoše. Christianův pohled jí pověděl, že ji manžel postrádal stejně jako ona jeho. Vděčně od ní vzal pohár a žíznivě pil chladné pivo, potom ho předal Dietrichovi.

Marta měla zatím možnost prohlédnout si tváře obou rytířů. Vypadali unaveně, dokonce i pod vrstvou prachu byly patrné temné stíny pod očima. Připadalo jí, že o několik let zestárli, Dietrich na svízelné cestě zvláštním způsobem dospěl.

Po formálním uvítání hradního pána ustoupila stranou, aby průvod mohl vejít na nádvoří. To se rychle zaplnilo a nastal nepopsatelný chaos.

Někteří příchozí úlevou plakali, jiní padli na kolena a modlili se. Děvečky rozdělující chleba a pivo byly rázem obklopeny hroznem lidí. Na Martinu prosbu přišla i stará Gréta, aby pomohla.

Davem se prodírali první Christiansdorfští, aby se poohlédli po známých tvářích. Brzy se ozývaly radostné výkřiky a objímali se lidé, kteří nepočítali s tím, že se ještě někdy v životě uvidí.

Marta odvrátila oči od davu a přistoupila k Christianovi. Právě sesedl z koně a zpoceného vraníka uznale poklepával po krku. „Dobře, moc dobře jsi to udělal,“ chválil ho polohlasně. Vzápětí se u něj objevil malý Christian a koně mu odebral.

„Můžeš se postarat o tu ženu na voze?“ zeptal se Christian Marty nejdřív ze všeho. „Její dítě je už na cestě, báli jsme se, že to ani až sem nevydrží.“ Zamračil se. „Cestou nám už jedna rodička s novorozenětem umřela.“

Marta přikývla a zamířila k vozu. Chvilku jí trvalo, než se k formanům protlačila.

Rodička měla tvář staženou bolestí, ležela na dřevěné podlaze vozu, na čelo orosené potem se jí lepily prameny tmavých vlasů, které vyklouzly zpod šátku. Vedle ní seděly dvě vylekané ženy a nešťastně pozorovaly na hlučící dav kolem. Před nimi stály tři špinavé děti, plakaly a popotahovaly.

„Paní, prosím tě, dej mě odtud odnést,“ prosila rodička. „Přece to dítě nemůžu přivést na svět před očima všech tady.“

„Přišlo to moc brzy,“ šeptala Martě jedna z žen.

Marta rychle přivolala dva muže stojící opodál a dopravili ženu do bylinkové komory. Johana si všimla, co se děje, a rychle je následovala.

Ještě v chůzi si Marta zavázala dlouhé rukávy na uzel, pak hned vykázala muže z místnosti, zapálila svíčku a vykasala rodičce sukni.

„Hlavička bude za chvilku venku. Honem utěrky a vodu!“

Johana rychle vyběhla. Přinesla požadované a Marta si nalila vodu ze džbánu na ruce a paže, pomodlila se a postavila se mezi ženiny roztažené nohy. Právě včas, protože při dalším stahu se objevila hlavička. A po dalším už Marta mohla dítě vytáhnout.

Oddělovala pupeční šňůru, avšak hleděla na novorozence starostlivě. Pohnul ručičkama a nožičkama, ale nevypravil ze sebe ani hlásek.

„Je mrtvý?“ vydechla utrápeně žena.

„Ne, žije.“

Cizinka už nepromluvila a Marta neměla čas se s ní pouštět do hovoru. Johana se starala o rodičku, která musela ještě vypudit z těla placentu. Marta dítěti očistila pusinku a nos naplněné hleny a opatrně foukala dech do malého tělíčka.

Konečně se začal hrudníček zvedat samostatně a človíček vzápětí dal křikem najevo nelibost nad příchodem na svět.

Marta si oddychla. „Je to chlapeček!“ zavolala na rodičku.

Radost a úlevu na její tváři však rázem vystřídala starost. „Tak teď mám čtyři. Jak je jenom uživím?“

„Tady jste v bezpečí,“ uklidňovala ji Marta.

Přestože věděla, že má zničené šaty a dítě není ještě ani vykoupané, neváhala.

„Odnesu ho ke kaplanovi!“ zvolala. „Jak se má jmenovat?“

„Frieder. Po dědečkovi.“

Marta vzala dítě, zabalila je do utěrek a vyběhla s ním ven.

Stoupla si na špalek, na kterém prve seděla, a připadalo jí, že od té chvíle uplynula věčnost. Shlížela na chaos kolem sebe a pokoušela se na sebe upozornit.

„Mám vám pomoct?“ nabídl se Petr, a když přikývla, rozběhl se k hradní bráně. Krátce mluvil se strážným a skutečně se vrátil s dovolením udeřit do železa, do kterého se bije na poplach.

Účinek se dostavil okamžitě: hlasitý hvizd nebo výkřik by v hluku zanikly, ale pronikavý zvuk rány kovu na kov je okamžitě umlčel a přiměl, aby se rozhlédli.

Marta se napřímila a zvedla do výše zabalené novorozeně, které si hlasitě stěžovalo na sluneční paprsky.

„Podívejte se!“ zvolala. „První dítě z Rammelsbergu, které se narodilo v Christiansdorfu. Je to chlapec a je zdravý, také matce se daří dobře!“

Překvapené, nechápavé či radostné pohledy se upřely na Martu a uzlíček v jejích rukou.

„Jestli tohle není dobré znamení!“ vykřikl nějaký muž v davu. „Bůh žehnej vám i tomu dítěti!“

Marta by později nemohla popsat, co všechno ten den ještě dělala. Navalilo se toho na ni moc. Příchozí nejprve dostali jíst a pít, potom je hornický mistr s pomocí vrchních štajgrů přiděloval na ubytování a urovnával první vzcházející hádky.

Jak se Marta později dozvěděla, setkání mezi Goslarskými a Christiansdorfskými nebyla vždy radostná. Jeden z Hermannových mužů se kvůli starému sporu vrhl na bývalého protivníka z Goslaru. Jiný vyvolal rvačku, když zjistil, že sestra, kterou před lety zanechal v Goslaru, se tam provdala za jiného muže, než on chtěl.

Dávno se již snesla noc, když byli konečně všichni ubytovaní, nemocní ošetření a nastal klid.

Pak také Christian konečně měl čas omýt ze sebe prach. Marta si oblékla čisté šaty a nyní seděli s Dietrichem, Lukasem, Raimundem, Alžbětou a Reinhardem v Martině komnatě, aby se posilnili a pohovořili o všem, co se přihodilo.

„Ztratili jste cestou hodně lidí?“ zeptala se starostlivě Alžběta.

Christian pohybem hlavy vyzval Dietricha, aby jí na to odpověděl.

„Sedm,“ zachmuřil se mladík a rázem vypadal o deset let starší. „Jeden přišel o ruku, když chtěl zabrzdit kolo vozu při sjíždění z prudkého kopce. Vykrvácel a my mu nemohli pomoct. Dva starci cestou padli slabostí a už nevstali. A jedna žena zemřela při porodu. To maličké jsme taky nedokázali zachránit, přestože v průvodu šla i porodní bába.“

„Mnoha kojícím matkám cestou vyschlo mléko,“ dodal Christian. „Ale díky kozám, které darovali kováři, jsme většinu kojenců udrželi při životě, až na dva.“ Alžběta se pokřižovala a všichni se pomodlili za mrtvé.

Christian a Dietrich neprojevovali ochotu vyprávět další podrobnosti o útrapách cesty. Ale jejich vážné tváře podávaly jasné svědectví o pochodu. Raději k všeobecnému překvapení sdělovali zprávy o válce s Jindřichem po jeho nepovedeném útoku na Goslar.

Cestou znovu potkali část Hermannova vojska ustupujícího z prohrané bitvy v Durynsku.

„Z Rammelsbergu ještě stoupal kouř a Lev už posílal vojsko od Goslaru, aby vpadlo do Durynska a zpustošilo tamější zemi,“ vyprávěl Christian manželce a přátelům. „Vojáci vypálili královskou falc a klášter jeptišek v Nordhausenu, zničili falc Mühlhausen, vraždili a zapalovali. Jakmile se to Ludvík Durynský dozvěděl, stáhl své vojsko od Goslaru a rychlým pochodem pronásledoval Jindřichovy oddíly. Nedaleko Unstrutu narazili jeho a Bernhardovi ozbrojenci na početně převažující nepřátelské vojsko. Bitva skončila drtivou porážkou našich spojenců. Na bojišti zůstalo nespočetně mrtvých, Ludvík a jeho bratr Hermann byli zajati, spolu s nimi většina jejich skoro čtyř set rytířů, a všichni byli dopraveni do Braunschweigu.“

Pohlédl na Lukase. „Máš zprávu o tom, kdy chce Oto vytáhnout proti Lvovi? Začne říšské vojenské tažení pětadvacátého července, jak bylo plánováno?“

Lukas přikývl. „Na tom se nic nezměnilo. A podle všeho, co je nám známo, chce císař ještě předtím vyhlásit nejtěžší říšský acht nad odpadlíkem.“

Christian zprávu přijal s pochybovačným výrazem. Pokud by to Štauf skutečně udělal, klatba nad Lvem by byla neodvolatelná. Lukasova další slova však naznačovala, že Friedrich Barbarossa k tomu je pevně odhodlaný. „Ještě před říšským vojenským tažením chce císař nově rozdělit Bavorsko. Oto se svou družinou vyjede na začátku července, aby se připojil k tažení. Jeho bratři potáhnou s námi.“

Tak mi tady zbývají necelé čtyři týdny času, pomyslel si Christian a trochu ho to uklidnilo. Naráz vypil pohár a vstal, aby s Martou odešel do své komory.

Bože můj, tak jsem se na tuhle chvíli těšil, táhlo mu hlavou. Ale jestli s ní nepůjdu nahoru hned teď, vyčerpáním usnu, dřív než za sebou zavře dveře.

Lukasova další slova ho však zastavila. „Markrabě tě tentokrát nechce vzít s sebou. Prohlásil, že se máš raději postarat o to, aby se s novými lidmi začalo rychle těžit. Chce od tebe jen pět rytířů a dva tucty ozbrojenců.“

„Pak máme ještě čtyři týdny času na rozmyšlenou, koho pošleme,“ přikývl Christian a pozorně se na mladšího přítele zadíval. „Proč mám najednou pocit, že mi něco zamlčuješ? Tak ven s tou špatnou zprávou!“

„No…,“ Lukas se odmlčel a pak se vytasil s překvapivým přiznáním, jež jindy klidnému Christianovi prostě vzalo řeč. „Rád bych vedl tvé muže na polní tažení, protože těsně předtím se ožením…“

Odchod

„Jsem tak šťastná, můj choti. A udělám všechno, abych i vás učinila šťastnou,“ vydechla Adéla, když poslední svatebčané opustili novomanželskou ložnici, a obdivně na něj pohlédla.

Lukas se snažil skrýt pochybnosti a výhrady, které vůči ní měl. Možná bude navzdory všem obavám jejich manželství dobré.

Ano, obelstila ho a ošklivou lží ho přiměla, aby se s ní oženil. To ho stále ještě velmi rozčilovalo. Ale zřejmě ho má opravdu ráda. Hezká je taky. Věděl, že by mu lecjaký dobře situovaný rytíř takovou partii záviděl. Také mu bylo jasné, že jednou se oženit musí. Brzy mu bude třicet let a nemůže celý život trávit tím, že bude potají nešťastně milovat Martu a závistivě přihlížet, jak jsou s Christianem šťastní. Závist je smrtelný hřích.

Adéla se k němu něžně přitiskla a Lukas zaváhal, co má udělat. Ještě nikdy neměl v posteli pannu. Ale chtěl být něžný a nezpůsobit jí víc bolesti, než je nutné.

Nedokázal se přemoci a políbit ji na ústa, protože mu byla příliš cizí. Proto ji políbil na čelo. Toužebně vzdychla a přimkla se k němu ještě těsněji.

Pod dekou cítil její ňadra na svém těle, když ji před ním svlékaly, všiml si, že je vyvinutější, než čekal.

U všech svatých, je to opravdu rozkošné stvoření. V hlavě mu ještě vířily výhrady vůči ní, ale tělo bylo jiného názoru a nutilo ho, aby choulostivou záležitost urychlil.

Jemně, aby ji nepolekal, jí pohladil po krku, ruka mu sklouzla na její hruď. Nedokázal potlačit touhu ta svůdná ňadra laskat. Když skoro vášnivě vydechla, považoval to za povzbuzení, aby pokračoval. Líbal její tělo, dráždil je jazykem. Zřejmě se jí to líbilo a znovu vzdychla, přitom se k němu vzepjala.

Teď se odvážil pravou rukou pomalu sjíždět ještě níž, přes boky a stehna, která jí žádostivě rozevřel.

Okamžitě ztuhla. Mírně ruku stáhl, opět ji hladil, a když se uvolnila, znovu se dopracoval k choulostivému bodu.

„Co to děláte?“ zasyčela pohoršeně a křečovitě sevřela nohy k sobě.

Jen nerad oddálil rty od jejích prsou.

„To co manželé o svatební noci obvykle dělají,“ pokoušel se ji uklidnit lehkým tónem.

„To je nestydaté! To je hřích!“ rozhořčovala se a chytila ho za paži, aby ji odtáhla ze svých nohou.

Nevěřícně se na ni podíval. Opravdu je tak nepoučená, jak předvádí?

Ztvrdlý úd ho nutil, aby záležitost rychle uvedl na pravou míru, ale nejprve se opřel o loket a pohlédl jí do očí, které se ve světle svíček rozzlobeně blýskaly.

„Co myslíte, jak se plodí děti?“ zeptal se s podivným pocitem.

Dostal odpověď, které se obával.

„Samozřejmě líbáním! A jistě ne takovými nechutnostmi, o nichž se ani nedá mluvit a o které se teď pokoušíte.“

Kdyby tohle nebyla jeho svatební noc, hlasitě a upřímně by se zasmál.

„Lituju, že vás musím zklamat, milá choti, ale líbáním žádného potomka nezplodíme. Proč by asi byla po svatební noci zakrvavená prostěradla?“

Zírala na něj nejprve zmateně a potom polekaně, takže mu jí zase bylo líto. Vždyť ona za to nemůže, že jí vtloukli do hlavy takový nesmysl. Nebo si to domyslela podle zamilovaných písní, jaké zpívají potulní pěvci a v nichž se mluví jen o zbožňování a něžně vdechnutých polibcích? Při výchově mladých šlechtičen se úzkostlivě dbalo, aby vkročily do manželské ložnice zcela nepoučené, přestože se to vždycky nepovedlo.

„Uklidněte se,“ pokoušel se ji upokojit. „Tady se nestane nic, co se nesluší, nebo je proti boží vůli.“

Opatrně ji začal znovu hladit, ale tentokrát vášnivě nevzdychala.

„Prosím, tak se tolik nebojte,“ šeptal jí do ucha. „Když se nebudete bránit, nebude bolest, kterou vám musím způsobit, tak velká.“

Ve světle svíčky si všiml, že polkla slzy a snaží se uvolnit. Ale čím víc jeho ruka zajížděla mezi její nohy, tím křečovitěji se jí tělo napínalo.

Jak se obával, byla úplně suchá. Ale Tilda mu pro ten případ dala nádobku s vonným olejem, který jí teď vtíral na choulostivá místa.

„Bude to tak pro nás oba příjemnější,“ vysvětloval, když se na něj zmateně, zděšeně a vyčítavě podívala. Nemohl potlačit škodolibou myšlenku, že by se dívala ještě mnohem zmateněji, zděšeněji a vyčítavěji, kdyby věděla, že ten olejíček pochází z nevěstince. Ale koneckonců přece o něj nemohl požádat Martu.

Adéla se semknutými rty ležela bez pohnutí. Když skončil a postavil džbánek na zem, deka z něj sklouzla a dívka uviděla ztopořený úd.

„Všemohoucí, co to je?“ vykřikla a vykulila oči.

„Tím se dělají děti,“ vysvětlil se zbytkem trpělivosti tváří v tvář takové prostotě. Něžně ji pohladil po ňadrech, ale kolenem jí rozhodně rozevřel křečovitě semknuté nohy.

„Přestaňte!“ křičela a bušila mu pěstmi do zad, když si na ni lehl, aby ho přiměla vstát.

Lukasovi došla trpělivost. Chytil ji za zápěstí a přitiskl je k polštáři. Déle už čekat nemůže. Ztvrdlý úd ho bolel. A tu svatbu chtěla ona, ne on!

„Opravdu věříte, že k završení manželství patří jen polibky?“ zeptal se užasle a Adéla přikývla. „Pak je mi líto, ale musím vám dokázat, že je to jinak.“

Pořád ještě ji držel za ruce a kolenem jí rozevíral nohy.

„Jak můžete dělat něco tak odporného?“ vykřikla. Zaplavoval ho bezmocný vztek. Nemají jinou volbu. Má-li být dokázáno, že před svatbou se mezi ním a pannou nestalo nic nečestného, musí zítra ukázat krvavé prostěradlo.

„Vy jste se chtěla vdávat. Lstivě a zákeřně jste mě přinutila, abych požádal o vaši ruku, přestože jsem po vás vůbec netoužil,“ obořil se na ni. „Tak také přijměte důsledky svého počínání a dovolte, abychom to konečně dovedli ke konci! Chtěla jste muže v manželské posteli, tak ho tam máte!“

Díky oleji do ní snadno vnikl. Ucítil, že narazil na odpor, na okamžik přestal, když strachy vykřikla, ale pak přirazil. Doufal, že bolest bude pro ni snesitelnější, když nebude váhat a panenskou blánu protrhne jedním prudkým pohybem naráz. Tiše naříkala, když se s ní miloval, a jeho zaplavoval pocit odporu k sobě i k ní.

Přitom by mohl přísahat, že v jednu chvíli se k němu vzepjala, jako by chtěla ještě víc. Ale vzápětí se zachvěla, jako kdyby se přistihla při něčem zakázaném, a pak už jen strnule a bez hnutí ležela.

Naštěstí pro oba to šlo rychle. Lukas pořád ještě rozzlobeně zachraptěl: „Tak takhle se plodí děti! Sama jste to chtěla.“ Vyklouzl z ní a hned se svalil na stranu. S vyčítavým pohledem se zabalila do deky a otočila se k němu zády. Ležela křečovitě ztuhlá a beze slova. Neplakala, to by ji aspoň mohl těšit, tvářila se spíš dotčeně.

Lukas si v duchu stěžoval na svůj osud. Proč právě jeho nevěsty z nesprávně pochopené cudnosti spatřují v manželské posteli nejhříšnější místo na světě? Té první, náboženské fanaticky, se ještě dokázal zbavit, třebaže ho zrušení zásnub připravilo o dědictví.

Domníval se, že Adéla po něm touží jako po muži. Ale právě se ukázalo, že není o nic lepší než pobožnůstkářka Sigrun, která ještě před svatbou utekla zpátky do kláštera.

Všechny dívky, které až do této noci držel v náručí, k němu přišly z lásky a touhy a vychutnávaly si jeho něžnosti i sílu stejně jako on. Někdy měl pocit, že jim ani nemůže dát tolik, kolik by chtěly. Smutně si vzpomněl na slast a smyslnost, jakou prožívali v posteli s Rainou, jindy ve všem tak nesmělou. Myslel na Kathraininy a Líziny milostné hrátky. A na noc plnou něžnosti a lásky, kterou prožil s mladou vdovou, hostinskou v Braunschweigu.

Také Bertram a Marie, kteří měli svatbu před třemi dny, se podle všeho nemohli jeden druhého nasytit.

Proč musí být zrovna jeho novopečená manželka, které se už nikdy nezbaví, tak přehnaně cudná?

Lukas se posadil k Adéle rovněž zády, odkašlal si a prohlásil: „Zítra ráno můžeme ukázat zakrvavené prostěradlo, které dokáže, že vy i já jsme si před svatbou zachovali svou čest navzdory pasti, kterou jste mi nastražila. Vrátím-li se z války živý, odstěhuju se do své komory.“ Odmlčel se a dodal: „Nemusíte mít strach, už vás v noci nebudu obtěžovat.“

Když se ráno ukazovalo prostěradlo potřísněné krví, novomanželé stáli vedle sebe a tvářili se odmítavě, ledově přijímali blahopřání slavnostní společnosti.

„Přijměte mou omluvu, zachoval jste se čestně,“ zahlaholil Adélin bratr, jenž dva dny před svatbou se sestrou a dvěma tucty družiníků přijel do Christiansdorfu. S bodrou důvěrností plácl novopečeného švagra po rameni. „Teď je na vás naučit mou sestru poslušnosti. Ten úkol vám nezávidím.“

Gerald se zasmál, ale Lukas ani nepohnul brvou. Neměl rád Adélu ani jejího bratra. A jen těžko dokázal snést Christianův důrazně lhostejný výraz a Martin soucitný pohled.

Ukončil ceremoniál tak brzy, jak jen to bylo možné, aniž bude vypadat nezdvořile. „Musíme vyjet co nejdřív, markrabě nás očekává.“

Prudce se otočil a zamířil ke stájím.

Měl jediné přání, pryč odtud, od ženy, jež ho přiměla k tomu, aby sám sebou pohrdal, přestože většina mužů jeho stavu by na té záležitosti neviděla nic, co by poškodilo jejich čest. Dokonce je pravděpodobné, že většina svatebních nocí s mladými šlechtičnami vypadala podobně. Podle obecného názoru splnil svou povinnost a uplatnil své právo.

Ale měl pocit, že to není správné. Jako kdyby byl pošpiněný tím, že se vnutil ženě proti její vůli, třebaže byla jeho manželkou a svatbu si vynutila.

Lukas potlačil myšlenku, jak asi bude vypadat jeho manželský život, vrátí-li se z polního tažení.

Marta se dívala za zamlklým ženichem. Zřejmě se svatební noc novomanželů neodvíjela tak, jak si to představovali.

Kývnutím hlavy naznačila Mechthildě, aby prostěradlo složila a předala Adéle. Pak pozvala hosty na snídani.

V hale a na nádvoří panoval ještě větší ruch než obvykle. A nebylo to kvůli včerejší svatbě, přestože nevěsta a její bratr přicestovali s doprovodem větším než dva tucty lidí. Muži, kteří se s markrabětem účastní polního tažení, se chtěli vydat na cestu hned po snídani. Gerald a jeho lidé se k nim připojí.

Přestože Christian podle Otova rozkazu tentokrát do války netáhl, spolu s Martou chtěli malý vojenský oddíl doprovodit ke klášteru Marienzell stojícímu na polovině cesty mezi Christiansdorfem a Míšní. Tam se sejdou s Otovou výpravou a budou svědky obřadu, při němž bude Dietrich pasován na rytíře. Markrabě se rozhodl, že svého mladšího syna vezme do války s sebou jako rytíře. Vždyť Dietrich se podílel na úspěšné obraně císařského města Goslar a Oto doufal, že tato okolnost a sláva i odvážné činy, k nimž bude mít příležitost ve válce proti Jindřichovi, budou nejlepší možností, jak syn může obnovit svou čest.

Samozřejmě jeho učitel Christian a ani Marta nechtěli Dietrichův velký den promeškat.

Přestože budoucí rytíř hned potáhne do války, tentokrát se o něj kupodivu nebála. Mnohem víc starostí jí působil Lukas.

Nedalo se přehlédnout, že se s Adélou pohádali. To není dobrý začátek manželství, které navíc bylo uzavřeno na tak pochybném základě. Přitom by příteli ze srdce přála šťastný svazek. Pokud chce Lukasovi pomoci, bude se muset postarat o jeho mladou ženu, která teď stála vedle ní s ledovým výrazem v obličeji. Její manžel se zřejmě rozhodl na snídani nejít a raději se postarat o koně.

Usadila Adélu vedle sebe ke stolu a povzbudivě se na ni usmála. Novomanželka nyní měla plavé vlasy počestně zakryté závojem s vyšívaným lemem.

„Krásná výšivka,“ pochválila Marta s předstíraným obdivem vzor, když dokončili modlitbu před snídaní. Nikdy se neučila tak jemné ruční práce, neměla k tomu příležitost a ani čas vzhledem ke svému původu a mnoha povinnostem. Ve skutečnosti ji Adélina výšivka nezajímala, neměla smysl pro šperky a ozdůbky. Ale nevěděla, jakým tématem by mohla vzbudit zájem mladé ženy.

A pokus se podařil.

„Opravdu si to myslíte?“ Adéla se samolibě usmála. „Kněžna Hedvika říkávala, že žádná z panen nemá tak šikovné ruce na vyšívání jako já.“

Marta se na ni usmála. Osobně jí naplnila misku sladkou jáhlovou kaší a počkala, až si nabere první lžíci.

Podle chuti, s níž se Adéla pustila do jídla, se v noci nemohlo stát nic tak zlého, ledaže byla uražena její ješitnost, pomyslela si Marta. A lehká nechuť, kterou pociťovala ke své sousedce u stolu, zvolna narůstala v odpor. Chudák Lukas! Jak protivná mu musí být jeho manželka, když raději dobrovolně táhne do války, než aby zůstal s ní? Proč jen požádal o její ruku?

Ale co se stalo, stalo se. Nechce-li dávnému příteli dělat život ještě těžší a především nepřeje-li si za jeho nepřítomnosti na hradě žádné hádky, musí hledět, aby si to rozmazlené stvoření získala na svou stranu.

„Tady nikdo neumí tak krásně vyšívat,“ zalichotila Adéle. „Kdybyste si našla čas a vyšila pár oltářních ubrusů pro naši kapli, jistě byste si získala velkou přízeň našeho kaplana.“

V Adélině tváři poznala, že návrh padl na úrodnou půdu.

Bylo by jí milejší, kdyby mohla Lukasovu ženu přesvědčit o nějaké užitečnější práci, které bylo na hradě dost a dost. Čtyři týdny, které uplynuly od příjezdu Goslarských, ji zcela vyčerpaly a bez účinné pomoci Mechthildy, Gréty a svých nevlastních dcer by mnoho úkolů vůbec nedokázala zvládnout.

Ale vznešenou dámu, jako je Adéla, zkrátka nepřiměje k tomu, aby se starala o rodiny horníků, navštěvovala rodičky a nemocné, nebo pomáhala Johaně připravovat tinktury a léky. Tak ať aspoň mladá žena začne s něčím, co ji těší, aby si tady zvykla.

Navíc se musí Adéla nějak zaměstnat na dobu, kdy budou Marta a Christian na cestě a na obřadu Dietrichova pasování na rytíře. Než aby začala slídit po hradě nebo prohánět děvečky, ať raději pod Hilbertovým dohledem vyšívá ubrusy na oltář.

Christian po určité zdvořilostní době ukončil snídani a rozpustil stolní společnost. Mají toho dne před sebou ještě dobrých deset mil jízdy a nesmějí přijet na místo setkání později než markrabě.

Cestovní proviant a výzbroj byly již připraveny, o to se postarali panoši a stájoví pacholci pod Lukasovým vedením. Mladý rytíř byl rád, že pod touto záminkou mohl uniknout společné snídani a své manželce.

Brzy byli všichni připraveni vyjet: čtyři rytíři a dva tucty vojáků a ozbrojenců, kteří pod Lukasovým velením budou markraběte provázet na císařově válečném tažení, Gerald a jeho muži, Dietrich, Christian a Marta s malou družinou.

Překvapivě s nimi táhla i stará Gréta se svým opět plně naloženým vozem. Marta doufala, že markytánka zůstane ve vesnici, ale žena se rozhodla, že se ještě jednou ujme svého řemesla a doprovodí muže do války. Marta jí to nedokázala rozmluvit.

„Nemyslíš, že tady na stará kolena budeš žít bezpečněji?“ zeptala se zkušené Magdeburčanky. „Vždycky tu o tebe bude postaráno, to ti slibuju! Pomoz mně a Johaně pečovat o nemocné a nic ti nebude chybět. Když budeš chtít, dám ti postavit vlastní chýši, dostaneš k ní zahrádku a pár husí k tomu.“

Ale Gréta na ni pohlédla moudrýma, starýma očima.

„Vím, že to myslíte dobře, mladá paní,“ povzdechla a pak na Martu upřela pronikavý pohled. „V uplynulých týdnech jsem se po vesnici důkladně rozhlédla a leccos si vyslechla,“ ztlumila hlas. „I uprostřed válečného bojiště budu ve větším bezpečí než jako moudrá stařena na tomto místě pod ostřížím zrakem pátera Sebastiana. Mějte se před ním na pozoru! Pořád ještě vám chce hodně uškodit.“

Marta nedokázala ovládnout zachvění. Vzpomínka na výslech před církevním soudem, muka a boj o život v hlubinách Labe se jí opět s plnou silou zmocnila. Musela polknout, přestože jí náhle vyschlo v ústech, a na okamžik zavřela oči.

„Opatrujte se,“ pokračovala tiše stařena. „Bůh vás ochraňuj!“

„Tebe taky,“ vypravila ze sebe Marta.

„O mě si nedělejte starosti,“ usmála se mazaně markytánka. „Já se o sebe umím postarat. A kromě toho trochu dohlédnu na mladého hraběte Dietricha a rytíře Lukase, jestli vás to uklidní.“

Martu to opravdu velmi uklidnilo.

Služebnictvo a zbytek posádky hradu se shromáždily na nádvoří, aby se rozloučily s odjíždějícími. Náhle se mezi řadami vzmohl neklid. Klára se protlačila mezi všemi, rozběhla se k Dietrichovi a zastavila se u jeho koně. Shlédl na ni.

„A nezapomenete na mě ani, až budete rytíř?“ zeptala se jasným hláskem a nespustila z něj oči.

Dietrich jen stěží skryl úžas nad jejími slovy. Samozřejmě, až bude pasován na rytíře a vrátí se z polního tažení, určitě nepřijede zpátky do Christiansdorfu, ale pravděpodobně bude žít na otcově dvoře. Jenže Martiny malé dcerky si dosud skoro nevšímal.

„To víš, že ne,“ usmál se na ni.

Osmiletá holčička na něj zkoumavě pohlédla. Potom mu podala svazeček pelyňku. „To je pro vás. Ochraňuje lidi na cestách. Ještě jsem poprosila pátera Hilberta, aby ho pokropil svěcenou vodou.“

Překvapeně a dojatě si vzal rostlinku a pečlivě ji uložil do sedlové brašny.

„Děkuji ti,“ odpověděl velmi vážně, aby děvčátko nezklamal.

„Bůh vás ochraňuj!“ Ještě než Dietrich nebo rodiče stačili něco povědět, Klára odběhla.

Martin mimochodník vykročil, ale ještě se ohlédla.

Raina vysílala za Lukasem smutný, láskyplný úsměv, Adéla hleděla za manželem a bratrem s podmračeným výrazem. Marie stála vedle Bertrama, nenápadně ho držela za ruku a druhou mávala odjíždějícím. Christian se rozhodl tentokrát manžely Martiných nevlastních dcer do války neposílat a nestrpěl o tom žádné debaty.

Koutkem oka si Marta všimla, že Dietrich pohlédl na Marii a pokoušel se zachovat nepohnutou tvář. Ale bylo patrné, že se mu pohled na šťastnou dvojici stojící ruku v ruce zabodl do srdce.

Podle plánu Christiansdorfští dojeli jako první z očekávaných hostů do mariánského kláštera, který byl před pěti lety vysvěcen. Postavili ho cisterciáci, kteří tam nyní žili a pracovali. Christian si opata vážil. Třebaže oba muži byli zcela rozdílní, spojoval je jeden zásadní rys: pevné odhodlaní uprostřed Temného lesa vymýtit dostatečně velkou plochu a zúrodnit tam zemi, bez ohledu na námahu a překážky.

Opat Petr byl hubený stařec, o němž by si na první pohled nikdo nepomyslel, jak obrovský úkol si navzdory věku ještě naloží na bedra. Z kláštera Pforta u Naumburgu se vydal s jedenácti bratry, nářadím, biblí a několika dalšími cennými knihami, svíčkami a trochou svěcené vody, aby na rozkaz míšeňského markraběte založil klášter k větší slávě boží.

Trvalo třináct klopotných let, než mohl být klášter věnovaný Panně Marii vysvěcen a převzít obvyklé klášterní povinnosti. Christian dost často vídal, jak starý duchovní pracoval, pomáhal s mýcením lesa, řezal prkna na stavbu nebo sázel ovocné stromy v klášterní zahradě.

Teď už dávno mnichům při práci na poli, vydělávání kůží a jejich zpracování na pergamen, mletí obilí a udržování klášterní stavby pomáhali laičtí bratři. Avšak hubený opat neodpočíval a stále ještě sahal po sekyře, rýči nebo srpu. „Ora et labora, modli se a pracuj, tak to chce svatý Benedikt, podle jehož regulí pracujeme,“ zdůrazňoval vždycky.

Nyní šel vstříc cestovní společnosti a uvítal ji za hranicemi klauzury, kam ženy neměly přístup.

Cisterciáci žili podle přísnějších pravidel než většina ostatních mnišských řádů. Patřila k nim i těžká tělesná práce a jejich kláštery byly ve srovnání s jinými nápadně prostě zařízené. Neměly ani zvony, ani věže, na stěnách nevisely obrazy a nikde nebylo ani stopy po přepychu.

Petr příchozí uvítal velmi srdečně.

I nyní byl opálený, což svědčilo o tom, že v uplynulých týdnech strávil víc času na zahradě a polích než ve skriptoriu.

Nabídl se, že Dietricha osobně vyzpovídá, než mladík podle tradice stráví noc před pasováním na rytíře v modlitbách.

Christian se na svého chráněnce povzbudivě podíval, potom předal vraníka jednomu z laických bratrů, kteří přispěchali, aby se postarali o koně a hosty uvedli do jejich komor.

Marta, Christian a Lukas stáli beze slova vedle sebe, dokud Marta nepromluvila: „Pojďme se trochu projít k potoku Kdoví, kdy zase budeme mít chvilku, kdy na nás nebudou čekat žádné povinnosti.“ A nikdo nemůže vědět, zda a kdy se Lukas vrátí z války.

Christian přikývl a nabídl jí rámě. Lukas přemýšlel, jestli by raději neměl pod nějakou záminkou zmizet. Má-li se rozhovor točit kolem jeho svatby, tak o něj nemá nejmenší zájem. Marta mu však nedala příležitost vyklouznout, ale s milým úsměvem mu vtiskla do ruky něco ze zásob, které si přivezli.

Scházeli pomalu k břehům říčky.

Slunce pálilo, šumění vody se mísilo s klapáním mlýna postaveného kousek proti proudu, několik bílých motýlů poletovalo kolem zářivě žlutých květů.

Christian rozprostřel na zem plášť, aby si jeho žena mohla sednout a nepotřísnila si šaty trávou.

Marta ulomila z bochníku čerstvého chleba, který jim dala Mechthilda na cestu, tři kusy a svým nožíkem ukrojila tři silné pláty šunky, pak jídlo rozdělila. Mlčky pojedli a Marta se zavřenýma očima nastavila tvář slunci a vychutnávala si teplé paprsky. Bylo jí lhostejné, že pak nebude mít bledou pleť, jaká se vyžaduje u vznešených šlechtičen. Den byl příliš krásný a sluneční svit jí dělal dobře na duši po všech těch dnech naplněných prací a starostmi.

Náhle si vzpomněla na jednu podivuhodnou příhodu a skrytě se usmála. Při jednom ze svých pobytů u Otova dvora skutečně uviděla, jak si tři mladé dívky pomazaly hlavu medem a usedly na odlehlé místo na sluníčku, aby si tak zesvětlily vlasy. Obličeje si chránily širokými stínítky, ale samozřejmě sladký med přilákal hejna hmyzu, takže děvčata o překot utíkala do svých komor, aby lepkavou kaši z vlasů vymyla.

Náhle ji zaplavila těžká únava. Nejraději by si lehla a chvilku se prospala. Ale to bylo samozřejmě nemožné. Několikrát zamžourala do slunce a pak namáhavě otevřela oči.

Vycítila, že se na ni Christian zřejmě delší dobu díval a zrudla rozpaky. V jeho pohledu viděla, že jí v myšlenkách svléká šaty a laská nahé tělo. Ozvala se v ní touha přitáhnout ho k sobě, nechat se hladit silnýma rukama, vášnivě ho líbat.

To není moc vhodná představa v blízkosti kláštera, pokárala se v duchu, ale jen stěží touhu potlačovala.

A byl tu ještě Lukas. Při představě, že by mohl uhodnout její myšlenky, jí žhnuly tváře.

Rozpačitě si upravila závoj a sáhla po poslední patce chleba. Rozlomila ji na dvě části a podala je mužům.

Lukas nerozhodně otáčel v prstech kůrkou, jež mu nevyhnutelně připomínala Rainu. Nakonec si odkašlal, pohlédl na Martu a přidušeně promluvil: „Dohlédneš na to, aby… moje žena,“ to označení mu šlo jen těžko z úst, „aby Raině neudělala ze života peklo?“

„Postarám se o to,“ slíbila Marta bez váhání. Lukas si oddychl úlevou, ale vzápětí se mu na tváři opět objevil zasmušilý výraz, pro něj zcela neobvyklý.

Marta přemýšlela, co všechno může říct, aniž se ho dotkne. Než však měla možnost vyslovit, co jí táhlo hlavou, promluvil Christian.

„Zítra táhneš do války,“ oslovil mladšího přítele. „Soustřeď myšlenky dopředu, na nadcházející boj, nevracej se ke své zlosti. A užívej si teď klidné chvíle, možná jsou na dlouho poslední.“

Jako na potvrzení jeho slov se ozval hluk přijíždějící velké výpravy a zbavil Lukase nutnosti odpovědět. Všichni tři vstali a spěchali pozdravit Otu a Hedviku.

Spolu s míšeňským markraběcím párem přijel i Dietrich z Landsbergu. Marta i Christian před ním uctivě poklekli na koleno.

Když jim bylo dovoleno opět vstát, Marta se markraběti Východní marky nenápadně zadívala do obličeje a okamžitě pochopila, co se v něm odehrává.

Také Christian se zachmuřil. Všichni vzpomínali na Konrada, Dietrichova jediného legitimního dědice, jenž rovněž byl Christianovým panošem a v den, kdy byl pasován na rytíře, zahynul při turnaji. Zítra Dietrich synovce, jenž byl po něm pojmenován, opásá mečem na znamení příslušnosti k rytířskému stavu. Už jen to pomyšlení v něm musí vyvolávat trpké vzpomínky.

Hedvika rovněž uhodla, co se v jejím švagrovi a v Christianovi odehrává. Mezi oběma muži byl rozdíl asi patnácti let, ale byli si nápadně podobní: oba štíhlí a tmavovlasí, s výraznými rysy v obličeji a pružnými pohyby.

„Kde je můj syn a váš chráněnec, Christiane?“ zeptala se hlasem, v němž zaznívala neobvyklá něha.

„Připravuje se na noc v modlitbách. Opat mu nabídl, že ho osobně vyzpovídá.“

„Tak nás se svou manželkou následujte do hostinského domu, Christiane,“ zaburácel Oto. „Pozvedněme pohár na zdraví mých synů a úspěch válečného tažení.“

Bez dalších slov se Christian s Martou připojili ke skupince důvěrných přátel, kteří Otu provázeli k mariánskému klášteru. Vojska obou markrabat se k nim připojí zítra.

Zase jednou na sobě Marta cítila Ekkehartovy upřené oči. Dietrich z Landsbergu si všiml vzteklé výměny pohledů i úleku mladé ženy. Znal příběh nepřátelství mezi nimi, byl při tom, když údajně ovdovělá Marta byla před několika lety na přání jeho bratra oddána s Ekkehartem. Jen Christianův návrat v posledním okamžiku zabránil tomu, aby bylo manželství završeno. Dávno cítil k Martě náklonnost a soucit, proto ji s manželem pozval, aby u připravené tabule usedli vedle něj, takže Marta byla ušetřena blízkosti velitele Otovy stráže.

Hedvika sedící mezi Dietrichem a manželem potlačovala pomyšlení na tajné setkání s milencem. Tentokrát ji Dietrich nepotřebuje jako něžnou milenku, nýbrž starostlivou přítelkyni, jako někoho, kdo mu zítra pomůže, aby ho nepřemohla bolestná vzpomínka na Konradovu smrt. Přitom stěží sama potlačovala slzy, když jí před očima vyvstávaly strašné obrazy ze vzpomínek na onen den. A navíc se v její rozrušené mysli překrývala Konradova tvář se synovým obličejem. Bratranci si byli velmi podobní. Jediným rozdílem mezi nimi bylo, že Konrad měl vlasy černé po otci a Dietrich hnědé.

Poslechne Oto její nabádání, aby syna zbytečně nevystavoval nebezpečí? Vrátí se syn z války živý a zdravý?

Hedvičino srdce bylo každým okamžikem těžší. Jen stěží ovládala výraz tváře. Potom bez ohledu na dvorská pravidla položila v útěšném pohybu ruku na milencovu paži. Nikdo v tom nemohl hledat něco podezřelého. Nebylo to nic víc a nic méně než upřímná snaha utěšit zarmouceného švagra. Dietrich pochopil a vděčně na ni pohlédl, pak zase upřel oči na neviditelný bod v neurčité dálce.

„Gratuluju! Nechť tě Bůh a svatý Jiří ochraňují!“ Christian položil ruku na rameno svého bývalého panoše, který se nyní směl nazývat rytířem. Otův mladší syn přijímal srdečná blahopřání s veselým úsměvem. Očividně se mu ulevilo, že má slavnostní obřad za sebou.

Opat osobně požehnal jeho zbraním. Potom mu Christian a strýc Dietrich pomohli do zbroje a slovy starými několik generací mu kladli na srdce, aby plnil své povinnosti k Bohu, svému lennímu pánu, ke slabým a ubohým.

Markrabě Východní marky daroval synovci u příležitosti jeho pasování na rytíře honosný kabátec v černé a žluté, barvách Míšeňské marky. K tomu měl na sobě gambeson, drátěnou kuklu a pancíř, který mu daroval strýc, nově jmenovaný saský vévoda, za účast na obraně Goslaru. Od otce dostal Dietrich meč od známého a proslaveného kolínského zbrojíře a k němu dýku. Obě nádherné zbraně sklízely obdiv přítomných. Nikoho nepřekvapilo, že se na počest mladého rytíře nekonal turnaj. Oto a jeho bratři museli po Konradově smrti složit slavnou přísahu, že nikdy nebudou turnaje pořádat, žádných se nezúčastní a zakážou to i všem svým družiníkům. Pouze s tou podmínkou magdeburský arcibiskup po několika měsících váhání dal svolení k tomu, aby byl Konrad křesťansky pohřben.

Christian ustoupil, aby mohla synovi pogratulovat Hedvika. Markraběnka beze slova mladíka objala.

„Nedělej si starosti,“ zašeptala Marta Christianovi. „Vrátí se živý a zdravý.“

„Dám na něj pozor,“ slíbil Lukas, jenž přikročil k Christianovi a všiml si jeho ustaraného výrazu. „Dokud mě Oto nezažene, nehnu se od Dietricha.“

Christian na přítele pohlédl s úlevou. Přesto se rozhodl, že po hostině věnuje velkou svíci na oltář klášterního kostela za šťastný návrat všech, kdo s Otou táhnou do války proti Lvovi. A zvlášť Dietricha a Lukase.

Září 1180 v Christiansdorfu

S neúprosným výrazem se Christian zahleděl na mladou ženu před sebou. „Adélo, jestli svým štvaním Rainu odtud vypudíte, nebo zaviníte, že se po porodu rozčílí, dostane horečku a zemře, převezmete její práci v pekárně!“

Christian zvýšil hlas a tvářil se tak zle, že se Lukasova manželka zachvěla. Takhle ještě přísného, ale vůči ní vždy zdvořilého hradního pána nezažila.

„A nezajímá mě, že se k vašemu stavu nehodí hníst těsto a péct chleba,“ pokračoval Christian, aby své pohrůžce dodal pádnosti.

Od Lukasova odjezdu uplynulo skoro čtvrt roku a po celou dobu bylo s touhle ženou stále větší trápení. Christianova trpělivost byla vyčerpána. Neměl žádnou zprávu z války a nevěděl, jestli jeho přítel ještě žije a jak se mu vede, ale velmi si přál, aby se už vrátil, protože mu Lukas scházel a také proto, aby zkrotil svou ženu.

Chtěl mít na hradě klid, ale dosud nikdo nenašel způsob jak hádavou Adélu uklidnit, dokonce ani mírná a chápavá Marta, jež se v poslední době protivné mladé ženě raději obloukem vyhýbala. Marta také Raině pomohla porodit Lukasova syna, a to jí rovněž nezískalo Adélinu přízeň.

Teď mladá šlechtična sklopila hlavu a za čelem jí vířily myšlenky. Odporovat ani odmlouvat nesměla. Ale jak měla snášet, když tahle děvka z pekárny hrdě ukazovala břicho a trousila všude ošklivé pomluvy, zatímco u ní se neprojevil ani náznak těhotenství!

To by přece hradní pán neudělal, šlechtičnu jejího stavu poslat dřít do pekárny? Když však viděla jeho rozzlobený obličej, začala se obávat, že by svou výhrůžku splnil.

Christian jako kdyby jí četl myšlenky.

„To dítě bylo počato dlouho před vaší svatbou a váš choť již před několika měsíci jednoznačně prohlásil, že je chce uznat za vlastní. Tak se řiďte jeho přáním!“

Zamračeně jí pokynul, aby odešla. Adéla se sklopenou hlavou vyběhla z komnaty.

V chůzi přemýšlela, kam se teď uchýlit. Její komorná ji utěšit nedokáže a všichni ostatní stojí pevně za hradním pánem. Marta, kterou zpočátku mohla považovat za možnou spojenkyni, teď zrovna pomáhá na svět bastardovi jejího manžela. Jaká ostuda!

Páter Sebastian měl pravdu, v Christiansdorfu opravdu vládnou bezbožné poměry.

Samozřejmě netrvalo ani tři dny a dozvěděla se, že jedna ze služek tvrdí, že parchant, kterého nosí pod srdcem, je Lukasův. Jejího, Adélina manžela. Služebnictvo na hradě to před ní tajilo, ale když navštívila vesnického faráře, aby se ho zeptala, zda by chtěl nějaké vyšívané dečky i na oltář vesnického kostela, jeho hospodyně jí hned pověděla o té nemravnosti.

Jaká potupa! Její manžel! Slzy jí vhrkly do očí. Kéž by ta nestydatá ženská chcípla a ten její parchant hned s ní.

A teď se ještě musí zpovídat, že ji žárlivost strhla k takovým hříšným přáním. Ale když projeví upřímnou lítost, třeba jí Bůh ukáže cestu z nouze.

Jakmile Christian v hale osaměl, přejel si dlaní po čele. Neviděl už žádný důvod k ohleduplnosti. To nejhorší, co se mohlo přihodit, se stalo: Adéla si našla spojence zrovna v páteru Sebastianovi. Bůhví, co všechno tomu fanatikovi donáší! Musí promluvit s páterem Hilbertem, aby se pokusil získat na Lukasovu ženu větší vliv, než se přítel vrátí z války.

Někdo energickým krokem vešel dovnitř. Christian zamyšleně vzhlédl. Vzpomněl si, že hornický mistr ho požádal o rozhovor.

Christian pozdravil Hermanna a vyzval ho, aby s ním šel nahoru do komory. To, o čem chtějí hovořit, není určeno pro uši nikoho jiného.

Protože Marta byla u Rainy, Christian osobně návštěvníkovi nalil pohár vína na znamení úcty. Hornický mistr s šedivou bradkou poděkoval a pohlédl do očí hradnímu fojtovi, jehož spravedlnosti a obezřetnosti si vážil od prvního setkání.

„Podařilo se vám vyjasnit ty zvěsti o rozzlobených duchách země?“ zeptal se Christian.

Už několik dní po vesnici kolovaly zvěsti, že v šachtách se kvůli zesílenému kopání a klepání probudili zemní duchové. To byla vážná záležitost, která se musela okamžitě vyřešit. Pokud by se opravdu zemní duchové rozzlobili, mužům v šachtách by hrozilo nebezpečí. Ale jestli je to jenom hloupý žert několika dobrodružných chlapíků, je třeba je okamžitě přísně potrestat. Se zemními duchy nejsou žerty, kdoví, jak jim jednou tuhle výzvu oplatí. A jestli viníci navíc brání těžbě rudy, protože se letos už nechtějí odvážit do té či oné šachty, pak to opravdu není žádné nevinné šprýmování.

Hermann se usmál pod vousy. „Ukázalo se, že věc je ještě zamotanější, než jsme si mysleli.“

Christian na něj zvědavě pohlédl a hornický mistr se bez dalších okolků pustil do vyprávění událostí.

Jeden z majitelů šachet byl nespokojený s vydatností žíly a každý den přinášel do jedné štoly chleba a pivo, v naději, že zemní duchové budou mít z darů radost a odmění ho stříbrným pokladem.

„Bohužel se nestalo, v co doufal a o čem se vypráví v pohádkách z dávných časů,“ usmál se Hermann. „Zemní duchové žádné uznání neprojevili. Jeho dva synové se však divili zákazu vstoupit do této štoly a jednou potají otce sledovali. Obětní dary však poté nenechali duchům, ale snědli a vypili je sami. Když to otec zjistil, strašlivě se rozzuřil. Vypráskal je ze šachty a zakázal jim, aby mu ještě někdy přišli na oči.“

Hornický mistr si tiše povzdychl. „Teď musím na příštím hornickém soudním dnu potrestat otce, protože svým řevem opravdu mohl zemní duchy probudit, i syny, protože neprojevovali dostatečnou úctu k otci ani strážcům podzemních pokladů.“

Horníci měli podle staré tradice vlastní soudnictví a soud vedl hornický mistr. Většinou se řešily spory o těžbu nebo mzdu za práci. Christian však tušil, že v tomto případě budou muset být tresty přísnější.

„Ale ještě vám musím sdělit něco důležitějšího,“ pokračoval Hermann, když se napil vína. Christian ho pokynem ruky vyzval, aby mluvil, a Hermann se nezdráhal. „Vyskytly se náznaky, že i v sousedních vesnicích, totiž v Bertoldsdorfu a Tuttendorfu, by mohla těžba mít slušné výnosy.“

Víc Christianovi vysvětlovat nemusel. Obě vesnice byly už léta přislíbeny cisterciáckému klášteru, stejně jako kdysi Christiansdorf. Než se tam bude moci zahájit těžba, musí to markrabě projednat s biskupem a opatem. Protože dříve či později se tam někdo bude ucházet o povolení k těžbě, tomu se nedá zabránit stejně jako slunečnímu svitu nebo dešti.

Oto již před lety, hned po prvních nálezech stříbra v Christiansdorfu, vyjednal s předchůdcem biskupa Martina Gerungem, že mu tyto tři vesnice vrátí. Markraběte to stálo rozlehlé pozemky a mnoho různých ústupků.

„Měl byste s markrabětem promluvit hned, jakmile se vrátí z války,“ doporučil Hermann. „Zabránilo by se mnoha problémům, kdyby dohoda o návratu vesnic za úhradu, uzavřená s nyní už zemřelým biskupem a opatem, byla zakotvená písemně v listinách.“

„Děkuji vám za vaše předvídavé úvahy,“ přikývl Christian.

Marta v té době stála při Raině v její těžké hodince. Děvečka rodila od noci, ale teď už nepotrvá dlouho a dítě vyjde na svět.

Raina bolestí ztratila pojem o čase. „Už nemůžu,“ sténala. „Nemám sílu. Kdy to konečně bude za mnou?“

„Už brzy,“ těšila ji Marta. „Za chvilku to dokážeš.“

„Pospěš si, ať můžeš dítě jeho otci ukázat, až se vrátí,“ ozvala se Klára, která vešla do komory.

Marta i rodička se na děvčátko udiveně zadívaly.

„Muži se vrátili z války?“ zeptala se Marta zmítaná mezi ulehčením a starostí.

Vojenské tažení začalo před necelými deseti týdny, není možné, aby teď bylo po všem. Byl snad Lukas těžce zraněn a poslali ho domů?

„Ještě ne,“ zavrtěla hlavou holčička. „Ale už to nebude dlouho trvat,“ usmála se a vyběhla ze dveří.

Musím si s ní nutně promluvit, zase jednou si předsevzala Marta. Potom se opět obrátila k Raině. „Slyšelas to. Raději si pospěš, abys mohla rytíře Lukase přivítat s jeho prvorozeným v náručí. Tak teď pěkně zatlač…“

Raina šťastně a s úlevou klesla na postel a zavřela oči, dokud jí Marta nepodala umyté a zavinuté novorozeně. Pak se však polekala.

„To není možné… má tmavé vlasy!“

Oči mladé matky se naplnily slzami.

„Neuzná to dítě… Vždyť my oba máme světlé vlasy… Ale přísahám vám, je to jeho dítě… Nebyla jsem s nikým jiným…“

Marta se rychle snažila rozrušenou rodičku uklidnit. „Nejdřív jsou skoro všechny děti tmavovlasé. Nic si z toho nedělej, však z něj ještě bude blonďáček.“

„Opravdu?“ Raina zmítaná strachem a nadějí nedokázala od Marty odtrhnout oči.

„Opravdu,“ ujišťovala ji zkušená porodní bába. „A teď tě pěkně upravím. Přece chceš být hezká, až svého syna budeš představovat jeho otci.“

Půl dne se nic nedělo, pak do vesnice tryskem přijel jezdec a hlásil: „Muži se vracejí z císařského vojenského tažení!“

Nádvoří se rychle plnilo lidmi, kteří netrpělivě vyhlíželi a chtěli pozdravit navrátilce.

Marta s bušícím srdcem vyhlížela z okna a pokoušela se rozeznat, zda je skupina jezdců v plném počtu nebo vezou raněné. Avšak jezdci se blížili příliš rychle a nebylo možné je spočítat.

Seběhla tedy na nádvoří. Vzápětí se vedle ní postavila Adéla.

„Prosím vás, podívejte se, mám dobře nasazený závoj?“ zeptala se mladá žena a tváře jí zrůžověly.

Martu překvapilo, že Adéla se nemračí a nereptá, ale zřejmě se upřímně a vzrušeně těší na manželův návrat. Posunula jí čelenku, aby jemný závoj splýval po plavých vlasech.

„Moc vám to sluší,“ ujistila dívku.

Novomanželka se náhle opět tvářila tak nadšeně a zamilovaně jako před svatební nocí.

Možná se všechno ještě urovná, pomyslela si Marta s nadějí. Množná oba zapomenou na to, co se o svatební noci dělo, ať to bylo cokoli. Přála bych to Lukasovi, a nám všem. Aby se na hrad zase vrátil klid a mír.

Adélina namyšlenost a protivné chování v uplynulých týdnech vyčerpaly nejen Christianovu trpělivost. Také mezi Martou a Adélou docházelo ke sporům, zvlášť když si Adéla svou špatnou náladu vybíjela na služebnictvu.

Mechthilda k nim udýchaně přistoupila a podala Martě pohár na uvítanou. Byl naplněný až po okraj a unavené Martě záhy klesaly ruce.

Vypadá to, že Lukas není zraněn, pomyslela si s úlevou Marta a Adéla vedle ní radostí zavýskla, potom se zastyděla nad neovládnutými city a přitiskla si dlaň na ústa.

Obě společně spěchali k vůdci jezdců.

„Žiješ a jsi zdravý! Díkybohu! Vítej zpátky!“ srdečně pozdravila Lukase Marta. „Nečekali jsme, že se vrátíte tak brzy. Jste všichni v pořádku?“

„Jsme zdraví a čilí… a máme žízeň!“ zasmál se Lukas a sáhl po poháru. Zhluboka se napil, pak jí pohár vracel. Přitom mu pohled sklouzl na manželku, jež na něho rozzářeně hleděla.

„Buď pozdravena, choti,“ oslovil ji chladně.

Adéle vzápětí odumřel úsměv na rtech.

Marta si všimla, že dívka se jen s velkým úsilím ovládá a zadržuje slzy.

„Vítejte, choti,“ odpověděla rovněž chladně. Lukas sesedl z koně a otočil se k ní zády. Adéla se rychlým krokem vracela do paláce.

„Bez ohledu na to, co se mezi vámi odehrálo, nebuď na ni tak přísný,“ zašeptala Marta Lukasovi, jenž se za manželkou jen letmo podíval a opět se věnoval svému ryzákovi. „Jste spolu svázaní navždy, tak se pokus udělat z toho to nejlepší možné.“

Lukasova tvář zůstala nezvykle zachmuřená. „Když už o tom mluvíme, ať mi Mechthilda ještě dneska připraví samostatnou komoru,“ odsekl.

Pak se odvrátil a uděloval rozkazy mužům, kteří s ním přijeli.

Marta na něj zaraženě hleděla. Jak má mezi manželi něco zprostředkovat? Ale hluk a ruch na nádvoří jí nedopřály čas, aby o tom přemýšlela. Musela pozdravit i ostatní muže, dát pokyny v kuchyni, aby kuchařka připravila vydatnou večeři, a vyslat posla za Christianem, který byl spolu s hornickým mistrem na obhlídce několika šachet za vesnicí. Uprostřed chaosu si všimla, že Raina vstala a vyšla z porodní komory. Stála s roztřesenýma nohama opřená o zeď a v náručí držela dítě. Pohled upírala na Lukase.

Jedna starší děvečka ho na ni upozornila. Překvapeně se otočil k Raině, všeho nechal a zamířil k ní dlouhými kroky, jako by byl přitahován neviditelným lanem.

Marta sledovala, jak s mladou matkou promluvil několik slov a hleděl na svého syna. Lukasův výraz se měnil od překvapeného úžasu, přes radost po neobratnou něhu, když si novorozeně prohlížel a opatrně se prstem dotkl jeho tvářičky. Zářivě se usmál na Rainu, něco jí zašeptal a rodička se šťastně usmála. Pohladil ji po tváři a vracel se k mužům, kteří čekali na jeho další rozkazy.

Výjev neušel ani Adéle, která stála ve dveřích haly, tvář měla křečovitě staženou a byla bledá jako stěna.

Tohle vypadá na velké potíže, povzdychla si Marta. Spěchala, aby Rainu zesláblou po porodu zahnala zpátky do postele, dala několik pokynů děvečkám a vypravila se za Adélou. Bude lepší, když s ní promluví hned, než v uražené dívce zakoření zlé myšlenky.

Christian vjížděl do brány, ještě než Lukas a jeho průvodci měli možnost jít do haly.

Seskočil z koně, hodil uzdu malému Christianovi, jenž mu s uctivou poklonou odebral vraníka, a spěchal k příteli.

„Vítej zpátky!“

Plácl Lukase po rameni a tlumeně pokračoval: „Gratuluju k synovi!“

„Vždycky se divím, jak rychle se tady šíří novinky,“ zasmál se Lukas.

„Tak pojď, napijeme se na tvoje a jeho zdraví,“ vyzval Christian mladého rytíře. „A povídej, jak to, že už jste zpátky? Přece není možné, že císařské polní tažení už skončilo?“

„Ale ano, skončilo,“ přikývl Lukas a společně po nádvoří zaplněném pobíhajícími lidmi zamířili k hale. „Netrvalo ani sedm týdnů.“

„Co se stalo? Lev se vzdal a pokořil se císaři?“ překvapeně se vyptával Christian.

„Lev ne, ale většina jeho družiníků,“ vyprávěl Lukas. Obratně se vyhnul čeledínovi nesoucímu plnou náruč sena, přes kterou neviděl a málem do něj vrazil. „Císař vyhlásil ultimatum: Kdo z Jindřichových mužů se mu pokoří do jedenáctého listopadu, bude omilostněn. Kdo to neudělá, ztratí kvůli své neposlušnosti vůči císaři všechen svůj majetek. Jeden po druhém k němu přebíhali, odevzdávali císaři hrady a celá území. První byl Adolf z Holštýnska…“

„Kletba zlého činu,“ poznamenal Christian. Po celém císařství se rozšířila zvěst, že vévoda zbavený moci urazil horkokrevného hraběte, přestože ten si získal slávu ve Lvových službách. Jindřich prý požadoval nejen vydání Adolfových válečných zajatců, ale veřejně vyjádřil pochybnosti o jeho lenní věrnosti.

„Tak jak se Jindřich chová ke svým lidem, pravděpodobně na druhou stranu přeběhne ještě mnoho dalších.“

„Hodně jich to už učinilo. Dokonce i ti, co pod Jindřichovým vedením dospěli v muže a jejichž otcové už sloužili Lvovi,“ přikývl Lukas a vypočítával: „Luppold z Herzbergu, Jindřich z Weidy, Ludolf z Peine… Je jich hodně a divil by ses, kdo všechno na tom různorodém seznamu je.“

Společně vešli do haly, kde děvečky pod Mechthildiným dohledem rozdělovaly pivo a jáhlovou kaši mezi první příchozí.

Všichni muži okamžitě vstali, aby projevili úctu hradnímu pánovi a svému veliteli.

„Jsem rád, že vás tu vidím všechny živé a zdravé,“ pozdravil je Christian. „Děkuji vám za vaši věrnost císaři, markraběti a mně. Naše modlitby pomohly, Bůh nad vámi drže ochrannou ruku.“

„Vaše modlitby a také to, jak jste nás každý den proháněl na cvičné louce,“ poznamenal troufale jeden z mladých ozbrojenců.

„A neříkal jsem ti, že mi za to jednou budeš vděčný?“ odpověděl Christian a muži se rozesmáli.

Hradní fojt jim naznačil, aby se posadili a pokračoval v jídle, pak s Lukasem odešel do své a Martiny komory.

Oslava šťastného návratu se bude konat večer a každý, kdo se zúčastnil tažení, bude po svém a tak, aby vyvolal dojem, vyprávět přátelům, sousedům či své ženě o tom, co zažil. Ale teď chtěl od Lukase slyšet podrobnosti, které budou určené jenom pro jeho uši.

Mechthilda supěla za nimi se džbánem vína, chlebem a šunkou.

Muži beze slova čekali, až připraví jídlo a odejde. Potom Christian napjatě pohlédl na Lukase.

„Hned na začátku jsme zaútočili na welfskou pevnost Lichtenberg u Wolfenbüttelu a dobyli ji,“ začal rytíř svou zprávu. „To bylo začátkem srpna. Potom s námi táhl císař dál směrem na Halberstadt a vyslal posilu do Goslaru. Předtím ale vyhlásil své ultimatum, o kterém jsem se už zmínil a které válku rozhodlo dřív, než pořádně začala. Po Holštýnově přeběhnutí následovala řada dalších a jejich oddíly se připojily k císařskému vojsku. Mohli jsme obsazovat bez boje jeden hrad za druhým.“

Lukas nabodl na špičku nože plát šunky, ukousl z něj, s požitkem jedl a přitom pokračoval: „Většina Jindřichových vazalů přešla k císaři, zbytek to učiní do listopadu. Proto císař za necelých sedm týdnů vyhlásil konec polního tažení. Ke krvavým bojům skoro nedošlo. Císař poté zamířil do Altenburgu, aby Otu Wittelsbašského jmenoval bavorským vévodou.“

Všem bylo dobře známo, že Wittelsbachové celé generace zachovávají věrnost císaři. Přesto císař od bývalého Lvova vévodství oddělil Štýrsko. Nebyl tedy ochoten bezvýhradně věřit ani věrnému Otovi z Wittelsbachu.

„A jak se projevili naši lidé? A co Dietrich?“ vyptával se zvědavě Christian.

Lukas se zakřenil po svém starém způsobu. „Při útoku na Lichtenberg se statečně bil. Byl bys na něj hrdý, i když hrdost je hřích. Nu a pak už vlastně taky nemusel dělat nic jiného než sedět na koni a sledovat, jak k nám ta štěňata přebíhají.“

Christian si unaveně přejel rukou po obličeji a zadíval se do komíhavého plamenu svíčky. „Nemůžu uvěřit tomu, že tohle bylo všechno, že válka opravdu skončila. Lev je zahnán do úzkých. A šelmy v úzkých jsou ještě nebezpečnější než obvykle. Udělá všechno, aby se pomstil… strašně pomstil.“

Lukas se na něj podíval a úsměv mu zmizel z tváře. Muži mlčky seděli a zamyšleně se dívali před sebe, zahloubaní v pochmurných úvahách.

Marta nešla hned za Christianem a Lukasem, ale hledala Adélu. Našla ji tam, kde by ji nejméně čekala: přede dveřmi své léčitelské komory. V duchu se podivila, vždyť vztah mezi nimi za poslední týdny byl i navzdory Martině snaze velmi napjatý. Ale Lukasova žena tam stála, oči měla zarudlé pláčem, ramena nahrbená a nesměle k ní vzhlédla.

Takhle Marta Adélu ještě neviděla. Potlačila vzpomínku na její protivné chování v uplynulých týdnech a pociťovala s mladou ženou soucit.

Kterou manželku by nezasáhlo, že se narodí mužův levoboček a on ho s rozzářenou tváří uzná za vlastního?

„Nemůžete mi nějak pomoct, aby mě měl manžel rád?“ zeptala se Lukasova žena rozechvěle a s pláčem na krajíčku.

Láska se nedá vynutit, pomyslela si Marta. To už jsi mohla pochopit.

Ale nahlas to nevyslovila. Jestli se jí nepodaří Lukase a Adélu smířit dneska, pak se jí to nepodaří dlouho a možná vůbec.

Nedokázala dívku obejmout. Možná by to dokonce i ve svém zoufalství hrdě odmítla. Pozvala tedy Adélu do komory a zavřela za nimi dveře. Usadila ji na lavici a nalila pohár vína, do kterého nakapala na uklidnění nepatrnou dávku uspávací tinktury.

Adéla si utřela nos do rukávu a poslušně se napila.

„Promluvím o vás s Lukasem,“ slíbila Marta nakonec po dlouhém mlčení.

Jo, pomyslela si Adéla v náhlém návalu vzteku. Na tebe dá. Protože tebe miluje ještě víc než tu děvku z pekárny.

Lukas nijak nespěchal, aby odešel z uvítací slavnosti v hale. Proč taky? Stejně na něj čeká jen prázdná postel. Proč by tedy důkladně neslavil s ostatními? I když se na tomto polním tažení skoro nebojovalo, přivedl po dlouhé cestě všechny své muže domů živé a zdravé. A stal se otcem. To jsou dost dobré důvody, aby si ještě dolil pohár.

Hala se už vyprazdňovala, většina mužů byla buď namol opilá a vypotácela se ven, jiní dávno odešli domů k rodinám.

Byl tak zamyšlený, že si Marty všiml, až když náhle stála vedle něj.

Pozvedl k ní zamlžené oči. „Děkuju, žes stála při Raině.“

Usmála se. „Teď jsem se za ní byla podívat. Spí. Daří se jí dobře. A tvůj syn předtím už pořádně pil.“ Ukázala na plný pohár před ním. „Vypadá to, že je celý táta.“

Lukas se na ni teď díval nedůvěřivě. Byl natolik střízlivý, aby pochopil, že mu chce mluvit do svědomí. Znal ji moc dobře.

„Jestli se chceš přimlouvat za mou manželku, tak já pro to nejsem ten pravý člověk,“ zamračil se.

Místo pochopení či soucitu teď viděl v Martině tváři bojovnost, tu dávala najevo jen zřídka a před nejlepšími přáteli.

„Ale ne. Právě ty jsi ten pravý!“

Nemusela šeptat, kolem nich bylo dost volných míst, aby rozhovor mohl zůstat důvěrný

„Pochopila, že nebylo správné přinutit tě ke svatbě, a lituje toho. Ale koneckonců jsi o její ruku požádal ty,“ pokračovala naléhavě.

„Ona je teď k tobě připoutaná stejně jako ty k ní. Chcete si navzájem udělat ze života peklo? Zkuste začít ještě jednou od začátku. Adéla je k tomu ochotná. Tak co?“

„Vždyť ty bys mi jinak nedopřála klid,“ ušklíbl se.

„Přesně tak.“

Usmála se na něj a ten úsměv mu málem zlomil srdce. Rychle odvrátil pohled a zhluboka se napil z poháru, aby mu neviděla do tváře.

Lukas vyšel z haly a ze zvyku by málem zamířil do své bývalé komory. Pak si na poslední chvíli uvědomil, že tam teď spí jeho manželka a on jí slíbil, že ji už v noci nebude obtěžovat. Nevrle se otočil a snažil se vzpomenout, kterou komoru mu dneska Mechthilda připravila.

O chvilku později stál ve dveřích a nevěřil svým očím. V komoře byly jeho zbraně, plášť a zavazadlo, ale to ho nepřekvapilo. Na posteli však seděla Adéla a váhavě se na něj usmívala. Odložila závoj i bliaut, dlouhé, plavé vlasy jí splývaly na tenkou spodní košili.

Vztekle za sebou zavřel dveře a zůstal stát se založenýma rukama co nejdál od ní.

„Nechcete mi to nějak vysvětlit, má choti?“ zeptal se nevrle a tón jeho hlasu způsobil, že Adéla ještě víc zrozpačitěla.

„Chtěla jsem vás poprosit o odpuštění… za všechno,“ zašeptala se sklopenýma očima. „A slíbit vám, že vám napříště ve všem budu poslušnou manželkou.“

Pak pozvedla zrak, statečně se usmála a lehla si, aniž ho spustila z očí.

Dvěma kroky byl u ní.

„Ale ne!“ Drsněji, než měl v úmyslu, ji chytil za paži a prudce posadil. „Už dvakrát jste se mi vloudila do postele a pokaždé to přineslo neštěstí. Okamžitě odejděte!“

„Podruhé jsem se tam nevloudila,“ namítla a z očí jí vytryskly slzy. „Byla jsem vám předaná jako právoplatná manželka. Kaplan naše lože vysvětil.“

„A vy jste nebyla ochotná splnit svou povinnost a přiměla mě k tomu, abych poskvrnil svou čest,“ vyčetl jí tvrdě. „Tak teď ještě nechtějte, abych porušil svou přísahu.“

Svou čest jsi poskvrnil, když jsi zplodil bastarda a ještě ho před celým světem uznáváš, odporovala mu zuřivě v duchu, ale pečlivě své myšlenky skrývala a sedla si na kraj postele.

„Byla jsem nezkušená a vyděšená. Nedovedete to pochopit? Miluju vás a chci vám být dobrou manželkou. Tak mi přece odpusťte! Pojďte se mnou do naší komnaty!“

Prosebně na něj pohlédla. „Chci se vám ve všem podřídit.“

Zamyšleně se díval na lehce oblečené tělo. Teď by mohl jít do postele s jakoukoli ženou na světě, ale ne s touhle. Co bude, když ji v posledním okamžiku zase přemůže strach? Nedopustí, aby se s ní ještě jednou přestal ovládat.

A nechce mít v posteli ženu, která se jeho objetí jen z povinnosti podřizuje, ale takovou, která si je vychutnává a touží po něm.

Adéla viděla v jeho očích odmítnutí.

Musím ho přimět k tomu, abych s ním otěhotněla, opakovala si zoufale. Když mu porodím syna, musí si mě vážit a milovat mě.

„Prosím vás,“ žadonila opět, „dovolte nám začít ještě jednou znovu!“

Lukas se na ni dlouho mlčky díval. Nakonec promluvil: „Dobře. Ale nezačneme s tím v posteli. A teď jděte spát. Do své komory!“

Christianova ponurá předpověď se splnila. Lev zahnaný do úzkých se strašlivě pomstil. Svěřil obávanému Bernhardovi z Lippe velení v Haldenslebenu, který v loňském roce marně obléhal Wichmann se svými spojenci. Spolu s dalšími bojovníky vyhnanými z Vestfálska podnikal z hradu jedno loupežné tažení za druhým, pronikal až k Magdeburgu a po něm zůstávala jen zpustošená, vypálená země.

Císař do uplynutí lhůty stanovené ultimatem do 11. listopadu přijímal každý den přísahy věrnosti od bývalých Lvových družiníků a arcibiskupu Wichmannovi nezbývalo nic jiného než se opět chystat k útoku na welfskou pevnost Haldensleben, kterou v loňském roce nedokázal dobýt. Opět požádal o pomoc Wettiny.

Filip z Kolína tentokrát přitáhne bez Brabantů, sliboval Wichmann. Vzhledem ke škodám, které žoldáci napáchali, se arcibiskup domluvil s císařem, že v budoucnu si už brabantské žoldnéřské oddíly nenajmou.

Když Wichmann Otu ujistil, že ho uvítá jako rovnocenného vojevůdce, nemohl míšeňský markrabě déle odmítat bratrancovu žádost o pomoc.

Špatně naladěný míšeňský markrabě na začátku roku 1181 svolal své družiníky, aby se spolu s nimi, za hromování a proklínání, vydal opět obléhat Haldensleben, nedobytnou pevnost uprostřed bažin a močálů.

Pád Haldenslebenu

„Nemůžu se dočkat, až se zase vrátím do těch útulných míst,“ zašklebil se Lukas a přitáhl uzdu svému hřebci, který chtěl uhnout na stranu. „I můj kůň tuší, kam míříme, a nejraději by se otočil.“

„Chytré zvíře,“ poznamenal Christian a posměšně stáhl koutky úst. Tentokrát markrabě poručil, aby ho do války doprovázel. Velení na hradě v Christiansdorfu opět předal Reinhardovi, jemuž markrabě postavil po bok jednoho ze svých nejzkušenějších rytířů, jenž však už byl příliš starý na to, aby se zúčastnil polního tažení.

Christian a Lukas jeli vedle sebe směrem k Haldenslebenu, těsně za Otou a jeho strážemi, které pod Ekkehartovým velením vedly vojska Wettinů. Po oddílech míšeňského markraběte následovala vojska Dietricha z Landsbergu a Deda z Groitzsche.

Nenáviděná bažinatá oblast byla vzdálena už jen pár mil a Otova špatná nálada se propadala na bod mrazu. Nezlepšila ji ani zpráva od Wichmanna, v níž před několika dny sděloval, že našel cestu, jak brzy nedobytný hrad dobýt.

Každý večer se u táborového ohně přemýšlelo a spekulovalo, jak asi chce arcibiskup, jenž obléhá Haldensleben už od začátku února, pevnost obsadit.

Všichni byli napjatí, co je asi očekává. Věděli jen jedno: v podstatě nedobytnému hradu uprostřed bažin teď velí daleko široko obávaný bojovník Bernhard z Lippe, nechvalně známý nemilosrdností, s jakou vydává rozkazy zpustošit celé oblasti. Měl pověst vojáka, který se nezastaví před ničím, jen aby nepřítele dostal na kolena. Na cestě od Magdeburgu sem viděli dost vypálených vesnic, které o tom svědčily.

„Cítíš? Už se mi po téhle vůni domova stýskalo! Člověk hned dostane chuť na pár příjemných dnů v zimě, bahně a štiplavém kouři.“

Christian, jenž poslední kus cesty mlčky poslouchal Lukasovy poznámky o jejich nezáviděníhodné cestě, také už cítil zatuchlý zápach bažin, který mu až moc dobře připomínal zdánlivě nekonečné týdny, kdy marně obléhali welfskou pevnost.

„Aspoň snad tentokrát nic nehoří,“ dodal stručně.

„Však nám tehdy všechno pod nohama zapálili,“ vzpomínal zamračeně Lukas. „Teď jsou pravděpodobně Wichmann a jeho spojenci zalezlí ve vypálených dírách a zírají na hrad. Bernhard z Lippe se bude bavit tím, jak ohlodané kosti po jídle bude házet přes hradby hladovým obléhatelům.“

Christian příteli ani neodpověděl.

Lukasova znovu získaná výřečnost byla dobrým znamením zřejmého smíření mezi ním a Adélou. Christian neměl pocit, že by přítel choval ke své ženě nějaké vroucí city a také o ní nikdy nemluvil. Ale přece jen se za nějakou dobu po návratu z císařského tažení opět vrátil do jejich společné manželské komory. Bezprostředně před odjezdem je mladá manželka překvapila hrdě přednesenou zprávou, že čeká dítě.

Christian pozorně upíral oči před sebe. Ještě projedou kusem lesa, potom by mohli spatřit tábor svých spojenců.

Když se jim objevil před očima, úžasem ztratil řeč. A upovídaný Lukas vedle něj také. Rovněž markrabě a jeho nejbližší průvodci přitáhli koním uzdy a zastavili, aby si prohlédli nečekaný obraz.

Krajina kolem hradu se úplně změnila a zároveň prozradila pozorovatelům Wichmannův slibný plán.

Haldensleben se proměnil v ostrov. Kromě řeky Ohre, která protéká kolem města, obyvatelé ještě změnili tok říčky Bever, takže pevnost byla skoro celá obklopená vodou. Ale to, čím se chtěli bránit, se jim stalo osudným.

Wichmannovi muži právě stavěli hráz před odtokem Ohry. Další hráze zastavovaly tok Bevery směrem od města.

„Bratránek je liška podšitá,“ promluvil Oto, když se vzpamatoval z překvapení. „Tohle ještě nikdo před ním nevyzkoušel! Vyplavit město!“

Vypadalo to, že obléhatelé se rychle blíží k uskutečnění svého záměru.

Posel magdeburského arcibiskupa jel vstříc wettinským vojskům a zavedl je na místo, kde se měli utábořit. Christian je okamžitě poznal. Teď chyběly jen ohořelé zbytky obléhacích věží, které tehdy vzplanuly od podzemních požárů. Wichmannovi muži je zřejmě spálili na ohništích, aby si mohli něco uvařit nebo se ohřát v chladných, březnových nocích.

Hlasitý křik přilákal pohledy příchozích ke středu dění. Z ochozů hradeb teď lidé Bernharda z Lippe katapultovali balvany na stavitele hrází. Zasažení po tuctech a s výkřiky bolesti padali na zem, na mnoha místech kamenné střely pobořily hotové dílo a uvolnily hliněné valy. Kdo mohl, utíkal, co mu nohy stačily, aby se zachránil. Vzduchem poletovaly rozkazy, které měly pomoci co nejdřív vyprostit zasypané. Z hradeb zazníval hurónský výsměch, kletby a výhrůžky.

Christian si s Lukasem vyměnili významné pohledy.

„Tak se zdá, že to zase jednou bude ryzí radost a potěšení,“ vyslovil Lukas, co si oba mysleli.

Sesedli z koní a předali je Davidu a Georgovi, panošům, kteří s nechápavým výrazem pozorovali dění u hrází. Christian vydal rozkaz postavit na určeném místě stany, založit ohniště a zřídit pastvinu pro koně.

Otovi muži nebojovali mečem, nýbrž vlekli na zádech koše hlíny a bláta a sbírali větve a roští, aby zpevňovali hráz.

Den za dnem sledovali, jak voda stoupá, přestože obléhaní se neustále snažili jim bránit v práci a ničit už postavené. Lukostřelci z hradeb pečlivě mířili na stavitele hrází.

Bernhardovi střelci měli dobrou mušku. Na straně obléhajících bylo mnoho zraněných a mrtvých, muži při práci museli zůstávat krytí za hotovými částmi hrází, což zpomalovalo stavbu.

Wichmannovi lidé však přesto začali nedaleko Haldenslebenu přehrazovat i Beveru tak, aby přitékající voda nemohla pokračovat a hromadila se ve vybudovaných nádržích. Město bylo nyní obklopené dvěma úzkými, ale každým dnem hlubšími jezery, jejichž hladina se dávno přelila přes ochranné valy před hradbami a nyní vlny olizovaly úpatí mohutných zdí.

Krátce před Velikonocemi voda stoupla natolik, že chybělo jen několik dlaní, aby se začala přes okraj hradeb valit do města.

Christian zašel ke Grétě a díval se, jak prodává pivo několika rytířům z Groitzschova tábora.

Její klidné pohyby, samozřejmost, s jakou muže obsluhovala, a přitom nešetřila posměšnými poznámkami, mu připomínaly domov.

V několika klidných okamžicích, jež mu byly v těchto dnech dopřány, se mu pravidelně vracela myšlenka, co tady vlastně dělá a proč setrvává na tomhle neutěšeném místě. Toužil po Martě ještě víc, než čekal. Představa, jak ji k sobě tiskne, cítí její vůni, laská měkké tělo, ho zaměstnávala víc, než mu bylo za daných okolností milé. Dělal si starosti, jestli se jí vede dobře a zda dokáže zvládnout všechnu práci, která teď leží na jejích bedrech, protože převzala odpovědnost za dalších čtyři sta lidí. Přemítal, zda udělal dost pro její bezpečnost a na její ochranu, když nechal ve vesnici Reinharda, Waltra, Kuna a Bertrama. Jistě, páter Hilbert, hornický mistr, mincmistr a kováři jsou dostatečně vážení muži, aby jí v případě nutnosti mohli účinně stát po boku a také by to bez zaváhání udělali. Také starý Friedmar, Otův vysloužilý rytíř, jehož markrabě vyslal na pomoc Reinhardovi, byl mezi míšeňskými rytíři ctěn a považován za spravedlivého muže. Ale kdoví, co se mohlo za dobu jeho nepřítomnosti v Christiansdorfu přihodit? Neměl ji raději i s dětmi odvézt do bezpečí k některé spřátelené rodině?

Slova, jež jeho žena a dcera vyřkly na rozloučenou, mu nešla z hlavy.

„Budeš pryč dlouho, tak dlouho jako ještě nikdy,“ zašeptala mu Marta a pokusila se o statečný úsměv.

Ale ještě víc ho znepokojila Klářina věta: „A potom přijeď domů, jak nejrychleji budeš moct!“

Dcera mu to kladla na srdce s takovou naléhavostí a nezvyklou vážností, že ho i při vzpomínce zaplavil podivný pocit.

Když ho Gréta zahlédla, uctivě ho pozdravila a nabídla mu pivo. Christian však s díky odmítl. Neměl teď chuť na chladný nápoj.

„Tak zítra to začne,“ poznamenala Gréta a triumfálně pohlédla na hřebeny hradeb Haldenslebenu, které ještě čněly nad přehradami. Groitzští kolem ní se už hlučně radovali.

„Doufám, že obyvatelé se budou moct zachránit na střechách, nebo se město včas vzdá. Nedovedu si představit, kolik bude mrtvých, jestli Wichmann opravdu dá město zaplavit vodou.“

Gréta na něj užasle pohlédla.

„Tedy na rytíře máte dost podivné myšlenky.“ S povzdechem usedla na jeden z prázdných sudů.

„Protože válka by měla být věcí vojenského stavu, který tento úkol převzal, a nikoli bezbranných sedláků a prostých řemeslníků, žen, dětí a starců,“ vysvětloval Christian.

Gréta pohrdavě odfoukla. „Vždyť vidí, že voda stoupá. Tak ať vylezou na střechy.“

„Nečekal bych, že budeš takhle mluvit,“ upřímně se podivil Christian.

„A proč ne, pane?“ zeptala se stařena. „Magdeburčané mají dost důvodů tohle místo nenávidět. Nespočetně ničivých útoků bylo vedeno právě odtud. Cožpak jste cestou sem neviděl vypálené vesnice a znetvořené mrtvoly? Modlím se u Boha a všech svatých, aby měl arcibiskup Wichmann zítra úspěch se svým plánem.“

„Ztratila jsi při těch přepadeních přátele nebo příbuzné?“

„Ano,“ přikývla trpce Gréta. „Celou sestřinu rodinu. Všechny je pobili, dokonce i nejmladší dítě, které bylo ještě u prsu. A nechtějte vědět, pane, co předtím ještě udělali mé neteři.“

Markytánka si rukávem otřela obličej, pak se otřásla, jako kdyby se tak mohla zbavit zlých vzpomínek.

„Ten hrad musí být zničen a Bernhard zabit, to mi věřte, pane. Kdyby náš pan arcibiskup svolal Magdeburčany, aby srovnali Haldensleben se zemí, věřte, že by to s radostí udělali.“

Voda stoupala rychleji, než se očekávalo. Sotva začalo svítat, když radostný pokřik vylákal obléhatele ze stanů. Christian vyskočil, ze zvyku okamžitě sáhl po meči a vyřítil se ven. Ale v kalném světle hned viděl, že zbraň hned tak potřebovat nebude. Wichmannovi lidé vzrušeně gestikulovali a sledovali, jak se nahromaděná voda valí přes hradby do města. Utopí příliv obležené ve spánku?

Christianovi nezbýval čas na plané úvahy. Spěšně kráčel k Otovu stanu, aby se tam ohlásil a vyčkal na další rozkazy. Ekkehart vešel jen několik okamžiků po něm a jako obvykle se tvářil neproniknutelně. Rytíři se pozdravili jen naznačeným kývnutím hlavy.

Dietrich vyšel ze stanu jako první, úplně čilý a stěží skrývající rozrušení. Otec ho vzápětí následoval. Oto vypadal, jako kdyby v noci vůbec nespal. Způsob, jak šel, nasvědčoval, že má velké bolesti v kostech a kloubech. Pohybem ruky naznačil Christianovi a Ekkehartovi, kteří před ním poklekli, aby vstali a šli za ním.

Wichmann a kolínský arcibiskup s kruhem důvěrníků, mezi nimiž byli i Gerald a Hoyer, kteří na Christiana přátelsky kývli na pozdrav, stáli na pódiu vysokém jako dospělý muž, které pro ně předtím postavili jejich vojáci, aby mohli pozorovat, co se v obleženém městě děje. Voda se stále ještě valila přes hradby. Na mnoha střechách panoval čilý ruch. Lidé shazovali šindele a prolézali nahoru mezi odhalenými trámy, vlekli s sebou pytle nebo koše, aby zachránili aspoň část svého majetku a zásob.

„Vyšlete čluny s ozbrojenci! Nabídněte jim volný odchod, když budou kapitulovat,“ rozkázal Wichmann Geraldovi. „Budu se modlit za úspěch vašeho jednání.“

„Christian vás bude provázet jako druhý vyjednavač,“ doplnil Ekkehart.

Christian přijal rozkaz mlčky. Jako velitel Otova vojska měl Ekkehart na taková rozhodnutí právo.

Trvalo nějakou dobu, než dostatečně vyzbrojení muži nastoupili na čluny a veslovali k hradbám.

Také Christian se s pomocí pážat oblékl do gambesonu, drátěné košile a kukly. Když spolu s Geraldem a Hoyerem z Falkensteinu nastupoval do člunu, zjistil, že v plné zbroji to není jednoduché.

To jsem tedy raději pro čestný souboj s pevnou půdou pod nohama, pomyslel si a zároveň se pokoušel udržet rovnováhu a zabránit tomu, aby meč při nastupování nenarážel do dřevěných boků lodě.

Když se rozhlédl, viděl, že není sám, kdo se s podobnými těžkostmi potýká. Některé čluny se povážlivě houpaly, když do nich muži nastupovali, dva se převrátily a jejich posádky s vyděšeným křikem padaly do vody. Jedna byla ještě na mělčině, takže muži s prskáním, kašláním a klením vylézali na břeh. Muži v druhém člunu takové štěstí neměli. V těžkých drátěných košilích a pancířích byli nemilosrdně staženi ke dnu.

Gerald se spěšně pokřižoval.

Pak se zadíval na Wichmanna a čekal, až dá rukou znamení k vyplutí.

Dva muži, kteří Christiana, Magdeburčana a kolínského rytíře vezli v čele formace člunů s obléhateli k městu, byli zkušení veslaři a lodníci. Christian se tedy odvážil opatrně se ohlédnout, aby viděl, jaký pohled se naskýtá lidem v Haldenslebenu: viděl nespočet člunů s ozbrojenci blížících se k zaplavenému městu.

Ostatní čluny za nimi udržovaly větší odstup, aby bylo patrné, že na prvním člunu plují vyjednavači. Gerald držel v ruce rozvinutý Wichmannův praporec, aby nemohly vyvstat žádné pochybnosti o jejich záměrech.

Veslaři mířili k vyšším místům hradeb, která byla ještě suchá, aby je proud nestrhl do města. Nepřátelská posádka tam však už rozestavila dvě řady lukostřelců. Teď k nim přistoupil muž v drátěné košili po kolena a s normanskou přilbou na hlavě a řval něco, čemu Gerald ani Christian nerozuměli. Ale okamžitě pochopili, jaký rozkaz jim asi vydal. Lukostřelci přiložili šípy k tětivám, zvedli své zbraně a zamířili na první člun.

Christian bezděčně zatajil dech. Nemají s sebou štíty a jsou zcela vydáni na milost krupobití šípů. A jestli se člun převrhne, protože třeba jen jeden muž na palubě upadne, všichni se v drátěných košilích utopí bez naděje na záchranu.

Gerald vstal tak rychle, jak jen to bylo možné, aby ještě dokázali udržet rovnováhu a z plna hrdla zařval: „Přicházíme jako vyjednavači!“

Velitel rozkázal střelcům, aby čekali. Ještě nevyletěl ani šíp, ale nikdo ruku s lukem nesvěsil ani o dlaň. Člun s vyjednavači byl pouhých dvacet stop od hradeb.

Teď rozuměli, co velitel lukostřelců zavelel. Vydal rozkaz ke střelbě.

„Bůh s námi,“ slyšel Christian Hoyera, jak šeptá modlitbu a připravuje se na zásah šípů. Nesmyslně doufal, že ho ochrání gambeson a drátěná košile, ale na to už byli příliš blízko od střelců.

První šípy však se zasyčením padly kus od nich do vody, druhá série, kterou vystřelili muži v druhé řadě, dopadla za nimi.

Pohrávají si s námi, pomyslel si Christian.

„Vy střílíte na vyjednavače?“ protestoval nahlas Gerald.

„To byly čestné salvy na přivítanou statečných obléhatelů,“ posměšně odpověděl velitel lukostřelců. „A znamení toho, že máme dost šípů, abychom jich pár mohli utopit tady v tom potůčku.“

Byli dost blízko, aby si Christian mohl odpůrce prohlédnout. Drátěná kukla a přilba s chráničem nosu neodhalovaly moc z obličeje rozbrázděného vráskami, ale jeho hlas byl přivyklý rozkazovat a měl na sobě drahou, kvalitní výzbroj. Byl to buď osobně Bernhard z Lippe, nebo někdo z jeho nejvyšších velitelů. Ovšem nevypadalo to, že by se jim chtěl představit.

„Jakou nabídku přivážíte?“ zařval dolů na muže ve člunu.

„Svobodný odchod měšťanů se vším, co si v průběhu tří týdnů dokážou odnést, jakož i Bernharda a jeho velitelů, pokud budete kapitulovat!“ volal Gerald.

„To nám zajistí Wichmann?“ zeptal se protivník.

„Ano.“

„Nejsme oprávněni předat vám Haldensleben bez dovolení vévody Jindřicha.“

Gerald si odpustil upozornění, že Jindřich dávno není vévodou, nýbrž psancem. Hádka o formality je teď nikam nedovede. Pokud se Haldensleben vzdá rychle, ušetří to hodně krve a utrpení na obou stranách. Ale protože Bernhardovi svěřil velení nad městem Jindřich, smí je předat nepříteli pouze s jeho svolením.

„Vyšlete k němu posla! Dostane od nás doprovod a bude mít volný průjezd,“ navrhl rytíř, jenž měl od Wichmanna plnou moc i k této nabídce. Nikdo nečekal, že by psanec se svým vojskem přitáhl k Haldenslebenu, aby město osvobodil od obléhatelů.

Velitel v pancíři se otočil a povolal k sobě muže dosud stojícího v pozadí.

Gerald se s ním krátce domluvil a posel se opatrně po provazovém žebříku spouštěl k nim dolů do člunu.

Arcibiskup mu dal přivést koně, aby se dostal ke Lvovi co nejrychleji a brzy se vrátil s jeho povolením ke kapitulaci.

Avšak v době, kdy na něj čekali, se situace obracela ve prospěch obležených.

Celou noc a následující den vydatně pršelo, déšť zvýši hladinu řek, a ty promočily narychlo postavené náspy, takže jedna hráz se prolomila a nahromaděné, konečně osvobozené masy vody se rozlily po rovině. Povodeň zasáhla jejich tábor. Wichmann však nestrpěl žádné selhání. Okamžitě museli všichni muži, které bylo možno sehnat, stavět pevnější hráze. Voda brzy opět stoupla k městským hradbám.

Druhého dne se k táboru blížil jezdec: posel Bernharda z Lippe vyslaný ke Lvovi.

Se semknutými rty se dal odvést ke Geraldovi, vrátil půjčeného koně a požádal o člun, který ho dopraví ke hradu.

O chvilku později vyhledal Gerald Christiana, jenž společně s Lukasem právě cvičil šestnáctileté panoše Davida a Georga v boji mečem. Připojil se k nim i jeho bývalý panoš Dietrich.

„Haldensleben se vzdá. Lev nemůže poslat žádnou pomoc. Město a hrad nelze déle držet,“ oznámil Gerald, když chvíli s uznalým úsměvem sledoval úsilí panošů.

„A Bernhard z Lippe se podle toho zařídí?“ zeptal se pochybovačně Dietrich.

„Nic jiného mu nezbývá,“ odpověděl Gerald. „Celé týdny žijí obyvatelé města na půdách svých domů. Trocha zásob, kterou se jim podařilo zachránit, dochází. Mrtvé musí na člunu dovážet ke kostelu, kde jsou uloženi v podkroví, protože nemohou být pohřbeni! Tak kdo by ještě Bernharda následoval?“

Druhého dne ráno, bylo třetího května roku 1181, předal Bernhard z Lippe se svolením svého bývalého vévody Jindřicha Lva Haldensleben arcibiskupu Wichmannovi. Ten Bernhardovým mužům a obyvatelům města dovolil svobodný odchod s majetkem, který si dokážou odnést v průběhu následujících tří týdnů.

Potom Wichmann dovolil magdeburským měšťanům, aby zničili hrad, který způsobil jejich zemi tolik bolesti. Magdeburčané se vrhli se zlostným zadostiučiněním na dílo zkázy.

Město bylo srovnáno se zemí a Wichmann se svými spojenci při vjezdu do Magdeburgu oslavováni jako bájní vítězové.

Avšak pro Christiana, Lukase a jejich družinu ještě zdaleka nenadešel čas návratu do Christiansdorfu, třebaže si to Christian vroucně přál. Další etapa války právě začínala.

Jindřich Lev se nevzdal, ani když ztratil Haldensleben, svou nejdůležitější pevnost. Přestože mu nepomohli jeho mocný tchán anglický král, Vlámové ani Dánové, ba dokonce ani slovanská knížata, s nimiž byl úzce spjat, táhl nyní Jindřich proti každému hradu a hrabství, jejichž pánové se postavili proti němu. A první byl Holštýn.

Císař odložil na červen další říšské tažení proti Lvovi plánované původně na Svatodušní svátky. V tu dobu se shromáždilo ohromné vojsko, složené ze Sasů, Porýňanů, Švábů a Bavorů, aby s konečnou platností porazilo psance.

Oto a jeho bratři Dietrich a Dedo rovněž patřili k vojenským velitelům, kteří se i se svými oddíly shromáždili u Hornburgu.

Císař rozhodl, že nebude své ozbrojené síly vázat na útok na mocně opevněný Braunschweig ani na dlouhé obléhání. Proto největší část vojska, včetně oddílů arcibiskupa Wichmanna, míšeňského markraběte a Hedvičina bratra Oty Braniborského, vedl k všeobecnému překvapení přes nehostinné Lüneburské vřesoviště na Bardowick, který získal bez boje. Také po cestě se císaři bez boje podřizovaly téměř všechny hrady a vesnice, s výjimkou Lüneburgu.

Právě zde se Jindřichova manželka Matylda zachovala jako kněžna. Předstoupila před císaře a prohlásila, že Lüneburg mu nepředá, protože byl jejím věnem a patří jí. Císař jí Lüneburg přiznal, nechal však Hedvičiny bratry, nového saského vévodu a markraběte Otu Braniborského, u Bardowicku, aby území zajistili. Se zbytkem vojska, k němuž patřili i Christian a Lukas, táhl císař dál přes Labe proti Lübecku.

Jindřich učinil všechny přípravy na obranu mocného hanzovního města a stáhl tam většinu vojska, které mu ještě zůstalo. Své nejvzácnější zajatce, durynského lantkraběte Ludvíka a jeho bratra Hermanna, raději dal převézt do Segebergu, aby si byl jistý, že jsou bezpečně střeženi.

Věděl, že Lübečtí jsou mu věrně oddaní. Koneckonců jejich, své, město přivedl k rozkvětu.

Ale císař překvapivě získal další podporu. Vojsko na pomoc mu poslaly západoslovanské kmeny a dánský král Valdemar, v jehož pomoc Lev doufal, posílil Barbarossu flotilou při ústí řeky Trave. Valdemar se s císařem dohodl, že se jedna z dánských princezen provdá za Friedrichova syna, švábského vévodu.

Lübečtí měšťané, jejichž město se ocitlo v obležení na souši i na vodě, neviděli jiné východisko než císaře požádat o dovolení, aby směli vyslat poselstvo k Jindřichovi do Stade. Pokud je bývalý vévoda ujistí, že by mohl město osvobodit, budou je hájit. Pokud ne, vzdají se císaři. Již po několika dnech se lübecké poselstvo vrátilo s Jindřichovým příkazem předat město císaři. Friedrich s velkou slávou vtáhl do hanzovního města.

Lev byl ztracen. Císaře pouze požádal o volný průjezd do Lüneburgu a propustil obě durynská knížata, aniž požadoval výkupné. Na konci srpna císař propustil většinu vojska.

Konečně se směli domů vrátit i Christian a Lukas společně s Otovými oddíly. Téměř šest měsíců nebyli doma.

„Je po válce.“ Gréta s unaveným úsměvem ukázala na muže, kteří se smíchem a v živém rozhovoru stáli kolem ní a popíjeli. Vyhlídka na návrat domů jí přivedla hodně zákazníků.

„Co teď chceš udělat? Skončíš se svým obchodem?“ zeptal se Christian, když mu Gréta dolila. „Nabídka stále platí. Pojeď s námi do Christiansdorfu a na stará kolena o tebe bude postaráno.“

Gréta se přísně podívala na své hlučné zákazníky a jednomu z mužů vtiskla do ruky naběračku, kterou nalévala. „Na a dělej něco užitečnýho! Tahle runda jde na mě!“

Nevšímala si halasného pokřiku a provolávání slávy štědré hostitelce a očima naznačila Christianovi, aby ji následoval na trochu klidnější místo.

Kousek stranou od veselé společnosti se zastavila.

„Bůh žehnej vám a vaší ženě za dobrotu,“ začala Gréta. „Ale já už se na tu dlouhou cestu nemůžu vydat. Brzy nadejde můj čas.“ Vtiskla Christianovi do ruky malý předmět zabalený do kousku plátna, pravděpodobně misku na mince. „Tohleto si vezměte, kupte pak za to svíčky a zapalte je za spásu mé duše. Budu vaši přímluvu před Všemohoucím potřebovat.“

Na stařenině tváři se objevil unavený úsměv. „Chtěla jsem si tady najít klidné místo, na kterém umřu. Ale bude-li Bůh chtít a dopřeje mi ještě nějaký čas sílu, přijedu za vámi později. Vy si však pospěšte. Kvůli své ženě! Vím, že děláte všechno, co je ve vašich silách, abyste ji ochraňoval. Jí však hrozí nebezpečí, před kterým ji nemůže ochránit meč.“

Gréta se mu naléhavě zadívala do očí a Christian si okamžitě vzpomněl na slova, která mu na rozloučenou pověděla dcera. Markytánka se otočila a odcházela. Věděl, že nemá smysl ji zdržovat a vyptávat se na podrobnosti.

Gréta se ani jednou neotočila a odešla z tábora. Už ji nikdy nikdo neviděl. Později se ukázalo, že svůj vůz odkázala jedné mladé markytánce, která jí občas pomáhala.

Druhý den ráno dal Oto rozkaz, aby se jeho vojsko vydalo směrem k Míšni.

Christiana naplněný neklidem počítal dny, jež ho ještě oddělovaly od Marty a rodiny. Byl pryč bezmála půl roku, tak dlouho jako ještě nikdy. Jak se blížili k Christiansdorfu, narůstal v něm strach o Martu.

Špatné zprávy

Jako obvykle Christian na posledním úseku cesty poslal napřed jezdce, jenž měl v Christiansdorfu ohlásit jeho příjezd.

Jestlipak se vrátí, aby ho připravil na špatné zprávy? Nebo Lukasovi sdělil zprávu o šťastném narození jeho dítěte?

Posel se však nevrátil.

Christian tedy v čele svého houfu jel dál tak rychle, jak jen bylo možné. Všichni už si přáli být doma. Lukas po jeho boku byl nezvykle zamlklý a zřejmě ponořen do myšlenek, Christiana se však zmocňovala tíseň. Co se asi za půl roku jeho nepřítomnosti ve vesnici stalo?

Jako pokaždé bylo už nádvoří plné lidí, kteří přišli pozdravit muže vracející se z války, a vyhlíželi příbuzné a přátele.

Ale když houf jezdců projel bránou, Christianovi se na okamžik zastavilo srdce. Vedle Reinharda ho s pohárem na uvítanou nečekala Marta, ale Waltrud, goslarská vdova, která mu při cestě sem hodně pomáhala.

Možná musela Marta k porodu, utěšoval se. Ale když za Reinhardem uviděl Kláru s nebývale vážnou tváří, uprostřed jásajících lidí ho zaplavila hrůza a měl pocit, že nastal konec všech dnů.

Waltrud Christiana uctivě pozdravila a podala mu džbán piva.

„Kde je moje žena?“ zachraptil, ještě než se napil.

„Je nemocná, musí ležet v posteli,“ odpověděla Waltrud s ustaranou tváří.

„Teď je zase naděje,“ ozvala se Klára a přistoupila k němu. „Rychle, musíme k ní.“

Christian spěšně podal džbán Lukasovi, jenž rovněž marně vyhlížel svou ženu, a seskočil z koně.

Reinhard předal Christianovi klíče od hradu a s vážnou tváří se obrátil k Lukasovi. „Máš syna. Ale tvoje žena… je mi to líto… Bůh buď její duši milostiv.“

Reinhard se pokřižoval a kývl na mladičkou dívku s novorozenětem v náručí.

„Vaše choť si přála, aby byl pojmenovaný po vás, pane,“ promluvila nesměle. „Já jsem Róza, jeho chůva.“ Sklopila oči a poklesla na koleno.

Lukas pohlédl na spícího syna, který se právě pohnul a zatínal droboučké ručičky v pěst, a neřekl ani slovo. Pak zamířil za Christianem a Klárou, kteří spěchali k Martině komoře.

Ale energická Waltrud ho zadržela. „Měl byste se nejdřív rozloučit se zemřelou manželkou, je na márách v kapli. Odkládali jsme pohřeb, jak dlouho to jen bylo možné, v naději, že se přece jen včas vrátíte.“

Johana seděla vedle Martina lůžka, bledá a unavená.

Když uviděla Christiana, okamžitě vyskočila. „Bůh budiž pochválen! Už jste zpátky. Teď se uzdraví!“

Marta tvrdě spala.

„Měli jsme ve vesnici nákazu horečnaté nemoci,“ šeptala Johana. „Pracovala do úplného vyčerpání. A pak na smrt onemocněl Daniel.“

Christian se polekaně zachvěl. „Nebojte se, žije, s nasazením všech sil jsme mu vrátily zdraví,“ dodala rychle, když si všimla Christianova úleku. „Už je mu dobře a vyjel si na koni s rytířem Friedmarem.“

Aspoň tenhle pohár hořkosti mě minul, pomyslel si spíš zatrpklé než s úlevou Christian, protože tušil, že Johana pro něj má ještě další nešťastné zprávy. Tolik dětí umíralo v prvních týdnech nebo letech života, vždycky děkoval Bohu za milost, že jeho děti, s výjimkou toho nenarozeného, jež Marta potratila po mučení a po němž stále ještě truchlila, jsou živé a zdravé. Nedovedl si představit, že by některé z nich ztratil.

„Starosti a probděné noci ji zlomily. A poslední síly jí stál ten nešťastný porod,“ pokračovala tiše Johana. „Kdybyste u ní mohl chvilku zůstat… Přinesu něco k jídlu vám i jí…“

„Jen jdi. Já se od ní nehnu,“ ujistil ji zachmuřeně Christian. „A pověz Lukasovi, co se stalo s jeho ženou. Určitě jsi byla při tom.“

„Ano, pane. Jak si přejete.“ Johana se uklonila a vyběhla ven.

Stísněný Christian usedl na kraj postele a upřel pohled na manželčinu bledou, propadlou tvář. Ještě váhal, zda ji má uchopit za ruku, nebo ji nechat v klidu spát, když zřejmě vycítila jeho přítomnost a otevřela oči.

„Už jsi zpátky! Konečně! Tak teď bude zase všechno dobré.“

Usmívala se maně, byl to jen stín její obvyklé živosti. Zimomřivě se zachvěla. „Je mi hrozná zima. Lehneš si ke mně a zahřeješ mě?“ Nejistě na ni pohlédl, než jejímu přání vyhověl. Shodil ze sebe zaprášený plášť a tak jak byl, v cestovním oblečení, si lehl vedle ní. Přitiskla se zády k jeho hrudi, přitáhla si kolem těla jeho paže a zavřela oči.

„Teď bude všechno dobré,“ opakovala a vzápětí znovu usnula.

„Co se stalo?“ zeptal se důrazně Lukas.

Seděl v hale a pokoušel se ujasnit si myšlenky.

V kapli klečel vedle Adélina mrtvého těla a nemohl překonat pocit, že tam leží někdo cizí. Kousek od něj v rohu seděla tiše Róza a houpala v náručí jeho stále ještě spícího novorozeného syna. Před halou na něj čekala Raina s jeho prvorozeným, plavovlasým kudrnáčkem, který se pokoušel o první nemotorné krůčky. A pak mu Raina tiše a se sklopeným pohledem svěřila, že se provdá za hlavního pacholka, jestli k tomu dá Christian svolení.

Tak teď má Lukas dva syny a žádnou ženu. A navíc Marta leží v komoře a je těžce nemocná.

„Co se stalo?“ opakoval otázku, na kterou ještě nedostal odpověď.

„Dítě leželo obráceně… matka vykrvácela…,“ vysvětlila mu Johana, která nesla z kuchyně jídlo Martě a Christianovi, nyní se však neodvažovala vstoupit do komory.

Postavila tedy polévku a pivo před Lukase.

„Sama si to zavinila,“ uslyšel náhle jasný, nezvykle tvrdý hlas.

Všichni se překvapeně otočili na Kláru.

Už si zvykli Martinu devítiletou dceru, jež byla věrným obrazem matky, nepovažovat za dítě, ale jednat s ní jako s dospělou. Nehledě k tomu, že byla dcerou hradního fojta, Christianovi důvěrní přátelé věděli, že je dobře brát dívčina slova vážně. Ale tak tvrdá výčitka z úst devítileté dívky?

„Nechceš nám to vysvětlit?“ vyzval ji Lukas nečekaně přísně.

„Až u toho bude tatínek. Musí to vědět.“

Christian jako kdyby slyšel její slova, unaveně a se starostlivým výrazem scházel po schodech.

„Spí. Prosím tě, jdi k ní,“ požádal Johanu, jež okamžitě vstala a běžela nahoru.

„Tvoje dcera pro nás zřejmě má nějaké neobyčejné zprávy,“ oznámil podmračeně Lukas.

Christian upřel pozorný pohled na dceru, kterou měl ve skrytu duše nejraději ze svých dětí. Znal Kláru dost dobře, aby pochopil, že to, co teď poví, není určeno pro jiné uši. Naznačil jí tedy, aby si k nim sedla.

Klára se usadila na lavici proti otci a Lukasovi. Skupinka seděla semknuté, aby dala hned najevo, že tady se mluví o důvěrných věcech. Služebnictvo a ozbrojenci poslušně udržovali odstup.

„Nejprve těžce onemocněl Daniel. To bylo, když se ve vesnici rozšířila ta letní horečka,“ začala Klára. „Řádila nezvykle silně a spousta lidí onemocněla, mezi prvními Mechthilda a páter Hilbert.“

Teď si Christian uvědomil, že hospodyni ani kaplana dosud neviděl. Kvůli starosti o Martu zapomněl na všechno a všechny kolem.

„Žijí?“ zeptal se teď ustaraně.

„Ano. Ale oba jsou ještě příliš slabí na to, aby vstali. Maminka, Johana a já jsme dnem i nocí obcházely nemocné. Páter Hilbert ležel v horečkách a nemohl vykonávat svůj úřad. A v té době páter Sebastian stále hlasitěji kázal, že Všemohoucí nemoc na vesnici seslal, aby nás všechny potrestal za bezbožné rejdy, které se tu dějí.“

Klára se odmlčela a Christian i Lukas začali tušit, co se doslechnou dál.

„Musely jsme z hradu chodit na jeho mše, jinak bychom na sebe přilákaly ještě větší pozornost. Každé jeho slovo, každá pohrůžka věčným zatracením byla namířená na nás a na ty podle jeho názoru bezbožné, rejdy na hradě. Věděl všechno, co se tady děje. Rainu veřejně zatratil jako hříšnici, která se nekaje a nelituje svých činů, a donutil ji k tomu, že se provdá za hlavního pacholka, i když ho vůbec nemá ráda. Vesnického rychtáře přiměl ke slibu, že dá zavřít vesnický nevěstinec. A přestože nevyslovil maminčino jméno, pořád kázal o nestydatých ženských, které věří pohanským pověrám a provozují všelijaké čáry. Kdo k nim jde a nechá si od nich pomoct, bude navěky zatracen.“

Klára ještě ztišila hlas. „Proti němu jí nemohli pomoct ani Reinhard nebo hornický mistr, dokonce ani Mechthilda. Maminka se snažila nedat na sobě znát, jak hluboko se jí to dotýká. A když pak přišla těžká hodina na Adélu, z plna hrdla křičela, že nechce, aby jejímu dítěti pomáhala na svět prokletá ženská.“

Klára spatřila vztek v Lukasově tváři a zamračeně složila ruce v klíně. „Maminka věděla, že to dítě leží obráceně. Prosila Adélu, aby jí dovolila pomoct jí při porodu. Mohla dítě v těle otočit. Ale Adéla poslala svou starou komornou, aby přivedla porodní bábu z její vesnice. Páter Sebastian stál před její komorou, aby mamince zabránil vejít. Vaše žena té porodní bábě vykrvácela pod rukama. Je mi líto.“

„Proč jen si nenechala pomoct od Marty,“ nechápavě mumlal Lukas.

„Paní Adéla pravila, že bude vděčná každému, kdo vašemu synovi pomůže na svět, jen moje matka se jí nesmí ani dotknout.“

Na okamžik oba rytíři i dívka mlčeli.

„Maminka pociťovala vinu za Adélinu smrt, přestože za to nemohla. Byla u konce svých sil po boji s horečnatou nákazou na hradě i ve vsi a podlomily ji i útoky pátera Sebastiana, a teď se ještě stalo tohle. Bylo toho na ni moc. A tak se stala snadnou kořistí horečky.“

Klára zmlkla a opět nastalo ve skupince ticho.

Půl roku jsem ji tady nechal samotnou, vyčítal si Christian. Ne proto, že bych chtěl, ale musel jsem. Vyžadoval jsem toho od ní tolik? Přecenil jsem její síly? Pro to, co v posledních měsících dokázala a čeho se odvážila, jsem zapomněl, jak je ve skutečnosti křehká.

Návalu práce by Marta odolala, tím si byl jistý. Ale na Sebastianovy zákeřné útoky, na únavnou duševní válku a hrozbu rozsudkem smrti, jež se nad vším vznášela, neměla sílu. A před tím ji nemohl ochránit žádný z jeho přátel.

Zachytil Lukasův pohled a tušil, na co přítel myslí: na hádku tehdy před lety, když Martu přivezl domů smrtelně nemocnou a zděšením z mučení a věznění oněmělou. Dlouho se obával, že zlomili její vůli k životu, avšak Lukas mu vášnivě odporoval.

„Tenkrát jsi měl pravdu,“ zašeptal nyní přítel. „Snažila se ze všech sil nedat na sobě nic znát, ale něco v ní zlomili.“

Jak si kdy mohl myslet, že může na vše protrpěné zapomenout, vyčítal si v duchu Lukas. Jak moc v ní asi rostla hrůza, že jednou přece jen skončí na hranici? Věřil, že ji po všech těch letech zná tak dobře jako Christian, ale mýlil se. Její síla a klid byly jenom hrané.

Protože kdo dá najevo strach, je v tomto světě ztracen.

„Nemusím ti připomínat, abys o tom s nikým jiným nemluvila, že?“ zeptal se Christian po chvilce mlčení dcery.

Klára na poslední chvíli potlačila pohrdavé odfouknutí. Co si o ní otec myslí? Ale nepohnula brvou, jen přikývla. „Samozřejmě ne. Mám teď někoho poslat, aby našel Daniela? Určitě se s rytířem Friedmarem brzy vrátí.“

Otec souhlasil a dívka odběhla.

„Jednou na ni budeš muset dávat velký pozor,“ poznamenal zachmuřeně Lukas a díval se za ní. „Jinak se jí stane něco podobného jako její matce, nebo ještě horšího.“

Christian neodpověděl, tohle dávno věděl. Kývl na děvečky, jež uctivě stály opodál u vchodu haly a čekaly na jeho rozkazy.

„Kdo se stará o pohřeb paní Adély?“

„Waltrud, dokud se Mechthilda neuzdraví. Vaše choť ji požádala, aby zatím převzala Mechthildinu práci.“

„Pošli ji sem.“

Christian s vdovou projednal všechny přípravy na pohřební hostinu. K jeho a Lukasově zlosti bude mši za zemřelou sloužit páter Sebastian, protože Hilbert ještě není schopen po nemoci vstát.

„Půjdu za Sebastianem a slíbím mu, že věnuju na oltář kříž z vděčnosti za náš návrat z války,“ prohlásil Christian.

Lukas nechápavě vzhlédl. „Po tom všem, co provedl nám a hlavně Martě, mu ještě chceš nacpat do chřtánu všechny své peníze?“

„Nechci je dát jemu, nýbrž Bohu,“ ostře odpověděl Christian. Potom se jeho přísný výraz trochu uvolnil.

„Samozřejmě máš pravdu. Upřímně řečeno si ho chci koupit. Jiná cesta není. Bude kříž chtít a kvůli tomu se bude muset se svými nenávistnými výlevy držet zpátky. Nebo snad chceš, aby k nim zneužil i Adélin pohřeb?“

Postavil na stůl pohár, který celou dobu držel v ruce, a vstal.

„Pojďme do kaple společně se pomodlit za spásu duše tvé zemřelé ženy. A pak se věnuj svým synům, já se postarám o Martu.“

Lukas si připadal špatný, ale pociťoval spíš soucit než smutek, když zapaloval svíci za Adélinu duši. Přestože mu porodila syna, v paměti ji stále měl jako tvrdohlavé, hloupé dítě. Tak si vynutila svatbu s ním a se stejnou dětskou zatvrzelosti k sobě do porodní komory ani v nouzi nejvyšší nepustila Martu. Až ji to stálo život.

Bude potřeba vyjasnit ještě něco. Klářina slova ukázala Raininu zprávu v úplně jiném světle. Tak tedy hlavního pacholka nechce. Jen Sebastianovy řeči o hříchu a zatracení ji přiměly, aby se sňatkem souhlasila. Protože když k němu dřív v noci přicházela do komory, pomyšlení na hřích ji zřejmě vůbec netrápilo.

Bude si muset s tím hlavním pacholkem promluvit. Každý tady věděl, že Christian nemá rád, když muži využijí svého dávného práva a manželky bijí, kdy se jim zachce. Přesto toho chlapa důrazně upozorní, aby se k Raině choval slušně, pokud s ním nechce mít velké nepříjemnosti.

Tentokrát se Marta probudila hned, jakmile Christian vkročil do komory. Byla umytá a převlečená do čistého oblečení. Pokusil se o úsměv, přistoupil k ní a políbil ji na čelo.

„Jak se ti daří?“

„To bych se měla zeptat já tebe. Ty ses přece vrátil z války,“ pokusila se slabým hlasem zažertovat.

Potlačil poznámku, že tady také zuřila válka, třebaže vedená neviditelnými, avšak stejně nebezpečnými zbraněmi.

„Válka skončila. Lev utrpěl zničující porážku. A se mnou se živí a zdraví vrátili všichni naši muži.“ Posadila se a po tváři se jí rozšířil radostný úsměv. „Je to pravda? Takže už nebudeš muset pryč?“

Potvrdil svou odpověď přikývnutím. Úleva, že zahlédl v jejím obličeji stopy života, mu na okamžik přiškrtila hlas.

Usedl k ní na postel a vzal ji za ruku. Odevzdaně zavřela oči a opřela se o něj.

„Selhala jsem. Chtěla jsem, aby tady bylo všechno v nejlepším pořádku, až se vrátíš. A nakonec ležím v posteli a Adéla…“

Namáhavě udržované ovládání se bortilo a přemáhal ji pláč.

„Jak je to dlouho, kdy sis naposledy lehla nemocná do postele?“ zeptal se energicky Christian.

Když se nepočítají dny po porodu, pak jenom jednou, tehdy, když se vrátila po mučení ze žaláře. Ale aby jí to nepřipomínal, rychle pokračoval. „Nemoc není selhání. Protože kdyby byla, tak by ses tenkrát, když jsme se skrývali v Raimundově chýši Divého muže, rozhodla pro pěkného slabocha.“

Na rtech jí zahrál melancholický úsměv, když v ní jeho slova vyvolala vzpomínky.

Dvanáct let uplynulo od doby, kdy ho vyléčila z ran po mučení a vysoké horečky, s jakou ho přátelé vysvobodili z Randolfovy podzemní kobky. A potom k němu v noci přišla, darovala se mu, protože nikdo nevěděl, jestli přežijí další den. Tehdy, těsně před bojem na život a na smrt, ji požádal, aby se i navzdory stavovskému rozdílu mezi nimi stala jeho manželkou.

Nikdy by nechtěl jinou ženu než Martu. Je mimořádná: vřelá, odvážná a obdařená zvláštními dary. Ale právě to ji stále znovu uvádí v nebezpečí. Kdykoli by položil život, aby ji ochránil, bránil by ji do poslední kapky krve. Nedokázal si představit život bez Marty, a ona ho potřebovala ještě víc, jako oporu proti zlým bouřím, které se na ni snášely.

Úsměv se jí vytratil z tváře.

„Možná jsem mohla Adélu zachránit,“ zašeptala. „Ale vůbec mě k sobě nepustila, protože mě nenáviděla. Proto jsem se neodvážila s Friedmarovou a Reinhardovou pomocí si vynutit vstup do komory i proti vůli pátera Sebastiana, který ji hlídal…“

Kolem každého by se Marta probojovala, aby svým léčitelským uměním zachránila život, to Christian věděl. Ale ne kolem pátera Sebastiana. Tak hluboko v ní byl zakořeněný strach.

„Není to tvoje vina,“ těšil ji. „Ona se rozhodla. A pak se Bohu zachtělo povolat ji k sobě.“

V hlase mu zazněla přísnost. „Neopovažuj se veřejně žehrat na boží vůli. Mohli by ti z toho uplést oprátku.“

Něžně ji pohladil po tváři. „Hleď, abys co nejdřív nabrala síly. Za několik týdnů bychom měli provázet markraběte na dvorský sněm. Nebo si snad chceš nechat ujít pohled, jak se Lev kajícně vrhá k nohám císaři?“

Listopad 1181 v ErfurtuHluboký pád

Marta měla dost času, aby se zotavila, než se bude konat památný dvorský sněm, na němž by se měl Jindřich Lev bezpodmínečně vzdát císaři. Událost očekávaná se zadostiučiněním, spokojeností či škodolibostí na sebe nechala čekat déle, než si kdo pomyslel.

Na říšském sněmu v Quedlinburgu se Lev prudce pohádal s Hedvičiným bratrem, novým saským vévodou, takže veškerá jednání o jeho záležitosti byla odložena. Proto byl vyzván, aby se v listopadu dostavil před císaře a knížata a přijal od nich rozsudek.

Wichmann, navzdory dlouholetým sporům s welfským knížetem, vždy zastával i v nejobtížnějších jednáních stanovisko vyrovnání, proto byl i nyní ochoten doprovázet psance Lva na dvorský sněm.

Pro míšeňského markraběte tentokrát nebyla žádná cesta příliš dlouhá a žádné počasí moc zlé, chtěl vidět Lva ležícího v prachu u císařových nohou. Vzhledem k listopadovému chladu přikázal, aby christiansdorfský fojt tentokrát zase vzal s sebou svou ženu a oba provázeli do Erfurtu jeho, kněžnu Hedviku a jejich syna.

Marta, tělesně opět zdravá, s Johaninou a Klářinou pomocí zabalila do koše velkou zásobu léků, aby se cestou mohla starat o Otovo blaho a zdraví jeho družiníků.

Oblékla si své nejteplejší vlněné šaty, přestože byly pro pobyt na markraběcím dvoře dost jednoduché, a zahalila se do tmavého přehozu. Sebastianovy nenávistné útoky v ní zase probudily velké obavy a nejraději by byla neviditelná.

Christian však měl námitky proti jejímu prostému oblečení a trval na tom, aby měla na sobě své nejhonosnější šaty a přes ně plášť lemovaný kožešinou, který jí daroval. Mlčky a se sklopenou hlavou vyslechla jeho nabádání. Má pravdu, když říká, že drahé šaty budou neustále prozrazovat její společenské postavení a ochrání ji. Nejraději by se však před celým světem někam uklidila!

Markrabě Oto byl po cestě na dvorský sněm do Erfurtu výjimečně dobře naladěný vzhledem k očekávanému divadlu, které se tam chystá.

Marty se však zmocnil starý strach. Víc než zima a sníh s deštěm ji ničily výhrůžné pohledy Ekkeharta, Elmara a Giselberta. Probouzely v ní starou, téměř zapomenutou noční můru, jež ji od prvního dne u dvora stále tísnila: Sen o smečce divokých šelem, které by se na ni vrhly a rozsápaly ji, kdyby třeba jen jediným pohybem dala najevo strach.

V Christianově přítomnosti se tři rytíři, kteří ji kdysi znásilnili, ani neodvažovali na ni promluvit. Tato okolnost a důrazný způsob, jakým dala Hedvika najevo, že zkušenou léčitelku vzala pod svou ochranu, Martě pomáhaly, aby s každým dnem, který uplynul bez nepříjemností, dýchala volněji. Jen pomalu se jí vracela síla pohybovat se v nepřátelské dvorské společnosti a nedat na sobě znát strach.

Na dvorském sněmu v polovině listopadu v Erfurtu bylo třeba projednat důležité záležitosti. Hedvičin bratr Siegfried, nyní brémský arcibiskup, obdržel od císaře město a hrabství Stade, Adolf z Holštýnska dostal zpátky svůj bývalý majetek za to, že změnil strany a přidal se k císaři. Lantkrabě Ludvík Durynský, osvobozený z welfského zajetí, přenechal hrabství Falc bratrovi Hermannovi.

Ten kromě toho dojednal sňatek se Žofií, vdovou po Otově bratru Jindřichovi z Wettinu, jenž zemřel teprve na konci srpna. Oto se k tomu v kruhu svých věrných nevrle vyjádřil v tom smyslu, že i kdyby se tak spěšně znovu provdaná vdova v posteli sebevíc snažila získat pro Wettiny přízeň Durynských, on si stejně jako dřív netroufne zkřížit Ludvíkovi cestu.

Třebaže bylo zvykem, aby se zámožné vdovy rychle opět provdaly, bylo třeba starat se o majetek a navazovat nové kontakty, netaktní poznámka mu vynesla Hedvičin káravý pohled.

Ale takové novinky, za jiných okolností považované za důležité, přítomná knížata nyní příliš nezaujaly.

Chtěla totiž hlavně a především vidět padlého Welfa v prachu u císařových nohou.

Tam! Oto sevřel Hedvičinu paži tak silně, že stěží potlačila výkřik. To by byl dokonalý skandál.

Lehce bolavou paží strčila manželovi do boku. Oto si uvědomil svou bezděčnou reakci a uvolnil stisk.

Hedvika pokradmu pohlédla na svého milence Dietricha stojícího mezi Otou a Dedem. Pak si stoupla na špičky, aby v návalu knížat viděla, co se bude dít.

Lev ve Wichmannově doprovodu procházel velkým sálem a věděl, že jsou na něj upřeny oči všech přítomných.

V podstatně větším odstupu, než v jakém dříve svému bratranci císaři skládal poklonu, se zastavil a vyčkával, aniž od Friedricha odvrátil zrak.

Někteří z přihlížejících se domnívali, že Wichmann do něj musel strčit, jiní tvrdí, že poraženému jen položil ruku na rameno, aby ho povzbudil.

Jindřich popošel ještě o krok vpřed a poklekl. Již toto gesto pro něj bylo zřejmě těžké, a to nejen proto, že mu bylo přes padesát let.

V nádherné hale panovalo mrtvé ticho.

Císař a císařovna beze slova a s klidným výrazem v tvářích hleděli na bývalého vévodu, který před nimi klečel.

Konečně Jindřich pochopil, že pokleknutí zřejmě nestačí.

Bylo to zasténání starého muže, nebo zoufalý povzdech, který ze sebe vydal, když ohnul záda a vrhl se císaři k nohám?

Friedrich se stále ještě nepohnul.

Konečně se zvedl z trůnu a přikročil k poraženému. „Vstaňte, bratranče!“

Podal Lvovi ruku, aby mu pomohl na nohy, objal ho a políbil na usmířenou. Rukávem honosného pláště si přejel přes oči.

V hale stále ještě nepadlo ani slovo. Většina knížat se tvářila zachmuřeně, někteří kvůli činům poraženého, jiní kvůli císařovu smířlivému postoji, protože Lvovi mírové políbení nepřáli. Při předběžných jednáních císař navrhoval, aby kajícníkovi byla vrácena aspoň část jeho majetku. Knížata však byla neoblomná a odvolávala se na přísahu, kterou před nimi císař složil ve Würzburgu a podle níž nikdy bez jejich souhlasu nevrátí Lvovi nic z bývalých poct a majetku. Nyní trvala na tom, že Welf musí pozbýt všechny tituly, léna a veškeré své vlastnictví.

Jen stěží Friedrich dokázal získat jejich souhlas s tím, že Lvovi v nemilosti bude ponechán Braunschweig a Lüneburg. Podmínkou ovšem bylo jeho vypovězení.

„Odejdete z říše a smíte do ní vstoupit pouze s mým výslovným svolením,“ vyhlásil císař rozsudek knížecího soudu.

Jindřichova strnulá tvář zbledla. Počítal s tím, že bratranec dokáže trest ještě odvrátit?

„Jak si přejete, můj císaři,“ vypravil ze sebe. Byl udýchaný, jako kdyby měl za sebou rychlý pochod.

„Musím vás požádat, abyste to odpřisáhl,“ dodal císař.

Jindřich se zachvěl. Pokoření bylo příliš velké. Nyní zasáhl Wichmann jako prostředník.

Bez vyzvání předstoupil a držel před Jindřichem zlatý kříž. Co přitom šeptal nemohl slyšet nikdo než jeho protějšek.

Svržený vévoda položil pravou ruku na kříž a přidušeně promluvil: „Můj císaři! Před Bohem, před vámi a před knížaty shromážděnými zde v hale přísahám, že nikdy víc nevstoupím do této země, pokud to nebude vaše přání a rozkaz.“

„Poskytuji vám lhůtu do dvacátého pátého července příštího roku, abyste si zde mohl uspořádat své záležitosti. Potom musíte zemi na tři roky opustit,“ odpověděl císař.

Dříve hrdý saský a bavorský vévoda přijal rozkaz lehkým přikývnutím. Potom se opřel o rámě, které mu nabídl Wichmann, a pomalu vycházel ze sálu.

Jeho odchod provázelo šeptání a mumlání. Jindřich předstíral, že si ničeho z toho, ani nenávistných a triumfálních pohledů, nevšímá, avšak předcházející potupa podlomila jeho hrdost i ovládání. Přede dveřmi málem zakopl. Ze zadních řad se ozval potlačovaný posměch.

„Myslím, že klidně mohl zůstat ležet o něco déle,“ šeptal míšeňský markrabě, jenž stál v hloučku s Hedvikou a svými bratry.

„A kdyby mu měl být jednou postaven pomník, pak by na něm měl být zpodobněn takto, v prachu u císařových nohou,“ přidal se nenávistně Dedo.

„Oba zapomínáte, že při všech jeho chybách, povýšenosti, hamižnosti a pýše, to byl přece jen velký kníže,“ namítl tiše Dietrich. „Statečný muž, obávaný bojovník, chytrý podporovatel měst a osídlení východního Polabí.“

Oto na bratra udiveně pohlédl. Konec konců měl Dietrich z celého rodu Wettinů nejlepší důvody Welfa nenávidět.

Teď však jejich pozornost opět získal císař, jenž znovu promluvil.

„My císař z milosti boží potvrzujeme Bernharda z Anhaltska jako saského vévodu. Ve své dobrotě vyjímáme Braunschweig i Lüneburg z říšského achtu, přestože byla věrná zavrženému psanci, a nikoli svému císaři. Nyní a zde teď každý ze shromážděných knížecích vládců Nám odpřisáhne, že od této chvíle bude dodržovat klid zbraní. Předstupujte před Nás jednotlivě a přísahejte, aby v říši konečně panoval mír!“

Stejně jako všichni, kteří se nesměli zúčastnit tohoto historického setkání, protože bylo výsadou jen nejvyšší říšské šlechty, hovořili toho večera i Marta a Christian se svými přáteli o všem, co se rychlostí blesku vyneslo ze shromáždění. S Lukasem, Raimundem a Alžbětou seděli v malé komůrce, jež byla Christianovi a Martě přidělena na dobu zdejšího pobytu, a oslavovali konec války. Přidružil se k nim i Christianův bývalý panoš Dietrich, jenž mohl poskytnout novinky z první ruky. „Opravdu císař plakal?“ zeptala se Marta pochybovačně. O této podrobnosti se Erfurtem šířily rozporné zprávy.

„Přejel si rukávem přes oči,“ upřesnil Dietrich.

Raimund se zašklebil. „Dobře promyšlené gesto. Nikdo nemůže tvrdit, že viděl císaře plakat, ale ani pro opačné tvrzení není žádný důkaz.“

„Taková gesta jsou domluvená týdny a měsíce předem na vleklých jednáních,“ ujišťoval Lukas Martu. „Lev mu padne k nohám a císař ho v slzách pozvedne. Ale ti dva z toho udělali zvláštní komedii. Ještě za sto let o ní budou lidé mluvit, a každý bude vyprávět něco jiného.“

„Tak ať! Pro mě je životně důležité jenom jedno: že je opět konečně mír!“

Christian pozvedl pohár. „Na klidnější, šťastnější časy!“

Ostatní ho napodobili a připili mu.

Marta opětovala Christianův úsměv a nepatrně přisedla blíž k němu. Nenápadně ji levou rukou pohladil šíji.

Na jeho výrazu poznala, že kuje plány, nejen na tuto noc, ale hlavně na budoucnost své vesnice, jež by měla v míru vzkvétat.

Teď, když válka skončila, možná nebude muset na tak dlouho odjíždět, pomyslela si a pokusila se potlačit hluboko zakořeněné obavy, jak dlouho jim ještě bude společné štěstí dopřáno. Kupodivu ji teď napadl výrok, který jednou vyslovila Christianova pěstounka: Odkdy je klid tam, kde se objevíš?

Té noci ji Christian miloval s vášní téměř nevyčerpatelnou. Začalo se rozednívat, když konečně usnuli.

Ale ne na dlouho. Hned po ranní mši dal míšeňský markrabě k sobě povolat fojta Christiansdorfu a jeho manželku.

„Vše se završilo. Lev musí do vyhnanství,“ prohlásil dunivým hlasem. „Teď budou v zemi nastoleny nové poměry. Figurky na šachovnici se rozestaví jinak. Christiane, soustřeďte všechny síly na těžbu! Dobývejte mi stříbro! A potom vyjeďte na cesty a přivezte do Christiansdorfu Židy, kteří obchodují v dalekých zemích. Chci, aby pro můj dvůr dováželi tepané a kované předměty, hedvábí, vzácná koření a ušlechtilé voňavé esence! Chci svou choť oblékat do nejjemnějších oděvů, aby byla krásná jako císařovna! Když nejsem nejmocnějším knížetem v říši, chci být aspoň nejbohatším.“

ČTVRTÝ DÍL

Krvavá oběť

Svatodušní svátky 1184 v Mohuči

Oněměla údivem procházela Marta po Christianově boku po loukách poloostrova Maaraue na Rýnu. Vlastně se v tom ruchu a chaosu o procházení nedalo mluvit.

Skvostně oblečení lidé se tlačili na rovině mezi Mohučí a ongelheimským palácem, kde dal císař na břehu Rýna postavit město celé ze dřeva, dokonce s císařským palácem a katedrálou.

Lidé se pomalu sunuli kolem, napravo i nalevo ozbrojenci hlasitými výkřiky razili cestu svým urozeným pánům, a kdo nebyl honosně oblečený, aby už z dálky bylo vidět, že patří k vyššímu stavu, musel počítat s tím, že bude drsně odstrčen na stranu.

Takovou slávu lidstvo ještě nevidělo.

Císař pozval všechny mocné své říše a krále křesťanského světa, aby spolu s ním oslavovali pasování jeho dvou synů na rytíře.

Sjela se sem téměř všechna knížata císařství, světská i duchovní, vznešení hosté z mnoha zemí, všichni, co něco znamenali. Byli oblečeni do oděvů z drahého východního hedvábí lemovaných vzácnými kožešinami a ozdobených drahokamy, jejich stany zdobilo barevné vyšívání protkávané zlatými nitěmi.

Říkalo se, že se sem sjelo na čtyřicet tisíc rytířů, někteří tvrdili, že je jich dokonce sedmdesát tisíc. Slavní básníci a uznávaní pěvci bavili hosty svým uměním a byli za to odměňovaní skvostným oblečením, zlatem a stříbrem.

Nejurozenější hosté stolovali v paláci spolu s císařem, pro rytíře byly na břehu Rýna postaveny stovky stolů, které se při hostině prohýbaly pod množstvím podávaných lahůdek jako byly speciality ze zvěřiny, spousta pečeného hovězího a skopového masa, vepřového a drůbeže, cizokrajné ovoce z dalekých zemí, jaké Marta ještě v životě neviděla, natož aby je ochutnala.

Nad ohništi na kraji slavnostního území se opět vznášely obláčky hustého kouře a překrývaly všechny ostatní pachy. V ohromných kotlích se připravovaly další pokrmy, pravděpodobně jídlo pro služebnictvo.

Marta se smyslem pro praktičnost se pokoušela představit si, kolik asi stálo nakoupit a dopravit sem dostatečné množství masa a vína, obilí a piva, aby bylo možné pohostit takové davy lidí. Protože s knížaty a rytíři přijelo ještě nespočetně panošů a služebnictva. Právě opět u břehu přistával nákladní člun a za hlasitých výkřiků z něj muži rolovali sudy na břeh, nebo si na ramena nakládali půlky velkých prasat, aby je dovlekly do zásobovacích stanů nebo ke kuchařům.

Tu a tam někdo Christiana pozdravil a on odpověděl, aniž se zastavil.

V naději, že si toho v ruchu a zmatku nikdo nevšimne, se k němu Marta přitiskla trochu víc, než dovolovala dvorská etiketa. Lehce se usmál a políbil ji na spánek.

V davu se pokoušeli směřovat ke svému cíli. Jejich dobrý známý z dřívějších časů, potulný pěvec Ludmillus, jim poslal zprávu, že po hostině, při níž bude bavit císařskou rodinu a její hosty v paláci, vystoupí i pod širým nebem a také jim vzkázal, kde to bude.

Nebylo možné ho přehlédnout. Nadaný pěvec zřejmě stál na sudu či nějakém vyvýšenému stupínku, protože mu hlava vyčnívala nad všemi posluchači, kteří se kolem něj shlukli. Právě dával k lepšímu několik žertů, protože lidé kolem něj propukli v hlasitý smích.

Teď uviděl i on je a zvolal: „Urozené dámy! Vznešení pánové! Teď se ode mě z první ruky dozvíte o nádheře s jakou byla dnes ráno před naším císařem a jeho chotí Beatrici Burgundskou sloužena svatodušní mše! Ale než o tom začnu zpívat, uvolněte místo statečnému rytíři a jeho dámě!“

Rozmáchlým pohybem ukázal na Christiana a Martu a skutečně se lidé před nimi rozestupovali, takže mohli dojít až do první řady.

Nikdo z diváků netušil, že pěvec oba pozval dopředu, protože je už dlouhá léta znal a spojovalo ho s nimi společně prožité nebezpečí.

Ostatní je vzhledem k jejich oblečení považovali za dva vzácné hosty, jimž už z toho důvodu nepochybně patří nejlepší místa.

Oto vydal obrovskou částku peněz, aby na slavnosti on i jeho družina vypadali obzvlášť působivě. Všem svým rytířům dal při této příležitosti zhotovit honosné bliauty, Christianovi z vděčnosti za jeho zásluhy navíc daroval nádherně vypracovaný opasek s pochvou na meč. Marta dostala od Hedviky tak krásné šaty, jako ještě v životě neměla. Byly zářivě červené zdobené bohatou výšivkou, podle nejnovější burgundské módy se těsně stahovaly kolem pasu, široká, měkce splývající sukně a dlouhé rukávy spadaly k zemi.

Ludmillus zdravil své dobrodince a přátele hlubokou poklonou. „Vítejte, ušlechtilý pane! A vy též, mé slunce!“

Marta se usmála, protože tak ji Ludmillus oslovil kdysi při jejich prvním setkání, kdy šla v průvodu kolonistů do Míšeňské marky a bosa, otrhaná a unavená útrapami cesty ho poprvé slyšela zpívat.

„Nejprve bych měl vaší krásné dámě složit milostnou píseň. Ale odpusťte mi, urozený pane, všichni tihle lidé čekají na novinky ze slavnosti! Budete-li tak laskav a projevíte strpení, než všem povím o lesku císaře a císařovny, odškodním vás a pro krásnou dámu zazpívám hned dvě písně.“

Christian s úsměvem přikývl. Věděl, že Marta by se rozpaky nejraději propadla, kdyby teď minnesänger začal zpívat oslavnou, milostnou píseň o ní, přestože všechny tyto písně byly většinou dost obecné, takže pěvci stačilo podle situace zaměňovat jen barvu očí a vlasů, aby opěvované dámě polichotil.

A samozřejmě i oni byli zvědaví na podrobnosti o dopoledních událostech, bez ohledu na to, odkud je pěvec sehnal. V dřevěné katedrále bylo tak plno, že skoro nic neviděli, protože přední řady byly určeny pro knížata, která se svými manželkami zaplnila skoro celý prostor.

Ludmillus sáhl po loutně a začal zpívat.

Jako vždy jeho nezaměnitelný, zvučný a příjemný hlas diváky podmanil. Ve zpívaných verších opěvoval skvostné oblečení císaře a císařovny a slavnostní akt, při němž hrabě Balduin z Hennegau, jenž byl téhož dne povýšen na říšského knížete, nesl před císařským párem říšský meč.

Marta se nikoli poprvé divila, jak pěvec dokázal každou událost, jež se právě odehrála, vylíčit v dobře znějících verších. Na konci písně vyprávěl, jak se ze svatodušního otvoru v klenbě kostela spustila dřevěná bílá holubice. Vyčkal, až dozněl poslední tón, rychle odložil loutnu, kterou měl zavěšenou kolem krku a z rukou a prstů zformoval holubici, která s vrkáním odlétla.

Diváci se smáli a nadšeně tleskali.

Teprve teď Marta uviděla Ludmillovu manželku, s níž se seznámil v Eisenachu, když se spolu s Lukasem vypravil najít a z vězení vysvobodit Christiana vyhlášeného už za mrtvého. Mladá žena obcházela s plstěnou čapkou a vybírala feniky a drobné mince od posluchačů, kteří pěvce štědře odměňovali. Christian vložil do čapky prsten, nejen jako výraz obdivu pro pěvcovo umění. Vedle nich dva chlapci ve věku asi šesti až osmi let, neomylné podobní Ludmillovi, začali šikovně žonglovat s barevnými míčky.

Pěvec se hluboce poklonil a chtěl seskočit ze sudu a ukončit představení, ale diváci mu připomněli slib zazpívat píseň na počest dámy v rumělkově červených šatech.

Marta v rozpacích pohlédla na Christiana, ale ten se jen vesele usmál. „Dáma zkrátka musí takové věci důstojně přijmout,“ zašeptal jí.

Martě to moc nepomohlo. Jak se mám tvářit důstojně, pomyslela si. Pak si vzpomněla na několik dam z Hedvičiny družiny, propnula záda a s nepohnutou tváří upírala oči před sebe. Ludmillus ji však dobře znal, a tak nechtěl její rozpaky prohlubovat a tklivě zazpíval velmi známou a oblíbenou milostnou píseň.

Diváci ještě tleskali, když seskočil ze sudu.

„Představení je u konce, vznešené publikum,“ zvolal. „Druhou slíbenou píseň přednesu vznešenému pánu a jeho krásné choti o samotě. Jistě chápete?“

Dřív než posluchači stačili rozvádět dvojsmyslnou poznámku, oznámil: „Zítra před soumrakem mě opět najdete na tomto místě!“

Potom zamířil k Christianovi a Martě a hluboce se poklonil, tentokrát bez teatrálností, kterou předváděl při svých představeních.

„Nádherně zazpívaná zpráva. Ale postrádal jsem v ní tvé obvyklé žertíky,“ pozdravil ho Christian.

„Ty by tady a před tímto publikem nebyly moc vhodné,“ zasmál se Ludmillus.

Pak se zatvářil nezvykle vážně. „Bylo mi nabídnuto, abych zůstal u císařského dvora. Zní to lákavě, ale myslím, že zpívat jen oslavné ódy by nebylo nic pro mě.“

„Pojď s námi do našeho stanu,“ navrhl Christian. „Lukas bude mít radost, že tě vidí,“ pozval ho Christian.

„Však vám taky ještě dlužím jednu píseň,“ zasmál se šelmovsky pěvec. „Jak se daří panu Lukasovi? A co je nového ve vaší vsi? Nebo je z ní už město?“

Ludmillův zájem byl upřímný. Koneckonců v Christiansdorfu nějaký čas žil jako písař v Christianových službách. Bylo to v nejsmutnějším období jeho života, poté co byla krutě zavražděna jeho první manželka a dceruška a on ztratil veškerou chuť do života.

„Vesnici bys skoro nepoznal,“ začal vyprávět jeho bývalý pán a nepřímo odpověděl i na jeho třetí otázku. Přestože Oto podporoval zakládání měst, v případě Christiansdorfu s tím nijak nespěchal. Vesnice se i bez městského práva velmi rychle rozrůstala a vynášela mu celé jmění, aniž musel jejím obyvatelům přiznat dodatečná práva. Ani rychtář Josef a jeho stoupenci neprojevovali snahu ucházet se o práva, která by pro ně zároveň znamenala další povinnosti.

„Šachty teď obklopují vesnici v pásu širokém několik mil a sahajícím až k sousedním vsím,“ pokračoval. „Hrad je už úplně dostavěný, včetně mincovny, první ulice v kupecké čtvrti jsou vyloženy dřevěnými špalíky, jak to bývá ve městech, a máme i malou židovskou čtvrť. Z Christiansdorfu na markraběcí pokyn vedou obchodní spojení až do Svaté země.“

Díky obchodním cestám Židů, které se Christianovi podařilo přemluvit, aby se usadili v jeho vesnici, získal Oto i vzácné látky neobvyklých barev, jimiž zkrášlil oblečení svých dvořanů na tomto sněmu. Neboť pouze židovští obchodníci bez ohledu na značné nebezpečí jezdili obchodovat i do vzdálených zemí na jihu.

Marta přemýšlela, jak by měla odpovědět na otázku týkající se Lukase. Po Adélině smrti se přítel nesnažil najít si novou ženu a jistě to nebylo kvůli smutku po zemřelé. Své syny dal společně vychovávat jednou chůvou, nedůvěřivě sledoval, zda se hlavní pacholek k Raině chová slušně, a opět patřil k pravidelným návštěvníkům nevěstince.

Nakonec se totiž Christianovi podařilo přesvědčit pátera Sebastiana, že je naprosto nutné udržovat takový dům v provozu, aby svobodní a vdovci neupadli v pokušení svádět počestné ženy, nebo se na ně dokonce vrhat.

Ludmillus jako kdyby uhodl Martiny myšlenky, se zeptal: „Pořád ještě bdí ten Sebastian nad tím, aby ve vesnici nemohl nikdo dát najevo svou radost, natož aby se tam hříšně tančilo či zpívalo?“

To byl také důvod, který nadaného pěvce přiměl vypovědět službu u Christiana a odejít z vesnice záhy poté, co opět začal zpívat. Nechtěl způsobit potíže sobě ani Martě a Christianovi, kteří ho živili a platili.

Christian mu už nestačil odpovědět.

Někdo jim zkřížil cestu, a když Marta muže poznala, měla pocit, že jí ledová ruka sevřela srdce a pomalu je drtí. Christian se bleskurychle postavil před svou ženu.

Před ním stál Wulfhart, pán vesnice, z níž Marta kdysi musela utéct. Muž, jenž jí chtěl jako trest za to, že jeho žena porodila mrtvé dítě, dát useknout ruce a nohy.

Od té doby uplynula skoro polovina lidského života. Toho dne měla jedinou naději na záchranu, připojit se k průvodu kolonistů vedenému Christianem. Později ji Christian, Raimund a Lukas v posledním okamžiku zachránili před krutým osudem, který pro ni určil hradní pán, když ji osvobodili z rukou dvou surových pacholků, jež Wulfhart vyslal, aby po ní pátrali.

Za léta, která uplynula od Martina útěku z rodné vesnice ve Frankách, její bývalý pán ztloustl. Obličej měl odulý a oči zarudlé, zřejmě stále holdoval vínu víc, než mu bylo zdrávo.

Mohla jen doufat, že Wulfhart je natolik opilý, že ji nepozná, navíc když je oblečená do drahých šatů, stojí po boku rytíře a má zakryté vlasy.

„Já vás znám,“ pohlédl Wulfhart na Christiana a bylo vidět, že usilovně přemýšlí, kam povědomého muže zařadit. Potom triumfálně pozvedl oči. „Nejste vy ten rytíř, co kdysi s několika mými selskými křupany odtáhl do nějaké východní marky?“

„Ano, to jsem já,“ klidně přikývl Christian. „Doufám, že se vám daří dobře.“

„A já si tenkrát myslel, že cestou všichni pomřete hlady,“ pokračoval Wulfhart ztěžklým jazykem. Přejel očima po Christianově oblečení a drahém meči, „Ale koukám, že jste to od té doby přivedl daleko.“

Teď se zamyšleně zadíval na Martu, jež se snažila nedat na sobě znát strach. „Je možné, že jsem už někde viděl i vaši ženu?“

„Je zcela nemožné, abyste tuto dámu někdy někde spatřil,“ odmítl Christian s jistotou v hlase a Marta obdivovala pohotovost, s jakou na otázku odpověděl, aniž lhal. Jako dámu ji Wulfhart skutečně ještě neviděl.

Nedůvěřivě na ni upíral oči, ale honosně oblečenou svobodnou šlechtičnu nedokázal spojit s otrhanou, hubenou holkou, kterou dal před patnácti lety pronásledovat, aby ji zabil. Marta teď byla dodatečně ráda, že dnes nemá ve vlasech čelenku se závojem, ale má uvázaný šátek, který jí úplně skrývá vlasy.

Christian se bez dalších slov uklonil, obrátil se a odváděl svou ženu pryč. Marta měla pocit, že se jí při každém kroku podlomí nohy. Co když se za nimi Wulfhart rozběhne, protože si přece jen uvědomí, koho to vlastně potkal? Nebo za ní zase pošle své pacholky? Nečekané setkání s krutým hradním pánem z dávných let života Martu hluboce rozrušilo. Přestože měla po boku Christiana, náhle se jí opět zmocnil panický strach z Wulfharta a jeho krutého rozsudku. Rázem přestala vnímat všechnu honosnou krásu kolem sebe. Zaplavovala ji bázeň a tušení, že se tady odehraje něco děsivého.

Pevně stiskla Christianovu paži. Položil svou ruku na její, aby ji uklidnil.

Ludmillus instinktivně pochopil, co se stalo, a mlčel. Christian vedl Martu a pěvce do stanu, kde byl ubytován se svou ženou, oběma nyní už devatenáctiletými panoši Georgem a Davidem, a dále s Lukasem a Reinhardem. Rytíři a panoši seděli u ohně před stanem a vyprávěli si o tom, co za dne viděli a prožili. Davy lidí a neuvěřitelný přepych slavnosti skýtaly zdánlivě nevyčerpatelnou látku k hovoru.

„Tady vám vedu jednoho starého známého, který vám toho může povědět ještě mnohem víc,“ oznámil Christian, když přistoupil k ohni.

Muži nadšeně pozdravili Ludmilla, jehož všichni znali, a hned naléhali, aby jim vyprávěl všechny novinky.

Než Ludmillus začal, poslal Christian Davida, aby přivedl Raimunda a jeho ženu Alžbětu, Georg šel obstarat víno.

Konečně byla společnost pohromadě, každý držel v ruce pohár a minnesänger mohl začít.

Na Christianovi prosbu nejprve zazpíval svou veršovanou zprávu o ranní slavnostní mši. Za potlesku posluchačů na závěr vzlétla rukama napodobená holubice. Poté se pěvec zkoumavě rozhlédl, zda kolem ohně sedí opravdu jenom ti, kterým může důvěřovat, a začal zpívat další píseň o slavnosti v paláci, tentokrát jako obvykle prošpikovanou posměšnými vtípky. Protože podle jeho veršů se v paláci odehrála také spousta hádek mezi knížaty, jelikož někteří se domnívali, že jim náleží lepší, čestnější místo u společné tabule.

Především kolínský arcibiskup opět rozpoutal spor a dokonce hrozil okamžitým odjezdem, protože měl pocit, že se s ním nezachází s přiměřenou úctou. Filip s sebou na dvorskou slavnost do Mohuče přivedl tisíc sedm set rytířů, tolik jako lantkrabě Ludvík Durynský a saský vévoda dohromady, což oba pány rozzlobilo.

„To tedy opravdu nebylo vhodné zpívat před naslouchající šlechtou,“ zasmál se Lukas, když Ludmillus dokončil kousavou píseň o hádanicích ješitných pánů.

„No právě. Obávám se, že dříve či později bych si u císařského dvora vysloužil spoustu nepříjemností,“ usmál se pěvec s předstíranou odevzdaností osudu.

Obrátil se k Christianovi, jenž v záři ohně ochranitelsky objal Martu kolem ramen. „Ještě dlužím jednu píseň vám, pane.“

Zazpíval jemným, podmanivým hlasem příběh o lásce rytíře a jeho milenky, která překonala všechna nebezpečí.

„Děkuji ti,“ promluvil Christian chvilku poté, co pěvec skončil. Ludmillus se hluboce uklonil jemu i Martě. Pak je požádal, aby směl odejít, protože je ještě dnes večer očekáván, aby zazpíval císařovně.

„Bůh vás ochraňuj,“ popřál, když se loučil s hostiteli a děkoval jim.

„Tebe také.“

Všichni přátelé kolem ohně seděli ještě chvíli mlčky, potom Christian pomohl manželce vstát a odváděl ji k loži. Bylo jen plachtou oddělené od ostatních lůžek. Ale tentokrát, možná díky Ludmillově milostné písni nebo kvůli ponurým vzpomínkám, jež vyvolalo setkání s Wulfhartem, nebyl Christian ochoten brát ohled na možné posluchače a pevně svou ženu objal. Chtěl Martu teď hned, přitáhl ji k sobě, jakmile za nimi zatáhla plátěnou stěnu.

Jeho vášnivý polibek ji překvapil, avšak jen na okamžik, a vzápětí ho opětovala. S neobvyklou prudkostí ji objímal a líbal, stáhl jí šátek z vlasů a sevřel v rukou ňadra.

Marta se netrpělivě snažila rozšněrovat šaty. Konečně uvolnila tkanici a zvedla paže, aby jí mohl drahé červené šaty přetáhnout přes hlavu a po nich i spodní košili. Svlékla mu bliaut a Christian ji jemně položil na kožešinu, která jim sloužila jako lože. Něžně ji hladil po celém těle.

Marta ho toužebně přitáhla k sobě a přidušeně vzdychla, když se jí zmocnil. Jen stěží potlačovali vášnivé sténání. Potom leželi vedle sebe na kožešině. Christian sáhl po svém plášti a přikryl ji. Usnuli v objetí a nijak je nerušil hluk, zpěv a hádky venku, za tenkými stanovými dílci.

Druhý den ráno po mši se konal obřad pasování císařových synů na rytíře, kvůli němuž se tahle obrovská slavnost konala. Každý host si oblékl, co měl nejlepšího, mnozí rytíři přišli v plné zbroji, aby tak dali najevo svou příslušnost k rytířskému stavu a také proto, že po obřadu chtěli nastoupit do velké jezdecké hry, kdy proti sobě vyjedou jezdci v pancířích, nebudou však na sebe mířit kopími.

Opravdový turnaj se bude konat až následujícího dne několik mil od tábora na volném poli u Ingelheimu. Nenastoupí však žádný z wettinských rytířů, protože jejich páni se pod přísahou zřekli veškeré účasti na turnajích, aby mohl být mladý Konrad křesťansky pohřben.

Ale Christian, Lukas a řada dalších Otových rytířů pojedou s ostatními císařskými ve velké jezdecké přehlídce. Marta se spolu s ostatními na tu podívanou těšila.

Z obřadu, při kterém císař osobně své syny pasoval na rytíře, jak se dalo čekat, nic neviděla, protože dav před ní byl příliš hustý. Jen podle jásotu a oslavných výkřiků pochopila, že ceremoniál byl završen.

Rytíři kolem ní tasili meče a s hlasitým Vivat je zvedali do vzduchu na oslavu mladých pánů, nyní už právoplatných rytířů. Osmnáctiletý Jindřich už byl králem, jeho mladší bratr měl titul švábský vévoda.

Dav se teď pohnul. Rytíři se prodírali ke svým koním, s pomocí panošů oblékali brnění a výzbroj a brali si kopí.

Christian už v gambesonu a drátěné košili uhodl Martiny tajné starosti a nabídl jí paži.

„Nemusíš jít ke koním?“ zeptala se pochybovačně.

„Tam je teď takový nával, že mám ještě dost času doprovodit tě k Hedvice.“

Není moc pravděpodobné, že by mezi tolika lidmi znovu potkala Wulfharta. Ale vzhledem k tloušťce a lenosti se nemilosrdný hradní pán zřejmě jezdeckých her nezúčastní. A kdyby si dodatečně ujasnil, koho včera potkal, mohlo by se stát, že vyšle pár svých lidí, aby v míšeňském táboře po Martě pátrali.

Dámy Otova dvora, především Hedvika, si nenechaly ujít podívanou a přihlížely, jak se rytíři chystají na jezdecké představení. Christian se kněžně zdvořile uklonil a zanechal Martu pod její ochranou. Teprve potom dal předvést svého vraníka.

„Zůstanete poblíž svého bývalého chráněnce?“ zeptala se ho Hedvika s úsměvem a zdánlivě lhostejně. Ale Marta i Christian v jejích slovech slyšeli prosbu a obavy.

Marta se na okamžik nemohla nadechnout.

Tak daleko tedy dospělo nepřátelství mezi Albrechtem a Dietrichem, že se Hedvika bojí o život mladšího syna, když bratři vedle sebe jedou v plné zbroji!

Albrecht se poslední dobou zdržoval převážně v družině krále Jindřicha, jenž byl právě pasován na rytíře, naopak Dietrich po svém pasování na rytíře a návratu z války žil na otcově dvoře. Teď však Otovi synové pojedou vedle sebe v čele wettinských ozbrojenců, v honosném oblečení a s erby rodu. To bylo výslovné přání markraběte.

„Nedělejte si starosti, má kněžno,“ ujistil ji Christian a poklonil se. Pronikavým pohledem, který zůstal skryt všem ostatním kromě Marty, markraběnce naznačil, že pochopil a bude ve střehu.

Hedvika si oddychla. S úsměvem Christiana propustila, potom se obrátila k dvorním dámám a zatleskala: „Pojďme! Rychle! Přece nechceme zmeškat tu velkolepou událost.“

Ekkehart jako velitel markraběcí stráže pro ně sestavil eskortu mužů, kteří se nezúčastní jezdeckých her, přestože jsou známí jako spolehliví bojovníci. Ti se nyní postarali, aby se skupina žen bez újmy dostala davem tisíců zvědavých diváků na tribunu, která pro ně byla připravena.

Marta šla po Alžbětině boku těsně za Hedvikou a byla tak ponořená do myšlenek, že si málem přišlápla lem šatů.

Zaměstnávala ji nejen Hedvičina děsivá obava a její nečekané setkání s Wulfhartem. Když přihlížela, jak se rytíři chystají na jezdecké hry, všimla si, že Randolfův syn Rutger nyní slouží jako panoš u Elmara. Jistě to nebyla náhoda. A záměrně bylo také oběma jejím synům zakázáno jet se dvorem na císařskou slavnost. Thomas se stal stejně jako Rutger panošem u Otova dvora a Daniel tam byl nedávno předán na výchovu jako páže. Na Ekkehartův pokyn byli zákazem potrestáni za špatné chování. Od Raimundova nejstaršího syna, jenž byl stále Thomasovým nejlepším přítelem, se dozvěděli, co se přihodilo. Rutger Daniela bil a Thomas přispěchal mladšímu bratru na pomoc. Ekkehart obvinil její syny, že rvačku vyvolali, a Thomas dostal za trest navíc veřejný výprask. Její syn to vytrpěl s klidem a nedal na sobě znát, jak ho tahle nespravedlivost rozzlobila. Znal příběh nenávisti mezi svým otcem, Randolfem a jeho přáteli a věděl, že od Ekkeharta nemůže čekat spravedlnost a od Rutgera může očekávat jen samé zákeřnosti.

Martu trápilo, že její synové dospívají v takovém prostředí. Ale musí se naučit prosadit proti všem nesnázím, jinak nebudou nikdy dospělí.

Ženy došly k tribuně právě včas, aby nezmeškaly začátek velkolepé, pestré podívané.

Martě stojící vedle Alžběty se zatajil dech při pohledu, který se jí naskytl: tisíce rytířů v barevných bliautech pod drátěnými košilemi, s nablýskanými helmami na hlavách, meči a kopími. Kov se leskl na slunci, kopyta dusala do země, koně ržáli a nad tím vším se vznášel jásavý pokřik tisíců diváků, kouř, pára a prach.

Vyhlížela Otovy rytíře, kteří měli špičky kopí ozdobené fáborky v míšeňských barvách, ale hledala marně. Rytířů v semknutých řadách bylo příliš mnoho, než aby bylo možné někoho poznat.

Teď vzápětí se oddíly rytířů vyjíždějících proti sobě srazí! V posledním okamžiku však muži zvedli kopí a řady se promísily. Nad polem se ozval ohlušující jásot.

Ani dámy kolem Marty nedokázaly skrýt hlasité nadšení pod obvyklým chladným, povzneseným výrazem.

Tentokrát se jako jediná ovládala Marta. Dýchala zrychleně, protože vskrytu čekala na zprávu, která by mohla potvrdit Hedvičinu tajnou obavu.

Opět jednou si uvědomovala, jak velmi se liší od ostatních dvorních dam, které, s výjimkou Hedviky a Alžběty, nad ní ohrnují nos, přestože většina z nich už ji v nemoci či bolestech požádala o pomoc. Některé jí pohrdaly kvůli jejímu původu, jiné proto, že jim odmítla připravit nápoj lásky, ale většina zřejmě proto, že Marta i jako svobodná šlechtična zůstala léčitelkou a porodní bábou.

Teď jí to však bylo lhostejné, protože se jí stále víc zmocňoval pocit, že se stane něho strašného.

„Nestalo se nic, jen rytíři dali najevo přináležitost ke svému stavu,“ uklidňoval Martu Christian, když se po rytířském představení konečně opět setkali.

Ale ještě než došli ke svému stanu, dohonil je muž z Otovy osobní stráže a vyzval Martu, aby ho doprovodila k markraběti.

Ve stanu stáli Oto a Hedvika spolu se svými syny. Martě neušlo nepřátelství, s jakým se na ni a především na Christiana díval Albrecht. Ale Otův nejstarší syn a dědic neřekl ani slovo.

„Jsme vyzváni, abychom králi a švábskému vévodovi poblahopřáli. Doprovoďte mě,“ přikázal markrabě.

Před nimi kráčelo dvanáct mužů stráže, aby jim razilo cestu k císařskému sídlu. Tam čekal zástup přepychově oblečených mužů a žen, až budou smět předstoupit před císařskou rodinu. Christian z dálky poznal hraběte Balduina z Hennegau, jenž při svatodušní mši nesl říšský meč, durynského lantkraběte a Hedvičiny bratry Bernharda a Otu.

Marta se věnovala svým úvahám. Císař je velmi starý, určitě je mu přes šedesát let. Jen málo lidí se takového věku dožije. Co je čeká, až po jeho smrti převezme vládu syn Jindřich, jenž je už nyní králem?

Trvalo dlouho, než konečně přišla řada na míšeňská knížata. Když Oto, Hedvika a synové předstoupili, hluboce se poklonili a poklekli, Marta stojící na straně bedlivě pozorovala každou podrobnost. Císař pokynul míšeňské markraběcí rodině, aby povstala a vyměnili si tiše několik slov, kterým Marta nerozuměla.

Kradmo sledovala budoucího císaře, jehož poprvé viděla tak zblízka, a nedokázala potlačit mrazení v zádech. Mladý král Jindřich, dnes pasovaný na rytíře, v sobě neměl otcovu důstojnost a už vůbec nepodědil matčinu krásu.

Ale to Martu tolik nerozrušilo. Jindřich měl v sobě cosi, z čeho ji mrazilo, co jí nahánělo ochromující hrůzu a co dosud pociťovala jen v přítomnosti Wulfharta a Randolfa.

Bůh nám buď milostiv, až se tenhle člověk stane císařem, pomyslela si zděšeně.

Christian si všiml, jak se zachvěla, a nenápadně jí stiskl ruku, aby ji utěšil, ale především varoval a připomněl, že na sobě nesmí nechat nic znát.

Nyní k sobě mladý král povolal Otova nejstaršího syna, dokonce vstal a objal ho. Zřejmě si ti dva dobře rozumějí. Albrecht poznamenal něco, co budoucího císaře rozesmálo. Ale nebyl to veselý smích, ozývaly se v něm zlé tóny, a Albrecht se stejným způsobem přidal.

O chvilku později císař Otu a jeho rodinu milostivě propustil. Se svou družinou se opět prodírali ven mezi stále ještě čekajícími šlechtici a připojil se k nim markrabě Dietrich.

Christian vrhl na Martu nabádavý pohled, aby mlčela, ale nebylo to nutné. Němě následovali průvod, a když došli k Otovu stanu, markrabě je v dobré náladě pozval, aby s ním vypili pohár vína. Naopak Hedvika se tvářila vysíleně, její úsměv byl nucený a myšlenkami bloudila úplně jinde, jak Marta okamžitě poznala.

Naštěstí od ní jako ženy nikdo neočekával, že něco řekne, a tak se mohla dál zabývat svými pochmurnými myšlenkami. Venku se zřejmě zvedl vítr a opíral se do stanových plachet, plameny svíček se komíhaly. Markrabě Dietrich na ně zamyšleně hleděl, ale vypadalo to, že jeho pohled prochází skrze ně a upírá se do neznáma. Christian tu a tam něco zdvořile poznamenal, aby se podílel na rozhovoru, když byl na něco tázán.

Marta se polekala ve chvíli, kdy Albrecht cosi pronesl ostrým hlasem, a ostatní okamžitě zaraženě zmlkli.

„Pak mi dovolte, abych vás své přítomnosti zbavil,“ prohlásil ledově Christian, uklonil se, vzal Martu za ruku a vyšel s ní ven. Na odchodu slyšela, jak Hedvika svého nejstaršího vyčítavým hlasem kárá.

Chtěla se manžela zeptat, čím ho Albrecht urazil, ale pohled, jaký se jim venku naskytl, jim stáhl hrdlo, že nepromluvili ani slovo. Nebe se zatáhlo temnými mraky, nápory větru nadouvaly stany, praporce práskaly ve vzduchu a větrné poryvy zvedaly ze země oblaka prachu a písku, takže Marta musela přivřít oči. Nebe protrhly první blesky. Vítr tak zesílil, že se musela rozkročit, aby ji neporazil. Lidé kolem nich spěchali a hledali ochranu před přírodními silami. Kousek od nich nějaký potulný pěvec klesl na kolena a modlil se, kolem něj proběhl duchovní a ani si ho nepovšiml.

Christian k sobě přitáhl Martu a přehodil jí přes ramena svůj plášť. „V žádném případě nechoď do žádného stanu a vyhýbej se dřevěným stavbám,“ naléhal. „Raději promokneme, než aby nás zabily padající trámy.“

Christian stáhl svou ženu na zem a lehl si přes ni, aby ji chránil.

Vzápětí se spustilo hotové peklo.

Hukot větru a neustálé dunění hromů přehlušily vystrašený křik a nářek lidí. Bylo brzy odpoledne, přesto panovalo husté šero osvětlované jen zášlehy blesků.

Na lidi a zvířata se sypaly velké, tvrdé kroupy a hučící vichr se změnil ve skučící bouři, vzduchem létaly stanové dílce a kusy dřeva. Z nebe se lily přívaly vody a země se v mžiku změnila v bahnité pole.

Marta se třásla zimou a tiskla se k Christianovi, jenž ji pevně objímal.

Tak náhle, jak bouře přišla, tak také ustala.

Ale když liják zeslábl ve vydatný déšť, tma se prosvětlila, oblačnost se protrhávala a promočení lidé s úlevou vycházeli z úkrytů, ještě jednou se zvedl poryv vichřice.

Marta otevřela pusu, aby varovně vykřikla, ale bylo pozdě. Dřevěný dům vedle nich zasténal, zakolísal a strašidelně pomalu se hroutil. Trámy se tříštily a lidé zděšením řvali.

Když umlklo praskání a rány zborcených stěn a polámaných prken, zavládlo na okamžik mrtvé ticho. Pak se ozval křik a úpění raněných.

Marta se vyprostila z Christianova náručí a rychle vstala. „Musím jim pomoct!“

Ustaraně se ohlédl za sebe. Tam stála Otova družina jako zkamenělá. Nádherný markraběcí stan zmizel, bouře ho smetla, tyče byly polámané jako stébla slámy. Nad tím, co viděl, se mu sevřelo srdce hrůzou.

„Bude tě zapotřebí tady!“ vykřikl a táhl ji s sebou.

Christian odstrkoval stranou lidi, kteří stáli na jednom místě ochromení zděšením, a postrkoval Martu dál do středu dění.

Hedvika klečela na zemi a zoufale se skláněla nad ležící postavou. Po tvářích jí stékaly slzy.

Obličej markraběte Dietricha byl zakrvácený, oči měl zavřené a vedle něj ležel trám umazaný od krve. Marta k němu rychle poklekla a prohlédla hlubokou ránu na hlavě. Zděšeně a zoufale pokrčila rameny.

Potom se vzpamatovala a pevným hlasem požadovala čisté plátno, vodu a nůž. Jedno páže poslala do jejich stanu pro koš s léčivy.

Hedvika na okamžik spustila oči ze svého milence a pohlédla na Martu, aby z jejího pohledu vyčetla odpověď na nevyřčenou otázku.

„Pošlete pro kněze,“ zašeptala Marta.

Markraběnka zoufale vykřikla.

Nyní vedle svého bratra poklekl i dojatý Oto a sevřel mu ruku do dlaní.

Marta opatrně položila ruce na Dietrichovy spánky. Cítila, jak ji vtahuje černý vír, ale ze všech sil se mu bránila. Třebaže věděla, že Dietrich musí zemřít. V duchu se modlila, aby se stal zázrak.

„Vlastním tělem zachytil trám, který by zabil mou choť,“ zašeptal Oto a Marta viděla hlubokou bolest v jeho očích.

Dietrich otevřel oči, které se už zakalovaly. „Odpusť mi, bratře,“ zašeptal.

Potom pohlédl na Hedviku a rty se mu zachvěly. Snažil se ještě promluvit, ale nikdo ho už neslyšel.

Přiběhlo několik lidí a přineslo Martě požadované potřeby.

Opatrně ostříhala vlasy kolem zranění, omyla krev, očistila okraje rány a přiložila obvaz. Pak kolem nastal čilý ruch. Někdo volal po nosítkách, davem se protlačil kněz. Přiběhl posel a hlásil, že o těžce zraněného se postará císařův osobní lékař, ale musel by být odnesen do jeho stanu, protože ošetřuje ještě další zraněné, a jsou i mrtví.

Hedvika a Oto vstali a ustoupili na stranu, aby udělali místo.

Christian padl před Otou na koleno a sklopil hlavu. „Je to moje vina. Odpusťte mi, pane. Měl jsem vaši choť chránit já,“ zvolal zoufale. „Kdybych neodešel ze stanu, váš bratr by nebyl zraněn.“

„Byla to vůle boží.“ Markrabě byl tak otřesený, že ani nezuřil. „Vám žádnou vinu nedávám.“

Dva muži opatrně naložili Dietricha na nosítka a odnášeli ho. Markrabě Oto, Hedvika a její syn Dietrich je následovali.

Marta zůstala, protože věděla, že mezi učenými lékaři by nebyla strpěna. Přestože byla hluboce otřesena, musela se ještě podívat, zda pod troskami spadlého domu není někdo, kdo by potřeboval její pomoc.

Ale než vykročila, silný pocit ji přiměl, aby se ohlédla.

K ní a Christianovi přicházel Albrecht. Stejně jako manžel skryla všechny myšlenky a mlčky se hluboce poklonila.

Albrecht vyčkal, až se zase napřímili, a opřel na ně pronikavý pohled.

„Konečně o vás, Christiane, můžu říct i něco dobrého,“ promluvil hlasem, ze kterého Martě tuhla krev v žilách. „Nesnažil jste se zachránit mou nemilovanou matku, a tím jste mi také nechtěně odklidil z cesty mého, ach tak ušlechtilého, strýce. To je pro vás velmi politováníhodné, ztratil jste svého největšího přímluvce.“

Albrecht se odmlčel, aby si vychutnal účinek svých slov. Byli sami tři, nikdo je neslyšel, konečně mohl vyslovit všechno, co tomu bastardovi už dávno chtěl vmést do tváře.

„Nepotrvá dlouho a Míšeňská marka bude patřit mně,“ prohlásil s rukama založenýma na hrudi a pohrdavě se zadíval na svůj protějšek. „Už teď si na ten den hledejte nového lenního pána, pokud možno co nejdál odtud. Protože já nemůžu potřebovat žádné přítelíčky toho slabocha svého bratra, ctitele své nestydaté matky a samozvané strážce rytířské cti.“

Posměšně sklouzl pohledem na Martu. „V nejlepším případě bych mohl upotřebit vaši ženu, jako svou děvku.“

Christian položil Martě ruku na rameno a chtěl ji odvést.

„Nedovolil jsem vám odejít!“ zařval Albrecht, až mu hlas přeskakoval. „Ještě s vámi nejsem hotový.“

Christian se otočil a pohlédl budoucímu markraběti do očí.

Albrecht se náhle necítil dobře. Chtěl ukázat zlomek své budoucí moci, ale najednou se cítil divně. Zavinila to snad ta čarodějnice, před kterou ho už pár lidí varovalo? Ale pak v něm opět zvítězila nenávist a nezvladatelný vztek.

„Myslíte si, že jste se stal pro mého otce nepostradatelný,“ syčel. „Ale jeho vláda brzy skončí. Potom vás a tu vaši vzpurnou vesnici pokořím a dostanu na kolena, když mi nebudete dodávat tolik stříbra, kolik budu chtít, dám ji vypálit.“

Christian mu dál hleděl do očí a pomalu odpovídal. V hlase měl stejný chlad a nenávist jako předtím Albrecht. „Lennímu pánovi, který vládne se svévolnou krutostí, není nikdo povinován věrností.“

Obrátil se k němu zády, ochranitelsky objal Martu kolem ramen a odcházeli. Albrechta nechali stát na místě.

Marta věděla, že je budoucí markrabě sleduje nenávistným pohledem, avšak přinutila se jít pokud možno klidně a neohlédnout se.

Když konečně byli z jeho dohledu, zastavili se a pohlédli na sebe. Nikdo z nich nemusel promluvit.

Jen Bůh ví, jaké časy teď mají oni a jejich domov před sebou. Opět jednou se budou muset připravit na nejhorší.

Předběžná varování

Slunce svítilo a nad Christiansdorfem se klenulo zářivě modré nebe, ptáci zpívali a bylo je slyšet, když na chvilku utichlo pravidelné bušení kladiv z mincovny. Stájoví pacholci pokřikovali žerty na děvečky přecházející po nádvoří.

Jenže idylický obraz klamal, ten pocit v Martě sílil. Ráno se probudila ze zlého snu a celý den ji trýznila známá bodavá bolest v pravém spánku, zavrtávala se jí stále hlouběji do hlavy, až nakonec Marta nebyla schopná jasně myslet.

Před Christianem o tom nepromluvila ani slovo, protože si nebyla jistá, zda se na svá tušení ještě může spolehnout. Možná tu bolest způsobil jen nedostatek spánku nebo nadcházející změna počasí.

Ovšem manželovi neuniklo, jak prudce se probrala ze spaní, jak hluboké, temné kruhy má pod očima v bledém obličeji, jak si nenápadně přejíždí prsty po čele. S obavami hleděl na svou ženu a rozhodl se, že dnes zůstane v její blízkosti a cvičení v boji s mečem se svým a Lukasovým panošem přesune na nádvoří.

Oba panoši budou příští rok pasováni na rytíře. Z nejistých čtrnáctiletých kluků, kteří se křečovitě snažili vyhovět požadavkům dvou nejlepších šermířů míšeňského rytířstva, se Georg a David vyvinuli v šikovné mladé muže, kteří uměli dobře zacházet s mečem a kopím, třebaže zdaleka ještě nedosahovali mistrovství svých učitelů.

Řinčení mečů, které se přidalo k hluku mincovny, řehtání koní a dalším každodenním zvukům ještě zhoršovalo Martinu bolest hlavy. Rozhodla se, že zajde do své bylinkové komory a tam si v klidu a o samotě, chráněna před slunečním světlem a hlukem, uvaří uklidňující nápoj z meduňky a levandule.

Ještě než vešla do komory, přiběhla k ní dcera s ustaraným výrazem v tváři.

Tak je to pravda, pomyslela si polekaně Marta, když viděla Klářin vážný pohled. Dneska se stane něco moc zlého.

Kláře bylo teď dvanáct let a každý, kdo znal Martu před jejím prvním vynuceným sňatkem, v její dceři viděl přesný obraz matky. Drobná, křehká dívka s kaštanově hnědým copem a šedozelenýma očima, jimiž si dokázala lidi podmanit. Ale Klára nepůsobila tak stísněně, nebo dokonce zoufale jako Marta tehdy.

Dnes však v dívčině obličeji nebylo ani stopy po úsměvu a bezstarostnosti. „Měli bychom poprosit otce, aby vyslal Petra a pár jeho kamarádů za vesnici, aby se tam trochu porozhlédli a viděli, kdo k nám přijíždí,“ oslovila matku.

Marta nic nenamítla, jenom přikývla.

Tak tedy přijede nemilá návštěva. Ale kdo? Nebo snad vesnici zase jednou hrozí přepadení?

Zamířily na nádvoří, kde právě Lukas odzbrojil oba chlapce, kteří proti němu nastoupili společně. Velmi je to mrzelo a zahanbovalo.

Jeden zamračeně, druhý se sklopenou hlavou zvedli meče.

Christian sledoval výjev a všiml si přicházející manželky a dcery. Na jejich obličejích poznal, že mu nenesou žádnou dobrou zprávu.

V duchu okamžitě přepočítával, kolik má teď na hradě ozbrojenců a kolik jich ještě může svolat, kdyby bylo zapotřebí. Už dlouho Christiansdorf nikdo nepřepadl a takové štěstí nepotrvá věčně. Ale i se starostí, jež v něm najednou vyvstala, nedokázal potlačit myšlenku, jak velmi lpí na těch dvou ženách, jež teď před ním stojí a dívají se na něj.

Christian se na nic nevyptával, když mu Klára sdělila, co prve pověděla matce. Věděl, že brzy se dozvědí odpověď. Dávno se naučil důvěřovat Martiným tušením a nyní věřil i dceřiným.

Kývl na Rainu, která právě nesla z pekárny koš voňavých chlebů směrem ke koňské stáji. „Pošli za mnou vrchního štolbu a Petra!“ přikázal jí. Raina poklesla v koleni a spěchala dál. Pečlivě se vyhýbala pohledu Lukasovým směrem.

Její manželství s hlavním pacholkem, k němuž ji donutila výhrůžná kázání pátera Sebastiana hrozícího věčným zatracením a mukami pekelnými, zdaleka nebylo šťastné. Nebil ji, to by s ním Christian a Lukas zatočili. Ale na jeho hrubost v posteli a lhostejnost, s jakou se jí zmocňoval, si nemohla nikomu postěžovat.

Přestože večer byla po práci smrtelně unavená, někdy tiše plakala, dokud neusnula, když si vzpomněla na Lukasovy něžnosti a radost, s jakou se těšil z jejího těla a náklonnosti. Ale co se stalo se už nedalo změnit. Ráda by s Lukasem i nadále sdílela postel, ale jako provdaná žena nesměla. Jedinou útěchu jí kromě syna poskytovala myšlenka, že si trápením, jaké jí způsobovalo manželství se surovým mužem, snad vykoupí místo v říši nebeské.

Christianův přítel a panoši skončili s cvičnými souboji. Mladíci podle rozkazu čekali na svých místech, Lukas s otázkou v očích přistoupil k Martě, Christianovi a Kláře.

V příštím okamžiku se k nim přidružili vrchní štolba a Petr, jenž byl nyní už víc než deset let v Christianových službách s stále vedl bandu mladíků, která pro hradního fojta a jeho přátele vykonala lecjakou dobrodružnou práci.

Z hubeného kluka se stal osmnáctiletý mladík s nezlomnou autoritou mezi chlapci ve vesnici, kteří ho obdivovali za šikovnost při tajném sledování lidí a předávání zpráv, tedy dovednosti, které si osvojil v dětství jako kapesní zloděj, a za neochvějnou věrnost hradnímu fojtovi.

„Okamžitě potřebuji Petra a všechny, které si k sobě vybere, pro jeden zvláštní úkol,“ oznámil Christian štolbovi.

„Jak si přejete, pane.“

S Christianovým dovolením se vrátil do stáje a Petr napjatě čekal na příkaz. Jaký úkol to asi bude tentokrát?

„Vezmi si všechny své kluky, které seženeš, a hlídejte všechny přístupové cesty do vesnice. Jakmile uvidíte něco mimořádného, okamžitě přijď a dej mi vědět.“

Petr se usmál. „Můžete se na nás spolehnout, pane.“

„Já vím,“ přikývl vážně Christian.

Petr polkl a ovládl se, aby na sobě nenechal znát velkou radost z té pochvaly. Pak pohledem přelétl dvůr, aby se podíval po přátelích.

„Dovolíte?“ zeptal se Christiana. Ten věděl, co se stane, a souhlasně přikývl. Petr zapískal na prsty tak pronikavě, až všem vedle něj zalehlo v uších.

Ve chvilce se k nim seběhl dobrý tucet mladíků, mezi prvními mladý Christian, který je zřejmě pozoroval. Za nimi se objevily ještě jedna mladá služtička z kuchyně a Anna, Petrova mladší sestra.

Petr poslal děvčata zpátky k jejich práci a rozeslal chlapce, aby sehnali ještě posilu. Kromě mládenců ze šachet k jeho bandě patřili i synové obou kovářů. Jonasův nejstarší syn Johan byl spolu s mladým Christianem Petrovou pravou rukou a věrným kamarádem.

Nebudou ztrácet čas a úkol hradního fojta okamžitě svědomitě splní.

„Svolej rytíře, ať obléknou výzbroj a jsou připraveni. Ještě dám zprávu Waltrovi,“ domlouval se Christian s Lukasem. Rychlým krokem se rozešli.

Marta a Klára zůstaly na nádvoří a vyměnily si ustaraný pohled. Teď už nemohly udělat nic jiného než čekat.

Děvečky v hale připravovaly stůl k večeři, když se před Christianem objevil Petr, jako by ze země vyrostl.

Celý den za ním v pravidelných časových odstupech přibíhali hbití poslíčci, aby mu podali zprávu a vzápětí zase nenápadně zmizeli. Dosud nezpozorovali nic neobvyklého ani zneklidňujícího.

Tentokrát však Petr přinesl novinu.

„Hrabě Albrecht s velkou skupinou rytířů je na cestě k nám,“ ohlásil. „Brzy budou u východní strážní věže. Walter o tom ví a přijme je tam se svými muži.“

Marta opět měla pocit, jako kdyby jí srdce sevřela železná pěst a nemilosrdně je mačkala. Albrechtův příjezd jistě nebyla zdvořilostní návštěva. Když se tu objeví neohlášený a bez otce, nemůže to znamenat nic dobrého.

Nejraději by chytila Christiana a Kláru za paži a co nejrychleji s nimi utekla někam daleko.

Ale Christian neuteče. Kdysi složil přísahu.

Hradní fojt se rozhodl, že s jedním rytířem vyjede markraběcímu synovi vstříc. Albrecht to může považovat za projev úcty a znamení, že Christiansdorf je dobře střežený, aby jeho příchod zpozoroval včas.

Tak se s ním setká v sedle a nebude k němu muset vzhlížet ze země.

Požádal Lukase, aby zůstal s Martou a Klárou a postaral se o jejich bezpečnost, kdyby Albrecht přijel proto, aby ho zatkl. Najít si pro to nějaký vymyšlený důvod by pro budoucího markraběte jistě nebyl problém.

To byl další důvod, proč jel Albrechtovi naproti. Vyslal Petra napřed, aby z nějakého úkrytu nedaleko místa setkání sledoval, co se bude dít, a v případě nutnosti varoval Martu a Lukase.

Potom dal Christian znamení Reinhardovi a pěti dalším rytířům, aby ho doprovázeli, a dal si přivést svého vraníka. Dávno už nejezdil na Radomírovi, který byl příliš starý na to, aby unesl rytíře v plné zbroji, a užíval si zaslouženého odpočinku. Christian teď měl jednoho z Radomírových potomků, ohnivého, čtyřletého hřebce.

Skupina se cvalem rozjela vstříc Albrechtovi a jeho průvodcům. Vesničané udiveně a starostlivě hleděli za svým fojtem a jeho rytíři.

Oddíly se setkaly kousek před strážní věží při východním vstupu do vesnice. Christian v čele skupiny dal pozvednutím paže znamení, aby jeho muži zastavili koně.

Elmarovi, jenž vedl Albrechtův oddíl, nezbývalo nic jiného než vydat stejný rozkaz. Za ním zůstal stát tucet rytířů, ještě jednou tolik ozbrojenců a několik panošů, mezi nimi Randolfův syn Rutger. Ještě víc však Christiana překvapilo, že v Albrechtově družině uviděl Lukasova bratra Jakuba, jenž se pečlivě vyhýbal jeho pohledu.

„Chcete se snad postavit do cesty budoucímu markraběti?“ zvolal výhrůžně Elmar. „Ustupte stranou, nebo vás dám odklidit!“

Na jeho znamení muži kolem něj tasili meče.

„Ušetři si tu horlivost, Elmare,“ opáčil Christian klidně. „Budeš si muset počkat na lepší příležitost, jak mě dát zabít.“

Pak přiložil ruku na srdce a poklonil se v sedle před Albrechtem, který seděl na nádherném bělouši za Elmarem. „Mí rytíři a já jsme vyjeli, abychom vás přivítali a doprovodili k hradu, hrabě.“

Albrecht beze slova kývl hlavou a nasadil koni ostruhy.

Christian se svými rytíři ustoupil stranou, aby ostatní mohli projet kolem nich. Naštěstí cesta kousek před vstupem do vesnice už nebyla po obou stranách lemovaná domy. Potom obrátili koně a připojili se na konec jezdecké výpravy.

Dávno za sebou nechali šachty. Cestu do hradu nebylo možné přehlédnout. Když dojeli k hradnímu lénu, které bylo již skoro zastavěné, jen velký kostel nebyl ještě hotový, vedla je široká silnice přímo k padacímu mostu chránícímu valy, bránu a hrad.

Waltrovi muži jezdce zdvořile pozdravili a uvolnili jim cestu.

Stájoví pacholci se seběhli, aby od příchozích převzali koně, a Marta stála s pohárem vína na uvítanou, aby pozdravila Otova syna.

Nedala na sobě znát zděšení, že tentokrát v Albrechtově družině není jenom Elmar, ale taky tlustý Giselbert, a ze všech sil potlačovala svou nelibost a strach, když Albrechtovi podávala pohár s nejlepším vínem na osvěžení.

Otův syn pohár přijal, ale nenapil se. Nespustil ji z očí a podal pohár muži za sebou.

„Ochutnej!“ rozkázal stroze. Muž zbledl, pak váhavě uposlechl a doušek upil.

„Víc!“ vyjel na něj Albrecht.

Marta zbledla.

Od Petrova hbitého posla se dozvěděla, že první setkání Christiana s Albrechtem a jeho muži se obešlo bez střetu, ale nepadlo ani slůvko o důvodu jeho návštěvy.

Teď ji však Albrecht před očima všech podezírá, že ho chce otrávit, a to je otevřené vyhlášení války.

Sklopila hlavu před budoucím markrabětem, aby se mu nemusela podívat do očí. Srdce jí divoce bušilo. Albrecht si jí však nevšímal.

Sesedl z koně a zavolal na Christiana: „Vezu špatné zprávy. Zaveďte mě do místnosti, kde nebudeme rušeni, a dejte přivést hornického mistra a mincmistra. Ať počkají, až je zavolám.“

Christian vyslal posla k oběma váženým mužům a provázel Albrechta do své komnaty.

Mohl se spolehnout, že Mechthilda nebo Waltrud, jež nyní nemocné kuchařce stále víc pomáhala, už tam stačily připravit občerstvení se studenou pečení a vínem. Ale ani on nebyl ušetřen potupy a Albrecht opět jednomu z mužů přikázal, aby nejprve pokrmy a víno ochutnal. Chce tady nastražit nějakou past a obvinit jeho nebo Martu z travičství?

„Okamžitě rozestav pár hlídek do kuchyně, vinného sklepa, pekárny a spižírny. Ať hlídají, aby se tam neobjevil někdo cizí,“ zašeptal cestou Lukasovi, jenž okamžitě pochopil a vydal se učinit příslušná opatření.

Hrozící nebezpečí nejprve potlačilo Lukasův vztek a stud nad tím, že jeho bratr teď náleží k Albrechtovým mužům. Jak jen se k tomu mohl propůjčit?

Stále ještě nikdo nevěděl, jaké špatné zprávy budoucí markrabě přinesl a co to bude pro Christiana a vesnici znamenat. Marta starostlivě sledovala, jak její muž s Albrechtem míří k obytné části hradu. Elmar a Giselbert hraběte doprovázeli a na Elmarův pokyn se k nim přidal Rutger, aby je obsluhoval. K jednání nebyl jinak připuštěn nikdo, ona jako žena už vůbec ne.

Přistoupila k ní zachmuřená Klára.

„To je zlý člověk, skrz naskrz zlý,“ zašeptala, že ji mohla slyšet jen matka.

„Ano,“ odpověděla stejně tiše Marta. „Bude lepší, když se schováš, dokud tady bude.“

„Špatné zprávy,“ opakoval Albrecht, když s oběma svými důvěrníky, jejich panošem a Christianem osaměl v komnatě. Ale oči se mu leskly a v hlase zněl nepokrytě triumfální tón, takže bylo na první pohled zřejmé, jak ho ty novinky těší.

„Ludvík Durynský zajal mého otce a drží ho na Wartburgu,“ oznámil se špatně předstíraným rozhořčením. „Na jeho rozkaz byl markrabě přepaden v Camburgu, na našem území. Taková opovážlivost! Potřebuju stříbro, abych mohl otce vykoupit.“

„Byl markrabě při přepadení zraněn?“ zeptal se starostlivě Christian.

Albrecht netrpělivě mávl rukou, jako kdyby chtěl obtížnou otázku smést ze stolu. „Pár jeho osobních stráží dostali, ale jemu se nestalo nic.“

Po těchto zprávách Christianovi táhlo hlavou současně několik myšlenek.

Vztahy mezi míšeňským markrabětem a Ludvíkem Durynským byly stále napjatější, úměrně tomu, jak narůstalo Otovo bohatství na tomto břehu Sály. Nyní mu patřila i hrabství Camburg, Weißenfels a fojtství v naumburském biskupství, a to muselo Ludvíka rozčilovat. Ale pokud jsou Albrechtova slova pravdivá, pak se lantkrabě dopustil nehoráznosti, kterou mu císař jistě nepromine, přestože Ludvík je jeho synovec.

Ale pokud Oto vyvázl z přepadení bez újmy, nemusí si zatím dělat starosti o zdraví svého pána. Když už se knížata mezi sebou berou do zajetí, zcela jistě protivníka neuvězní v řetězech do sklepního žaláře. Oto na Wartburgu jistě nebude postrádat své pohodlí, jenom nebude moci opustit pevnost. Pravděpodobně bude jíst u jedné tabule s Ludvíkem, možná s ním dokonce vyjede na lov a na noc dostane do lože hezké děvče.

Přítomnost Elmara a Giselberta bránila Christianovi zeptat se, zda mezi oběti přepadení patřil i velitel Otovy osobní stráže, což ho velmi zajímalo. Albrecht však není povinen mu na takovou otázku odpovědět a jen by ho pohrdavými slovy pokáral za zvědavost. Musí mít strpení, než se jinými cestami dozví něco o Ekkehartově osudu.

Další otázku však potlačit nedokázal.

„Vy, hrabě, nemůžete využít svůj vliv u krále, aby Ludvík dostal rozkaz vašeho otce propustit?“ Albrecht se opřel v křesle a stáhl rty ve zlém úsměvu. „Přeceňujete můj vliv na krále. Když jsem dostal zprávu o tom zákeřném přepadení, požádal jsem jen krále, aby mě uvolnil ze svých služeb na dobu, kdy bude můj milovaný otec…,“ hlas měl teď prosycený posměchem, „… zaneprázdněn, abych mohl převzít vládu v Míšeňské marce.“

„Matku a svého vroucně milovaného bratra,“ dodal Albrecht skoro spokojeně, „jsem poslal k císaři, aby se tam přimluvila za svého pána a velitele. Tak stráví čas užitečněji než v klášteře na Petersbergu, kde by jen prolévala slzy na hrobě mého strýce. Žena žadonící u císařových nohou o záchranu svého muže snad dokáže víc.“

Suše se zasmál. „Doufám, že se matce při té příležitosti podaří v pravou chvíli ze sebe vymáčknout pár falešných slzí.“

Christian poslouchal ta nehorázná slova s naprosto kamennou tváří.

Poslední přání markraběte Dietricha bylo, aby ho pochovali v rodinném klášteře Wettinů na Petersbergu u Halle. Oto jeho smrt těžce nesl, zasáhla ho hlouběji než odchod jeho bratrů Jindřicha z Wettinu a Friedricha z Brehna před několika lety. Hedvikou švagrova smrt hluboce otřásla. Bylo to jen kvůli pomyšlení, že Dietrich obětoval svůj život, aby ji zachránil? uvažoval Christian nikoli poprvé.

Ale ještě neslýchanější než Albrechtova netaktní slova bylo jeho počínání. Byl královým důvěrníkem a zajatcův nejstarší syn a dědic, měl okamžitě požádat císaře o přímluvu a pomoc, místo toho odjel ode dvora a svou matku vyslal na dlouhou, nebezpečnou cestu. Kdoví, kde se císař právě nachází, Hedvika a Dietrich ho možná budou nejprve muset hledat a jet za ním až na příští dvorský sněm.

To Albrecht zřejmě zamýšlel. Zbavil se matky a bratra na neurčitou dobu, otec byl na stejně neurčitou dobu uvězněn, protože potrvá dlouho, než se císař o jeho zajetí konečně dozví a bude moct zasáhnout.

V dohlednu patří Míšeňská marka výhradně Albrechtovi. Musím Martu a Kláru dopravit do bezpečí, pomyslel si trpce Christian. A zjistit, zda jsou Thomas a Daniel v Hedvičině a Dietrichově družině. Jeho nedůvěra k Albrechtovi byla tak velká, že se bál o život synů, pokud by zůstali na hradním vrchu v Míšni.

Albrecht náhle neměl strach z otravy. Se zjevnou chutí si napíchl velký kus masa na špičku jídelního nože a s požitkem se do něj pustil.

Nikdo neřekl ani slovo, budoucí markrabě si s plnými ústy pochutnával a pak jídlo zapil řádným douškem. Hned sáhl po dalším soustu.

Vyzval také Elmara a Giselberta, aby se obsloužili masem a vínem. Neváhali a spokojeně hodovali.

Christian na sobě cítil nenávistné pohledy Randolfových přátel, ale klidně dál upíral oči před sebe. Měl pocit, že čas se zastavil. Nejraději by vyrazil z komnaty a zařídil několik věcí najednou: dopravil ženu a dceru do bezpečí, někoho pověřil, aby nenápadně zjistil, co se stalo s Ekkehartem, a vyzvěděl, kde jsou synové.

Samozřejmě bylo nemyslitelné, aby odešel, dokud ho Albrecht nepropustí nebo v návalu zuřivosti nevyhodí. A věděl také, že za dveřmi mnoho jeho věrných už dávno připravuje potřebná opatření.

Lukas a Walter se postarají o ochranu Marty a Kláry, Mechthilda a Waltrud budou dbát, aby Albrecht a jeho muži nenašli žádnou záminku stěžovat si na byt a stravu, stájoví pacholci z Petrovy bandy a mladá děvečka Anna nastraží uši, aby zachytili poznámky ozbrojenců z Albrechtovy družiny, z nichž pak lze vyvodit důležité závěry.

Albrecht a jeho kumpáni si dávali na čas s jídlem a za dveřmi museli čekat hornický mistr a mincmistr jako ubozí prosebníci, až je zavolá dovnitř. Samozřejmě jsou v knížecích službách, ale úctyhodní a pro markraběcí pokladnici tak významní muži by si zasloužili méně přezíravé zacházení, nazlobeně si pomyslel Christian.

Konečně, po důkladném odříhnutí, Otův syn pokynul Rutgerovi, aby mu podal připravenou mísu, ve které si opláchl mastné ruce, a poručil Giselbertovi, aby zavolal dovnitř oba muže, kteří už delší dobu čekali venku.

Prudkým pohybem ruky rázně umlčel zdvořilé pozdravy návštěvníků.

„Potřebuju všechno stříbro, abych mohl otce vykoupit ze zajetí!“ poručil stroze. „Hornický mistře, postaráte se o to, aby všechno, co horníci vytěží ze šachet, bylo okamžitě převezeno do tavírny a zpracováno. Mincmistře, přestanete razit mince, ale budete vyrábět jen cihly. Za čtyři týdny pro všechno pošlu. A teď mi ukažte zásobu ve stříbrné komoře!“

Albrecht vstal, aby s oběma muži zamířil k donjonu. Jeho rytíři ho provázeli.

Christiana nikdo nevyzval, aby šel s nimi, zůstal tedy zamyšleně sedět u stolu.

Je velmi nepravděpodobné, že Albrecht musí otce vykoupit stříbrem jako válečného zajatce. Vzhledem k tomu, že durynský lantkrabě jednoznačně porušil právo, knížata spojená s Wettiny by protestovala, pokud to už neučinila, a císař by nařídil, aby byl Oto propuštěn.

Ale nepřísluší mu nyní bránit Albrechtovi v přístupu k otcovu stříbru.

Poslal Rutgera ven a vydal se hledat Reinharda.

V době, kdy Albrecht za přítomnosti Elmara a Giselberta sděloval Christianovi zprávy o událostech a rozkazoval mincmistrovi, jeho muži byli v hale pohoštěni, každý podle svého stavu dostal víno nebo pivo, šunku, sýr a chleba.

Lukas zatím podle dohody rozmístil všude stráže, které měly zabránit, aby se nikdo cizí se zlým úmyslem nepřiblížil k zásobám. Přemýšlel, zda by neměl jít do haly a dohlédnout na Albrechtovy muže. Ale jistě je už sledují Petrovi lidé a mají přitom nastražené uši. Všichni na Otově dvoře věděli, že je Christianův věrný přítel. Jeho přítomnost by možná zabránila tomu, aby tu a tam něco neprozradili, aby se chlubili, když byli mezi sebou.

Hlavně však neměl nejmenší chuť vidět svého bratra začleněného mezi Albrechtovými muži.

Od jejich částečného smíření ve válce, kdy měli smrt těsně před očima, nebyli v dobách míru zvlášť dobrými přáteli, ale nebyli ani nepřátelé.

To se dnešním dnem opět změnilo, pomyslel si vztekle Lukas, když vcházel do stáje. Nechtěl se s mladším bratrem setkat, protože pak by možná vyprovokoval rvačku, a to by mohlo Christianovi uškodit. Raději se osobně přesvědčí, zda je u koní všechno v pořádku. Není vyloučené, že i tady je plánován útok. Stejně jako Christian i on od Albrechta a Elmara očekával všemožné zákeřnosti. Opatrnosti není nikdy dost.

Stájoví pacholci měli plné ruce práce, aby se postarali o tolik nově příchozích koní. Šel ke svému hnědákovi na konci stáje, zamyšleně ho hladil po krku a uvažoval.

Co Albrecht plánuje?

Jaké nebezpečí se tady nad nimi všemi vznáší?

Zvuk, který nezapadal do obecného šumu, ho vyrušil a rytíř se bleskurychle otočil. Někdo se sem blížil. Žádný pacholek, nýbrž muž v dobrých jezdeckých holínkách. Lukas už držel v ruce dýku, když poznal nečekaného návštěvníka.

„Zmiz!“ zavrčel na bratra. „Zmiz, povídám!“ opakoval, aniž spustil ruku s dýkou a odplivl mladíkovi před nohy stéblo slámy, které prve žvýkal.

Jakub zvedl paži, jako kdyby čekal, že bratr zaútočí a bodne.

„Myslel jsem si, že tě tady najdu,“ promluvil rozpačitě.

„Tak to jsi měl jednou výjimečně dobrý nápad. Asi jediný po dlouhé době. Ale považuješ za chytré už teď se podbízet budoucímu markraběti, co?“

Jakub o půl kroku ustoupil, protože ho zarazilo hluboké pohrdání v bratrově hlase.

„Zmiz z mé blízkosti, nebo tě opravdu seřežu!“ syčel vztekle Lukas. „A věř, že to pořád ještě zvládnu levou rukou.“

„Poslouchej,“ snažil se ho uklidnit Jakub. „Jestli jsi Christianův přítel, tak teď buď chvíli zticha a poslouchej, co ti povím! Nemám totiž moc času, musím se vrátit do haly.“

„Jo. Ke svejm zákeřnejm přítelíčkům.“

Jakub si povzdychl nad bratrovou zatvrzelosti a tiše pokračoval: „Není to tak, jak si myslíš. Oni nevědí o našem smíření, pořád si myslí, že jsem tvůj a Christianův úhlavní nepřítel. Proto Elmar navrhl Albrechtovi, aby mě přijal do své družiny. Souhlasil jsem, abych vás mohl varovat.“

„Přísahal jsi Albrechtovi lenní věrnost?“ otázal se ostře Lukas.

„Ano,“ přikývl Jakub. „Ale žádný čestný muž nemusí dodržovat věrnost člověku, jako je on. To že ho teď zrazuj u, si jednou obhájím před Bohem, až nadejde můj čas.“

Lukas pohlédl na bratra stále ještě nedůvěřivě, ale s rostoucím zájmem.

„Christian by se měl připravit na útěk. Albrecht zítra odjede a vrátí se za čtyři týdny, aby si odvezl stříbro. Při té příležitosti chce Christiana odstranit z cesty,“ varoval Jakub. Polkl a pokračoval: „A ty bys udělal nejlépe, kdybys uprchl s ním.“

„Víš přesně, co plánuje?“ zeptal se Lukas a stále ještě nebyl úplně přesvědčen o bratrově upřímnosti. Možná se Albrecht tímto způsobem snaží přimět je k dobrovolnému odchodu, aby měl volnou ruku.

„To nevím, natolik mi zase nedůvěřují. Ale jakmile se dozvím něco přesnějšího, pošlu vám zprávu. Po jednom z Petrových kluků.“ Jakub žil v Christiansdorfu dost dlouho, aby věděl, jak to navléknout a na koho se v takové záležitosti obrátit.

„Co je s Christianovými syny?“ zeptal se.

„Jsou ještě na hradním vrchu,“ sděloval Jakub. „Ale nenápadně na ně dávám pozor, ještě s několika tajnými spojenci. Když tam nejsem, dohlíží na ně Friedmar.“

Na Friedmara je spolehnutí, pomyslel si s úlevou Lukas. Starý rytíř byl dostatečně úctyhodný, aby jeho slovo mělo váhu a platilo.

„Musím se vrátit.“ Jakub se bez dalšího slova otočil a spěšně odcházel.

Lukas za ním hleděl. „Bůh tě ochraňuj, bratře, jestli máš pravdu,“ zamumlal. „A ještě víc tě chraň před mým vztekem, jestli jsi mě teď obelhal.“

Albrecht se svou družinou odjel hned následujícího dne, ale nejdříve učinil Christiana osobně odpovědným za to, že až se za čtyři týdny vrátí, bude mít připraveno všechno stříbro do poslední unce.

Jakmile jezdci opustili hrad, Christian svolal Martu, Lukase a Reinharda do své komory.

Jakub jim ještě stačil prostřednictvím Petrovy sestry poslat zprávu.

Ekkehart přestál přepadení jenom s lehkým zraněním a byl jako posel vyslán z Wartburgu, aby Albrechtovi sdělil zprávu o otcově zajetí. Durynský lantkrabě musel tušit či dokonce vědět, že Otův dědic okamžitě nevznese stížnost u krále či císaře. Ekkehart nedostal za úkol provázet Hedviku a Dietricha, nýbrž měl zůstat na hradním vrchu, údajně proto, aby si vyléčil zranění, a svou práci velitele Otovy osobní stráže měl převzít, teprve až markrabě bude smět opustit Wartburg. Pak mu má s eskortou vyjet vstříc.

„Důvěřuješ bratrovi?“ zeptal se Christian Lukase.

„Upřímně řečeno nevím,“ přiznal přítel.

Reinhard si rozpačitě odkašlal. Ostatní na něj překvapeně pohlédli. Přestože mladý rytíř kdysi byl v Randolfových službách, již několikrát se ukázalo, že se na něj mohou spolehnout. Ale jen velmi zřídka se při rokování v nejdůvěrnějším kruhu přihlásil o slovo.

„Myslím, že mu můžete důvěřovat,“ promluvil k úžasu přítomných.

„A jak jsi na to přišel?“ otázal se Lukas lehce podrážděně.

Reinhard nesměle hleděl z jednoho na druhého. Nejraději by Christiana požádal o rozhovor mezi čtyřma očima, ale věděl, že rytíř by teď Martu ani Lukase nevykázal za dveře.

„Dneska v noci mě k sobě povolal Elmar,“ začal tiše. „Vyčetl mi, že sloužím zrádci, když jsem kdysi přísahal věrnost Randolfovi. A protože na tomto hradě beztak bude brzy jiný fojt, měl bych si hodně rychle rozmyslet, zda nezměním strany a neprokážu mu svou užitečnost.“

„Jakou užitečnost?“ pozvedl Christian obočí.

„No že vás budu sledovat… a podávat jim zprávy o tom, co plánujete. Měl byste mě teď poslat pryč.“

Reinhard klidně pohlédl svému pánu do očí. „Co nebudu vědět, nemůžu prozradit ani na mučidlech. Nejlepší bude, když mě propustíte ze svých služeb. Pojedu za Elmarem a povím mu, že někdo slyšel náš noční rozhovor.“

Na okamžik panovalo v místnosti hluboké ticho.

„Neradíme se tady o ničem, co by Albrecht nesměl vědět. Neplánujeme na něj žádný útok, ale předáme mu stříbro, jak nám rozkázal. A já nikam utíkat nebudu.“

Marta se musela při Christianových posledních slovech velmi snažit, aby ovládla výraz v tváři. Proč jen je tak tvrdohlavý? Cožpak jednou taky nemůže myslet na sebe, na svou bezpečnost? Opravdu musí zemřít jenom pro čest?

„Teď ale víš, že Jakub je náš spojenec,“ pokračoval Christian, jako kdyby si nevšiml manželčina pohledu. „Dokážeš si to nechat pro sebe?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho tiše Reinhard. Zjevně sváděl vnitřní boj, zda má mluvit dál, pak se po delším váhání odvážil: „Elmar mi hrozil, že když neprokážu svou spolehlivost, bude za to trpět moje nevěsta.“

„To tedy mění situaci,“ rozhodl okamžitě Christian a ostatní zděšeně mlčeli. Všichni věděli, že Reinhard se má za několik týdnů oženit s dívkou, která je na hradním vrchu vychovávána pod Hedvičiným dohledem a na níž mu velmi záleží. Bylo nepravděpodobné, že markraběnka by ji krátce před svatbou vzala s sebou na dlouhou a obtížnou cestu za císařem. Děvče by tak bylo vydáno Elmarovi na milost a nemilost.

„Tímto tě oficiálně propouštím ze svých služeb. Jeď do Míšně a požádej Albrechta a Elmara, aby tě přijali do své družiny.“

Christian vstal a objal mladého rytíře, jenž se rovněž zvedl ze židle. „Děkuji ti za tvou věrnost. Jestli chceš, můžeš se vskrytu dál považovat za rytíře v mých službách.“

„To určitě budu. A udělám všechno, co bude v mých silách, abych chránil tebe a tvé syny,“ ujistil ho Reinhard ochraptělý dojetím.

Pak vyšel z komnaty. O chvilku později slyšeli, jak vyjíždí z nádvoří.

„Tak tedy,“ shrnul Lukas později výsledky rozhovoru, „máme v Míšni Friedmara a možná i Jakuba a Reinharda, ti budou ochraňovat tvé syny. Ale nevíme, do jaké míry upřímně to můj bratříček myslí a zda Reinharda nakonec přece jenom nezískají pro sebe výhrůžkou, že ublíží jeho nevěstě. Pro všechny případy změníme plány, kde by se mohla Marta s Klárou ukrýt, pokud by došlo k nejhoršímu. Ale ty tady chceš zůstat nehledě na varování.“

Christian odhodlaně přikývl. „Promluvím s Waltrem, aby zdvojnásobil hlídky, a potom ještě zajdu za hornickým mistrem.“

Vstal a ukončil tak schůzku.

Marta se schoulila na židli. Jistě, nemají žádný prokázaný důvod, proč by měl Christian opustit své místo a uprchnout. Přesto však jí srdce napovídalo, že by to měl udělat, pokud si chce zachránit život.

Lukas nespěchal, aby Christiana následoval. Na rozdíl od svého zatvrzelého přítele byl přesvědčený, že by se Christian měl připravit na útěk. Takže zatím se o to postará sám. Neprozradí o tom nic ani Martě, přestože by ji tak mohl zbavit části strachu. Ale nebyl si jistý, zda by v návalu slabosti jeho plán přece jen manželovi neprozradila a on by nakonec jeho záměr zkřížil.

Nejprve si musí promluvit s kováři, s Jonasem a Karlem, jenž má za manželku dceru vrchního štajgra. A potom ještě s Petrem a Jonasovým nejstarším synem Johanem, oběma vůdci vesnických mladíků.

Přepadení

Překvapivě přijel Albrecht se svou družinou do Christiansdorfu už tři dny před uplynutím ohlášené lhůty.

„Chtěl jsem dohlédnout, zda bylo opravdu připraveno všechno stříbro, abych mohl otce vykoupit,“ oznámil.

Hornický mistr a mincmistr stěží spolkli urážku obsaženou v těch slovech, že by snad chtěli něco schovat na stranu a markraběti nevydat.

Albrecht tentokrát měl v početné družině nejen Elmara, Giselberta, Jakuba a Reinharda, ale jako panoše a páže i oba Christianovy syny.

Christian měl radost, že je po dlouhé době vidí zdrav a v pořádku, ale zároveň ho zneklidňovalo, že tu jsou. Albrecht je využije jako rukojmí v případě, že mezi ním a hradním fojtem dojde k rozepři. A věří-li Jakubovým slovům, pak právě něco takového na tyto dny chystá.

Christian přemýšlel, zda má vyslat posla k příteli Raimundovi, aby přijel a posílil ho, ale pak tu myšlenku zavrhl. Má tady dost zkušených a oddaných bojovníků a je dobré mít věrného spojence také jinde, aby se k němu v případě nutnosti mohla uchýlit jeho rodina, aspoň na přechodnou dobu. Posádka hradu dostala přísný rozkaz za žádnou cenu se nenechat Albrechtovými lidmi vyprovokovat.

Waltrud od nemocné Mechthildy plně převzala vedení kuchyně a haly a energická vdova se ve své práci vyznala. Při nejlepší vůli si nemohl nikdo z hostů stěžovat na to, co předkládala k jídlu, a moudře okamžitě poznala, že má možného spojence v Burkhartovi, veliteli Elmarových stráží, kdykoli je potřeba z haly vyhodit rváče a provokatéry hádek.

Marta trpěla tím, že nemohla se syny ani promluvit, protože museli obsluhovat Albrechtovy rytíře. Mnohem větší starosti jí však dělalo hrozící zlo, které se nad nimi vznášelo.

První noc a první den minuly bez nepokojů.

Ale když se posádka hradu a hosté za soumraku shromáždili na večeři v hale, vpadli dovnitř Walter a kovář Jonas. Byli velmi rozrušení a chtěli okamžitě mluvit s hradním fojtem.

Christian je s obavami pozval k sobě.

„Ze západu se blíží velká tlupa ozbrojenců!“ sděloval udýchaný Walter. „Jsou ještě dost daleko od vesnice, ale viděl je uhlíř a hned to běžel oznámit mistru kováři, aby nás varoval.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Christian.

„To nevíme. Uhlíř je viděl, když odpočívali, ale byl příliš rozrušený na to, aby je spočítal. Prý je jich hodně a podle toho, co zaslechl, chtějí vpadnout do vesnice, až se setmí.“

„Ať pár tvých mužů zjistí, kolik jich je a zda mají namířeno na hrad nebo na vesnici.“

„Vyslal jsem je hned, za chvíli musí být zpátky,“ opáčil Walter.

„Dobře. Ať jsou všichni ozbrojenci v pohotovosti, ale dokud nevíme nic bližšího, ve vesnici poplach nevyhlašuj.“

„Nesmysl!“ ozval se drsně Albrecht. „Všichni vaši a mí ozbrojení lidé obsadí hrad a zavře se brána. Nic jiného není důležité. Hrad je dost silný, aby odolal útoku.“

„A co lidé ve vsi?“ namítl vzrušeně Christian. „Při útocích nebo požárech musí hledat ochranu tady. K tomu byl hrad postaven.“

„Byl postaven proto, aby chránil markraběcí stříbro, a ne pár selských troubu!“ vyjel na něj Albrecht.

Christian se jen stěží ovládal. „Když jsme byli pasováni na rytíře, všichni jsme složili slib, že budeme chránit slabé!“

„Tady jde o několik set hřiven stříbra a ty budete ochraňovat!“ zařval Albrecht. Prudce vyskočil a málem převrátil stůl. „Do zbraně! Budeme přepadeni!“

Jeho i Christianovi družiníci rychle vstávali a sahali po zbraních, avšak Albrechtův neurčitý rozkaz vyvolal spíš zmatek než uvážlivé jednání.

„Kdo na koho zaútočí?“ ptali se lidé z markraběcího oddílu a už se chystali vyrazit proti christiansdorfským ozbrojencům. Ti se obrátili ke svému veliteli a čekali na rozkazy.

„K vesnici se blíží tlupa ozbrojenců!“ vykřikl Christian hlasitě a několik Albrechtových horlivců přestalo dotírat zbraní na hradní posádku. „Ozbrojte se a shromážděte se na nádvoří!“

Nastal čilý ruch. Hala se rychle vyprázdnila a netrvalo dlouho, než se všichni muži, Albrechtovi i Christianovi, v plné zbroji sešli na nádvoří.

Christian dal obsadit věže a obranné ochozy, dva tucty mužů poslal k hradní bráně. Ve vesnici bylo stále ještě ticho, nic nenasvědčovalo nadcházejícímu přepadení. Pak uviděl jednoho jezdce, jenž štval koně k bráně, byl to Kuno, poznal ho i za soumraku podle rudé kštice.

Jakmile mladý muž projel bránou, seskočil z koně a udýchaně hlásil: „Chtějí vypálit vesnici! Jsou už jen dvě míle od západní brány!“

„Polovina našich mužů se tam přesune a bude bránit přístup do vesnice! Svolejte vesničany!“ rozkázal Christian.

Někdo se rozběhl, aby vyhlásil poplach bušením do zavěšeného železa.

„Teď nemůžete oslabit hrad plný stříbra!“ zařval Albrecht na Christiana. „Chtějí ho dobýt!“

„Přivezl jste si s sebou dost bojovníků, abyste ho mohl hájit,“ odporoval fojt. „A oni mají nejprve spadeno na vesnici. Když je zastavíme tam, bude i vaše stříbro v bezpečí.“

Rozběhl se, aby vyslal tři tucty svých mužů pod Lukasovým velením ke strážní věži. Ve velkém spěchu vyjeli.

K hradu běželi první vyděšení vesničané. Někteří už zřejmě byli v posteli, když je bití na poplach vyburcovalo.

„Přepadení!“ volal Christian. „Rychle do hradu!“

Vesničané se rozběhli. Ale než dorazili k bráně, Albrechtovi lidé na jeho příkaz už začali zvedat padací most.

„Hoří!“ vykřikla jedna z žen a ukázala k vesnici, kde stoupal k nebi oblak kouře.

„Okamžitě ten most zase spusťte!“ rozkázal Christian Albrechtovým ozbrojencům. Když si ho nevšímali a neuposlechli, vytasil meč a přinutil je k tomu. Pak utíkal k bráně.

„Zavřít bránu!“ křičel shora Elmar.

Vystrašení vesničané přidali, strkali do sebe a snažili se doběhnout k bráně, než se zavře.

„Pusťte ty lidi dovnitř!“ odvolával Christian z plna hrdla Elmarův rozkaz.

Železná brána se zaskřípěním zapadla dřív, než se k ní první prchající stačili dostat.

Teď v panické hrůze přibíhali lidé ze západního konce vsi a křičeli: „Podpalují naše domy! Kdo rychle neuteče, toho namístě zabijou!“ křičela žena s rozpuštěnými vlasy, která si přes spodní košili jen stačila přehodit šátek. „Dostali starého Gernota!“

Vesničané zděšeně a rozzuřeně křičeli a ti v prvních řadách cloumali spuštěnou mříží a domáhali se vstupu.

Většina Albrechtových lidí byla už rozmístěna na ochozech a jen asi půl tuctu mužů, mezi nimi Reinhard, hlídalo bránu.

Christian zavolal Waltra, Kuna, Bertrama a Jonase, jemuž hodil svou dýku.

„Otevři bránu!“ rozkázal muži, jenž obsluhoval mechanismus zavírání, a namířil na něj meč. Také ostatní byli odhodláni v případě nutnosti zbraněmi vynutit vstup vesničanů do hradu.

„Udělej, co říká!“ rozkázal po krátkém zaváhání Reinhard. Před takovou převahou odhodlaných, ozbrojených bojovníků pacholkovi nezbývalo nic jiného než poslechnout a opět železnou mříž vytáhl. Vesničané se okamžitě nahrnuli na nádvoří, které bylo rázem přeplněné vyděšenými, plačícími lidmi, z nichž se někteří hlasitě, jiní tiše modlili. Pak Christian rozkázal bránu zavřít a vytáhnout padací most a běžel nahoru, aby z obranného ochozu získal přehled o situaci.

Boj o vesnici se odehrával zatím pouze u západní strážní věže, několik chýší tam hořelo, ale naštěstí stály dostatečně daleko od sebe, takže pokud se nezvedne náhlý prudký vítr, neměl by oheň přeskočit na sousední domy. Za houstnoucího soumraku viděl jen změť bojujících, nedokázal však rozeznat podrobnosti. Nejraději by vyrazil a se zbytkem svých lidí a spěchal Lukasovi na pomoc.

„Máte dost bojovníků, aby hájili hrad, kdyby se útočníci dostali až sem?“ zeptal se Reinharda, jenž hrad dobře znal a již několikrát mu společně se starým Friedmarem velel.

Rytíř přikývl. „Víc než dost.“

Christian kolem sebe shromáždil své muže. „Jedeme dolů a porazíme je!“ zavolal na Elmara, jenž slyšel jeho krátký rozhovor s Reinhardem. „Ty se svým oddílem braň hrad!“

Jen těžko se na koních prodírali přecpaným nádvořím a dávali pozor, aby nikoho neporazili. Christianovi se už nesplnilo přání ještě uvidět Martu. Doufal, že se s jejich dítětem uchýlila do kaple, jak bylo domluveno pro případ nebezpečí.

Reinhard se postaral, aby se na krátkou chvilku otevřela brána a spustil most pro hlouček ozbrojenců a hrad byl za nimi okamžitě zase uzavřen.

S hlasitým pokřikem a zvednutým mečem se Christian na vraníkovi hnal v čele svých mužů přímo do středu bojů u západní věže.

V houstnoucí tmě a kouři z hořících chýší skoro nic neviděl, ale řinčení zbraní a výkřiky mu prozradili, kde boj řádí nejzuřivěji. Tam vedl svého hřebce a z jeho hřbetu rozdílel mečem rány vpravo vlevo, aby zneškodnil co nejvíc protivníků.

Brzy pochopil, že Lukasův oddíl je v nesnázích, přesila nepřátel byla příliš velká. Ale s posilou, kterou přivedl, se situace rychle změnila.

Brzy bylo krveprolití dokonáno.

Dávno již byla noc, ale dohořívající trosky vyhořelých domků osvětlovaly děsivý obraz okolí.

Lukas se blížil k Christianovi, zakrvácený, ale zřejmě v pořádku, až na ránu na noze, jež ho nutila kulhat.

„Nevěřil jsi, že se tu sám vypořádám s hrstkou lumpů?“ zeptal se s úsměvem. Ale okamžitě zvážněl. „Přijeli jste v poslední chvíli. Bylo jich třikrát víc než nás s ztratil jsem pár dobrých chlapů.“

Christian mu položil ruku na rameno. „Díkybohu, žes zůstal naživu.“

Chvilku mlčky stáli vedle sebe, pak se vydali hledat své mrtvé. Všichni útočníci leželi kolem pobití, ale i několik Christianových mužů zaplatilo obranu vesnice životem. Padli tři jeho rytíři a půl tuctu strážných.

U každého z nich Christiana zaplavovaly výčitky. Měl vyjet hned s Lukasem a přenechat Elmarovi obranu hradu? Ale pak by byl vesničanům odmítnut vstup do hradního okrsku, a to nemohl strpět. Nikdo v té chvíli nemohl vědět, kolik je útočníků, jak jsou ozbrojení a zkušení v boji a jak hluboko do vesnice proniknou.

Nehledě k tomu, že Albrecht rozkázal, aby všechny bojovníky nechal na hradě a on nakonec ten rozkaz porušil. A co bylo ještě horší, zbraní přinutil jeho lidi, aby jednali proti markraběcím příkazům. Až se vrátí na hrad, čekají ho tam velké nepříjemnosti.

Christian rozkázal, aby živí naložili na koně mrtvé druhy a odvezli je do hradu. O umytí a pohřbení starého sedláře Gernota se postará jeho rodina.

Jeho muži plnili rozkaz a Christian s Lukasem si prohlíželi mrtvé nepřátele. Ani podle výzbroje a oblečení, ani podle zevnějšku je nedokázali přiřadit některému ze svých nepřátel. Mátlo je, že jejich zbraně byly mnohem lepší než oblečení.

„Divný útok, nezdá se ti?“ zeptal se Lukas.

„Zrovna o tom přemýšlím,“ přisvědčil přítel. „Proč by měli přepadávat vesnici, když jistě věděli, že všechno stříbro je na hradě střežené zdvojnásobenou posádkou? Proč si nepočkali ještě dva dny a pak nezaútočili na průvod při převozu stříbra? O co jim šlo? A kdo jim dal takové zbraně?“

„Na té věci je něco shnilého. A mám pocit, že se to brzy dozvíme.“ Christian váhal vyslovit podezření, které se mu jevilo neuvěřitelné.

„Až se vrátíme, určitě budu mít potíže,“ svěřil se místo toho Lukasovi. „Využij zmatku a pošli spolehlivého, rychlého posla do Míšně. Někdo, komu tam můžeme důvěřovat, musí okamžitě odvést do bezpečí Reinhardovu nevěstu.“

Na Lukasův tázavý pohled vysvětlil: „Reinhard dal proti Elmarovu rozkazu otevřít bránu, aby vpustil vesničany do hradu.“

Rytíři vsedli na koně a v čele oddílu se vraceli do hradu, každý ponořený do chmurných myšlenek.

Se zakrvácenými zbraněmi a drátěnými košilemi, skoro každý s nějakým zraněním, se obránci vesnice zastavili před padacím mostem. Devět z nich šlo pěšky a vedlo za uzdu koně s naloženým mrtvým tělem.

„Útok byl potlačen, všichni nepřátelé jsou mrtví. Vesnice je opět v bezpečí!“ zavolal Christian nahoru na věž, kde viděl stát Elmara vedle Albrechta. „Vpusťte nás do hradu. Vesničané se mohou vrátit domů.“

Trvalo skoro věčnost, než se brána otevřela a most spustil.

Vesničané se s úlevou, mnozí se slzami v očích, vyhrnuli z hradu.

„Děkujeme, pane,“ ukláněli se mnozí před Christianem, když kolem něj procházeli. Někteří mu líbali zakrvácenou ruku, ve které ještě pořád svíral jílec meče. „Nikdy vám to nezapomeneme.“

Pak míjeli těla bojovníků, kteří položili životy za záchranu vsi. Křižovali se a mumlali modlitby.

Konečně lidé vyšli a vchod do hradu byl volný.

Christian pobídl vraníka a v čele oddílu vjel na nádvoří. Když tam byli všichni, slyšeli, jak se za nimi zavírá brána. Uviděl Albrechtovy ozbrojence stát v půlkruhu s tasenými meči a věděl, co se stane. Sesedl z koně.

„Zajměte ho!“ rozkázal Albrecht a ukázal na Christiana. „Se zbraní v ruce jednal proti mým rozkazům. Za to si zaslouží smrt.“

Hartmut k němu váhavě přistoupil. „Vaše zbraně, Christiane. A raději se nebraňte, nebo za to zaplatí vaše rodina a vaši přátelé.“

Christian zdánlivě klidně odevzdal Hartmutovi meč a dýku. To ještě dokázal snést, navíc Hartmut si zachoval trochu slušnosti, přestože sloužil Albrechtovi.

Naopak těžší pro něj bylo bez odporu strpět, jak mu Elmar osobně nasadil pouta a pak do něj strčil tak prudce, až padl na kolena.

„Zůstaňte, kde jste a kam patříte, v poutech mně u nohou!“ zařval na něj Albrecht, když se pokusil vstát. „A nemyslete si, že si tu budete hrát na hrdinu!“

Pokynul svým lidem a Christian s hrůzou viděl, že přivlekli na nádvoří ještě dalších pět mužů v řetězech: Waltra, Kuna, Bertrama, kováře Jonase a Reinharda, který byl bledý jak stěna.

„Tihle zrádci se zbraní v ruce přinutili mé lidi, aby porušili moje rozkazy. Za to si i oni zaslouží smrt.“

„Přebírám plnou odpovědnost za jejich jednání!“ promluvil pevným hlasem Christian. „Dělali to, co jsem ji rozkázal. A Reinhard, jenž dobrovolně přešel do vašich služeb, byl tasenou zbraní nucen jednat proti vašemu rozkazu. Ničím se neprovinil.“

„Je-li to opravdu tak,“ protahoval slova Albrecht, „nesvědčí to právě o jeho statečnosti a bojové šikovnosti. Ale protože tak statečně stojíte za svými odpornými činy a berete je výhradně na sebe, později si rozmyslím, jak je přiměřeně potrestám. Odveďte je, ať je nevidím!“ přikázal strážím, které zajatce opět odvlekli.

Albrecht upřel chladné, zlé oči na Christiana. „Kdybyste se před popravou pokusil utéct, zahojím se na těch pěti. A na vaší ženě a synech! Možná vám pomyšlení na to trochu ulehčí smrt.“

„Mám nárok být vyslyšen na thingu, než nade mnou vynesete rozsudek,“ požadoval Christian.

„Ty nemáš nárok na nic, ty bastarde a zrádce!“ okřikl ho Elmar, který si nenechal ujít možnost, aby ho osobně surově vytáhl na nohy a vedl k donjonu.

„Hoďte ho do nejhlubší kobky!“ rozkázal strážím, jež doslova a bezohledně poslechly. Hrubě strčily do Christiana, který padl do jámy pod strážnicí.

Tak a je po všem, pomyslel si, když polevovala nejhorší bolest z pádu.

Zbývalo než doufat, že se přátelé postarají o bezpečí Marty a jejich dětí, Albrecht propustí pět zajatců a někdo včas odvede Reinhardovu nevěstu do bezpečí. A že k němu povolají kněze, než ho zabijí.

Marta musela sledovat Christianovo zatčení z okna své komory, kam ji odvedly Albrechtovy stráže, jakmile manžel s oddílem jezdců opustil hrad. Na příkaz markraběte nesměla komoru opustit.

Mlčky zírala na výjev na nádvoří, neschopná se pohnout, odvrátit zrak, nebo vyslovit jediné slovo. Přitom v ní všechno toužilo vykřičet do celého světa, že tohle je do nebe volající nespravedlivost, že by měl Všemohoucí vyslat na zemi hromy a blesky, aby zarazil bezbožného Albrechta a zachránil jejího muže.

Ale byla jak ochromená.

Možná proto, že v nitru stejně jako Christian tušila, že se něco takového stane? A ona proti tomu nemůže udělat vůbec nic.

Nádvoří se vyprázdnilo, ale stále ještě hleděla z okna. Hlučná změť hlasů za dveřmi komory ji přinutila, aby se ohlédla. Přicházejí, aby ji také zabili?

Dveře se prudce otevřely a jeden z Elmarových ozbrojenců ustoupil, aby vpustil dovnitř Hartmuta.

„Několik Christianových mužů bylo zraněno a prosí, abyste jim ošetřila rány. Jste ochotna to udělat?“

Marta přikývla. „Ale to nejprve musím do své bylinkové komory pro obvazy a léčiva.“

Hartmut zaváhal. Potom k sobě povolal dva své muže. „Doprovodíte dámu dolů a svým životem ručíte za to, že neuteče.“

Muži se pohrdavě ušklíbli. Jak by jim tahle hubená ženská mohla proklouznout? Přesto jeden z nich chtěl Martě rukou sevřít paži. Pohlédla Hartmutovi vyzývavě do očí a velitel pacholkovi přikázal, aby ji pustil.

Klidně, se vztyčenou hlavou scházela Marta po schodech do bylinkové komory. V nitru měla pocit, jako kdyby odumřela, ale přikazovala si obrátit všechny myšlenky na zranění těch, kteří nyní potřebovali její péči.

Stráže se postavily před dveře, když nejprve zkontrolovaly, že okénko je příliš malé a ani štíhlá Marta jím nemůže uprchnout. Protože Johana, Marie a Klára se ukrývaly ve vesnici, požádala, aby jí děvečka přinesla čistou vodu a byla jí k ruce.

Do komory už vstupovali první zranění. Marta rychle odhadla, kdo potřebuje pomoc naléhavě, a začala čistit a obvazovat rány. Petrova sestra Anna přinesla dva kbelíky vody a hned běžela pro žhavé uhlí, protože některá zranění bude nutné vypálit.

„Vaši synové jsou v kapli u pátera Hilberta a požádali o církevní azyl,“ zašeptala Martě. „Mladý Christian vyrazil na koni hornického mistra na hradní vrch do Míšně, aby varoval Reinhardovu nevěstu. Postará se o ni rytíř Friedmar.“

Zprávy Martu zbavily části starostí. Ale viděla, že Anna má pláč na krajíčku, přestože se dívka snažila nedat to najevo. Trápila se nejen kvůli svému pánovi, jehož z celého srdce ctila a jenž jí ušetřil mnoho krutostí v životě a zachránil před časnou smrtí. Měla starost také o mladého Christiana. Se smělým mladíkem, který se nebál ani nejdivočejších koní, byli už delší dobu pár a chtěli se brzy vzít. Noční rychlá jízda na koni lesem není právě bezpečná, a navíc prý dal Albrecht hledat stájového pacholka, kterého už jednou zbičoval.

„Pusťte mě, já už nevydržím stát. Ta noha mě zatraceně bolí,“ uslyšela Marta důvěrně známý hlas.

Polekaně a zároveň s úlevou viděla, jak se kulhající Lukas prodírá mezi čekajícími raněnými, aby se s utrápeným výrazem usadil na stoličku za ní.

Jeho zranění nebylo hluboké, ale jistě bolestivé. Přítel se mračil, ale krátký, spiklenecký pohled jí prozradil, že něco chystá.

Její domněnka se vzápětí potvrdila.

„Dělej, trochu víc řvi,“ zašeptal dalšímu pacientovi, jemuž Marta musela ránu vypálit. Ten se snažil Lukasovu přání vyhovět a srdceryvně úpěl, i když už byla s prací hotová.

Lukas jí přitom šeptal do ucha plán, který vymyslel už před několika týdny, a potají ho uskutečnil.

Marta se snažila, aby na sobě nenechala znát úžas.

Lukas se s Karlovým tchánem, vrchním štajgrem, postaral, aby z jedné nedaleké šachty byl potají vykopán únikový tunel k žaláři v donjonu. Hornickému mistrovi, jenž by se na plánu určitě podílel, vědomě nic neprozradili, aby později mohl před Albrechtem s klidným svědomím prohlásit, že o ničem nevěděl. Mladý Christian, kovářovi synové a pár mladíků z Petrovy bandy spolu s několika důvěryhodnými horníky v uplynulých čtyřech týdnech potají vykopali chodbu, která měla sloužit jako úniková cesta. Lukas tušil, že Christian skončí v žaláři v donjonu, a učinil včas potřebná opatření.

Odtud tedy pocházely zvěsti o duchách země, kteří se v poslední době ozývali v jedné ze šachet, takže se jí pověrčiví vesničané obloukem vyhýbali.

„Chybí už jen poslední kousek, prokopání na druhou stranu. A to zvládneme do zítřka. Pak Christiana dostaneme ven, a nikdo si ničeho nevšimne dřív, než ho budou chtít postavit před soud.“

Marta žasla a ulevilo se jí, avšak potom převážily pochybnosti. „Ale Christian neuprchne, dokud tady má Albrecht tolik ozbrojenců a drží naše syny jako rukojmí. To nikdy neudělá!“ šeptala zoufale.

„Žádné strachy, mysleli jsme na všechno. Ještě než si všimnou jeho útěku, dostaneme vás odtud ven se zbraní v ruce. Je postaráno o malé rozptýlení při snídani, to nám dopřeje trochu času. A při tom menším zmatku, který vyvolají Petrovi lidé, aniž bude možné to zjistit, vás dostaneme ven. Není to úplně bez rizika, ale s tím se musíme smířit. Pořád lepší než nečinně přihlížet, jak zemře a ostatní s ním.“

Lukas se opět zachmuřil.

Marta zmítaná rozporuplnými pocity pokračovala v práci, potom ji Elmarovy stráže odvedly zpátky do komory. Slyšela, jak zůstaly stát za dveřmi a občas si vyměnily nějakou vzteklou poznámku, protože tu musí stát a nemůžou v hale oslavovat vítězství spolu s kamarády. Poklekla a modlila se za Christiana a za to, aby se záchrana podařila.

Christianovo rozhodnutí

Marta neklidně čekala na zprávu, že se Christianův útěk podařil. Nohy jako kdyby měly vlastní vůli a chtěly ji nést k šachtě tvořící konec chodby narychlo prokopané, aby ho mohla sevřít v objetí a přitisknout k sobě. Věděla však, že teď nesmí opustit svou komoru, pokud nechce vzbudit podezření, že se ona a vesničané na útěku zajatce podíleli. Albrechtův trest stihne každého, o kom ví, že stojí po jejím a Christianově boku.

Nezbývalo jí nic jiného než se bát, doufat a modlit se. Jenže srdce se jí svíralo. Den postupoval a nic se nedělo.

Mechthilda byla první, kdo k ní směl vkročit. Na její tváři Marta neviděla ani náznak úsměvu nebo úlevy nad podařeným útěkem, ale jen velkou starost.

Poslední naděje v ní pohasla jako jiskra pod přívalem ledové vody.

„Rytíř Lukas prosí, jestli byste se podívala na jeho zranění, které zase začalo krvácet,“ promluvila nahlas kuchařka. „Čeká na vás v hale.“

Tak aspoň Lukas je ještě volný. V první chvíli se Marta totiž polekala, že se útěk nevydařil a všichni zúčastnění jsou uvězněni. Měla pocit, jako kdyby se jí srdce mělo rozskočit. Je Christian mrtvý? Jak jinak se dá vysvětlit, že ještě není na svobodě?

„Dovolí váš pán, abych sešla dolů a postarala se o zranění jednoho z rytířů?“ zeptala se Marta muže, který stál na stráži. Zamyslel se. „Ne. Moje rozkazy jsou jasné. Jestli ten rytíř opravdu potřebuje vaši pomoc, ať sem přijde a ošetříte ho tady, já vás přitom budu hlídat.“

Martě nezbývalo než přikývnout a požádat Mechthildu, aby zraněného poslala nahoru a přinesla jí z komory koš s léčivy.

O chvilku později se objevil Lukas a mračil se ještě víc než kuchařka.

Strážný ho doprovodil do Martiny komory. „Dveře zůstanou otevřené. Dohlédnu na to, aby byla zachována čest dámy a taky aby se tu nekuly nějaké pikle,“ prohlásil posměšně.

„Schopný muž,“ pochválil ho Lukas. „Ví, co je důležité.“

Strážný se hloupě zaculil, otočil se a vyšel ven, aby opět zaujal postavení u dveří. Neušel však ani tři kroky a Lukas ho sepjatým rukama uhodil do týla tak tvrdě, že se muž bez hlesu svezl k zemi.

„Hlupáku,“ opravil prve vyslovený názor, rychle zavřel dveře a sedl si proti Martě.

„Co je s Christianem?“ naléhala a stěží potlačovala slzy.

„Odmítá utéct,“ přiznal ponuře Lukas.

„Cože???“ Marta k němu nechápavě vzhlédla. Přestože odpověď pro ni nebyla úplně nečekaná, rozum se zdráhal ji přijmout. „Viděls ho? Mluvil jsi s ním?“

„Ano. Když se Petr vrátil s tou zprávou, prolezl jsem chodbou a domlouval mu. Není naděje ho přesvědčit. A i když je to trpké, v určitém smyslu má dokonce pravdu.“

Sáhl po Martiných ledových rukou a sevřel je v dlaních. „Mám ti vyřídit, že tě miluje. Prosí tě, abys sebrala všechnu svou odvahu a stála při něm.“

„Ale…,“ Marta zděšením skoro ztratila hlas, „copak neví, že ho chce Albrecht zabít?“

„Ví to,“ stručně odpověděl Lukas.

Martiny slzy mu lámaly srdce. Ani on se však nedokázal vyrovnat s pomyšlením, že jeho přítel se tak klidně dívá smrti do očí.

„Myslí si, že kdyby teď utekl, udělá nejen z tebe a dětí psance, ale bude to stát život mnoha Christiansdorfských,“ vysvětloval. „Albrecht by ve vesnici uspořádal krvavou lázeň a Christian to nechce zavinit. Ale jestli ho skutečně dá popravit bez thingu a řádného procesu, nemůže to Oto přehlédnout, nechce-li přijít o podporu svých leníků. Bylo by to tak zjevné porušení lenního práva, že by to Albrechta mohlo stát následnictví. Christian prý jen dodržuje svou přísahu, že vás všechny bude ochraňovat. Prosí tě za odpuštění za to, že ti způsobuje takovou bolest.“

Lukas se odmlčel, protože i jemu se lámal hlas. Nakonec vstal a pomohl Martě na nohy. Objal ji a pevně držel, když mu plakala na rameni.

Nepohnul se, jen mlčky stál jako její opora v bezmezně bolesti a smutek mu svíral hrdlo.

Zamlčel, že polovinu noci uvažoval, jak s pomocí několika věrných a odhodlaných osvobodí Christiana z popraviště. Ale Christian se rozhodl. Nepřijal by pomoc, aby zabránil krvavému soudu, který by ve vesnici nepochybně po jeho útěku nastal.

Čas jako kdyby zamrzl, když tak stáli vedle sebe v bolesti a smutku.

Potom se omráčený strážný pohnul. Lukas Martu pustil a smutně se usmál, když jí pohlédl do očí. „Myslíš, že tomu hlupákovi dovedeš vysvětlit, že jsem ho v žádném případě neposlal k zemi já?“

„Ještě chvilku,“ požádala. Paži měla jako z olova, když si přejela tvář, aby setřela slzy.

Na okamžik zavřela oči a vypadalo to, že vestoje spí. Pak je otevřela. „Můžeme.“

Povzbudivě na ni kývl, pak si klekl vedle ležícího a několika fackami do obličeje ho přivedl k vědomí.

„Hej, ty! Tak se konečně probuď! Co by si o tobě pomyslel tvůj pán, že při službě spíš, navíc v komoře dámy?“

Strážný otevřel oči a zmateně se rozhlédl.

„Upadl jsi. Doufám, že sis moc neublížil,“ přidala se Marta.

Viděl její zasmušilou tvář a domníval se, že si dělá starosti kvůli němu. To mu lichotilo, ale byl dost nedůvěřivý, aby se rozhlédl, o co mohl zakopnout.

„Tak honem na nohy, nebo to ohlásím tvému pánu!“ obořil se teď na něj Lukas. Rozkazovačný tón v pacholkovi potlačil všechny myšlenky. Rychle vstal a zatvářil se rozpačitě. „Promiňte, pane!“

„A teď konečně plň svůj úkol a dávej pozor, aby všechno bylo, jak má být, až mi paní domu bude ošetřovat zranění!“ rozkázal Lukas. Strážný rychle vyšel ze dveří, aby tam zaujal své místo.

Marta musela dohrát výjev do konce. Vytáhla z truhly pruh plátna a zranění převázala.

Každé slovo, každý pohyb jí připadaly nesmírně obtížné.

Měla pocit, že ji smutek škrtí.

Když Lukas odešel, zůstala sama se svým zoufalstvím. Protože nesměla komoru opustit a ani nikdo nesměl k ní, zalezla pod deku a schoulila se do klubíčka. Po tvářích jí stékaly slzy a myšlenky jí v hlavě vířily a marně hledaly cestu jak Christiana zachránit.

Měla by Albrechta na kolenou prosit o milost?

Dospěla v myšlenkách právě k této úvaze, když venku někdo nahlas odkašlal a zaklepal na otevřené dveře komory. „Paní Marto, markrabě Albrecht si přeje s vámi mluvit.“ Ani se nepohnula. Albrechtovi muži stejně vejdou dovnitř, mají-li pro ni nějaké rozkazy.

Nečekaný návštěvník si ještě jednou hlasitě odkašlal. „Paní Marto, markrabě Albrecht si přeje s vámi mluvit.“

Markrabě Albrecht! Už se tak nechává titulovat. Dostal snad zprávu o otcově smrti? Pak by byly všechny naděje marné.

Poznala, že k ní promlouvá Hartmut. „Potřebuju chvilku, abych se trochu upravila,“ odpověděla.

Šaty měla zmuchlané, na tom nemohla nic změnit. Namočila šátek do studené vody a přitiskla si ho na pláčem opuchlé oči. Hřebenem si rychle přihladila rozcuchané vlasy, spletla je do copu a nasadila na ně nejdražší šátek, jaký měla, z jemného hedvábí dovezeného z dalekých zemí, upevněný do úzké zlaté čelenky.

Narovnala se, nasadila chladný výraz, vyšla z komory a nechala se od Hartmuta doprovodit do paláce. Určitě to neznamená nic dobrého, když si ji teď Albrecht povolává k sobě.

Za krátkou dobu, kdy byla uvězněná ve své komoře, dal Albrecht v paláci leccos změnit. Nejnápadnější bylo pódium v čele sálu, na kterém stálo bohatě zdobené křeslo, v němž nyní seděl, podobně jako jeho otec, když ještě vládl na hradním vrchu v Míšni.

Jako pokaždé, když tady byl, honilo se po hale půl tuctu loveckých psů a štvalo krysy schované ve slámě. Živily se tu odpadky, jež Albrecht a jeho družina při jídle prostě házeli pod stůl. Stoly a lavice byly odsunuté ke stěnám, aby každý, kdo vejde, musel projít dlouhou, volnou cestou k pódiu, z něhož pohrdavě shlížel budoucí vládce Míšeňské marky.

Tentokrát si Albrecht odpustil předstírání, že Martu nevidí, jak to udělal při poslední návštěvě Christiansdorfu. Teď na ni upřel oči, jakmile vešla, a nespustil z ní neúprosný pohled po celou dobu, kdy v Hartmutově doprovodu procházela sálem, až před ním poklekla a poslušně sklopila oči.

Bylo na něm, aby promluvil jako první, koneckonců si ji dal zavolat. Ale pořád ještě mlčel. Věděla, že ji provrtává zrakem, aby ji zastrašil. Ale strach měla jenom o Christiana.

Jestlipak se Albrecht dozvěděl o plánovaném útěku? Po Lukasově návštěvě by se možná vůbec ani nedozvěděla, kdyby dal pozatýkat polovinu vesnice. Na druhou stranu, aspoň někdo z Petrovy bandy by jistě unikl a potajmu jí poslal zprávu.

Ani nejmenším pohybem na sobě nedala znát strach či netrpělivost, třebaže to pro ni bylo těžké.

Konečně měl Albrecht té hry dost. „Vstaňte, paní Marto!“

Poslechla a v duchu se divila, že jí ještě přiznal uctivé oslovení.

Chce od ní něco, nebo to patří k jeho hře a pak bleskurychle zaútočí jako číhající had na kořist a už ji nepustí?

„Doufám, že jste v pořádku,“ promluvil Otův syn a pohrdavě stáhl koutky úst.

„Jak bych nebyla, když se tak pečlivě staráte o mé blaho, že mě dnem i nocí střeží vaši nejlepší muži,“ odpověděla s chladným úsměvem.

„Nu, váš manžel se dopustil těžkého zločinu. Ale jak jste si všimla, zatím nemám v úmyslu nechat za to pykat vás a vaši dceru. Vaši synové zatím zalezli ke kaplanovi a jsou ještě třicet devět dní nedotknutelní.“

Výhrůžku v jeho hlase nebylo možné přeslechnout, přestože ji zahalil do zdvořilých vět. Pokud očekával vděčnost, byl zklamán. Marta mlčela.

S neproniknutelnou tváří čekala na jeho další slova.

Albrecht se podrážděně naklonil dopředu. „Ženská, měla byste projevit trochu vstřícnosti!“ vykřikl vztekle. „Váš muž bude zítra ráno odsouzen a popraven. Je vám jasné, že bych vás a vaši dceru mohl dát bičem vyhnat z města?“

„Jistě,“ odpověděla nechtěně ostřejším tónem, protože se přes veškerou snahu nedokázala úplně ovládnout. „Když můžete dát popravit nevinného, pak můžete dát i jeho ženu a dítě vyštvat ze vsi.“

„Tvoje drzost je neslýchaná,“ obořil se na ni Albrecht.

Pak se v křesle opřel a pozorně se na ni zadíval.

„Leccos jsem se doslechl o Christianovi a tobě, o vaší velké lásce. Možná ti nevadí zemřít, když on bude mrtvý. Ale je ti lhostejné i to, že tvou dceru prohlásím za psance? Je jí dvanáct let, že? Je na tobě, jestli ji přenechám svým strážím jako hračku, aby si zkrátily dlouhou chvíli, a pak ji dám hodit do kobky, nebo ji vezmu pod svou ochranu a dojednám pro ni výhodný sňatek.“

Krátce, pohrdavě se zasmál. „Přestože jako dcera zrádce nemůže mít moc velké požadavky. Ledaže by se otce zřekla. Ta nabídka samozřejmě platí i pro tvé syny, pokud po uplynutí čtyřicetidenního církevního azylu nechtějí být prohlášeni za psance, které každý může beztrestně zabít. Jak jsem viděl, jsou to šikovní jezdci.“

Martu stálo veškeré síly, aby nevykřičela svou nenávist Albrechtovi do obličeje. Nedokázala vyslovit odpověď, jakou od ní očekával, poděkování milostivému vládci, jenž se tak vlídně zachová k odsouzencově rodině. Pro Albrechta byl Christian už odsouzený. Ale ona nebyla ochotna označit manžela za zrádce.

Věděla, že teď má v rukou i život svých dětí. Christian už je ztracen a její vlastní osud ji nezajímá, ale najde se dost odvážných lidí, kteří Kláře ušetří další trápení. Petr a jeho banda ji odvedou do bezpečí a stejně tak i její bratry. Raimund a Lukas se jich ujmou a budou bojovat za práva Christianových dětí, až se Hedvika s Otou vrátí.

„Kvůli tomu jste mě dal k sobě povolat, pane?“ zeptala se zdánlivě lhostejně.

„Chci tě jen upozornit na možnosti, jaké máš,“ prohlásil důrazně. Přehodil si nohu přes nohu, upravil drahý oděv a kývl na páže po levici, aby mu naplnilo pohár vínem.

Od strohého tykání opět přešel ke zdvořilejšímu oslovení.

„Jako projev své milosti vám dovoluji navštívit toho zrádce ve vězení. Promluvte s ním. Když ho přimějete k tomu, aby zítra veřejně doznal svůj zločin, daruji mu život.“

Hartmut odvedl Martu k donjonu a rozkázal strážím, aby otevřely otvor do kobky a spustily žebřík.

„Mám rozkaz nespouštět vás z očí,“ omluvil se Martě a v hlase měl upřímné politování.

Neodpověděla. Co by také na to měla říct? Musela soustředit všechny své síly, aby při možná posledním setkání se svým mužem nepropukla v pláč. Tím by Christianovi jeho situaci ještě ztížila.

Hartmut si vzal pochodeň a slezl dolů jako první. Pak ustoupil stranou, aby ho Marta mohla následovat.

Sestoupila o několik příček a zaplavilo ji zoufalství. S velkou námahou potlačila výkřik, který se jí dral z hrdla, a mrkala, aby zadržela slzy.

Nebudu plakat, umínila si a sestupovala níž.

Hartmutova pochodeň osvětlovala kobku natolik jasně, že Marta rozeznala i lehký úsměv, s nímž ji Christian pozdravil.

Byl spoután v řetězech, oblečení měl ještě zakrvavené z boje, ale zřejmě nebyl mučen.

Nechtěla dát před Hartmutem najevo své city, ale v okamžiku, kdy manžela uviděla, byla všechna předsevzetí zapomenuta. Prudce se vrhla k Christianovi a přitiskla se k němu. Pokoušel se ji obejmout, pokud mu to řetězy dovolovaly.

„Proč?“ šeptala mu zoufale, slzy jí tlumily hlas, a sklopeným zrakem hledala v zemi otvor k útěku, který odmítl využít.

„Pustili tě ke mně, abys mě přemluvila?“ zeptal se tak hlasitě, aby Hartmut mohl slyšet každé slovo. „Mám se veřejně kát za to, že jsem jednal podle rytířské přísahy, kterou jsem složil?“

Tvář jí strnula. Ustoupila o krok zpátky.

„Markrabě Albrecht slibuje, že ti daruje život, když zítra přede všemi přiznáš svůj zločin,“ sdělovala mu přiškrceným hlasem. „Přikázal mi, abych ti to vyřídila.“

Christian povytáhl obočí. „Markrabě Albrecht? Oto je snad mrtvý?“

„Nevím. Nesmím vycházet ze své komory,“ odpověděla a tázavě pohlédla na Hartmuta.

„Ne. Pokud víme, byl na císařův rozkaz propuštěn z vězení durynského lantkraběte a je na cestě do Míšně. Albrecht se tak dává titulovat, dokud se jeho otec opět neujme vlády,“ vysvětloval velitel stráží zjevně rozpačitě.

„A jaký zločin mám veřejně přiznat?“ zeptal se Christian teď už přímo Hartmuta.

„Jednal jste proti rozkazu markraběte a ohrozil tak stříbrný poklad,“ odpověděl tázaný.

„Vy víte stejně dobře jako já, že jsem jednal správně, tak jak bylo v dané situaci nutné,“ pokračoval Christian s pohledem upřeným na Hartmuta. „A že Albrecht poruší právo, když nade mnou sám vynese hrdelní rozsudek. O mé vině či nevině má rozhodovat thing.“

Elmarův rytíř se zjevně cítil nepříjemně. Po krátkém mlčení si odkašlal: „Poruším rozkaz, který jsem dostal, a nechám vás chvilku o samotě s vaší manželkou, abyste si mohli promluvit. Mám vaše slovo, Christiane, že nepodniknete nic, abyste utekl?“

„Ano, máte,“ přikývl Christian. „Neuteču. Takové přiznání viny Albrechtovi do rukou nedám. Myslíte, že nevím, proč mě nedal přikovat ke zdi?“ ukázal na kruhy a pouta v kamenné zdi. Řetězy na nohou a rukou sice omezovaly jeho pohyb, ale v kobce se mohl volně přecházet. „Jestli mě chce popravit, bude muset proces vést na veřejnosti.“

Než Hartmut začal šplhat po žebříku nahoru, otočil se k Martě: „Pokuste se svého muže přemluvit, nebo ho ztratíte,“ naléhal upřímně. „Albrecht ho zítra bude soudit. Bez milosti.“

Oba věděli, že Hartmut stojí nahoře u otvoru, dívá se na ně a slyší každé jen trochu hlasitěji pronesené slovo.

Marta se však neovládla, prudce přistoupila k Christianovi a zoufale ho objala. Pomyšlení, že jeho teplé, živé tělo by zítra mohlo být jen kusem masa zbaveným duše přesáhlo její představivost.

„Proč jenom? Proč?“ opakovala stále.

Christian ji hladil po vlasech a řetězy na rukou mu chřestily.

„Drahá, nedělej mi to ještě těžší,“ zašeptal.

Opatrně se jí vymanil a kousek couvl.

„Albrecht tě poslal, aby mě pokořil,“ pokračoval a hleděl na ni s něhou a smutkem. „Chce se mě zbavit a zároveň ukázat jako odstrašující příklad. Dobře ví, že tím narušuje právo. Kdybych se přiznal ke své vině, dosáhl by cíle, aniž by mu někdo mohl vytknout porušení práva. Tu laskavost mu neprokážu. Zradil bych tím všechno, co má být rytíři svaté. Zradil bych lidi v naší vesnici a všechny, kteří potřebujou naši ochranu. Vím, že naše děti jsou v bezpečí. Ale nemůžu dopustit, aby Kuno, Bertram a ostatní museli zaplatit životem za to, že poslechli mé rozkazy.“

„Spoléháš, že se neodváží to udělat?“ zeptala se a vzplála v ní jiskřička naděje, ale Christianova odpověď ji opět uhasila.

„Ale ne, on to udělá. Albrecht mě dá tak či onak zabít, když ne veřejně, tak tajně, prostřednictvím někoho jiného. Nemůže riskovat, že se jeho otec dozví o jeho špatných a zbabělých rozkazech. A o mém podezření, že byl s útočníky spolčený, aby se dostal ke stříbru. Bylo by mu milejší, kdybych se před ním pokořil. Moje přiznání by mu ušetřilo svévolný rozsudek, kterým proti sobě poštve velkou část rytířského stavu, možná dokonce i svého otce. Ale když se nepokořím a on bude muset tu záležitost dokončit…“

„To znamená, když se necháš zabít, dobrovolně odvést v řetězech na popraviště!“ vykřikla zoufale Marta.

Christian si její poznámky nevšímal. „Jestli se opravdu odváží dát mě zabít, bude to tak očividné bezpráví, že thing to nebude moci přejít. Byl by to signál pro celou Míšeňskou marku, který by odhalil Albrechta jako tyrana.“

Marta o krok ustoupila. Hledala v podlaze vchod do únikové chodby, ale nemohla ho najít. Christian ho po odchodu přátel zřejmě pečlivě zakryl kamennými deskami, zemí a slámou.

„Ať ho využije někdo jiný, kdo právem bude hledat východisko v útěku,“ zašeptal jí.

„Jsi tedy pevně rozhodnutý?“ zeptala se znovu.

„Ano.“ Chvilku mlčel a zamyšleně hleděl na zoufalou manželku. „Vždyť jsem už dávno mohl zemřít v nějaké bitvě či souboji. Nejméně dvakrát jsem smrti o vlásek unikl jen s Lukasovou a tvou pomocí. Možná se Všemohoucí rozhodl, že můj čas opravdu uplynul. Jsem mu vděčný za každý den, který jsem mohl strávit s tebou, a za naše děti. Těm se nic nestane, je o ně postaráno.“

Nějakou tajnou cestou se musel dozvědět, že Thomasovi a Danielovi byl v kapli udělen církevní azyl a Klára je v bezpečí.

Christian něžně pohladil Martu po vlasech. Na tváři ucítila zrezavělý kov řetězu a slyšela chřestit články.

„Tak to tedy vzdáváš,“ šeptala na smrt nešťastná.

„To bych utekl,“ opáčil tiše.

Pak promluvil opět pevně a nahlas. „Nevzdávám to, má drahá, jdu do boje. Možná svého posledního, ale v každém případě nejtěžšího boje. A při naší velké, nesmrtelné lásce tě prosím: Stůj při mně. Neponižuj se zítra před Albrechtem, abys pro mě vyprosila milost. Nikdy mi ji neudělí a jen si bude ten výjev vychutnávat.“

Prudce ji k sobě přitiskl. „Vždycky jsi byla odvážnější, než od tebe lidé čekali. Buď i tentokrát.“

Marta opět potlačovala slzy. V myšlenkách jí vyvstávaly obrazy, jak surové stráže zítra Christiana předvedou v řetězech, Albrecht mu poručí pokleknout a meč mu dopadne na šíji. Představa byla tak strašlivá, že se hrůzou zachvěla.

Ale nedokáže Christiana přesvědčit. Rozhodl se. Je ochoten obětovat svůj život, aby zachránil své věrné a celému světu ukázal, že Albrecht je tyran, jenž si vládu nad Míšeňskou markou nezaslouží. Zvěst o takovém do nebe volajícím bezpráví se rychle rozšíří po celé marce, pokud si to Albrecht opravdu na poslední chvilku nerozmyslí.

O to se Christianovi přátelé postarají.

Když se teď rozpláče, pošle ji pryč. Má pravdu, nesmí mu to dělat ještě těžší, než už to je. Chce-li mu pomoci, zbývá jí jediné: postarat se, aby mohl svou poslední cestu vykonat důstojně.

Zoufale ho políbila a při pomyšlení, že to je možná poslední polibek, jí stékaly po tvářích slzy, které nedokázala zadržet. S přemáháním se od něj odtrhla, otřela si obličej a o krok ustoupila.

„Neměl bys mít zítra na sobě tohle špinavé oblečení,“ prohlásila tak klidně, jak jen dovedla.

Nečekala na jeho odpověď, vyšplhala po žebříku o několik stupňů výš a zeptala se Hartmuta: „Je dovoleno přinést manželovi čisté oblečení a ostříhat mu vousy, než zítra předstoupí před svého soudce?“

Velitel stráží krátce přemýšlel, pak jí rozkázal, aby zůstala v kobce, a vyslal své vojáky, aby přinesli všechno potřebné. Pravděpodobně chtěl zabránit tomu, aby Marta mezi věcmi nepropašovala něco, co by manželovi mohlo dopomoci k útěku.

Christian a Marta už nepromluvili ani slovo, jen čekali a dívali se na sebe.

Hartmut důkladně prohlédl balíček s oblečením, který přinesla Waltrud, a spustil do kobky kbelík teplé vody. Pak ho osobně následoval s mýdlem a břitvou v ruce.

Váhal, zda má Martě věci předat.

„Stojíte za svým slovem, že se nepokusíte o útěk?“ obrátil se na Christiana.

„Ano.“

Hartmut stále ještě váhal. „Překračuju své pravomoci. A nikomu jinému bych to nedovolil. Ale pochopte, že vás nemůžu nechat o samotě, když vaší manželce svěřím břitvu. Při sebemenším podezření bych musel vás i vaši ženu zabít.“

Christian přikývl.

„To nebude nutné,“ odpověděl klidně.

Hartmut mu osobně odemkl pouta na rukou i nohou, aby mu Marta mohla svléknout špinavé oblečení. Potom začala Christiana pomalu omývat.

Ještě jednou přejela prsty po každé jeho jizvě, byly to stopy po Randolfově mučení rozžhaveným železem, zjizvená místa u klíční kosti a na noze, kam se zabodly šíp a střela z kuše, čistě vyhojená rána po seku mečem na hřbetu ruky, znamení, která na jeho těle zanechala léta bojů.

Znovu si vštěpovala každou podrobnost, aby ji nikdy nezapomněla. Jak často držela to tělo v náručí, kolikrát se vášnivě milovali, jak toužebně si přála ještě jednou ho k sobě strhnout. Věděla však, že tohle je rozloučení před očima cizího člověka, proto musí být důstojné.

Poručila Waltrud, aby přinesla Christianův nejhonosnější bliaut. Když mu Marta oblékla čisté věci, bylo to složité, protože Hartmut byl ochoten odemknout vždy jen jedno pouto, a Christian byl opět v řetězech, požádala Hartmuta o břitvu. Jen váhavě jí ostrý nástroj vložil do ruky. Pak tasil meč a nespustil ji z očí, když Christianovi upravovala vousy do obvyklé podoby.

Když byla hotová, vrátila Hartmutovi břitvu a odstoupila o dva kroky.

„Takhle je to lepší,“ vypravila ze sebe.

Nechtěla před Hartmutem mluvit o důstojnosti, protože tu chtěl Albrecht jejímu manželovi vzít.

Ale Christian pochopil.

„Děkuju.“

Víc nepromluvil. Ostatní mu vyčetla z očí, z posledního pohledu, který jí mohl věnovat. Byla v něm láska a prosba, aby byla zítra silná, pozdrav na rozloučenou.

Ještě jednou do sebe ten obraz vstřebávala, pohled na svého muže v řetězech, avšak silného i tváří v tvář možné smrti.

„Bůh tě ochraňuj!“ zašeptala.

„Bůh ochraňuj i tebe a naše děti,“ odpověděl.

Nesmí před ním plakat. Pomalu, opatrně vystupovala po žebříku a nahoře ji Hartmut doprovodil do její komory.

„Byl byste tak hodný a poslal mu kaplana, aby ho vyzpovídal?“ zeptala se.

Hartmut pochopil a přikývl.

„Škoda dobrého člověka,“ povzdychl si a znělo to upřímně. „Kéž při něm stojí Bůh a je milostiv jeho duši.“

Tři šípy

Ještě nikdy se na nádvoří nedostavilo tolik lidí jako onoho rána, kdy chtěl Albrecht soudit Christiana.

Přišli nejen kolonisté a obyvatelé řemeslnické čtvrti, nýbrž tentokrát i horníci vedení hornickým mistrem a vrchním štajgrem. Albrecht rozestavil po obvodu dvora stráže v plné zbroji. Obával se vzpoury nebo pokusu o rytířovo osvobození, který možná chystají Christianovi stoupenci.

Marta byla pod dozorem dvou ozbrojenců přivedena na pódium, které dal Otův syn postavit a na němž měl být také rozsudek vykonán. Jakub a Giselbert se postavili vedle ní každý z jedné strany; Jakub s nepohnutou tváří, Giselbert se zjevně triumfálním výrazem. Zřejmě na ni měli ti dva na Elmarův rozkaz ještě dodatečně dohlížet.

Albrecht tentokrát nedal rozložit na popravčí špalek mučicí nástroje, nýbrž vedle něj postavil svého nejsilnějšího muže, jenž před sebou držel tasený meč lehce se špičkou dotýkající země.

Marta se snažila odvrátit pohled od popravčího špalku a meče, nedokázala však ovládnout hrůzu, jež ji zaplavovala. Nevěděla, kde vezme sílu, aby se chovala tak, jak Christian očekával a požadoval.

Pátravým pohledem klouzala po davu lidí před sebou. Christiansdorfští se tísnili na nádvoří a čekali. Přímo pod pódiem stál Petr a jeho věrní, mnozí s obličejem mokrým slzami, jiní se vzdorovitým výrazem ve tváři. Mladý Christian, jenž se vrátil ze zběsilé jízdy do Míšně, objímal ramena plačící Anny a pokoušel se ji utěšovat. Vedle ní stály Martiny nevlastní dcery a kovářova žena Emma se syny. Těžce nemocná Mechthilda se opírala o berle a hlasitě smrkala, potom jednomu strážnému plivla přímo před nohy. Prudce k ní přikročil a uhodil ji do obličeje. Vysloužil si tak proud spílání a nadávek, až se kolem stojící navzdory vážné situaci trpce zasmáli.

Lukas, hornický mistr Hermann, kovář, kaplan Hilbert a další vážení mužové zasmušile upírali zrak před sebe.

Martu překvapilo, že uviděla i Raimunda, starého Friedmara a s nimi půl tuctu rytířů, které znala jen zběžně. Přivedl je sem Lukas narychlo dneska v noci? Chystají snad přece jen nějaký krkolomně smělý pokus osvobodit Christiana před zraky po zuby ozbrojených stráží?

Koutkem oka si všimla, že dva vojáci pomáhají páteru Sebastianovi na pódium. Duchovní se tvářil spokojeně a zaujal místo přímo proti ní.

Budoucí markrabě však nepospíchal, nýbrž si u snídaně dopřál víc času než obvykle.

Netrpělivé mumlání na nádvoří sílilo a prosazoval se v něm výhrůžný tón. Ze zadních řad se ozývaly výkřiky požadující Christianovo propuštění.

Stráže si vyměňovaly neklidné pohledy, potom se jeden z mužů vypravil k paláci, pravděpodobně aby Albrechtovi sdělil, že situace na nádvoří začíná být nevypočitatelná.

Zatroubení na lovecký roh oznamovalo příchod samozvaného markraběte. Tentokrát před ním lidé poklekli jenom s odporem, některé z nich k tomu museli přimět ozbrojenci ranami a kopanci.

Albrecht předstíral, že si toho nevšiml, Marta však na něm poznala, že jen stěží potlačuje vztek.

„Předveďte zrádce!“ poručil.

Elmar osobně s taseným mečem přiměl Christiana vystoupit na pódium. Triumf v jeho obličeji nebylo možné přehlédnout.

Nikdo z vesničanů si ho však nevšiml, protože oči všech se upíraly na Christiana. Stál před nimi takový, jak ho znali, vzpřímený a důstojný. Jenom tentokrát neměl po boku meč, ale řetězy na rukou i nohou.

„Zajatec přichází s velkou hrdostí!“ zvolal Albrecht pohrdavě a obrátil se k páteru Sebastianovi. „Není snad hrdost smrtelný hřích, pátere?“

Duchovní důležitě přisvědčil.

Marta se marně pokoušela zachytit Christianův pohled. Neobrátil se k ní, nýbrž se zadíval na lidi před sebou, kteří z něj nespouštěli zrak. Bylo to jako mlčenlivé spojenectví, dohoda, že budou trvat na tom, co si pro svou ves vysnili.

„Tento muž, rytíř ve službách míšeňského markraběte, se opovážil jednat v rozporu s rozkazy svého pána, navíc v situaci, kdy hrad a markraběcí stříbrný poklad byly ve vážném nebezpečí. Za neuposlechnutí rozkazu ve válce je jenom jediný trest: smrt,“ prohlásil Albrecht.

Na nádvoří se zvedla vlna hlasitých protestů.

„Ticho!“ zařval Elmar. „Nebo dám hned na místě pár křiklounů pověsit!“

Rázem nastalo ticho.

„Vzhledem k jeho zásluhám však jsem ochoten projevit milost,“ pokračoval Albrecht.

Marta pozvedla hlavu a snažila se nedat na sobě znát nic z pocitů, které se v ní bouřily. Možná se Albrecht opravdu neodváží Christiana popravit? I kdyby mu dal useknout ruku, raději by ho měla po svém boku jako mrzáka, než aby se musela dívat na jeho smrt.

Albrechtova další slova v ní však rychle zadusila veškeré klíčící naděje.

„Samozřejmě za předpokladu, že projeví upřímnou lítost a složí přísahu, že mi bude v budoucnosti zcela oddán. Jako obyčejný ministeriál v mých službách. Protože samozřejmě nemůžu někomu tak neposlušnému svěřit odpovědnost za hrad.“

Albrecht se opřel v židli, zkřížil paže na prsou a pobaveně se podíval na zajatce.

„Nu, Christiane, poslouchám.“

Christian postoupil o půl kroku vpřed a řetězy zachřestily. Cítil, že se na něj upírají pohledy všech přítomných.

„Bylo správné využít hrad jako útočiště pro vesničany. Bůh je mi svědkem, jinak by bylo ještě mnohem víc mrtvých. Přebírám plnou odpovědnost za činy mužů, které ještě držíte v řetězech.“

Christian pohybem hlavy ukázal na místo, kde pod dozorem stráží stáli Walter, Kuno, Bertram, Jonas a Reinhard. „Propusťte je. Jenom plnili mé rozkazy. Ale mě smí soudit jenom thing.“

Elmar ho jílcem meče udeřil do zad tak silně, až Christian padl na kolena, ale hned zase vstal.

„Ty vzpurnej bastarde!“ zařval Elmar na dlouholetého soka.

„Vy jednáte v rozporu s platným právem. Vy porušujete lenní přísahu, přísahu pána chránit své poddané!“ zvolal Christian.

„Nepoučitelný!“ vyštěkl vztekle Albrecht. Potom se obrátil k odsouzenému a ostře prohlásil: „Thing soudí jenom muže urozeného stavu. A k nim už nepatříš!“

Pokynul strážím po boku Marty a ozbrojenci ji postrčili o dva kroky dopředu.

„Možná by se za tebe chtěla přimluvit tvoje žena? Je to poslední příležitost jak si vyprosit mou milost. Rozmysli si to! Ale ať to netrvá dlouho!“

Christian se otočil k Martě a daroval jí poslední dlouhý pohled. Pak se napřímil a rysy v tváři mu ztvrdly.

Marta se neodvážila pod jeho přísnýma očima udělat jediný krok.

Na její místo nečekaně předstoupil Lukas. Lidé natlačení kolem ustoupili, aby mohl před Albrechtem pokleknout.

„Můj kníže, jménem rytířů, jež se osvědčili v mnoha bojích vás chci poprosit, abyste rozsudek nevynášel tady a teď, nýbrž na thingu.“

„Vy a osvědčený rytíř?“ opáčil Albrecht s předstíraným údivem. „Pokud vím, jste chlap bez panství a bez jména!“

„Tak vyslechněte naši přímluvu,“ promluvil Raimund, poklekl vedle Lukase a kolem něj Friedmar a ostatní rytíři.

„Pocházíme ze starých a vážených rodin, které jsou rodu Wettinů po generace věrně oddané. A v družině vašeho otce by se našly ještě tucty dalších rytířů bez váhání ochotných potvrdit Christianovu čest a lenní věrnost.“

„Mého otce vynechte ze hry!“ okřikl ho Albrecht. „Nebyl při tom, když se na vesnici zaútočilo.“

Hornický mistr Hermann poklekl vedle rytířů. „Můj kníže! Pokud zdejší těžba mohla v uplynulých letech rozmnožit bohatství vašeho rodu, pak je to zásluhou především rytíře Christiana. A ujišťuji vás, že jeho jednání při přepadení vesnice zabránilo tomu, aby se na delší čas snížila těžba.“

Albrecht se nejprve upřeně podíval na muže, kteří před ním klečeli, potom na vzpřímeného Christiana.

„Chybí mi slova upřímné lítosti. Ať váš hrdý přítel a jeho žena padnou k mým nohám a prosí o milost,“ požadoval Albrecht. „Pokorně a v slzách!“

Christian pohledem přikázal Martě, aby zůstala stát na místě. Na nádvoří se rozhostilo hrobové ticho. Marta se neodvážila odvrátit od Christiana pohled.

A tak si nevšimla, jak dal Elmar nenápadné znamení, a neviděla letět první šíp. Ale ještě než zasáhl cíl, projel jí blesk smrtelné hrůzy.

Potom, jako ve zlém snu, viděla Christiana padat na kolena. Dva šípy mu trčely z hrudi, třetí projel krkem. Zahlédla, jak se jeho oči protočily k nebi, ještě než dopadl na zem. S pronikavým výkřikem se vrhla k manželovu mrtvému tělu.

Lidé ochromení zděšením hleděli na svého zavražděného pána. Potom první z nich zařvali.

Lukas se po zděšeném pohledu na Martu rychle otočil směrem, z něhož byly vystřeleny šípy, tasil meč a s Raimundem a Friedmarem si razil cestu davem, který se okamžitě před třemi rytíři rozestupoval.

Jakub, na něhož Lukas zavolal nějaký povel, se s taseným mečem postavil před Martu, která otupená bolestí objala mrtvého Christiana.

Pohled zamlžený slzami upírala na jeho klidný obličej. Jen oči civící do nicoty svědčily o tom, že je mrtev. Jeden ze šípů zřejmě probodl srdce.

Pohladila Christiana po očích, aby mu zavřela víčka. Pak ji někdo od mrtvého táhl pryč. Ale drsné sevření a prudký pohyb ji přivedly k vědomí.

„Vrahu!“ vykřikla na Albrechta a vstala. „Vy jste k tomu dal rozkaz!“

Na nádvoří se ozývala změť pobouřených hlasů, hrozilo, že propukne panika.

„Okamžitě tu ženskou odveďte!“ zařval Albrecht na stráže.

Někdo jí rukou ucpal pusu a postavil ji na nohy. Přímo za sebou slyšela Jakubův zoufalý hlas, který jí šeptal do ucha: „Mlč a pojď odtud, nebo zabijí ještě tebe a tvé děti!“

Nechtěla opustit mrtvého manžela, ale Jakub ji pevně chytil kolem pasu a táhl pryč.

Pak se náhle zastavil a otočil se. Marta sledovala jeho pohled. Udýchaný Lukas se vracel se zakrváceným mečem a dav se před ním opět rozestupoval.

V levé ruce držel za vlasy useknutou hlavu a hodil ji Albrechtovi k nohám. Trofej se kousek kutálela, potom ji krvavý pahýl krku zastavil. Otevřené mrtvé oči civěly přímo na Albrechta.

„Jeden z vrahů!“ vykřikl nenávistně Lukas. „Ani ostatní daleko neutečou.“

Albrecht lhostejně hleděl na zakrvavenou hlavu a potom se podíval na Lukase. „Nevzpomínám si, že bych vám k tomu dal rozkaz. Ale dobře, takhle je aspoň jeden ze zločinců potrestaný.“

Vstal a rozpřáhl paže, aby utišil dav.

„Chtěl jsem se zachovat milostivě a darovat Christianovi život!“ zvolal nahlas. „Neznámí muži na něj vystřelili.“ Chytil useknutou hlavu a zvedl ji vzhůru. „Vidíte, lidé, viník je potrestaný!“

Jakub při jeho slovech ještě pevněji tiskl dlaň na Martinu pusu. „Neříkej nic!“ zapřísahal ji tiše, ale naléhavě. „Mysli na své děti! A jestli tady teď propukne vzpoura, uchystá vesničanům krvavou lázeň.“

Lukas vyslal k Martě pohled, který vypovídal totéž, a znovu se prodíral davem, aby pronásledoval další dva uprchlé vrahy.

Marta zbavená vlastní vůle připustila, aby ji Jakub odvedl.

Nevěděla, jak se dostala do své komory a kolik času uplynulo, než k ní přišla Waltrud a oznámila jí, že Christianovo tělo leží na márách v hradní kapli.

„Můžete k němu jít,“ dodala a drsnými dlaněmi si přejela po zrudlém, uplakaném obličeji, pak se vysmrkala do zástěry. „Mechthilda převzala stráž u mrtvého, ale položilo ji to. Bylo toho na ni moc. Ostatní vězni dostali milost a byli propuštěni.“

Lukas, Raimund, Friedmar, Reinhard a Jakub už stáli kolem na stráži u mrtvého.

Jakub a Reinhard, který byl také propuštěn a věděl, že jeho nevěsta je v bezpečí, se rozhodli otevřeně se přihlásit k Christianovi. Lukas položil ruce na ramena Christianových synů, aby je povzbudil. Thomas a Daniel se nechápavě dívali na otcovo mrtvé tělo. Thomas měl v obličeji vepsanou nenávist, ale mladší Daniel nedokázal potlačit slzy, ani když se snažil. Ramena se mu pod Lukasovou rukou otřásala vzlyky.

Když Marta vešla do kaple, všichni na ni upřeli zrak.

„Je pomstěný,“ oznamoval Lukas. „Ti tři vrazi jsou mrtví.“

„Ale ten, kdo jim to rozkázal, ne!“ připomněla nenávistně Marta.

Lukas pustil Christianovy syny a obě ruce teď položil na ramena vdově, aby jí dodal sílu.

„Všichni vědí, kdo ten rozkaz vydal,“ promluvil tak klidně, jak jen byl schopen, a v hlase měl trpkost a tvrdý tón. „Ale jestli Albrechta ještě jednou veřejně označíš za vraha, stáhneš s sebou do hrobu nespočet lidí.“

Marta neodpověděla, beze slov sklesla vedle Christianovy mrtvoly, vzala do dlaní jeho ruce složené na hrudi a držící svůj meč. Někdo musel Hartmuta přimět, aby ho mrtvému vrátil. Nebo to možná učinil z vlastního rozhodnutí.

Marta si sotva všimla, že přišli Kuno a Bertram s manželkami a přivedli i Kláru.

Johana a Marie hlasitě zavzlykaly, ale Klára poklekla vedle matky, bledá jako stěna a se strnulými rysy v obličeji.

„Věděl to,“ zašeptala matce. „Tak jako jsme my dvě věděly, že se něco takového stane… Obětoval se.“

Teprve díky Klářiným slovům bylo Martě jasné, že v nitru věděla, jak tento den skončí, a věděl to i Christian. Ale rozhodl se, že neuteče.

Vstala a zapotácela se.

„Není to správné,“ zachraptěla.

Ostatní na ni nechápavě pohlédli.

„Měl zůstat oblečený do toho zakrváceného, prostříleného bliautu. Aby každý viděl, že neumřel pokojně, ale byl zavražděn, a že odvážně hleděl smrti do tváře!“

„Matka má pravdu,“ ozvala se překvapivě Klára do zaraženého mlčení. „Otec by to tak chtěl. Jeho smrt má být varováním a obžalobou.“

Ještě než mohl někdo odpovědět, vešel do kaple jeden z Albrechtových sluhů.

„Markrabě si přeje okamžitě mluvit s vdovou Martou.“

Vdova! Jen zvolna to slovo pronikalo do Martina nitra. Teď je vdova.

Lukas jí mlčky pomohl vstát a provázel ji.

Musel počkat u vchodu do haly, protože nebyl vyzván, aby vešel, ale za nic na světě by nenechal jít Martu k Albrechtovi samotnou. Kdoví, jaké s ní má úmysly, ale rozhodně to nebude nic dobrého.

„Měl bych vás uvrhnout do kobky za tu drzost, které jste se ráno dopustila,“ promluvil Albrecht, když před ním se zkamenělou tváří poklekla. „Ale chci vzít ohled na to, že vám bolest nad ztrátou manžela zakalila rozum.“

Marta neřekla ani slovo a nehnutě upírala oči do Albrechtovy tváře.

„Jistě pochopíte, že teď pro vás na hradě není místo. Chci být tak velkorysý, že vám poskytnu tři dny, abyste si mohla zabalit osobní věci a opustit hradní okrsek. Vaše služebnictvo smí jít s vámi. Pak převezme úřad nový fojt, kterého budu jmenovat, a přestěhuje se do komnat, jež mu náležejí.“

„Odejdu z hradu ještě dneska,“ odpověděla Marta s vynuceným klidem.

Přála si, aby byla co nejdřív pryč od Albrechta a jeho vraždících kumpánů. Se svými lidmi se opět nastěhuje do domu, kde s Christianem šťastně žili do doby, než byl jmenován hradním fojtem. Nechtěla pobývat pod jednou střechou s jeho vrahem.

Přesně věděla, co ještě Albrecht poručí v marné snaze vymýtit vzpomínku na Christiana.

„Dobrá, to mi usnadňuje vyslovit to, co vám ještě musím sdělit,“ pokračoval medovým hlasem Otův syn. „Doslechl jsem se, že váš muž leží na márách v hradní kapli. Musíte pochopit, že to není to správné místo pro někoho, kdo se tak hrubě provinil proti svému knížeti. Vezměte s sebou jeho mrtvolu a postarejte se, aby byla v tichosti pohřbena. Vaši synové vás mohou doprovodit. Jsou propuštěni z markraběcích služeb a nemusí už zalézat pod oltář.“

Viděla, jak se úlisný Elmar naklonil k svému pánovi a horlivě mu něco šeptal.

Albrecht povytáhl obočí.

„A pamatujte si, pohřben bude v naprosté tichosti,“ opakoval výhrůžně. „Buďte mi vděčná, že vůbec smí být pochovaný do posvěcené půdy! Kdybyste snad s jeho stoupenci chtěla vyvolat vzpouru, všechny zúčastněné potrestám nejtvrdším způsobem!“

Zachmuřený Lukas čekal na Martu před halou a tázavě na ni pohlédl.

„Ať Waltrud sbalí naše věci a vezme si na pomoc, koho bude chtít. Pár děveček ať odejde do vesnice připravit náš starý dům u vesnické lípy!“ přikázala Marta.

Kamenný dům stál už nějaký čas neobydlený a jen tu a tam, když se na hrad sjelo hodně lidí, v něm někdo přespal. Ale dvě nebo tři šikovné ženy tam ve chvíli uklidí a vše nachystají, aby bylo možné tam opět bydlet. Dům měl dokonce vlastní kapli, kterou dal Christian zřídit, když Marta jen o vlásek unikla obvinění z čarodějnictví. Nemusela se pak zpovídat u fanatického pátera Sebastiana, nýbrž u otce Hilberta, kterého Christian přivedl do domu.

Marta se v duchu divila, že je teď vůbec schopná udělovat nějaké příkazy, jako by se nic nestalo, jako by šlo jen o to připravit se na cestu.

Ale vlastně tomu tak bylo: bude to Christianova poslední cesta. Nechť se stane součástí jeho odkazu.

Spolu s Lukasem se Marta vracela do kaple. Všichni, kdo tam na ně čekali, k ní tázavě vzhlédli. Krátce jim oznámila Albrechtovy rozkazy a své rozhodnutí, potom poprosila všechny s výjimkou svých dětí, aby ve vesnici rozšířili zprávu, že Christianovo tělo bude krátce před západem slunce přeneseno do jeho domu nedaleko vesnické lípy.

„Jestli souhlasíš, vezmu po pohřbu tvé syny k sobě,“ navrhl Raimund. „Albrecht jim beztak nedovolí, aby se zdržovali na hradním vrchu, a bude lepší, když budou z jeho dosahu.“

Marta s úlevou souhlasila. U Raimunda budou její synové v bezpečí.

Když muži odešli, poprosila nevlastní dcery, aby přinesly Christianův zakrvácený bliaut.

Raději by mrtvého omyla sama, ale předešla ji Mechthilda. Možná však bylo lepší, že neviděla jeho probodené srdce a smrtelná zranění. Uchová si ho ve vzpomínkách tak, jak ho naposledy viděla včera, když ho omývala a připravovala na to, o čem oba věděli, že se stane.

Johana a Marie se vrátily s bliautem proděravělým šípy a pomohly jí, aby ho mrtvému oblékla přes úmrtní roucho. Pak znovu složila paže milovaného muže na hrudi a vtiskla mu do rukou meč. Schová ho potom pro Thomase, jak si to jeho otec přál. Ale do pohřbu ještě zůstane Christianovi.

Poklekla vedle már, sepjala ruce a položila si hlavu na jeho rameno.

Jediná věta, jediná výčitka jí stále znovu kroužila v hlavě: Drahý, proč jsi mě opustil?

Nevěděla, jak teď má žít dál.

Možná uplynula celá věčnost, ale možná jen chvilka, když se vedle ní objevil Lukas.

„Všechno je připraveno,“ oznámil, chvíli mlčky čekal, potom jí pomohl vstát.

Jakub, Reinhard a Raimund vešli a uložili Christianovo mrtvé tělo na nosítka, která si přinesli s sebou.

Lukas k nim přistoupil jako čtvrtý. Společně nosítka s mrtvým zvedli a vynášeli ven.

Marta a Klára, která se k ní přidružila, je následovaly, za nimi Thomas a Daniel, Kuno a Johana, Bertram a Marie.

Dokud skupinka procházela nádvořím, byla osamělá a ponechaná sobě.

Jakmile však prošla bránou, ze všech stran k ní proudili Christiansdorfští a připojovali se k průvodu. Zamračeně nebo s uplakanýma očima kráčeli za svým mrtvým pánem. První šli nejstarší kolonisté jako Jonas a Emma, za nimi horníci s rodinami, které Christian přesvědčil, aby se odstěhovali do Míšeňské marky, v jejich čele kráčel hornický mistr, za nimi mladíci z Petrovy bandy, několik obchodníků a řemeslníků. Ke smutečnímu průvodu se připojili i vážení muži malé židovské obce. Závěr stále delšího průvodu tvořil Walter a jeho věrní.

Nikdo nepromluvil ani slovo. Christianovi přátelé se postarali, aby Albrechtův rozkaz: „V naprosté tichosti!“ byl doslova splněn, přestože trochu jinak, než si to představoval.

Před vesnickou lípou se průvod zastavil, rytíři vnesli nosítka s mrtvým tělem do kamenné kaple a položili je před oltářem. Hilbert, jenž je tady očekával, se rovněž opět přestěhuje do domu. Patří k Christianově domácnosti, a nikoli na hrad. Nyní zapálil svíčku a přednesl dlouhou, slavnostní modlitbu.

Muži poklekli vpravo a vlevo od mrtvého a modlili se s ním, stejně jako Marta a její děti.

Potom ustoupili stranou a kolem nich procházela řada vesničanů, kteří se chtěli naposledy podívat na svého bývalého pána a pomodlit se za spásu jeho duše. Několik žen spletlo girlandy z lučního kvítí a listů a položilo mu je k nohám.

V kapli bylo vidět pláčem zrudlé obličeje, nechápavé pohledy, slyšet bylo vroucné modlitby a tiché vzlykání, jež naplňovalo kapli, dokud neodešel poslední z pohřebního průvodu.

Marta si všimla, že mnozí procházející nedokázali odvrátit zrak od zakrvavených děr, které do bliautu prorazily smrtící šípy. Kdo nebyl na nádvoří, viděl to, co si přála, aby viděli všichni.

Albrecht bude jednou litovat, že dal rozkaz Christiana zavraždit! Lukas a jeho přátelé zabili muže, kteří šípy vystřelili. Ale ten, kdo jim to poručil, nesmí beztrestně uniknout. I kdyby to mělo trvat deset nebo dvacet let, ona Christiana pomstí.

Dávno se už snesla noc. Čtyři rytíři, kteří nesli nosítka, převzali první stráž u mrtvého.

Marta se k nim chtěla připojit, ale Johana zasáhla a učinila to, co její matka obvykle dělávala, když jiná žena ztratila milovaného muže. Odvedla ji a Kláru ven a přiměla je, aby vypily silný uspávací nápoj.

„Obě budete ještě potřebovat hodně sil,“ domlouvala jim a sama stěží potlačovala slzy.

Než se Marta vzdálila, ještě jednou naplněná bolestí objala syny. Starší ji už převyšoval o dlaň.

Na obličejích obou chlapců viděla, že kují plány na pomstu. Ale přenechala je v péči Lukase a Raimunda, kteří je povedou k uvážlivostí. Jí teď na takový úkol chybí síly, navíc Thomas a Daniel spíš poslechnou rytíře.

Na odchodu ještě slyšela, jak Lukas její syny volá k sobě. „Musíme si promluvit.“

Dál už nerozuměla, ale věděla, že Thomas a Daniel Lukase velmi ctí a upnou celou svou ctižádost k tomu, aby splnili jeho příkazy a v rytířových očích obstáli.

Do Christianova pohřbu tolik lidí žádalo o čest smět stát stráž u mrtvého, že v se kapli skoro nedostávalo místa.

Ale poslední noc tam Marta chtěla strávit sama s Christianovými nejbližšími přáteli.

Lukas, Raimund, Jakub a Reinhard se postavili napravo a nalevo od már s mrtvým, každý z nich též poznamenaný bolem a smutkem i následky nočního bdění, půstu a dlouhých modliteb v uplynulých třech dnech.

Marta opět poklekla vedle Christiana. Jeho obličej nevypadal jako tvář mrtvého, zdálo se, že spí, ale tělo bylo ledové.

Nevěděla, jak prožila poslední dny, Waltrud a její pomocníci se postarali o vše potřebné. Myslela si, že už nemá žádné slzy, ale když se schoulila po boku mrtvého manžela, se zoufalým výkřikem jí znovu vytryskly z očí.

Celá strnula a měla dojem, že nadešel konec všech dnů.

Za úsvitu jí Lukas lehce položil ruku na rameno. „Je načase.“

Namáhavě vstala a vypotácela se ven z kaple, aby se ve své komoře připravila na mši za mrtvého a Christianův pohřeb.

Nevěděla, jakou pohrůžkou nebo lstí se Christianovým přátelům podařilo přimět pátera Sebastiana, aby zádušní mši sloužil páter Hilbert v mikulášském kostele. Byla jim však za to vděčná. Připadalo by jí jako znesvěcení, kdyby mši sloužil Sebastian, nebo jen vyslovil Christianovo jméno.

Také pro pohřeb platil Albrechtův rozkaz V naprosté tichosti! a Christiansdorfští ho dodržovali. Ohromné, mlčící procesí kráčelo za mrtvým, kterého nesli tři nejlepší přátelé rytíři a hornický mistr.

Za mrtvým kráčela Marta se svými a nevlastními dětmi; přijela Alžběta s dětmi, Jakubova manželka a další známí, jejichž přítomnosti si sotva všimla: rytíři, kteří stáli za Christianem, třebaže věděli, že si účastí na pohřbu vyslouží nemilost u budoucího míšeňského markraběte, a k údivu všech se dostavil i potulný pěvec Ludmillus.

Stovky truchlících šly za Christianovým mrtvým tělem, přestože Albrechtovi po zuby ozbrojení strážci lemovali cestu a byli připraveni při sebemenším náznaku vzpurnosti tvrdě zasáhnout.

Ale Christiansdorfští si uvědomovali, co je v sázce, a byli odhodlaní Christianovi v tichosti prokázat čest, aby zachovali jeho památku. Obětoval se, aby zabránil krvavé lázni, a jeho oběť neměla být marná.

Marta cítila, jak se jí zmocňuje mrazivý chlad, když viděla, jak na Christiana dopadá jedna hrst hlíny za druhou. Teď už opravdu neměla žádné slzy. Lukas a Raimund vztyčili nad hrobem dřevěný kříž.

Když si všichni mysleli, že je obřad u konce, vystoupil z davu Ludmillus a začal zpívat.

Tentokrát se nedoprovázel na loutnu. Ale právě prostota písně si lidi podmanila a mnozí se rozplakali.

Zvučným hlasem pěl Ludmillus píseň, kterou předtím ještě nikdo neslyšel: o statečném rytíři, jenž přísahal, že bude chránit bezbranné, a položil život za to, aby přísahu dodržel. Po několika verších opakovaně vplétal několik stejných vět zpívaných jednoduchou melodií a záhy se k němu přidaly první hlasy:

„Christian, rytíř statečný, žel

kvůli nám na smrt šel.

Tvá mysl ušlechtilá, ryzí byla,

vzpomínka na tebe je naše síla.“

Víc a víc lidí zpívalo slova, která Ludmillus pravidelně vkládal do své písně. Když už byl sbor velmi hlasitý, Albrechtovi muži tasili meče. Ale nikdo si jich nevšímal a mohutný chór dokončil oslavný zpěv.

Když dozněly poslední tóny, nastalo opět hluboké ticho.

„Chyťte ho! Rozdrťte mu ruce a vyřízněte jazyk!“ zařval Elmar.

Jeho muži se rozběhli, aby pěvce chytili, ale Ludmillus se ještě stačil poklonit před Christianovým hrobem a pak ustoupil zpátky do davu, který ho pohltil. Stráž ho nedokázala najít.

Lidé mlčky, jako kdyby byli vedeni neviditelnou rukou, procházeli kolem Christianova hrobu, klaněli a křižovali se, pokračovali dál, aby uvolnili místo dalším, a pomalu opouštěli pohřebiště.

Jen Marta, její děti a Christianovi nejbližší přátelé zůstali stát vedle čerstvého rovu posetého lučním kvítím.

Marta hleděla na Kláru a syny, v jejichž tvářích se mísily smutek, vztek a divoké odhodlání.

Lukas a Raimund jí nabídli rámě, aby ji podepřeli a odvedli domů. Ale Marta odmítla. „Prosím vás, nechte mě tady chvíli samotnou.“

Lukas chtěl něco namítnout, ale pohled na její bledou, bolestí utrápenou tvář ho umlčel.

S přáteli a dětmi zemřelého tedy zamířil k domu na smuteční hostinu a Martu zanechal v tichém smutku u Christianova hrobu, jak si přála.

Staré účty

Marta byla tak ponořená do svého smutku, že ani nezpozorovala soumrak, který se rychle snášel. Lukas a Raimund přišli, aby ji odvedli, ale prosila je, aby ji ještě nechali být a postarali se místo ní o smuteční hosty. Chtěla být ještě chvíli sama.

Až přijdou Christianovi přátelé po nějaké chvíli znovu, budou trvat na tom, aby s nimi odešla. V tomto ročním období se rychle stmívá a ona je poslední člověk, který si může dovolit zůstávat tady o samotě, třebaže ví, že Lukas někde poblíž rozestavil pár mužů na její ochranu.

Jako omámená vstala a zamířila k domu. Nedovedla si představit, jak teď bude žít bez Christiana.

Ponořená do chmurných myšlenek ztratila jakýkoli cit pro nebezpečí. Tak si ani nevšimla, že jí nikdo z Lukasových hlídek nevykročil vstříc, aby ji doprovodil.

Náhle ji někdo strhl zpátky, přitiskl jí ruku na ústa a druhou ji pevně svíral.

„Buďte zticha a nic se vám nestane,“ zašeptal neznámý hlas.

Ani se nebránila, v hluboké bolesti jí bylo všechno lhostejné. Ať ji třeba zabijí.

Neznámý únosce ji odvlekl za kostel, aniž ho viděla nebo poznala, kdo to je. Někdo jí zavázal oči, zacpal pusu roubíkem a spoutal ruce. Zřejmě kvůli ní přijelo několik mužů.

Překvapivě opatrně ji vysadili na koně.

Silné paže ji držely, nikoli hrubě, ale dost pevně, aby nemohla utéct. Ale kam by utíkala, když nic nevidí.

Kůň, na kterém seděla, vykročil.

„Chovejte se klidně a nic se vám nestane,“ opakoval hlas těsně za ní. „Nemusíte se ničeho bát.“

Marta přestala vnímat čas a směr, ale měla pocit, že jedou půlku noci. Únosci zřejmě měli rozkaz nezkřivit jí ani vlásek na hlavě. Roubík ji dusil, ale šátek uvázaný přes oči byl z měkké, jemné látky.

Co to má znamenat? Kdo ty muže poslal? Kdo má zájem na tom ji potají unést, a proč? Kdyby ji ti muži chtěli zabít, už by to dávno udělali.

Podle dusotu kopyt byla skupina složená ze čtyř nebo pěti jezdců, kteří s ní jako s kořistí uháněli nocí.

Marta se pokusila pohnout, jestli by se jí podařilo spadnout z koně. Nebezpečí, že by padla pod kopyta, jí nevadilo. Na životě jí beztak nezáleželo. Jezdec za ní však okamžitě reagoval a beze slova ji pevněji sevřel.

Nezbývalo jí nic jiného než čekat, až dojedou k cíli a tam jí sejmou šátek z očí a rozvážou ruce.

Mlčky se modlila, aby si Lukas všiml jejího zmizení a vydal se ji hledat. Ale jak najde v noci stopy?

Nedaleko vesnice se jí povedlo zout jednu botu a o kus dál druhou. Doufala, že si toho žádný z únosců nevšiml. Víc udělat nemohla. Ale ve tmě Lukas její znamení neuvidí.

Konečně jezdci zmírnili tempo. Šeptali si, aby jim nerozuměla. Kopyta teď už nedusala po lesní pěšině, ale klapala po tvrdší zemi. Zastavili koně.

Někdo ji zvedl ze sedla a postavil na nohy. Jestlipak je ještě noc? Určitě ano, pomyslela si, přestože měla oči pořád zavázané. Pokud jsou někde na hradním nádvoří, ve dne by tu bylo rušno. Slyšela by povídat děvečky, pokřikovat pacholky ze stájí, rozkazovat velitele stráží. Kde je? Přestože to nedokázala přesně odhadnout, cesta sem jí připadala kratší než do Míšně. Kdo dal příkaz k jejímu únosu? A proč?

Muž, s nímž jela na koni, se vrátil. Poznala ho po hlase.

„Dovolíte.“ Vzal ji za paži a opatrně vedl přes dvůr, upozornil ji na schody a podpíral ji, aby nezakopla nebo neupadla, když stoupali po točitých schodech. Musí tedy být někde ve věži, v hradním donjonu nebo na některé větší rytířské tvrzi.

Uslyšela, jak před ní zaskřípaly dveře, a popošla ještě několik kroků.

Konečně se únosce zastavil, sňal jí šátek z očí a vytáhl roubík. Ruce však nechal spoutané.

Místnost byla ponořená v temnotě a osvětlovala ji jenom jedna svíčka. Ale okamžitě ji poznala a měla pocit, že se ocitla ve zlém snu. Tady už jednou byla, před lety, když ji Ekkehart vysvobodil ze žaláře a zachránil před jistou smrtí.

Je zase v Ekkehartově moci.

Muž před ní se mlčky uklonil, naznačil jí, aby se posadila, a odešel.

Marta vzdorně zůstala stát. Za malou chvilku vešel do komory Ekkehart, přesně jak se obávala.

„Co to má znamenat?“ obořila se na něj a vyčítavě pozvedla spoutané ruce. „Dáte mě uprostřed noci unést od hrobu mého manžela a v poutech dovézt do vaší komory?“

„To bylo jenom z opatrnosti, abys mi zase v poslední chvíli nevyklouzla!“ odpověděl a přikročil těsně k ní.

Ve tváři měl žádostivý výraz jako vždycky, když se na ni díval, tentokrát však ještě zrůzněný nenávistí a bezostyšným chtíčem.

„Dneska v noci to završíme. Tolik let jsem musel čekat! Ale tentokrát mi nic nezabrání v tom, abych se tě zmocnil jako ženy.“

Byl jako rozumu zbavený.

„Ale vy přece máte ženu!“ namítla chladně.

„Už ne,“ odpověděl a rozvázal jí pouta. Provaz klidně zastrčil do kapsy. „Byla to nevěrnice. Dneska ráno jsem ji přistihl a zabil.“

Vytáhl dýku a podržel ji před Martinýma očima.

Zamrazilo ji při pomyšlení, že svou nešťastnou, vyděšenou manželku prostě zapíchl, aby se jí zbavil.

Ekkehartova další slova potvrdila její strašné podezření. „Protože jsme oba ovdovělí, nestojí naší svatbě nic v cestě.“

„Jste netvor!“

Přiskočil k ní, chytil ji za ramena a výhrůžně se jí podíval do očí. „Pro své nepřátele ano, chceš-li to tak vidět. Ale nejsem tvůj nepřítel. A měla by sis dát záležet na tom, abych se jím nikdy nestal. Teď patříš mně.“

„Nikdy!“ vykřikla a pokusila se vymknout z jeho železného sevření.

„Ale ano. Markrabě mi tě přislíbil už před lety. Dneska si jen vezmu, co mi dávno patří.“

Oči se mu leskly a stáhl jí závoj z vlasů, pevně ji chytil kolem pasu, druhou rukou jí podepřel šíji a tvrdě ji líbal. Marta ho ze všech sil kopla do holeně, a když na okamžik ustoupil, pokusila se vrazit mu koleno do rozkroku.

Ale Ekkehart byl silnější. Zkroutil jí levou paži za záda a donutil ji pokleknout. „Ještě jednou něco takového zkusíš a seřežu tě, že budeš žebrat o mou lásku! Jsi moje žena! Až vyjde slunce, můj kaplan nás oddá. Trval na tom, že musí uplynout aspoň jeden celý den od smrti té nevěrnice. Ale tentokrát mi nic nezabrání. Co chci si vezmu hned teď!“

Vytáhl ji na nohy a strkal k posteli, paži jí stále držel bolestivě zkroucenou na zádech. Marta duchapřítomně vytáhla pravou rukou dýku, kterou měl za opaskem. Naslepo bodla a cítila, jak čepel projela oblečením a vnikla do těla, ale Ekkehart si zranění vůbec nevšímal. Chytil ji za zápěstí tak silně, že bolestí zbraň upustila.

„Mrcho!“ zařval, znovu jí zkroutil ruku a porazil ji na postel.

Marta se pokoušela vstát a uniknout, ale přitiskl ji na prostěradlo a klekl si jí mezi nohy. Snažila se ho uhodit, ale chytil ji levačkou za zápěstí a stiskl.

„Neměl jsem ti sundat pouta,“ vztekal se. Vytáhl provaz z kapsy a přivázal jí ruce ke sloupku postele.

„Tak tohle je vaše představa o dobrovolném spojení?“ křičela. „Nenávidím vás!“

Uhodil ji dlaní do obličeje. Pak se naklonil z postele, sebral dýku a rozpáral na ní smuteční černé šaty. „Pryč s tím tmavým hadrem! Ode dneška jsi moje žena a budeš nosit ty nejkrásnější šaty.“

„Nikdy!“ křičela a zoufale se zmítala.

Ale byl příliš těžký a silný, aby mu mohla uniknout. Strhal jí z těla oblečení, až před ním ležela nahá.

„Teď jsi konečně moje. Jak dlouho jsem na tuhle chvíli čekal,“ zasténal.

„Nikdy nebudu vaše. Nikdy vás neuznám za svého manžela,“ prohlásila s odporem a do očí se jí draly slzy.

„Koho to zajímá?“ odsekl posměšně. „Zůstaneš tady tak dlouho zavřená, dokud se mnou neotěhotníš.“

Násilím jí ještě víc roztáhl nohy.

Odvrátila hlavu, když se na ni vrhl, a opět ji násilně líbal.

Nevěděla, co je silnější: její bolest, zděšení nebo odpor, když do ní vnikl a nekonečně dlouho přirážel.

„Vyrazím z tebe každou stopu po něm!“ supěl, než do ní vyvrcholil.

Konečně se svalil vedle ní. Triumfálně na ni pohlédl, ale když viděl v jejích očích nenávist, rozhodl se, že ji raději nechá přivázanou.

Musela tedy vedle něj bezmocně ležet a on se pohodlně natáhl.

Ale pokud si myslela, že je všechno za ní, mýlila se. Neusnul, ale chtivě si prohlížel její tělo, a brzy se mu úd zase ztopořil.

„Raději si zvykni mě poslouchat,“ nařídil, když viděl její zděšený pohled. „Jednou mi ještě budeš vděčná, žes neskončila jako žebračka nebo děvka.“ Znovu na ni nalehl.

Marta už neměla sílu se bránit. Proč taky? Bylo to zbytečné.

Všechno pro ni skončilo. Chtěla už jenom umřít.

Bušení do vrat a hlasité výkřiky ze dvora vytrhly Martu z těžké dřímoty, do níž nakonec upadla. Nemohlo uplynout moc času od chvíle, kdy ji Ekkehart konečně nechal na pokoji, ale úzkými okenními prolukami už dovnitř pronikal úsvit.

Ekkehart vyskočil, podíval se na ni a zřejmě pochopil, co se venku děje.

Marta měla dojem, že poznává jeden hlas, a zachvěla se nadějí a zároveň studem. Ale i Ekkehart už věděl, kdo se dole domáhá vstupu, a okamžitě přitiskl mozolnatou dlaň Martě na ústa, aby jí zabránil křičet a dát tak příchozím zprávu.

Druhou rukou sáhl po jejím vdovském závoji a nacpal jí ho do pusy jako roubík.

Potom vstal, oblékl se, zasunul do pochvy meč a za opasek dýku a hlučně za sebou práskl dveřmi.

Marta, nahá a pořád ještě přivázaná k posteli, se pokusila napřímit aspoň natolik, aby viděla, co se děje na nádvoří Ekkehartova rodinného sídla. S velkým úsilím se jí podařilo z velmi nepohodlné pozice zahlédnout, co se venku odehrává.

Prve se nezmýlila: před bránou se zplna hrdla domáhal vstupu Lukas. A v jeho doprovodu bylo více než tucet rytířů, všichni, kteří se sjeli na Christianův pohřeb.

V duchu Ekkehart proklínal skutečnost, že má nyní na hradě jen pár ozbrojenců. Většinu svých mužů musel před několika dny vyslat naproti Otovi a Hedvice. Byla mu doručena zpráva, že císař na dvorském sněmu ve Fuldě požádal svého bratrance Ludvíka, aby Otu propustil, a přiměl rivaly uzavřít smír. Teď byl Oto se svou družinou na cestě do Míšně.

Jen obtížně se Ekkehartovi podařilo vymyslet si výmluvu, proč jako velitel Otovy osobní stráže musí nejprve ještě zajet na své rodinné sídlo, a teprve o několik dní později přijede za eskortou. Ale Elmarova zpráva o Christianově potupném, vytouženém a pečlivě připravovaném konci byla příliš významná na to, aby teď mohl odjet. Teď nebo nikdy se nabízí příležitost konečně si vzít, co mu dávno patří: Christianovu vdovu.

Skutečnost, že mu v tom tentokrát nic a nikdo nemohl zabránit, ho naplňovala posupnou radostí. Ať si teď Christianovi přátelé vyskakují jak chtějí, on svého dosáhl. Vzal si ji, patří teď jenom jemu, a jestli těm chlapům dole na ní záleží, pak by neměli vyvolávat žádný skandál. Ať jsou rádi, že je ještě ochoten se s ní oženit, když ji beztak připravil o čest.

„Co se děje? Co tady řveš tak brzy po ránu na mém dvoře?“ obořil se na Lukase, jenž seděl na koni v čele skupiny nezvaných hostů a zuřivě na něj upíral oči.

Tenhle chlapík je moc drzý a nestydatý, potřebuje dostat za vyučenou. Ale jako věrný stoupenec mrtvého zrádce, navíc vyděděnec vlastního otce, už má své dny spočítané.

„Máš na svém hradě něco, co ti nepatří,“ odsekl Lukas vztekle.

„A co to má být?“

„Vdova po Christianovi. Byla unesena od hrobu svého manžela a její stopa nás zavedla rovnou sem. Okamžitě nám ji vydej!“

Lukas svíral jílec meče, až mu zbělely klouby.

Za ním stál tucet statečných, v bojích osvědčených rytířů ve zbroji. Ale i ozbrojenci, kteří tu Ekkehartovi zůstali, se shlukli za svým pánem a podmračeně si měřili příchozí. Služebnictvo probuzené z krátkého spánku sledovalo výjev z bezpečné vzdálenosti.

„Okamžitě zmizte z mého dvora!“ vyzval jezdce a tasený meč opřel špičkou o zem, ve stejném gestu, jež Lukasovi a jeho druhům připomnělo plánovanou popravu Christiana a ještě víc je pobouřilo.

V tom okamžiku zazněl z horního okenního průzoru v donjonu Martin pronikavý výkřik o pomoc. Povedlo se jí zbavit roubíku.

V Lukasovi vzplanula zuřivá nenávist, tasil meč a přiskočil k Ekkehartovi. Věděl, že se dostane do velkých potíží, když zaútočí na velitele Otovy osobní stráže, ale bylo mu to jedno.

„Ty grázle, okamžitě ji pust na svobodu!“ zasyčel.

Ekkehart se lehce naklonil a triumfálně na něj pohlédl. „Přicházíš pozdě. Markrabě mi ji slíbil. Je moje. Leží v mé komoře, v mé posteli a v klíně má moje semeno.“

Lukasův zuřivý výkřik se ani nepodobal lidskému hlasu. S mečem se vrhl na Ekkeharta, ale čtyři zdejší ozbrojenci mu zastoupili cestu.

„Neschovávej se za svými pacholky, zbabělče!“ řval Lukas. Pak se otočil a ukázal na tucet rytířů za sebou. „Proti nám vy všichni tady nemáte šanci. Vybojujme to muž proti muži!“

Ekkehart dlouho nepřemýšlel. I když je ten nuzák Christianův žák, má před ním náskok deseti let bojových zkušeností. A až ten mladík bude smrtelně chroptět v prachu u jeho nohou, bude jeho vítězství konečné, nad Christianem, Martou a hrstkou jejich stoupenců, kteří se tu teď před ním předvádějí.

Dal svým mužům znamení, aby odstoupili, a posměšně kývl na Lukase.

„Tak pojď, chlapečku! Za chvilku ode mě můžeš v pekle pozdravovat Christiana. Asi jsi chtěl předtím ještě sám tu pěknou vdovičku obskočit, ne?“

Ještě ani nedopověděl a Lukas se na něj se zuřivým výkřikem vrhl. Zaútočil na Ekkeharta řadou krátkých, prudkých výpadů tak, že rytíř se ani nestačil rozmáchnout.

Stačilo pět seků, aby byl protivník smrtelně zasažen. Ekkehart padl k zemi s rozpolcenou lebkou.

Lukas těžce oddychoval a podíval se na krvácející mrtvolu u svých nohou.

„Držte jeho muže v šachu!“ zavolal na Raimunda a ostatní rytíře svého doprovodu. Dlouhými kroky se rozběhl k donjonu.

Po Ekkehartově odporném přiznání, které mu nenávistně vmetl do tváře, nechtěl, aby Martu viděl ještě někdo tak, jak se obával, že ji najde.

Stále ještě se zkrvaveným mečem v ruce vrazil do dveří, za nimiž musela být Marta, a strnul.

Pohled, který se mu naskytl, jím tak otřásl, že v prvním okamžiku nevěděl, co má udělat nebo říct. Byla nahá přivázaná k posteli, vlasy měla rozpuštěné, a přes celou místnost viděl stopy znásilnění, které měla na obličeji, pažích a těle. Rudá studem se marně snažila zakrýt nahotu.

Pustil meč a přiskočil k ní. Rychle ji zakryl prostěradlem a přeřezal pouta, pokusil se jí třít zápěstí a rozproudit tak krev v oteklých rukou. Přitom se vyhýbal pohledu na její ztýrané tělo.

„Je mi to strašně líto,“ rozplakala se.

„Ty za nic nemůžeš. On ti tohle udělal,“ namítl důrazně. „A za to ho stihl spravedlivý trest. V pekle za to bude pykat.“

Lukas se rozhlédl, jestli uvidí někde pohár nebo džbán, a když ho našel, přiměl Martu, aby se důkladně napila vína. Roztřesenými prsty se pokoušela přitáhnout si prostěradlo těsněji k tělu, pak přijala pohár. Lukas jí chtěl podat šaty, ale na zemi ležela jen hromádka rozřezaného smutečního oblečení. Z toho už nemohla obléknout nic.

Odhodlaně odklopil víko truhly stojící u stěny proti oknu. Jak předpokládal, mezi mužskými kalhotami a prádlem byly i několikery šaty. Poněkud nerozhodně je vytahoval a tázavě pohlédl na Martu.

„Tyhle budou dobré,“ rozhodla se pro jednoduché šaty v tlumené barvě.

Lukas na okamžik zaváhal, než jí je podal.

„Jestli chceš podat žalobu kvůli znásilnění, musíš před soudce předstoupit v roztrhaných šatech.“

V hlase měl tázavý tón. Marta dlouho nepřemýšlela. „K čemu by to bylo? Je mrtvý. A já tu hanbu nechci ještě vytahovat před lidi. Chci, aby to všechno už bylo za mnou.“

Rozplakala se a Lukas jí chtěl obejmout kolem ramen, aby ji utěšil, ale všiml si, jak před dotekem ucukla.

Zaraženě položil šaty na postel a obrátil se k ní zády, aby se mohla obléknout.

Pak náhle pochopila smysl jeho otázky. „Oto tě potrestá, protože jsi zabil velitele jeho osobní stráže, když nebudeš moct dokázat, že důvodem bylo moje znásilnění,“ zašeptala zděšeně.

„O mě si nedělej starosti,“ pokoušel se ji uklidnit. „Koneckonců se tím vychloubal před tuctem rytířů.“

Marta na něj zoufale pohlédla a zakryla si rukama obličej.

„Teď musím do kláštera, jestli mě tam vůbec přijmou. Tobě dá Oto za trest useknout ruku, nebo tě dá popravit… A děti? Co bude s mými dětmi?“

„Nic z toho se nestane,“ přesvědčoval ji. „Ale teď bychom měli hledět odtud co nejdřív odjet.“

„Jsem připravená,“ řekla po chvíli, ale hlas se jí třásl. Odvážil se otočit. Byla opět úplně oblečená, vlasy jí pokrýval vdovský závoj, ale vypadala tak zničeně, že se obával, že nedokáže sejít po schodišti.

Otřel krev z meče do prostěradla a zasunul zbraň do pochvy, přistoupil k ní a vzal ji do náruče. „Neboj se, nikomu to nebude připadat divné, když tuší, co jsi prožila.“

Opatrně, jako cenný poklad ji snesl dolů. Byla lehoučká, ale cítil, jak se chvěje.

Cestou dolů nikoho nepotkali. Služebnictvo se raději drželo dál od cizince, který zabil jejich pána. Na nádvoří viděl, že přátelé ještě stále drží v šachu Ekkehartovy stráže. Pak uviděli jeho a Martu a zděšeně, soucitně a s bezmocným vztekem na ni upřeli zrak.

„Pojeďme odtud,“ přikázal Lukas. „Musíme se poradit.“

Raimund přikývl. „Pro vás bude lepší, když se budete chovat klidně a počkáte, až léno převezme nový pán!“ zvolal na Ekkehartovy muže. „Jinak by se mohlo stát, že se budete muset před markrabětem odpovídat za únos svobodné šlechtičny.“

Ozbrojenci si vyměnili váhavé pohledy a nikdo z nich se neodvážil něco říct.

Jeden z rytířů přivedl Lukasovi koně, převzal od něj Martu, a když se Lukas vyhoupl do sedla, opatrně ji vyzvedl k němu.

Lukas si letmo vzpomněl, jak kdysi jel na svém hnědákovi s Martou v sedle před sebou, aby hledali záchranu pro Christiana. Uplynulo od té doby půl života. Christiana už nikdo nezachrání. Mohou se jen modlit za jeho duši. Teď před sebou drží ztýranou Martu a pořád ještě přesně neví, jak by ji, její děti a sebe dostal do bezpečí.

Hlouček jezdců zamířil k jihu, ale pak se velkým obloukem obrátil, aby zmátl možné pronásledovatele, a vydal se na Raimundovo panství.

Po několika mílích Raimund, jenž teď jel v čele, přitáhl uzdu svému hřebci a dal znamení ostatním, aby udělali totéž. Sesedli a vedli koně ke skryté mýtině, kam zamířil.

Marta šla už sama, ale cítila se strašně slabá, unavená a zničená. Přála si, aby poblíž místa, k němuž je Raimund vedl, byl nějaký pramen nebo potok, protože nejvíc ze všeho, víc než spát a jíst, si přála, aby si mohla z těla smýt Ekkehartův pot a semeno, každou připomínku na jeho doteky.

„Lukas má pravdu, musíme se poradit,“ promluvil Raimund, když se muži usadili v kruhu. Marta si sedla kousek stranou. Věděla, že je příčinou těžkostí, do nichž se všichni tito muži dostali, a měla pocit viny.

„Markrabě Oto se svou chotí jsou na cestě do Míšně,“ pokračoval. „Měli bychom mu jet vstříc, aby se od nás dozvěděl, jaké do nebe volající bezpráví bylo spácháno na Christianovi?“

„Beztak už bude znát událost tak, jak mu ji vylíčí jeho prvorozený,“ namítl šedovlasý Friedmar. „Myslím, že bychom měli nejprve přemýšlet o tom, jak zachráníme Lukasovu pravou ruku, případně jeho hlavu, aniž vydáme všanc čest vdovy po Christianovi.“

„Nevidím jinou cestu než mu sdělit pravý důvod. Jenom se záležitost nesmí projednávat veřejně,“ ozval se mladý, tmavovlasý rytíř, jenž bydlel v Raimundově sousedství. Před rokem Marta pomáhala jeho manželce při porodu prvního syna. „Musíme před něj předstoupit všichni jednotně a poprosit ho o důvěrný rozhovor, abychom mohli zachránit čest dámy.“

„Pokud bude ještě ochoten považovat ji za dámu a neuvidí v ní jen vdovu po zrádci,“ namítl jiný, jehož Marta znala jen zběžně.

„V tomto ohledu se určitě můžeme spolehnout na markraběnčinu přímluvu,“ poznamenal starý rytíř hlubokým, drsným hlasem. „Albrecht se bude střežit, aby musel před otcem opakovat svá nesmyslná obvinění Christiana. Za Christianem a jeho rozhodnutími v době útoku na vesnici stojí mnoho vážených rytířů.“

„Oto nezná smilování, když se jeho rytíři navzájem pobijí,“ zamyšleně připomněl Raimund. „Jen si vzpomeňte, co hrozilo Christianovi a Randolfovi v případě sporu a souboje. Ekkehartovo přiznání odporného činu před námi všemi by mohlo Lukasovi zachránit hlavu. Ale pak by určitě okamžitě rozhodl, že Marta musí do kláštera.“

Lukas vyskočil. „To nepřipadá v úvahu! To by byla její smrt! Který klášter přijme někoho, kdo už jednou stál před církevním soudem? Souhlasili by jenom proto, aby ji dříve či později dostali na hranici a upálili.“

Nikdo mu neodporoval.

„Nejlepší bude, když bez dalšího vysvětlování řeknu, že urazil čest dámy, a přijmu trest,“ prohlásil nakonec Lukas a odhodil stéblo trávy, které dosud žvýkal.

„Ne!“ zvolala Marta, jež se choulila stranou, ale teď zvedla hlavu. „Nechci mít vinu ještě na tomhle!“

Opět všichni mlčeli. Zpěv ptáků, šelestění listů ve větru, klid a mír na prosluněné mýtině Martě připadaly skoro neskutečné po prožitých hrůzách posledních dnů. Chce se jí Bůh posmívat?

„By-lo by tu jedno východisko,“ přerušil ticho Raimund. Všichni k němu vzhlédli, ale náhle váhal.

„No tak už mluv!“ vybídl ho Friedmar.

Raimund zarazil do země dýku, kterou dosud nervózně ořezával kousek dřeva, zvedl hlavu a pohlédl na Lukase.

„Musíš se s Martou oženit. Teď hned, než se Oto dozví o Ekkehartově smrti.“

Lukas na přítele nechápavě pohlédl. „Zbláznil ses? Ještě neuplynul ani den od chvíle, kdy jsme nesli jejího manžela ke hrobu! Našeho přítele! A podívej se na ni, jak je utýraná a zoufalá! Jak tohle můžeš žádat?“

Lukasův protest se však od Raimunda jen odrazil, naopak ho ještě utvrdil v jeho názoru.

„Je to jediná cesta,“ trval na svém. „Jenom tak ji ochráníš před tím, aby ji poslal do kláštera, nebo ji zaprodal někomu jinému. Jen si vzpomeň, jak ji chtěl co nejrychleji provdat, když byl před pár lety Christian předčasně prohlášen za mrtvého. A ty se budeš moct odvolat na to, žes obnovil její čest, když jsi Ekkeharta vyzval na souboj. To nemůže přejít. A nemůže ti klást Ekkehartovu smrt za vinu.“

Lukas měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Od jejich prvního setkání snil o tom, že se s Martou ožení. Ale ne za takových okolností.

„Nejsem ochoten od ní tohle požadovat jen proto, abych si zachránil hlavu!“ odporoval prudce.

Chvilku bylo opět ticho.

Nakonec vstal nejstarší rytíř. „Raimund má pravdu,“ prohlásil chraptivě. „Tak byste byli zachráněni všichni: Marta, její děti i Lukas. Zbývá jediná otázka, co tomu říkáte vy, Marto?“

Všechny pohledy se upřely na ni.

Rozhodnutí

Marta stále seděla na svém místě, pažemi si objímala kolena a pohupovala se dopředu a dozadu, s očima upřenýma na neurčitý bod v dáli. Nic nenasvědčovalo, že vnímala poslední slova.

Při pohledu na ni Lukase zamrazilo. Propadne opět na dlouhé měsíce mlčení jako tenkrát, kdy o vlásek unikla žaláři a smrti? Nebo zešílí? Nejraději by k ní přistoupil, objal ji a vřelým přátelským dotekem ji vytrhl z bezedné temnoty, jež ji stahovala do hlubin. Ale obával se, že by couvla, odstrčila ho, nebo dokonce propadla panice.

Tím bláznivější mu připadal Raimundův nápad, který teď podporoval i Friedmar.

„Dovolte, abychom si s ní Lukas a já promluvili o samotě,“ navrhl starý rytíř, když viděl, v jakém stavu Marta je. Přistoupil k schoulené postavě, která se bezděčně pohupovala, a opatrně se dotkl její paže. „Marto! Vstaňte, prosím vás! Tady se napijte na posilněnou.“

Marta, jako by se probírala ze snu, k němu nesmírně pomalu otočila hlavu. Lukas silně pochyboval o tom, že Friedmarova slova pronikla do jejího vědomí. Ale dopustila, aby jí pomohl vstát, a poslušně upila z vinného měchu, který jí rytíř podával.

Ostatní muži o několik kroků ustoupili, aby na trojici viděli, ale neslyšeli, co se mluví.

„Marto, vím, že toho od vás požadujeme hodně,“ začal Friedmar tiše, leč důrazně. Podařilo se mu zachytit její prázdný pohled a do tváře se jí vracel život.

„Ale jestli chcete zachránit život svůj, vašich dětí a Lukase a nás všechny ochránit před potížemi, nezbývá jiné východisko. Musíte se neprodleně provdat za Lukase, ještě dneska, než předstoupíme před Otu a budeme požadovat spravedlnost jménem vašeho zavražděného muže,“ naléhal.

Podívala se na něj, aniž odpověděla, její pohled jako kdyby procházel skrze něj, nedala najevo, že jeho slova pochopila.

Rytíř však mluvil dál. „Nikdo vám nebude vyčítat, že jste se provdala tak brzy po Christianově smrti. Naopak, lidé budou chválit vaši statečnost, s níž jste chránila svou čest a možná i život tuctu rytířů. Oto nás všechny obviní z Ekkehartovy smrti. Udělejte to také pro Christianovu památku!“

Marta sklopila oči a kousala se do rtů, ale mlčela.

Potom pozvedla zrak a zadívala se Lukasovi přímo do tváře. Zoufalství v jejím pohledu jím otřáslo.

„Ty bys to udělal?“ zeptala se tiše.

Jen stěží udržel hlas pod kontrolou. Přestože si tolik let tajně přál se s Martou oženit, za těchto okolností mu to připadalo zhola nemožné. Možná by ho za to začala nenávidět, a to by byla příliš vysoká cena.

„Nikdo to od tebe teď nemůže požadovat,“ odpověděl tiše, ale přesvědčeně. „Musíme najít jinou cestu.“

„Jiná není,“ odporoval Friedmar, ale Marta mu překvapivě vpadla do řeči.

„Je to proto, že mě přinutil do své postele, viď?“ zeptala se tiše Lukase. „Jsem ti teď odporná.“

Rychle ji objal a ona to dopustila. Nezajímalo ho, zda ostatní to důvěrné gesto pohorší. Proč taky? Kdyby bylo po jejich, bude Marta dnes, ještě než nastane večer, jeho manželkou.

„Tohle si nikdy nemysli!“ zapřísahal ji. „Jenom je mi tě nevýslovně líto a kladu si za vinu, že jsem tomu nezabránil, že jsem přijel příliš pozdě… že jsem tě toho neušetřil. Po tom všem ode mě nikdo nemůže očekávat…“ Nedokázal dokončit větu.

Stále ještě Martu pevně objímal.

Friedmar to považoval za odpověď a už nečekal.

„Pojeďme!“ vyzval ostatní. „Nesmíme ztrácet čas.“

Raimund pomáhal Martě na koně a Friedmar chytil Lukase za rukáv. „Je ti jasné, že manželství musí být završeno ještě dnes?“ zeptal se důrazně. „Nesmíme si dovolit předstoupit před Otu, pokud nemůžeš přísežně prohlásit, že jsi její právoplatný manžel, a nesmíš složit křivou přísahu.“

Viděl v Lukasově tváři protest, ale nepustil ho ke slovu. „Teď není čas na přehnané ohledy. Ona to dokáže. Je silnější, než vypadá.“

Pokračovali v cestě na Raimundovo panství, které už bylo nedaleko, a ještě než se Lukas a Marta úplně vzpamatovali, Raimundův kaplan je oddal. Raimund a Friedmar byli jejich svědky.

S ohledem na okolnosti se nekonala žádná slavnostní hostina.

Alžběta tu nebyla, protože stále ještě zůstávala s ostatními smutečními hosty v Christiansdorfu a netušila, co všechno se za uplynulý den přihodilo. Raimund však dal několik pokynů hospodyni, která navzdory překvapivému příjezdu tolika hostů v krátké době připravila pro všechny dobré jídlo. Na Lukasovu prosbu navíc Martě přinesla jedny Alžbětiny šaty, aby nemusela mít na sobě nic z Ekkehartovy truhly.

Přípitky a požehnání novomanželům pronášené při večeři byly spíš soucitné než veselé a rozpustilé. A nikoho nepřekvapilo, že Lukas svou manželku, teď k smrti vyčerpanou, utýranou a stále ještě jakoby ve snách ponořenou, záhy odvedl do společné komory.

Kaplan požehnal manželské lože a brzy poté odešli i svědci svatební noci. I otrlejší rytíři chtěli vzhledem k předchozím událostem projevit ohleduplnost.

Friedmar však ještě jednou tiše a důrazně připomněl Lukasovi, že manželství musí být završeno.

Když se za posledním mužem zavřely dveře, Marta se posadila, zimomřivě si přitáhla deku pod bradu a podívala se na muže, s nímž byla právě oddána.

Lukas novomanželce věnoval stísněný pohled.

Roky potají snil o tomto okamžiku, a teď bylo všechno jinak. Bylo mu od začátku jasné, že Christian mezi nimi bude vždycky stát, dokonce i po smrti. Ale jeho smrt byla pro oba ještě příliš všudypřítomná.

Navíc na Martiných zápěstích a obličeji byly nepřehlédnutelné stopy násilí, se kterým jí Ekkehart vnutil svou vůli.

Jak jen ji může tak krátce po tom všem vtáhnout do své postele?

Marta mlčela a zdálo se, že je myšlenkami úplně jinde. Konečně vzhlédla a chtěla něco říct, Lukas jí však jemně položil ukazováček na ústa.

„Možná bychom měli ještě počkat.“

Chvilku se na něj dívala, pak sklopila oči a tiše promluvila: „Tak tedy přece. Jsem ti odporná, protože neuplynul ani den od chvíle, kdy si mě on násilím vzal.“

Chytil ji za ruce.

„Marto, ty víš, že jsi už dávno moje láska. A teď…“

Zajíkl se. „Chtěl bych v tobě vymazat vzpomínku na tu strašnou noc. Právě proto bychom možná měli nějakou dobu počkat.“

Sklopila zrak. „Protože… kdyby se mi za devět měsíců narodilo dítě, nikdy nebudeme vědět, kdo je otec.“

„S tím si nedělej starosti,“ prohlásil s předstíranou lehkostí. „To je jednoduché. Když bude mít tmavé vlasy, bude Christianovo; když bude blonďaté, bude moje. Milovat je budu v každém případě.“

Marta se na něj usmála. Byla vděčná, že třetí možnost prostě vynechal a ani se nezmínil o tom, že by dítě mohlo být Ekkehartovo. Lukas však myslel předvídavě. Kdyby Marta v sobě nosila Christianovo dítě, asi by to už věděla. Ale chtěl v ní vymýtit strach, že mohla otěhotnět s Ekkehartem.

Proto by možná bylo lepší nečekat. Pokud by se za několik týdnů ukázalo, že je těhotná, samozřejmě by dítě uznal za své. A možná by to opravdu byl blonďáček jako oba jeho synové.

Ale když viděl utrápený výraz na jejím unaveném obličeji, zašeptal: „A teď spi.“

K jeho překvapení zavrtěla hlavou. „Slyšela jsem, co ti Friedmar řekl.“

„A já se rád stanu křivopřísežníkem, když to bude nutné.“

Polekaně se na něj podívala, sklopila hlavu a oči se jí naplnily slzami. „Nemůžu nést ještě takovou vinu.“

„Uděláme to. Ale ne teď a tady,“ prohlásil rozhodně Lukas. Jemně ji položil na polštář, zakryl dekou a sfoukl svíčku. Naslouchal jejímu dechu a brzy poznal, že usnula. Zkřížil paže pod hlavou, potlačil touhu po ní a přemýšlel, jak by mohl vyřešit tuhle spletitou situaci, aniž ho Marta začne nenávidět.

Marta se s vyděšeným výkřikem probudila. Lukas byl okamžitě vzhůru a na poslední chvíli se ovládl, aby ji neuklidnil objetím. Okenním průzorem bylo vidět, že svítá.

Zapálil svíčku a tiše pronesl její jméno. Pomalu se vzpamatovávala a uvědomovala si, kde je a co se přihodilo.

Aby se nemusel přesvědčit, zda se na něj dívá ustrašeně, pohrdavě nebo nenávistně, vstal, naplnil pohár vínem a podal jí ho. Beze slova, ale s úsměvem ho přijala a napila se.

Na okenní římse bylo na prkénku nakrájené studené maso a čerstvý chleba. Kousek ulomil a podával jí ho. „Vezmi si a jez, to zažene zlé sny.“

Stále ještě zakrytá po bradu se posadila a ukousla si. „Myslím, že jsem dva dny nejedla, jen včera pár soust na naší svatební hostině…“

Oba stísněně mlčeli.

„Měla bych vstát,“ promluvila konečně. „Nechci už spát, jinak se mi vrátí noční můry. Ale… vím, co požadoval Friedmar… neměli bychom…?“

Lukas se odhodlaně vzdálil od stěny, o kterou se opíral.

„Pojď sem,“ vyzval ji s lehkým úsměvem.

Udiveně k němu přikročila. Uklidňovalo ji, že má ještě na sobě Alžbětin jemně vyšívaný spodní šat a on je v kalhotách a plátěné košili.

Oba se napili studeného, těžkého vína.

Pak jí vzal Lukas pohár z ruky a postavil ho na stůl. Objal ji jako matka dítě, jako přítel přítele, a něžně ji kolébal v náručí. Cítil Martiny slzy a nedělal nic jiného, než jí poskytoval teplo a útěchu objetí. Pevně doufal, že dokáže svou stoupající žádost potlačit aspoň do té chvíle, než od něj Marta odstoupí.

„Vždyť mně taky chybí,“ zašeptal.

Marta vzlykla a obrátila k němu opuchlé oči.

„Jsme teď muž a žena,“ popotáhla a snažila se ovládnout. „Christian je mrtvý, Bůh buď jeho duši milostiv. Neměl by ležet mezi námi v manželském loži.“

Její smutný úsměv Lukasovi skoro zlomil srdce.

Polovinu noci přemýšlel, jak nejlépe přistoupit k tomu, co teď bude nevyhnutelně následovat.

Vzal Martu za ramena a otočil ji zády k sobě.

„Zavři oči,“ zašeptal a pomalu ji objal kolem pasu, aby se mu mohla opřít o hruď.

„Teď na nic nemysli, nikam se nedívej, prostě zkus jen cítit… muže, který tě z celého srdce miluje.“

Něžně ji hladil, lehce jí rty přejížděl po tvářích, po krku, ramenou… dlouho, než konečně opatrně stahoval výstřih její košile.

Opírala se o něj, bez hnutí, se zavřenýma očima, mlčky.

Lukas se obával, že Marta ucítí jeho vzrušení. Ustoupil o krok a pomalu ji vedl k posteli. Povolně šla, ještě stále se zavřenýma očima.

Při Lukasově laskání si ani na okamžik nepomyslela, že by to mohl být Christian. Christian ji vždy miloval vášnivě, něžně, ale zároveň prudce, splývali spolu v jedno tělo.

Lukas ji miloval jinak, skoro zbožně, jako kdyby byla něco posvátného, a s vážností, jakou u něj ještě nikdy neviděla. Teprve teď pochopila, co pro něj po všechna ta léta opravdu znamenala, a byla mu vděčná za tu trpělivost a bezpodmínečnou oddanost.

Ano, do smrti na Christiana nezapomene. Ale jistě by byl rád, že se o jeho ženu nyní bude starat nejbližší přítel. Tak by to chtěl.

Lukas si zaslouží, aby se teď stala jeho ženou se vším všudy. A také aby mu zachránila pravou ruku a možná život, až záhy předstoupí před Otu, aby nad ním vynesl rozsudek.

Přestože Raimundovi muži i Friedmar spěchali, aby brzy vyjeli a zastihli Otu dřív, než mu nepřátelé vylíčí podle svého smrt Christiana a Ekkeharta, využili noc a časné ráno k tomu, aby se vyzpovídali u Raimundova kaplana a získali od něj odpuštění hříchů. Nikdo nedokázal předvídat, jak se Oto zachová, až se dozví o dramatických událostech v Christiansdorfu a smrti svého kapitána. Podporují muže, jenž se přímo vzepřel rozkazům Otova dědice, a nezasáhli, když byl před jejich očima v souboji zabit velitel jeho osobní stráže. Přestože takové boje mezi svými rytíři markrabě už před dlouhou dobou a pod nejpřísnějšími tresty zakázal.

Raimundův kaplan byl moudrý muž a pochopil nebezpečnou situaci. Je možné, že tihle muži jedou na smrt. A také nebylo jasné, co bude dál s utrápenou vdovou, kterou včera musel narychlo znovu provdat. Proto trvala ranní mše navzdory spěchu trochu déle. Kaplan vroucně prosil Všemohoucího, aby držel ochrannou ruku nad rytíři ochotnými stát za svými činy a nad tou politováníhodnou mladou ženou. Znal Martu už několik let z jejích častých návštěv u Raimunda a Alžběty a věděl leccos o tom, co strašného už prožila.

Pak se všichni společně pomodlili za spásu Christianovy duše.

Marta plakala a nedokázala modlitbu vyslovit, jen doufala, že Bůh dokáže číst její myšlenky a prosby, aniž je odříká nahlas.

Rozrušeně a stísněně hleděl Lukas na Martu, která teď opravdu byla jeho ženou. Bude ho nakonec možná přece jen nenávidět za to, že se jí přiblížil tak krátce po všech těch hrozných událostech? Možná se jí ještě neměl ani dotknout.

Když si ji ráno bral tak něžně a jemně, jak jen to bylo možné, viděl na jejím těle nejen stopy Ekkehartova násilí, ale i jizvy na zádech po mučení v biskupském žaláři. Kolik toho ještě dokáže snést, aby se úplně nezlomila?

Ale možná je to právě završení manželství, které i jí zachrání život. Kdyby ji donutili odejít do kláštera, dlouho by tam nepřežila.

Lukas se rozhodl, že Martu na cestě posadí k sobě na koně. Nikdy nebyla moc dobrá jezdkyně a teď byla navíc ještě velmi zesláblá a rozechvělá, aby se sama udržela v sedle a ještě měla pod kontrolou koně. Nevážila moc a Lukas požádal Raimunda, jenž měl kromě velkého chovu ovcí ještě velmi slušný hřebčín, aby mu na cestu půjčil druhého koně na střídání.

Teď se však obával, když ji viděl po modlitbě tak uplakanou, že by se od něj mohla vyčítavě nebo znechuceně odtáhnout.

Opatrně jí pomohl vstát a trval na tom, aby při snídani po ranní pobožnosti něco pojedla. Pak ji odvedl ke svému hnědákovi a zkřížil ruce, aby jí pomohl do sedla. Ulevilo se mu, když samozřejmě přijala jeho pomoc.

Nemusí se tedy bát, že ho po dnešní noci nenávidí. A když se o něj unaveně opřela, na chvilku dokonce pocítil štěstí. Ale jen na prchavý okamžik. Christian je mrtvý a je možné, že dneska čeká stejný osud i je.

Raimund, Friedmar a ostatní rytíři ještě večer, když se Lukas s Martou odebrali do novomanželské komory, probírali plány jak nejlépe postupovat, vymýšleli nové návrhy a opět je zavrhovali.

Oto je zřejmě na cestě mezi Wartburgem a Míšní a pravděpodobně vzdálen jenom několik dní jízdy od cíle.

Na hradním vrchu by na něj čekat neměli, protože tam po Christianově pohřbu odjel Albrecht se svými muži a stříbrným pokladem.

Rozhodli se, že nejprve pojedou do kláštera v Chemnitzu. Pokud markraběte s doprovodem nepotkají již cestou, dozvědí se, zda se tam zastavil, a budou moci jet buď za ním, nebo se mu rozjet vstříc. Naděje, že se sejdou s ním a jeho doprovodem dřív, než se o událostech posledních dvou dní dozví z druhé strany, je velmi malá, ale musí se o to pokusit.

Štěstí jim nepřálo. V chemnitzkém klášteře se dozvěděli, že markrabě už pokračuje dál na Míšeň. Muži se krátce poradili a dohodli se, že vyrazí nejkratší cestou na hradní vrch.

Dostihli Otu deset mil před Míšní, když právě se svým průvodem odpočíval.

Osobní stráže, jimž dříve velel Ekkehart, vyskočily, tasily meče a utvořily kruh kolem markraběte, jeho manželky a mladšího syna, jenž Hedviku provázel k císaři.

Nesklonily meče, ani když poznali přijíždějící. Navíc si Lukas všiml, že se k Otově tělesné stráži připojili i dva rytíři, kteří byli s Ekkehartem, když došlo k souboji na život a na smrt. Oto se tedy už o smrti velitele své stráže dozvěděl.

Bože, buď nám milostiv, prosil v myšlenkách. Hlavně drž ochrannou ruku nad svou dcerou Martou, která prožila mnoho zlého, a nad jejími i mými dětmi. A dej, ať Oto za můj čin nepotrestá i mé druhy v boji.

Opatrně pomohl Martě ze sedla, hodil Jakubovi uzdu svého koně a pevným krokem zamířil k markraběti, jenž byl obklopen obranným kruhem stráží.

Ve vzdálenosti deseti kroků poklekl na koleno a mlčky sklonil hlavu.

„Vy!“ zařval markrabě. „Vy se odvažujete mi předstoupit před oči? Je pravda, že jste zabil velitele mé stráže?“

Lukas téměř vzdorovitě zvedl hlavu. „Ano.“

„Zajměte ho a hned na místě mu srazte hlavu!“

Se škodolibou radostí přikročili k Lukasovi oba Ekkehartovi rytíři.

„Ne!!!“

Marta se vytrhla Jakubovi a proběhla kolem Lukase, aby se markraběti vrhla k nohám.

Než stačil Oto promluvit, předstoupil před něj starý Friedmar.

„Můj kníže, než dáte popravit rytíře Lukase, vyslechněte také nás! Měl pro své jednání vážné důvody.“

Raimund, Jakub, Reinhard a všichni ostatní teď poklekli vedle Friedmara, aby jeho slova potvrdili.

Markrabě udiveně hleděl na tucet vážených rytířů na kolenou před sebou.

„Měl byste je vyslechnout, otče. Znám Lukase dost dobře a důvěřuju jeho cti,“ zašeptal Dietrich, jenž byl spolu s Hedvikou zděšen otcovým zbrkle vyneseným rozsudkem smrti.

„Počkejte!“ zastavil Oto zamračeně oba strážné, kteří už Lukase chytili za paže a chystali se rozsudek vykonat.

„Spoutejte ho do řetězů, ale s popravou ještě počkejte.“

Muži se zjevným zklamáním vykonali nový rozkaz.

„Poslouchám!“ pohlédl Oto na rytíře, kteří před ním stále ještě klečeli.

„Záležitost je velmi choulostivá, prosíme vás proto o důvěrný rozhovor. Týká se cti jedné dámy,“ prohlásil Friedmar.

Oto nedůvěřivě pohlédl na zasloužilého bojovníka, jenž mu mnoho let věrně sloužil. Protože na sobě cítil i Hedvičin přísný pohled, rozkázal ostatním přítomným: „Ustupte o dvanáct kroků. Ale buďte připraveni.“

Osobní stráž a služebnictvo poslechli a kruh kolem Oty, Hedviky, Dietricha a klečících rytířů se rozšířil. Před Otou stále ještě ležela na zemi Marta s modřinami v obličeji a odřenými zápěstími.

Hedvika tušila, co uslyší, a soucitně na ni pohlédla. Ale když starý Friedmar začal tiše vyprávět o Christianově smrti, zděšeně vykřikla. Dietrich matce položil ruku na rameno, aby ji utěšil, ale sám se jen stěží ovládl, aby také nevykřikl nebo nezakolísal.

Starý markrabě beze slova poslouchal. Pohledem občas přejel od klečících rytířů ke ztýrané Martě, semkl rty a zatínal pěsti.

„Doprovodíte mě na hradní vrch,“ rozkázal nakonec. „Chci slyšet, co mi o těch událostech poví můj nejstarší syn. Rytíř Lukas zůstane v řetězech, vy ostatní mi dáte slovo, že neuprchnete a přijmete jakýkoli trest, který nad vámi vynesu.“

„Máte naše slovo,“ slíbil Friedmar za všechny.

Oto kývl na svou družinu a vydal rozkaz k okamžitému odjezdu.

Skutečně se Albrecht odvážil toho, co mu tenhle vážený rytíř pověděl? Markrabě se na nejstaršího syna beztak zlobil, protože svým nevysvětlitelným chováním prodloužil dobu do jeho propuštění. Ale to, co se nyní dozvěděl, vrhalo na Albrechta ještě jiné světlo.

U Všemohoucího, cožpak v jeho marce nemůže být nikdy klid? A hlavně v jeho stříbrné vesnici?

Teď se tam musí postarat o obnovení pořádku, zkontrolovat s hornickým mistrem a mincmistrem seznamy, aby si byl jistý, že si Albrecht z předčasně dodaného stříbra nestrčil nic do vlastní kapsy, a hlavně je třeba jmenovat nového fojta. Nehledě na to, že musí vynést nějaký rozsudek nad tuctem vážených rytířů. Nečinně přihlíželi, jak byl zabit velitel jeho osobní stráže. Na druhou stanu jestli je pravda to, co mu Friedmar sdělil, pak by bylo nejlépe, kdyby nad celou věcí nechal trávu růst a byl rád, že se tenhle Lukas ujal vdovy po Christianovi. Jinak by musel na příštím thingu projednávat tuhle nepříjemnou záležitost a veřejně by se probíralo, že se velitel jeho osobní stráže, třebaže je teď už mrtvý, před smrtí dopustil znásilnění svobodné šlechtičny.

Na potvrzení svých úvah pohlédl na rychle znovu provdanou vdovu. I nezakrytá část obličeje a zápěstí rukou vykazovaly stopy hrubého násilí, to mu neušlo hned na první pohled.

Hedvika přikázala dvorním dámám, aby Martě pomohly vstát a postaraly se o ni. Její osud a Christianova smrt markraběnkou otřásly. Ale přesto Hedvika dokázala uvažovat.

Po milencově smrti byla smutkem doslova ochromená. Měla pocit, že už nežije, jen živoří. A v jistém smyslu její život také skončil. Věděla, že už nikdy nebude milována a nikdy nedokáže milovat.

Teprve neuvěřitelné události po manželově zajetí durynským lantkrabětem ji probraly ze strnulosti. Albrechtovo chování jeho otce velmi pobouřilo. A Hedvika si vytýčila životní úkol za každou cenu zabránit tomu, aby se její nejstarší syn někdy stal míšeňským markrabětem.

Na Otově výrazu poznala, že to, co právě od rytíře vyslechl, ještě víc prohloubilo jeho nedůvěru k Albrechtovi.

Cestou do Míšně všichni mlčeli, přestože skupina rytířů byla velká. Každý z nich přemýšlel o svém dalším osudu. Marta stále ještě ze sebe nedokázala setřást strach, který ji zavalil, když Oto vydal rozkaz popravit Lukase.

Teď přítel, ne, můj manžel, opravila se v duchu, sedí na hnědákovi spoutaný v řetězech a jede vstříc nejasnému osudu. Ztratí snad i jeho?

Po příjezdu na hradní vrch Oto rozkázal zajatci, rytířům, kteří ho doprovázeli, a paní Martě, aby počkali v hale.

Potom k sobě zavolal nejstaršího syna k rozhovoru mezi čtyřma očima. Nesměli se ho zúčastnit ani Hedvika a Dietrich. Věděl, že Albrecht matku a bratra nenávidí. Jak se zachová, když bude stát jen tváří v tvář otci a bude se muset ospravedlnit?

Samozřejmě Albrecht viděl, kdo přijel s otcovou družinou na hradní vrch. Christianův nejlepší přítel v řetězech, to byl slibný pohled! A starého si omotá kolem prstu jako vždycky.

„Otče, jsem šťastný, že vás zase vidím živého a zdravého!“ zvolal a vykročil markraběti vstříc s rozevřenou náručí.

V té době Lukas, Marta a rytíři jejich doprovodu netrpělivě čekali v hale.

„Jak je ti?“ zeptala se tiše Marta Lukase a stísněně pohlédla na drsná pouta, která mu dřela zápěstí.

„To bych se měl zeptat já tebe,“ opáčil stejně tiše. Stopy po Ekkehartových ranách v jejím obličeji změnily barvu z rudé na modrozelenou ve všemožných odstínech.

Jenže mně nehrozí nebezpečí, že budu každým okamžikem popravena, pomyslela si trpce Marta, ale nevyslovila to. Životy jich všech závisely na tom, jak se markrabě rozhodne, až si promluví se svým zákeřným, prolhaným a krutým synem.

Rozhovor Oty s Albrechtem trval celou věčnost. Hedvika, která nebrala ohled na to, že Christianovi stoupenci jsou zatím považováni za zajatce, přikázala, aby jim do haly bylo přineseno dost jídla a pití.

Dietrich si zatím dal vyprávět od očitých svědků podrobnosti o přepadení a následném soudu nad Christianem. Nedokázal zakrýt upřímné zděšení. Vždyť Christian byl léta nejen jeho učitelem, ale také vzorem.

Marta a Lukas seděli vedle sebe mlčky, každý naplněn starostmi o druhého.

Konečně, po mučivě dlouhé době, vešel do haly Oto. Sám. Tvářil se zachmuřeně, takže Martu zaplavila hrůza a chytila Lukase za spoutané ruce.

Muži vstali z lavic a poklekli před markrabětem, aby vyslechli jeho rozsudek.

„Všichni jste svobodní,“ promluvil Oto. „Jeďte do svých domovů a nemluvte s nikým o důvodu Ekkehartovy smrti. Lukasi, odvezte svou manželku do Christiansdorfu. Činím vás osobně odpovědným za to, že tam v souvislosti s Christianovou smrtí nepropuknou nepokoje a vzpoura a těžba stříbra bude pokračovat. Nového fojta pošlu do čtyř týdnů. Christianova pověst čestného rytíře zůstává nedotčena, jeho synové se smějí vrátit sem a budou dál vychováváni u mého dvora.“

Oto pohybem odmítl díky rytířů, prudce se otočil a odcházel. Teď chtěl být sám. Ještě nikdy si nevšiml, jak chladný je Albrechtův pohled navzdory jeho zdvořilým, medovým slovům. Když ho syn objal, přejel mu mráz po zádech a v jednom okamžiku se dokonce bál, že mu vrazí dýku do zad. Pokud nechce, aby si jeho nejstarší uchvátil dědictví násilím a rozséval v Míšeňské marce ještě větší zkázu, měl by ho co nejdřív poslat zase pryč. Vypadá to, že Hedvika měla přece jen pravdu.

Epilog

1185 v Christiansdorfu

Téměř všichni obyvatelé se toho dne shromáždili, aby se zúčastnili pamětihodné události. Dokonce ani v šachtách se dnes nepracovalo, a to z dobrého důvodu. Důlní měřiči byli pověřeni, aby vyměřili a vykolíkovali novou městskou čtvrť uprostřed s velkým náměstím pro tržiště.

Hornický mistr Hermann osobně na jejich činnost dohlížel. Spolu s markraběcím pověřencem navrhli plán jak Christiansdorf konečně změnit v město.

Třicet krát šestatřicet prutů mělo mít náměstí, sedmadvacet krát sedmadvacet prutů rohové bloky a přiměřeně k tomu pozemky mezi nimi.

Opět to bylo něco pozoruhodného a nového, co Oto vymyslel spolu s horníky a Christiansdorfští jen udiveně zírali a vzrušeně si vykládali. Mezi nimi procházeli obchodníci a hlasitě vychvalovali své zboží, voňavý chleba, medové koláče, víno. Na několika místech se ze sudů čepovalo pivo. Děti pobíhaly kolem a vyváděly neplechu.

Všechno připomínalo spíš slavnost nebo jarmark než zakládání města.

Pozemky, které měřiči s pomocí svých nástrojů pečlivě vyměřili a vykolíkovali, musí být všechny do roka a do dne zastavěné, pokud nebudou, připadnou jinému majiteli. Tak rozhodl markrabě, měla to být záruka, aby se „horní město“, jak se už nyní nazývalo, rychle rozrůstalo. Zájemců o obytné domy a skladiště s velkorysým příslušenstvím rozmístěné kolem nového Horního náměstí bylo dost, mezi nimi hornický mistr, mincmistr, bohatí obchodníci a kupci. Ti se rovněž většinou stanou městskými radními zastupujícími v budoucnu zájmy měšťanů. Markrabě jim slíbil městské právo podle magdeburského práva. Jedním z radních se stane i kovář Jonas.

Marta a Lukas stáli uprostřed davu a sledovali čilý ruch.

„Christian by byl šťastný, kdyby tento den zažil,“ poznamenala tiše, skoro smutně Marta. „Vždycky si přál, aby se z jeho vesnice stalo město, silné a dobře chráněné, které by zaručovalo práva svým obyvatelům.“

Lukas ji k sobě jemně přitiskl. „Dívá se na nás a na to všechno z nebe. A vždycky bude nad námi a městem bdít, přestože už neponese jeho jméno.“

Město se bude nazývat Freiberg, město na svobodném vrchu, tak to nařídil markrabě, který si jméno vymyslel už před lety, když bylo v těchto místech nalezeno stříbro.

Marta se opřela o Lukase, aby cítila jeho oporu a on neviděl její slzy. Ochranitelsky ji objal kolem pasu a položil ruku na břicho, v němž rostl jeho syn. Byla tu příliš velká tlačenice a nechtěl, aby do Marty někdo strčil.

Oba žili v kamenném domě, který dal kdysi postavit Christian. Lukas se stal rytířem ve službách nového fojta, přísného, neoblomného muže. Učinil tak hlavně proto, aby mohl chránit Christiansdorfské. Christianova smrt a tvrdá vláda nového fojta byly rozhodujícími podněty, proč vesničané začali usilovat o získání městského práva a s ním spojených větších svobod.

Marta dál pracovala jako léčitelka a porodní bába a bylo zřejmé, že na ni vzápětí čeká práce. Davem oslavujících lidí se vzrušeně prodíral mladý Christian a mával rukama, aby na sebe upozornil.

„Už je to tady! Potřebujeme pomoc!“ volal na Martu. Anna byla necelý rok provdaná za mladého Christiana, jenž se stal zástupcem vrchního štolby, a teď čekala první dítě.

Konečně stál mladý muž před ní, neklidný a starostlivý.

„Kousek tě doprovodím,“ navrhl Lukas Martě, protože nechtěl, aby si ve svém požehnaném stavu musela sama klestit cestu davem. S povděkem nabídku přijala.

Když za sebou konečně nechali zástup lidí, Marta se na okamžik zamyšleně zastavila.

„Ty jsi byl první dítě, které se narodilo v Christiansdorfu,“ usmála se na bývalého stájového pacholka. „Tak se hodí, že tvůj syn bude první, kdo se narodí ve Freibergu.“

„Jestli souhlasíte,“ rozpačitě vzhlédl mladý manžel k Lukasovi a Martě, „rádi bychom ho pojmenovali také Christian, po našem pánovi a ochránci.“ Ukázal prstem na vznikající město. „Po muži, jemuž vděčíme za všechno.“

Poznámky na závěr

Stejně jako v předcházejících dvou dílech příběhu o Martě a Christianovi tvořily skutečné dobové události, pokud o nich zůstaly zachované dokumenty, základní kostru děje. Když jsem však před lety začala románovou formou vyprávět o příchodu kolonistů, o prvních nálezech stříbra v Krušných horách a vzniku města Freiberg a Míšeňské marce ve 12. století, neuvědomovala jsem si, že mě mé knihy dovedou nejen k rozhodujícímu okamžiku freiberských a saských dějin, ale i k zásadnímu zvratu v německých dějinách. Spory mezi Barbarossou a Jindřichem Lvem popisované v této knize vyústily v krvavou válku, kterou strašlivě trpěli hlavně prostí, chudí lidé a celé kraje byly mnohdy několikrát po sobě zpustošeny. Zároveň se zásadně změnila mapa. Sasko, jež do doby, kdy nad Jindřichem byla vyřčena říšská klatba, zaujímalo oblast od Severního moře, přes Harz po Vestfálsko, se po rozdělení rozkládalo přibližně na území dnešního Saska-Anhaltska do roku 1423, kdy Wettinové obdrželi další léno i hodnost kurfiřta a pojmenování Sasko se přeneslo na Míšeňskou marku.

Při líčení těchto sporů se držím skutečných událostí, jak jen prameny dovolují.

Markrabě Dietrich na dvorském sněmu v Magdeburgu skutečně vyzval Jindřicha Lva na souboj o boží rozsudek, avšak boj se nikdy nekonal.

Rovněž na základě dochovaných materiálů jsem popisovala dvě po sobě následující obléhání Haldenslebenu, počínaje hořícími rašeliništi, přes odchod Wettinů kvůli prudké hádce s kolínským arcibiskupem, až po zaplavení a úplné zničení města. Trvalo celá desetiletí, než se tam opět nastěhovali lidé.

Podle známých fakt jsou popsány i válečné hrůzy, včetně řádění brabantských žoldáků.

Při obléhání Goslaru, který skutečně měli bránit nový saský vévoda a durynský markrabě, jsem víc zapojila fantazii. Je však pravda, že Jindřichovy oddíly tehdy zničily šachty a tavicí pece na Rammelsbergu a odřízly lidi od zásob potravin. Následkem toho se většina goslarských horníků odstěhovala do Christiansdorfu, a to jsem se pokusila zachytit.

Pouze u dvou epizod jsem si dovolila menší odchylky od skutečného běhu událostí a dlužím čtenářům své vysvětlení.

O markraběti Dietrichovi se v Petersberské kronice rodu Wettinů píše, že na dvorské slavnosti v Mohuči těžce onemocněl, už se neuzdravil a v lednu 1185 zemřel. Bližší údaje o jeho nemoci nejsou známy, a tak jsem jeho smrt ztvárnila poněkud dramatičtěji. A samozřejmě, jak jsem přiznala v předchozích svazcích, je jeho poměr s Hedvikou vymyšlený. O manželských hádkách mezi Otou a Hedvikou není dochováno žádné svědectví, nehledě k tomu, že jí tehdejší kronikáři stále znovu vytýkali, že se vměšuje do Otových záležitostí a ovlivňuje ho v tom smyslu, aby Míšeňskou marku odkázal mladšímu synovi, a nikoli nejstaršímu Albrechtovi. Avšak pozdější události jí daly za pravdu. Víc o tom budu vyprávět v posledních dvou dílech románového cyklu věnovaných Martě a prvním letům města Freiberg.

Markraběte Otu skutečně v roce 1184 kvůli sporům o Camburg přepadl durynský lantkrabě a věznil ho na Wartburgu. Ovšem bylo to před mohučskou dvorskou slavností, a nikoli po ní. Po intervenci několika knížat spojených s Wettiny měl Ludvík na Barbarossův rozkaz soka propustit. Lze však pochybovat o tom, že se pak navzdory přikázanému smíru přece jen dobře snášeli na dvorském sněmu ve Fuldě, při mohučské slavnosti, kterou opravdu předčasně ukončilo špatné počasí.

Kdy přesně Freiberg získal městské právo, není doloženo. Nedochoval se o tom žádný dokument a nejsou známy ani podrobnosti o městských svobodách, přestože jistě vycházely z tehdy rozšířeného „magdeburského práva“.

Pravděpodobný rok založení města byl v průběhu dvacátého století „stanovován“ podle toho, jak příznivý byl čas pro jubilejní oslavy. Sedmisté padesáté výročí se slavilo v roce 1938, osmi sté výročí roku 1986. Od té doby se jako datum založení uvádí rok 1186. Záchytným bodem je poslední zmínka o „Christiansdorfu“ v listině z roku 1185, která po mnoha letech uplynulých od události písemně zachycuje zpětnou výměnu tří vesnic, jež původně patřily klášteru Marienzell (dnes Altzella u Nossenu). Podle nových výzkumů se však mnozí historikové kloní k názoru pojímat tuto dodatečně sepsanou listinu jako doklad nutnosti vytvořit právní základnu pro vznik města, a proto považují údaj 1185 za pravděpodobný rok založení.

Rychlá proměna osídlenecké vesnice v město za středověkých podmínek a jenom na základě objevení stříbrných ložisek je pouhý začátek vývoje, který později z Freibergu učinil středisko těžby stříbra v Evropě a východisko mnoha technických novinek v montánním průmyslu.

Teze, že zastavění horního města ve Freibergu bylo nejprve důsledně prováděno na Šachovnicovém půdorysu, který vykolíkovali důlní měřiči na základě svých odborných znalostí, je napínavá teorie profesora Hanse-Jürgena Nitze, jež byla po jeho smrti vydána ve zvláštním sborníku Institutu saských dějin a etnografie v Drážďanech. Ve stejné publikaci byla uveřejněna také studie Michaela Lindnera, v níž se poprvé zabývá dosud nevysvětlenou otázkou, proč Otův otec odešel do kláštera a rozdělil svůj majetek. Jeho závěry zde také využívám.