Kletba porodní báby 4

Sabine Ebertová

Uplynulo téměř pět let od Christianovy smrti a Marta i Lukas stále ještě trpí ztrátou milovaného muže a přítele. Navíc se nezadržitelně blíží den, kdy vládu v Míšeňské marce převezme krutý Albrecht, nejstarší syn markraběte Oty. Navzdory hrozícímu nebezpečí nechtějí Marta a Lukas prchnout…

Seznam nejdůležitějších jednajících postav.

Historické osobnosti jsou označeny *

Marta, porodní bába a kořenářka

Lukas, její manžel, rytíř ve službách míšeňského markraběte Thomas, Klára a Daniel, Martiny děti z manželství s Christianem Paul, Lukas a Konrad, Lukasovi synové Johana, Martina nevlastní dcera, také znalá léčení Kuno, Johanin manžel, a Bertram, strážní na hradě Heinrich, hradní fojt

Ida, jeho žena

Reinhard, markraběcí rytíř na freiberském hradě Jonas, kovář a radní, a jeho žena Emma Johan a Guntram, jejich nejstarší synové Karel, kovář a Martin nevlastní syn Sebastian, farář

Anselm, krejčí a starosta ve Freibergu Hans a Friedrich, dříve formani, dovozci soli z Halle Petr, hlavní pacholek v Martině a Lukasově domácnosti a vůdce party mladíků Christian, stájový pacholek, první dítě narozené v Christiansdorfu Anna, jeho žena a Petrova sestra

Elfrieda, vdova z hornické čtvrti Míšeň

Oto z Wettinu*, markrabě míšeňský Hedvika*, Otova choť

Albrecht*, prvorozený syn Oty a Hedviky Žofie Česká*, jeho manželka

Zuzana, děvečka v Hedvičiných službách Hartmut, učitel panošů na Otově dvoře Elmar, rytíř a Albrechtův důvěrník Rutger, panoš a Elmarův schovanec Giselbert, rytíř

Gerald, rytíř a bratr Lukasovy zemřelé první manželky, a Lucardis, jeho žena Dittrich z Ketlic*, probošt dómu a pozdější míšeňský biskup

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Friedrich Štaufský* zvaný Barbarossa Jindřich*, král a Friedrichův syn Bedřich Švábský*, další Friedrichův syn Dietrich z Weißenfelsu*, mladší syn míšeňského markraběte Oty z Wettinu Richard Lví srdce*, král Anglie

Filip August II.*, král Francie

Saláh ad-dín Júsuf ibn Ajjúb, zvaný Saladin*, vládce Egypta a Sýrie a velitel muslimských vojsk Guy de Lusignan*, kdysi král jeruzalémský Konrad z Montferratu*, markrabě z Montferratu a pán Týru Bohemund IV.*, hrabě z Tripolisu a kníže Antiochie Béla III.*, uherský král

Izák II. Angelos z Konstantinopole*, byzantský císař Kilič Arslan II.*, sultán z Konye Leopold V.* rakouský vévoda

Jindřich z Kaldenu, císařský maršál Martin*, míšeňský biskup

Ludvík Pobožný*, durynský lantkrabě Hermann*, jeho bratr, saský falckrabě Bernhard z Ascherslebenu*, saský vévoda, bratr míšeňské markraběnky Hedviky Dedo z Groitzsche*, hrabě, bratr míšeňského markraběte Oty a markrabě Východní marky Konrad*, jeho nejstarší syn

Další postavy v ději

Raimund, rytíř ve službách markraběte Oty Alžběta, jeho manželka

Roland, jejich syn

Ludmillus, potulný pěvec

Jakub, rytíř, Lukasův bratr

Petr*, opat kláštera Marienzell

Bertold*, pán Bertoldsdorfu nedaleko Freibergu Wiprecht ze Starkau, vůdce kopiníků pod velením Dietricha z Weißenfelsu Humfried z Auenweileru, rytíř

Notker, mladý benediktinský mnich Rupert, panoš

Prolog

Hledali mír a lepší život a odešli do daleké, téměř ne obydlené země. Brzy tam však bylo nalezeno stříbro a začal velký těžební ruch. Odevšad proudili hledači štěstí na samotu v Temném lese. Propukl krvavý spor, naděje na klid a mír pohasla.

A jako by ještě stále nebylo neštěstí dost, náhle vtrhl do malého světa kolonistů a horníků neklid velkého světa. Kazatelé táhli zemí a šířili děsivé zprávy o pádu města Jeruzaléma. Kněží v kostelích vyzývali ke Svaté válce, v níž by byl pravý kříž vysvobozen z rukou nevěrců.

Mnozí pochopili příliš pozdě, že skutečné nepřátele člověk nepotká v cizině. A žádná válka není svatá.

PRVNÍ DÍL

Rodinné záležitosti

Květen 1189 ve Freibergu

Bez pohnutí a se zavřenýma očima Lukas pozoroval, jak jeho manželka vyklouzla z postele, přestože den sotva začal. Ani se na něj nepodívala, oblékla si šaty, zapletla vlasy, pokryla je prostým čepcem, který uvázala pod bradou, a tiše vyšla ven.

Věděl, co zamýšlí, a také věděl, že při tom chce být sama. Dnes by měl svátek její bývalý manžel, jeho nejlepší přítel.

Christian obětavě zemřel před téměř pěti lety, avšak oba pro něj ještě truchlili, třebaže každý po svém.

Marta se teď za něj bude modlit v kapli. Christian byl její životní láska a ode dne, kdy po jeho smrti z nutnosti narychlo uzavřeli sňatek, neuplynul jediný den, kdy by Lukas nepřemítal, zda mezi nimi v posteli neleží neviditelný duch jeho mrtvého kamaráda.

Zároveň ho však Christianova smrt stále ještě přiváděla k zuřivosti a zoufalství, jež mu svíraly hrdlo. Někdy míval pocit, že se s kamarádem potká někde u stájí nebo v domě. Nebo na hradě, odkud Christian dohlížel na rychle se rozrůstající hornickou osadu, dokud nepřátelé na rozkaz nejstaršího syna míšeňského markraběte nezosnovali jeho vraždu.

Lukas Martu miloval dávno předtím, než se provdala za Christiana. Ale sňatek s ní se odehrál za okolností, jaké by si nikdy nepřál. Ekkehart, starý vlivný nepřítel, kapitán osobní stráže míšeňského markraběte Oty z Wettinu, dal Martu v den Christianova pohřbu unést od jeho hrobu a znásilnil ji. Když ji Lukas konečně našel, v bezmezném vzteku ho zabil. Jedinou možností, jak sebe a své spolubojovníky zachránit před rozsudkem smrti a Martu před odchodem do kláštera bylo okamžité uzavření manželství s ní.

Když na schodech dozněly Martiny tiché kroky, Lukas také vstal, oblékl se a sešel do přízemí kamenného domu, v němž teď bydleli. Všichni ostatní zřejmě ještě spali. Jenom mladá děvečka Anna byla vzhůru a rozdělávala oheň. Uctivě ho pozdravila a nabídla mu pivo a studenou kaši.

„Až se má žena vrátí, vyřiď jí, že na ni čekám nahoře!“ přikázal a vrátil se do komory. Usedl ke stolu a opřel si čelo do dlaní. Hlavou mu vířily temné myšlenky.

Christianova smrt dodnes nebyla pomstěna. Jen Lukas budoucímu markraběti bezprostředně po krvavém činu hodil pod nohy hlavu muže, jenž vystřelil smrtonosný šíp. Ale ten, kdo vydal rozkaz k vraždě, nadále žije v pohodě a záhy převezme vládu nad zemí.

Na freiberském hradě navíc nyní vládne náladový, neúprosný fojt.

To byl jeden z důvodů, proč s Martou už dávno neodešli z mladého města. Teď by správně měl být na cestě do hradu, aby nastoupil do služby velitele stráží. Tentokrát však přijme trest za pozdní příchod. Jsou věci, které jsou dnes pro něj důležitější než dobrá či špatná nálada hradního fojta.

Lukas by nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, než Marta vešla. Obličej jí ještě obklopoval smutek jako lehký vánek a viděl, že se snažila odstranit stopy slz. Dokonce se na něj trochu nuceně usmála.

„Neměl bys už být na hradě?“

Neodpověděl na její otázku, ale vztáhl k ní ruku a pohlédl jí do očí.

„Pojď sem!“

Vyhnula se pohledem, což nebývalo jejím zvykem, a přistoupila k němu s lehkým údivem nad jeho úmysly a v myšlenkách zřejmě stále ještě u Christiana.

Lukas ji k sobě přitáhl a naoko se zatvářil přísně. „Je načase, ženo, abys manželovi opět dokázala svou poslušnost.“

Jindy by se asi zasmála, nebo aspoň usmála, protože Lukas byl šprýmař a často žertoval. Tentokrát však poznala, že za vesele pronesenými slovy se skrývá vážnost.

Aby nemohla vzniknout jakákoli pochybnost o druhu poslušnosti, jakou očekával, jí zvedl sukni a žádostivě ji pohladil po štíhlých stehnech.

Vycítil, jak na okamžik strnula. Ale nechtěl jí dopřát chvilku na rozmyšlenou. Musí teď hned odtrhnout Martiny myšlenky od Christianova hrobu.

Ruce mu zajížděly výš, objal ji kolem boků a pevně k sobě přitiskl, sklonil hlavu a líbal ji na místo, kde krk přechází v rameno, věděl, že takovému laskání jen stěží dokáže odolat.

„Musíš jít do hradu, vždyť sem může každým okamžikem někdo přijít,“ namítla chabě proti jeho záměru tak neobvyklému v tuto denní dobu.

„Rozkázal jsem, aby nás nikdo nerušil,“ zašeptal, stáhl jí čepec a hladil kaštanově hnědé vlasy. Levou rukou ji držel těsně u sebe, aby cítila jeho vzrušení. Pravou ji objal kolem krku a líbal, avšak nikoli něžně a jemně jako jindy, nýbrž drsně a prudce.

Žádostivost ho málem připravila o rozum a viděl, že i Marta se chvěje touhou.

Přitáhl ji k posteli a neztrácel čas s tím, aby jí svlékl bliaut a prádlo. Sám si jen rozepnul pásek, který mu držel kalhoty. Viděla jeho ztopořený úd, jak k ní pomalu míří.

Lehla si, vykasala sukně a lehce rozevřela nohy. Na okamžik se zarazil, aby si ten pohled uložil do paměti. Pak nad ní poklekl a vklouzl do ní. Přijala ho ochotně, i když trochu užasle.

Dost dlouho už spolu sdíleli lože a dobře se znali. Jejich společné noci byly i navzdory strašným okolnostem, za kterých uzavřeli manželství, vždy naplněné něhou a uspokojením. Ale tentokrát to bylo jiné.

Lukas si ji bral majetnicky, drsně, a při každém přiražení si přál: Zapomeň na Christiana! Zapomeň na něj aspoň na tu chvíli, kdy jsem v tobě! Teď jsi moje žena!

Brzy už nemohl vůbec myslet, už jenom cítil: Jsi… moje…

Musí ji přimět, aby se vrátila z minulosti do současnosti, sem, na toto místo, ze smrti do života, od mrtvého k němu.

Pohyboval se stále rychleji, s uspokojením slyšel, jak i ona sténá slastí, blíží se k vyvrcholení, a s posledním přiražením dospěl k vrcholu také.

Zpocený a vyčerpaný na ni klesl.

Letmo mu prolétlo hlavou, že se přece jen měl předtím svléknout. Bruchy a na nich připevněné nohavice má teď někde u kolen, a až vstane, bude na něj směšný pohled. Pohybem nohou si kalhoty stáhl.

Ležel mezi Martinými stehny a vychutnával si její blízkost. Byl spokojený a unavený. Nejraději by takhle zůstal celý den.

Marta ho vytrhla ze slastné malátnosti. Něžně ho hladila po důvěrné známém obličeji, až se jí podíval do očí. Prozradily mu, že pochopila, a prominula.

Jen s velkým přemáháním Marta odolala pokušení oddat se únavě. Věděla, že když teď zavře oči, usne. A přitom na ni čeká tolik práce! Musí obejít půl tuctu nemocných, především však musí přimět manžela, aby se co nejrychleji vydal do hradu za svými povinnostmi. Hradní fojt, jenž využil každou příležitost, aby ho z něčeho obvinil, je určitě už vzteky bez sebe. Ale právě prožité chvíle mezi nimi stály jako neviditelná stěna a Marta váhala.

Má pravdu, pomyslela si a teskně se na Lukase zadívala. Nesmím dál setrvávat v minulosti. Christian je nenávratně mrtvý, přestože ho pořád tak bolestně postrádám. Ale Lukas žije a zaslouží si mou lásku.

Zvedla ruku, která jí připadala olověně těžká, a hladila manžela po tváři. Několik pramenů plavých vlasů mu sklouzlo do obličeje a pod rukou cítila hebký, pečlivě zastřižený plnovous, který si v poslední době nechával růst.

Hleděla na něj a výraz jeho modrých očí ji konečně přivedl zpátky do přítomnosti, do náručí muže, jenž ji miloval a poskytoval jí ochranu a bezpečí.

Teď už v úsměvu neměla po tesknění ani stopu.

Zvenku sem doléhal zpěv ptáků, povídání děveček a kvokání slepic, v dálce řehtali koně.

Když se jí člověk zahledí do očí, je to jako kdyby se v nich utápěl, pomyslel si Lukas nikoli poprvé. Její šedozelené oči a kaštanově hnědé vlasy ho okouzlovaly od samého začátku, kdy ji poznal. A čím častěji se jí upřeně díval do očí, tím jasněji v nich viděl prastaré, skryté vědění, jež se předává po generace moudrých stařen.

Patřil k několika málo lidem, kteří věděli, že jeho žena je nejen zkušená léčitelka a porodní bába, ale také občas mívá jasnovidné předtuchy, které je lépe brát vážně.

Teď však se v jejích rysech žádná strašná vize neodráží. To tedy znamená, že to snad u hradního fojta nebude tak zlé, pomyslel si s obvyklým humorem. Ale déle by ho neměl nechat čekat.

Marta si zřejmě myslela totéž, protože sklouzla pohledem ke gambesonu visícím na tyči v komoře.

„Dovol, pomůžu ti,“ nabídla se a vstala. „Dneska se přece máte sejít s radními, ne?“

„U všech svatých!“ polekal se Lukas. „Na to bych málem zapomněl.“

Velel lukostřelcům, městským strážným a všem ostatním ozbrojencům, kteří nepatřili k rytířskému stavu. Jako jeden z prvních obyvatel Christiansdorfu a důvěrný přítel zakladatele vsi se vyznal ve vztazích mezi měšťany, proto ho hradní fojt často zval, když potřeboval některé záležitosti projednat s městskou radou.

Vyskočil z postele, vyklonil se z okna a pronikavě hvízdl na prsty. „Ať mi Petr osedlá koně!“ vykřikl, někdo dole potvrdil rozkaz a Lukas se s úsměvem obrátil k Martě.

„Máš nějaké špatné vidění? Utrhne mi Heinrich hlavu? Nebo na mě cestou na hrad číhá nějaký démon?“ zeptal se s předstíranou lehkostí.

Se smíchem zavrtěla hlavou a pomáhala mu obléknout gambeson.

„Jsem si jistá, že dnešní den prožiješ ve zdraví,“ odpověděla stejně lehkým tónem, když se opásal zbraní.

Lukas rychle seběhl ze schodů a Marta ještě usedla na kraj postele. Unaveně si přejela rukou přes oči a pohlédla k oknu. Měla pocit, jako by se jí šedivá mračna snášela na ramena.

Christian by pochopil zasmušilost, jež ji naplňuje, protože také prožil zlé časy. Váhala však promluvit si o ní s Lukasem. Bral všechno na lehkou váhu, někdy byl až příliš lehkomyslný. Možná by odpověděl jen nějakou posměšnou poznámkou.

Člověk nemusí být ani obdařen jasnovidným nadáním či naslouchat slovům potulných kazatelů, aby se právem obával zlého, špatných časů, jaké nadejdou všem, kdo kdysi věrně stáli po Christianově boku. Nastane pro ně obtížná doba, až zemře starý markrabě, jemuž je skoro sedmdesát let.

Marty se zmocňoval neodbytný pocit, že se ten čas blíží, že je každým dnem víc nadosah.

Na freiberském hradě

„To je nestydatost!“ řval vztekle hradní fojt. „Měl bych vás všechny dát psy vyštvat ze dvora!“

Fojt Heinrich, holohlavý muž s býčí šíjí, kterého se pro jeho neúprosnost bálo celé město, vyskočil ze židle a zuřivě upřel zrak na tři radní. Požádali ho o přijetí s odůvodněním, že chtějí přednést závažnou prosbu. Nyní se ukázalo, že chtějí jednoho z rytířů obvinit ze znásilnění.

Neprovdaná dcera rubače stříbrné rudy tvrdila, že se rytíř na ní dopustil násilí, když mezi haldami u šachet hledala zaběhlou kozu.

„Dívka se neodvážila s někým o tom promluvit do chvíle, dokud na ní těhotenství nebylo znát,“ vysvětloval klidně nejdotěrnější z radních, kovář jménem Jonas. „Samozřejmě je pozdě na to, aby vznesla žalobu. Ale možná byste se mohl postarat, aby její otec dostal odškodnění. A taky domluvit svým rytířům. Hromadí se stížnosti na několik nepěkných případů u pekařských krámů a dva vaši muži surově zbili lazebnici.“

Fojt by za ta slova nejraději drzému kováři skočil po krku. Ale ještě raději by mu čistým sekem oddělil hlavu od trupu. Doslova cítil, jak v něm kypí žluč. S obtížemi lapal po dechu a krev mu tepala v žilách. Jestli se rychle neuklidní, ještě ho trefí šlak. V duchu slyšel hlas své manželky, k jejímž ctnostem jistě nepatřila mlčenlivost, jak ho jako obvykle zasypává výčitkami, aby se zbytečně nerozčiloval a víc dbal na své zdraví a vyrovnanost tělních šťáv. V nejhorším případě by povolala lázeňského, aby mu pustil žilou, nebo, což by bylo ještě horší, ženu jeho předchůdce, aby ho kurýrovala. A tuhle divnou Martu už vůbec nemůže vystát.

Heinrich si přejel dlaní po zpocené holé lebce a rukou spočinul na mohutném zátylku. Potom se klouby prstů opřel o stůl a naklonil se, aby mohl kováři výhrůžně pohlédnout do očí.

„Lazebnice jsou děvky, které si za všelijaké služby dají dobře zaplatit!“ vyjel na něj. „A dcera toho horníka, vyhledala hned po údajném znásilnění soudce a vznesla žalobu, ještě rozcuchaná a v roztrhaných šatech, jak předpisuje zákon? Zřejmě ne, jinak bych o tom věděl. Bůhvíkde a s kým si parchanta uhnala a teď se opovažuje dělat kolem toho povyk, aby se nemusela přiznat, že se někde s kdovíkým válela.“

Pořád ještě se v něm všechno zlostí vařilo, ale už si sedl na židli. Cožpak se celý svět zbláznil?

Před necelými dvaceti lety byli tihle chlapi ještě námezdní pacholci, přistěhovalá pakáž, která sem přilezla přes lesy, aby někde nechcípla hlady. Museli mýtit les, osévat pole a držet hubu, nanejvýš z dálky uctivě pohlédnout na pána urozeného stavu a klesnout před ním na kolena.

Ale protože se tu náhodou našla stříbrná ruda, zapadlá vesnice v Temném lese se velmi rychle, skoro neuvěřitelně, rozrostla. Starý míšeňský markrabě je obvykle rázný a prozíravý muž, jenž těžbu stříbra přesnými rozkazy poháněl, ale v jednom se podle Heinrichova názoru nechal jindy zatvrzelý Oto z Wettinu umluvit: když před čtyřmi lety poskytl Christiansdorfským městské právo.

S následky se teď musí na freiberském hradě potýkat fojt. Místní se před ním neplazí, jak by se slušelo, ale zvolili si radní, kteří si myslí, že mu můžou mluvit do jeho záležitostí. Zásadně odmítl jít na radnici a setkat se tam s městskou radou. To by ještě scházelo! Tak aspoň ti tři stáli před jeho dveřmi a prosili o slyšení, jak se na prosebníky sluší a patří.

Soukeník a krejčí zase stáhli ocasy jako zpráskaní psi. Ale je s nimi ještě ten kovář, ten je nejhorší ze všech! Odkdy vlastně můžou být kováři radními, možná s výjimkou zlatotepců a samozřejmě zbrojířů. Ale v téhle městské radě se vůbec shromáždili divní lidé: bednář, kolář… dokonce i forman!

A ten kovář už zase začíná odmlouvat. Heinrich si dokáže domyslet, co teď přijde.

„Otec té dívky je chudý. Nemůže si dovolit zabít kozu, která byla přítomna tomu zločinu, jak předepisuje zákon.“

Ano, k tomu je zákon tady, pomyslel si Heinrich. Aby se každý pacholek neodvážil obvinit svého pána před soudem.

„Tak chudý? Nevypráví se po celé zemi nejneuvěřitelnější zvěsti o bohatství mladého stříbrného horního města Freiberg a jeho obyvatel?“ zvolal posměšně fojt. „Zákon je zákon. Pokud se jí opravdu stalo něco tak strašného, jak se teď opovažuje tvrdit, měla jít za soudcem, jak se patří. Za fojtem. Za mnou. Může být ráda a vděčná, že jí teď pro pomluvy nedám vytrhnout prolhaný jazyk a nevyženu ji z města!“

Jonas očima hledal pomoc u Lukase, jenž stejně jako vyfintěný, pyšný rytíř vedle něj dosud nepromluvil ani slovo. Ale Lukas, známý svou upovídaností a smělostí, tentokrát jen s politováním pokrčil rameny.

Protože děvče nevzneslo žalobu hned, nemůže už to učinit teď. Zřejmě jí bylo jasné, že by se sotva domohla uznání pravdy ve sporu s bohatým rytířem, kterému by stačilo jen přísežné svědectví několika kamarádů, kteří by tvrdili, že by nebyl schopen něco takového udělat. A aby falešnou přísahou neohrozili svou duši, pověřili a zaplatili by někoho, kdo by místo nich vykonal pouť do Svaté země.

Prostě, a bohužel marně, doufala, že neotěhotněla.

„Připomeneme rytířům, aby se k ženám chovali, jak se na rytíře sluší,“ poznamenal jen Lukas a vysloužil si za to fojtův vzteklý pohled.

To mu ale nevadilo. Musí si o tom promluvit s Martou. Jestli otec té dívky dceru zapudí, vezmou ji do svých služeb jako děvečku. Víc pro ni udělat nemůže.

Přesto se ho ta věc velmi osobně dotkla. Jeho rytířské cti se příčilo, když se muži jeho stavu chovali tak ostudně. Hlavně však věděl, že Marta se také kdysi stala obětí takového přepadení. Tenkrát byla mladinká dívka v otrhaných šatech, která v průvodu kolonistů musela prchnout ze své rodné vesnice před krutým hradním pánem. Ani ona nemohla po znásilnění podat žalobu na ty, kteří se na ní násilí dopustili.

Lukas dodnes nechal Martu v dobré víře, že o tom neví. Také to úplně přesně nevěděl, ale na základě různých postřehů si dal věci do souvislostí. A později, těsně po Christianově smrti, viděl její ztýrané tělo, když ji vysvobodil z Ekkehartových spárů. Pohled na ni se mu vryl hluboko do duše a ještě teď ho naplňoval bezmocným vztekem, přestože pachatele na místě zabil.

Varovně pohlédl na kováře, kterého znal déle než dvacet let, z doby, kdy spolu s Christianem provázel první osídlence z Frank do Míšeňské marky. Radní sem nebo tam, Jonas by teď měl být raději zticha. Každé další slovo jen vyvolá fojtovu ještě větší zuřivost. Již teď vypadá, že v příštím okamžiku vzteky praskne.

Lukas jen stěží potlačil úšklebek.

Tohle není žádný špás a až tři radní odejdou, taky on slízne svůj díl fojtovy zlosti. Heinrich na celé hradní osazenstvo rád řval, ale přísně dbal, aby nikdo jeho rytíře nenapomínal v přítomnosti lidí nižších stavů.

Lukasovi nevadilo chvíli poslouchat fojtův zuřivý záchvat. Smířil se i s tím, že bude muset v nejbližší době vykonat několik nepříjemných služeb a pochůzek, hlavně za deště a do míst, kam to nikoho netáhlo, protože dneska nastoupil pozdě do služby. Ale jestli teď Jonas nebude mlčet, Heinrich si vymyslí pár zlomyslností, jimiž bude trpět polovina města.

Ukázalo se, že se tak již stalo.

„Když jste tedy přednesli své stížnosti,“ začal zlověstně a s triumfálním leskem v očích fojt a naklonil se nad stůl, „sdělím teď městské radě já své. Mezi mými muži přibývají stížnosti, že ve městě se vyskytuje pořád víc zlodějů, co jim odřezávají měšce od opasků. Protože rada zřejmě není schopná se s tou zlodějskou chátrou vypořádat, ujmu se toho já. Ještě jeden takový případ a vyhlásím nad Freibergem zostřené právo.“

Lukas viděl, jak radní zbledli. Soukeník, jenž dosud mlčel, zalapal po dechu a uvolňoval si u krku bliaut zdobený výšivkami. Krejčí, před půl rokem zvolený starostou, si odkašlal a zajíkavě promluvil: „To… pane, kníže nám udělil magdeburské městské právo… Buďte ujištěn, že učiníme všechno…“

Fojt ho nenechal domluvit.

„Já se tady starám o pořádek a dodržování zákona, protože vy toho zřejmě nejste schopni!“ prohlásil stroze, takže starosta okamžitě zmlkl.

Lukas usoudil, že teď je čas zasáhnout. „Kdybyste dovolil, ujmu se té věci se zloději. Dejte mi dva týdny, když do té doby nic nezjistím, můžeme se poradit, co dál.“

Zdálo se mu velmi nepravděpodobné, že by si zloději dovolili na rytíře. Vždyť okrádat měšťany, řemeslníky, jejich ženy a děvečky u pekařských a řeznických krámků je mnohem méně nebezpečné a také spolehlivější. Rytíři nebývají zvyklí platit a často u sebe nenosí žádné peníze, nanejvýš pár drobných mincí na almužny žebrákům před kostelem.

Nasadí do pátrání Petra, svého hlavního pacholka. Jako dítě vyrůstal mezi zloději, dokud se ho Christian neujal. Nikdo nedokáže lépe než on zloděje najít a předvést. Kromě toho je vůdcem skupiny mladých mužů, do níž patří především synové kováře Jonase. Odvážnými kousky a lstí mladíci v nejhorších časech Christiansdorfu zachránili životy několika lidí.

Fojtovi se návrh moc nelíbil. Jeho trpělivost byla zřejmě vyčerpána.

„Tím bylo řečeno vše,“ prohlásil a mávl rukou na znamení, že rozhovor skončil.

Tři radní mlčky vstali, hluboce se poklonili a vyšli z místnosti. Rozhovor nepřinesl nic z toho, v co doufali, naopak teď mají na krku ještě víc potíží.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Heinrich se obrátil k Lukasovi a už zase funěl vzteky.

„Vás jsem k jednání nepřizval proto, abyste se zastával té pakáže!“ osopil se na něj. „Příště si dobře rozmyslete, na čí straně stojíte a jakému stavu náleží vaše oddanost!“

Lukas by na to mohl leccos namítnout, ale zakázal si jakýkoli odpor. Jen by tak uškodil těm, které chtěl chránit.

„Myslel jsem, že si přejete zloděje dopadnout,“ opáčil a nasadil nejnevinnější výraz, jakého byl schopen.

Fojt přimhouřil oči a upřel na něj pátravý pohled.

„Nemyslete si, že vám skočím na vaše hrátky!“ odsekl. „Do deseti dnů mi předvedete zloděje, abych je mohl dát pověsit! Nebo si vymyslím něco zvláštního, co se vám a těm vašim přivandrovalým přátelům vůbec nebude líbit.“

„To jistě,“ přikývl dvojznačně Lukas s chladným, zdvořilým úsměvem.

Možná by si měl s mazaným Petrem a jeho bandou taky vymyslet něco zvláštního na hradního fojta. Pomalu mu začíná být svou velkohubostí a špatnou náladou dost na obtíž.

„Jenom přemýšlím, jak se může někdo z tak počestného a starého rodu spolčovat s takovou chátrou,“ poznamenal opovržlivě Heinrich. „Teď chápu, proč vás váš otec vydědil.“

Těmi slovy překročil u Lukase hranici. Proč nemá žádné pozemky a proč veškerý rodinný majetek zdědil jeho mladší bratr Jakub, do toho fojtovi opravdu nic není.

„Pane, vypadáte, že vám není dobře. Mám poslat svou manželku na hrad, aby vám připravila uzdravující lektvary?“ nabídl se špatně skrývanou škodolibostí.

„Děkuju, to nebude třeba,“ odmítl fojt podle očekávání zaskočeně.

Propustil Lukase a s ním i bohatě oblečeného černovlasého rytíře, jenž celou dobu nepromluvil, avšak postojem a výrazem tváře dával jasně najevo pohrdání a povýšenost svého stavu.

Jakmile byli oba z doslechu, Heinrich zavolal sluhu. „Dojdi pro lázeňského, ať mi přijde pustit žilou!“ rozkázal stroze. Měl pocit, že cítí, jak mu špatné šťávy zaplavují a otravují tělo. Ale za nic na světě by se nesvěřil do rukou té bylinkářské čarodějnici, divné manželce předchozího fojta, která podle jeho názoru nemá mezi svobodnou šlechtou co pohledávat.Rychle se pokřižoval a usedl ke stolu, aby čekal na lázeňského.

V tutéž dobu na hradním vrchu v Míšni

„Ty a ty, předstupte!“

Zbrojmistr, šedovlasý rytíř jménem Hartmut, ukázal v řadě nejstarších panošů na dva, kteří stáli na opačných koncích. Předstíral, že si nevšiml vzrušeného šepotu, jaký se rázem ozval.

„Vezměte si každý jeden kulatý kovový štít a ukažte těm mladým zajícům, co jste se naučili! Ani vám nemusím připomínat, že je to cvičný boj, a kdyby na to některý z vás zapomněl, bude si přát návrat do matčina klína dřív, než si to s ním vyřídím já.“

Devatenáctiletí mladíci, k nimž mluvil, jeden černovlasý a druhý s vlasy rudými jako oheň, se tvářili ledově a přistoupili k sobě. Ani jeden z nich nedal mihnutím oka znát, že by pochopil zbrojmistrovu pohrůžku.

„Vsadíme se?“ zašeptal jeden z mladších panošů v zadní řadě druhému, jenž byl na první pohled podobný tmavovlasému bojovníkovi. „Ty samozřejmě musíš vsadit na Thomase, protože je tvůj bratr, nebo ne? Rodinná čest a tak…“

„Vsadil bych na něj, i kdyby nebyl můj bratr,“ odpověděl klidně Daniel. „Raději si své peníze nech.“

„Oba jsou dobří, ale Rutger je větší, proto má výhodu,“ šeptal mu kamarád Johanes. „Ale v žádném případě bych nesázel na to, že oba odejdou z bojiště živí…“

Daniel se neodvážil odpovědět, protože zbrojmistr už na ně varovně pohlédl. Starému rytíři zřejmě nic neujde. Panoši Hartmuta nenáviděli a báli se ho, protože je nemilosrdně dřel, aby měli v pozdějších bojích naději přežít. Ale Thomas a Daniel měli ještě zvláštní důvod starého zbrojmistra nenávidět. Kdysi totiž přijel do Christiansdorfu společně s knížetem Albrechtem a hlídal jejich otce v žaláři předtím, než byl zavražděn.

A teď poštval toho bastarda Rutgera na Thomase!

Daniel si to nerad přiznával, ale Rutger byl ze všech přítomných jediný, kdo se bratrovi mohl vyrovnat. Oba byli považovaní za daleko nejlepší šermíře ze všech panošů na míšeňském hradním vrchu. A nic si nedarují, protože jsou úhlavními nepřáteli ode dne, kdy Rutgera jeho poručník Elmar, velitel markraběcí osobní stráže, přivedl jako panoše na hradní vrch.

To že nastupují s meči a malými, kulatými kovovými štíty a nikoli velkými, kůží potaženými dřevěnými, ještě zvyšuje napětí, protože ubránit se a prosadit jen s malým štítem vyžaduje rychlost a zkušenost. Protivníci kolem sebe kroužili, meče pevně svírali v pravé ruce, v levé drželi štíty a nespouštěli jeden z druhého oči.

Oba byli štíhlí a pružní, překypovali dravou, těžko ovladatelnou silou. Rutgerův nenávistí zkřivený obličej byl už rudý skoro jako jeho vlasy. Thomas naopak vypadal ve srovnání se svým soupeřem klidně, skoro znuděně, dokonce možná pobaveně. Ale Daniel věděl, že to je jenom přetvářka. Jeho bratr, stejně jako on, soka nenáviděl nejen proto, že jejich otcové byli nepřátelé na život a na smrt, ale pohrdal jím i pro jeho zákeřnost.

A dá si na něj pozor.

Aspoň v to Daniel doufal. Jinak bych si mohl rovnou sbalit raneček, pomyslel si malomyslně. Vlastně měl být z pážete na panoše povýšen až za půl roku. Ale díky pověsti otce a bratra byl do kruhu budoucích rytířů přijat už dřív. Ovšem být nejmladší mezi budoucími bojovníky nebyl zrovna šťastný úděl. Naštěstí ho Thomas a jeho kamarádi potají leccos přiučili, jinak by ho starší zbili ještě víckrát.

Hlasité zařinčení zahájilo souboj. Rutger zaútočil jako první. Jeho protivník doslova vystřelil ruku se štítem nahoru a zachytil horní sek. Lehce naklonil štít a meč po něm sjel, přitom uskočil o půl kroku a zaútočil na soupeře středním sekem, který byl v posledním okamžiku zachycen.

Následovalo pět nebo šest prudkých, rychlých útoků a jejich odražení, boj byl velmi vyvážený, až se najednou Rutger se vzteklým výkřikem vrhl na soka. Danielův kamarád Johanes už litoval, že si na rudovlasého panoše nevsadil. Ale Thomas to zřejmě předvídal a uhnul o krok stranou. Rukama zachytil protivníkovy paže a sevřel ruce držící meč a štít. Rutgerovi zbývala jediná možnost, jak se osvobodit: pustit meč i štít a vyprostit paže.

Tím byl odzbrojen a souboj prohrál.

Diváci tajili dech, nejen nad rychlostí a šikovností bojovníků. Všichni věděli, že to nebyl obvyklý cvičný boj, po kterém si protivníci se smíchem poklepou navzájem na rameno a poražený blahopřeje vítězi. Bylo zřejmé, že tentokrát by každý sok nejraději druhého zabil.

Rutgerovi opět zrudl obličej nenávistí a vzteky.

Zbrojmistr si toho nevšiml, a pokud ano, tak předstíral slepotu. Koneckonců hned na začátku vyhlásil, jaké chování od svých žáků očekává. Byli dost staří, aby věděli, že vážné rvačky mezi panoši jsou přísně zakázány a trestány.

„Dobře,“ pochválil rytíř souboj, jako kdyby nevěděl, že se v něm vybíjelo nepřátelství, jež má kořeny v pokrevní mstě za otce. Ale samozřejmě to věděl jako každý na hradním vrchu v Míšni. Jenže odmítal na to brát ohled. Oba mladíci musí poslouchat a učit se, co jim přikazuje, do doby, než budou pasováni na rytíře. Potom ať se o spory mezi svými rytíři stará markrabě.

Proto zbrojmistr klidně vydal další rozkaz, kterým ještě přilil olej do ohně nepřátelství.

„Poslední část boje zopakujte pomalu, ať to všichni vidí. Potom to budou ostatní ve dvojicích nacvičovat,“ obrátil se nejprve k bojovníkům, potom k mladším panošům.

Rutger musel vynaložit veškeré ovládání, aby svou porážku ještě jednou předváděl do všech podrobností.

„Přísahám, že tě zabiju! Potom bude můj otec pomstěný!“ sykl soupeři do ucha a podle rozkazu dopustil, aby ho Thomas znovu přivedl do bezvýchodné bojové situace, z níž ho mohlo vysvobodit jen dobrovolné odzbrojení.

„Já vím, to je tvůj nejmilejší sen,“ odpověděl tiše Thomas a výsměšný úsměv soka rozzuřil ještě víc.

Vzájemná poklona, kterou na učitelův rozkaz ukončili boj, byla sotva znatelná. Rutger s nepokrytým vztekem a Thomas jen s lehce potlačovaným pobavením začali mladší panoše učit přesný postup obranného manévru, který nekrvavě rozhodl o vítězství.

Teprve za nadcházejícího soumraku, když se blížil čas večeře, zbrojmistr rozkázal ukončit cvičení, takže hlavně mladší panoši si s úlevou oddychli.

Panoši sbírali a uklízeli zbraně, když k Thomasovi přistoupil mladý rytíř s kudrnatými hnědými vlasy.

„Kdybyste už léta nebyli úhlavní nepřátelé, tak by sis dneska jednoho pořídil,“ poznamenal výstižně. Roland byl o rok starší než Thomas a byl už pasován na rytíře, takže nyní byl ve službách míšeňského markraběte stejně jako jeho otec Raimund.

Rytíř Roland neměl na cvičení panošů co pohledávat. Ale Thomas tušil, že kamarád nepřišel jen proto, aby se podíval na jeho souboj s Rutgerem.

„Život bez nepřátel by byl nudný,“ zašklebil se vesele.

Roland se nenápadně rozhlédl, potom ho tlumeně varoval: „Neříkám ti to poprvé: Jednou tě svou zákeřností dostane! Svými pletichami a lhaním tě dost často přivedl do potíží.“

„Ano, ale teď už od nikoho nedostanu výprask jen proto, že na mě Rutger žaloval nebo mě pomlouval. Teď nade mnou musí zvítězit osobně, a na to je moc pomalý a hloupý. Má svaly medvěda a mozek vrabce.“

„Smím tě upozornit, že mnohem víc lidí rozsápali medvědi než vrabci?“ nesouhlasně vrtěl hlavou Roland. „Když budeš tak lehkomyslný, dopadne to s tebou špatně.“

Thomas se zastavil uprostřed pohybu a rozčileně na přítele pohlédl: „Můj otec zabil jeho otce v čestném souboji, při božím soudu. Randolf si tedy smrt zasloužil! A stejně tak i já s boží pomocí zabiju toho zrzavého bastarda, až nadejde ten pravý den.“

Roland zakoulel očima. Byli kamarádi stejně jako jejich otcové, od pážecích dob na hradním vrchu, vyrůstali spolu a nevedli tento rozhovor poprvé. Proto teď s varovným nabádáním přestal. Kromě toho měl na srdci ještě něco zvláštního, co nechtěl odkládat ani o den.

„Vyjedeme si na malou projížďku?“ zeptal se, když byly meče a štíty uklizené ve zbrojnici.

Thomas pochopil, že s ním chce kamarád promluvit o něčem, k čemu nepotřebuje jiné posluchače, a souhlasně přikývl. Zmeškají tak společnou večeři v hale, ale určitě si pak něco vyprosí u děveček z kuchyně.

Roland zašel za zbrojmistrem, aby ho požádal o dovolení k vyjížďce. Hartmut si je zamračeně měřil.

„Zaručuji se za něj,“ pokoušel se mladý rytíř zdvořile obměkčit starého.

„To je jako kdybych koze svěřil, aby dávala pozor na zelí,“ odsekl zbrojmistr. „Doufám, že najdeš pár výstižných slov, abys svému mladému příteli vysvětlil, že všichni, které tady učím zacházet se zbraněmi navzdory jejich nešikovnosti a lenosti, budou jednou bojovat na jedné straně, za Otu a později jeho dědice!“

Hartmut přísně pohlédl na Thomase. Ten zašeptal: „Ano, pane!“ ale vzpurné myšlenky jako kdyby měl napsané na čele.

„Chlapče, byl jsem u toho, když tvůj otec zemřel, a tys u toho byl taky,“ připomněl starý rytíř. „Tak si vzpomeň, že ho nezabil Rutger a že tvůj otčím vraha dopadl a potrestal. Nech konečně ty staré historky spát, Bůh se postará o spravedlnost, pokud si myslíš, že jí ještě nebylo učiněno zadost. Markrabě nezná slitování, když se dozví, že jeho rytíři válčí mezi sebou.“

„Ano, pane,“ opakoval Thomas a snažil se skrýt netrpělivost. Tohle kázání slyšel už tolikrát a měl by k němu lecjaké námitky. Například že jeho otec bude pomstěn, až když zemře muž, který vydal rozkaz k jeho zavraždění. Že nenávist a prohnanost, s jakou ho od prvního dne pronásleduje Rutger, zcela vylučuje přátelství i jakýkoli vztah sounáležitosti mezi spolubojovníky. A že nepřátelství mezi mnoha Otovými rytíři se mu protiví a vážně ohrožuje jeho úctu ke stavu, do něhož brzy vstoupí.

Ale raději si to moudře nechal pro sebe.

Hartmut na něj naposledy varovně pohlédl, potom se obrátil k Rolandovi a přikázal: „Žádné hlouposti, lumpárny nebo rvačky! Před setměním ať jste zpátky a o koně se pak postaráte sami!“

Mladíci s úlevou poděkovali za milostivé dovolení. Ještě před několika lety by jim jen otázka vynesla pořádnou facku a práci navíc. Ale teď, když Roland je rytíř a Thomas složí rytířskou přísahu pravděpodobně ještě v tomto roce, mají přiznanou určitou svobodu. Hartmut se pravděpodobně domnívá, že chtějí zajet do města do nevěstince.

„Zítra ráno za úsvitu vás chci vidět v sedle svěží a v plné zbroji,“ zabručel ještě Hartmut, než je propustil. „Patříte k doprovodnému oddílu, až markrabě pojede do Döbenu, aby navštívil purkrabího.“

Za chvíli mířili oba mladíci ke stájím a nesli si půlku chleba a kus šunky, za což Roland jednu děvečku odměnil úsměvem a jednou mincí. Vesele přemýšlel, co mu pomohlo víc.

Navyklými pohyby sedlali koně, oba hřebce z hřebčince Rolandova otce Raimunda, jenž na svých pozemcích při řece Muldě choval koně a ovce.

Thomas jezdil na rychlém, ale nenápadném hnědákovi, protože panoši nepřísluší mít lepšího koně než rytíři. Roland dostal v den pasování na rytíře od otce ušlechtilého vraníka, potomka koně, na němž kdysi jezdil Thomasův otec Christian.

Mladíci provázení zvědavými pohledy projeli bránou a vedli koně úzkými, křivolakými uličkami Míšně dolů, až za sebou nechali hradní vrch i město.

Nemuseli se dlouho domlouvat na cíli své vyjížďky: Pojedou kousek podél Labe a pak na pahorek, odkud je krásná vyhlídka na řeku, město i hrad. Thomas to místo znal z dob, kdy ještě žil otec. Bylo to jedno z jeho oblíbených míst, když pobýval v Míšni.

Sesedli a nechali koně popásat se na trávě. Byl vlahý jarní podvečer. Po dlouhé zimě jako kdyby se příroda v posledních dnech naplno probouzela. Zapadající slunce ozářilo svěže zelenou trávu, rozsvítilo žluté květy na louce a hřálo mladé jezdce do tváře.

Thomas netrpělivě čekal, až se jeho obvykle výřečný přítel konečně vytasí s pravým důvodem výletu. Aby překlenul mlčení, vytáhl z vaku chleba a rozlomil ho na dvě půlky.

Roland, nezvykle rozpačitý, s díky přijal a zhluboka se nadechl.

„Co myslíš… co by tvůj nevlastní otec asi řekl tomu, kdybych ho požádal o ruku tvé sestry?“

Thomas na přítele nejprve zaraženě pohlédl, ale pak se mu tvář rozzářila radostí.

„Ty a Klára? No nedovedu si představit, jak chceš přimět mou drahou sestřičku, aby tě vyslyšela… Ale vlastně jsem už dávno doufal, že se mě na to zeptáš.“

Se smíchem plácl kamaráda po rameni. „Tak budeme švagři!“

„Nezakřikni to, přináší to smůlu!“ zarazil ho Roland. „Už jsem mluvil se svým otcem. Jenže on si myslí si, že jsem ještě moc mladý na to, abych se oženil a založil domácnost. Ale Lukas, tedy tvůj nevlastní otec, už asi nebude chtít s vdavkami tvé sestry dlouho čekat. Brzy jí bude sedmnáct, ne? Mám štěstí, že mě už dávno někdo nepředběhl. Nebo víš o nějakém nápadníkovi, kterého by bylo nutné brát vážně?“

Thomas se zašklebil. „Obávám se, že můj nevlastní otec v téhle záležitosti nebude mít poslední slovo.“

Roland věděl, na co Thomas naráží. V jeho rodině byly poměry trochu jiné než obyčejně v rodinách bývají. A mělo to dobrý důvod.

„Ale myslím, že ti to neodmítne,“ povzbuzoval kamaráda Thomas. „Tvůj otec, můj otec a Lukas vždycky byli nejlepší přátelé.“

„A tvá matka pomáhala mé, když mě rodila. Přivedla mě na svět,“ dodával si Roland odvahu. Zhluboka se nadechl a rozpačitě shledával správná slova: „Víš, znám tvou sestru odmalička. Vždycky jsem ji měl rád. Ale nedávno, když jsem ji viděl, jsem měl pocit, že ji vidím poprvé, jako ženu, chápeš? Jako kdyby mě zasáhl blesk…“

„Tedy…“ Thomas schválně pomalu položil do klína ruku s posledním kouskem chleba. „Jestli chceš, abych se za tebe přimluvil, měl bys už raději zmlknout. Když si představím, že ty a moje sestra… ale na druhou stranu co má být, raději ty než někdo jiný!“

Pokrčil rameny, dojedl chleba a vzal si kousek šunky.

„Jsem ochoten s ní utéct, kdyby mi otec nechtěl dovolit už teď se oženit,“ přiznal Roland s váhavým úsměvem. „Ale samozřejmě ne bez požehnání tvých rodičů,“ dodal rychle.

Thomas se opět zasmál. „Myslím, že se jí budeš muset sám zeptat, jestli ona by utekla s tebou,“ mírnil kamarádovo odhodlání. „Zatím neprojevovala žádné nadšení při představě, že by měla být provdána. Ale možná vskrytu čeká, až ji ty požádáš o ruku. Dlouho už to odkládat nemůže, aby nebyla považovaná za starou pannu.“

Otřel si ruce o trávu a vstal.

„Brzy bude tma jak v ranci. Musíme se vrátit, nebo budeme mít velké mrzutosti.“

„A ty velmi dbáš na to vyhnout se mrzutostem,“ posmíval se přítel.

„V rámci svých možností,“ stejným tónem odpověděl Thomas. „A ty jsou omezené.“

„Nevíš, jestli tvůj nevlastní otec v dohledné době přijede do Míšně?“ zeptal se Roland cestou k vraníkovi. „Možná dokonce s Klárou a matkou? Jinak bych musel požádat, abych se mohl uvolnit ze služby, odjet do Freibergu a oficiálně požádat o její ruku. Bože můj, táta mě zabije, až se to dozví. A Lukas mu to samozřejmě hned poví…“

Odhrnul si hnědé kudrny, které mu vítr nafoukal do obličeje. „Dřív jsem si vždycky myslel, že ženění je snadná věc, když se sňatek řádně dojedná. Teď je mi dojednávání úplně jedno, stejně se s tvou sestrou ožením, ale vidím zatím samé překážky…“

Thomas se vyhoupl do sedla a uvažoval, co svědčí pro a co proti tomu, že by Lukas v dohledné době přijel na hradní vrch. „Pokud nejmilostivější kníže nepovolá mou matku, aby mu vyléčila další záchvat dny, můj nevlastní otec těžko přiveze Kláru ke dvoru. Vždyť víš, že ji odtud drží stranou, jak jen je to možné…“

Měl k tomu dobré důvody. Nikdo z nich nechtěl, aby se Klára kvůli svému léčitelskému nadání dostala do podobného nebezpečí jako její matka, kterou její nepřátelé obviňovali z pohanské pověrčivosti a škodlivého čarodějnictví.

„Asi budeš muset jet do Freibergu, až se vrátíme z Döbenu.“

„Nechceš si taky konečně najít počestné děvče, jemuž věnuješ své srdce a o které se budeš ucházet?“ zeptal se Roland, než vsedl na vraníka. „Věčně to takhle dál nepůjde.“

Jako jediný věděl o tom, že Thomas má poměr s novou, mladou, unuděnou manželkou starého hofmistra. Když cestovali s markraběcím dvorem, jednoho večera ho k jeho překvapení svedla. Od té doby se tajně scházeli při každé možné příležitosti a každý vlažný Thomasův pokus hříšný vztah ukončit, potlačila záplavou polibků a velmi přesvědčivých důvěrností.

Thomas pokrčil rameny a povzbudivě poklepal na krk hnědákovi. „Máš pravdu, měl bych od ní dát ruce pryč. Ale já tady nemůžu založit rodinu. Až se Albrecht stane markrabětem, a to se vzhledem k Otovu stáří může stát každým dnem, budu muset rychle zmizet. Můj nevlastní otec a matka pravděpodobně taky… V tom ohledu by bylo dvojnásob dobré vědět, že Klára je s tebou a v bezpečí…“

Oba už seděli v sedlech, když Thomas jakoby mimochodem dodal: „Doufám jen, že do té doby už budu pasovaný na rytíře. Potom bych mohl nastoupit do služeb hraběte Dietricha. Určitě mě přijme.“

Roland údivem tiše hvízdl. O tomhle plánu s ním přítel dosud nikdy nemluvil. Dietrich z Weißenfelsu byl mladší syn markraběte Oty a žil na wettinském panství na řece Sále. Když byl ještě panošem, jeho učitelem a mistrem byl Thomasův otec Christian.

„To zní rozumně,“ poznamenal zamyšleně Roland. „Ale Dietrich se přidal ke křižákům, chce provázet císaře na válečném tažení do Svaté země. Pravděpodobně je už na cestě tam. To bys ho tam musel následovat… až do středu světa!“

Rolandův hlas teď zněl nadšeně, skoro závistivě. „Sláva a čest a navěky spasení duše! Odpuštění všech hříchů!“

Thomas se snažil vypadat klidně a nad věcí. Byl zvědavý na cizí země, o nichž lidé vyprávěli nejneuvěřitelnější věci, ale také věděl, že do Svaté země se táhne nehostinným krajem, přes nevypočitatelné vodní toky, proti nepříteli, o němž se povídá, že nad nimi má převahu zbraní i lidí a může bez potíží přežívat v úmorném vedru.

„Otec se domnívá, že poslední křížová výprava do Svaté země byla naprostá porážka,“ pokračoval Roland rozrušený představou, že jeho mladší přítel by se mohl pustit do takového dobrodružství. „Většina bojovníků tam ani nedošla, ale cestou umřeli žízní, nebo na nějaké nemoci, nebo byli zabiti při přepadeních a útocích lupičů a nepřátel. Tentokrát však má být všechno jinak. Mají se zúčastnit jen muži urozeného stavu, kteří se osvědčili v bojích a jsou také schopní postarat se o své oddíly, takže žádná pakáž a děvky. Náš císař prý postavil největší křesťanské vojsko, které se kdy pod vedením jednoho krále nebo císaře vydalo do boje. Jestli někdo dokáže dobýt Jeruzalém, tak to bude on!“

Thomas se zasmál. „Patnáct tisíc ozbrojených mužů a žádné děvky? To si při nejlepší vůli nedovedu představit.“

Ale pak zvážněl. „Tak jako tví rodiče nechtějí, aby ses už oženil, moji jsou proti, abych se křížové výpravy zúčastnil. Když jsem na to jednou zavedl řeč, jenom se mě zeptali, jestli snad tady pro mě není dost příležitostí bojovat. Ale víš, co mě tam láká, nehledě na naději, že mi pak bude možná odpuštěn hříšný poměr s vdanou ženou? Představa, že všichni ti muži vytvořili sevřené společenství pro svatý cíl! Že spolu opravdu drží, a ne aby se jako Otovi rytíři mezi sebou neustále hádali a bojovali proti sobě.“

Teď se zase zasmál Roland. „Patnáct tisíc mužů a žádné hádky o čest, úctu a kořist? „To si já při nejlepší vůli nedovedu představit!“

Thomas pohrdavě zvedl obočí, a než nasadil hnědákovi ostruhy, prohlásil: „Bez ohledu na to, co na účastníky tažení čeká, nikde to nemůže být horší než tady, až se pánem Míšeňské marky stane Albrecht.“

Starý markrabě

„Nechte nás o samotě!“ drsně poručil míšeňský mar krabě Oto z Wettinu.

Veškeré služebnictvo strnulo uprostřed pohybu, spěšně se uklonilo knížeti a jeho choti a v největší tichosti vyklouzlo z nejhonosnější komnaty markraběcího paláce.

Oto z Wettinu nikdy nebyl trpělivý pán. A čím byl starší, čím víc ho trápila dna, tím spíš nebylo radno vzbudit jeho nelibost.

Markraběnka Hedvika sedící na lavičce u okna pozvedla oči od nádherně iluminovaného žaltáře, který držela v rukou. Přestože jí bylo skoro padesát let, byla stále ještě krásná. Nijak nedala najevo, že ji manželův rozkaz udivil. A už vůbec na sobě nedala znát napětí, jež se jí zmocnilo, když rychle přemýšlela o důvodech toho rozkazu. Měli mnoho záležitostí, které by měli projednat mezi čtyřma očima, ale žádná z nich nebyla radostná. Přitáhla si přehoz lemovaný kožešinou těsněji kolem ramen, aby se chránila před chladem vystupujícím ze zdi, a vyčkávala.

Za všechna dlouhá, téměř nekonečná léta manželství se naučila hlavně jedno: opatrně manžela řídit. Zpočátku tak, že v něm vyvolávala vášeň a žádostivost, později už jen bystrým rozumem. Musela však vždy postupovat obezřele. Kdyby na Otu naléhala, skončilo by to jenom dalším z jeho náhlých a prudkých výbuchů vzteku, při kterých dělal pravý opak toho, co bylo pro něj a Míšeňskou marku dobré.

Markrabě pořád ještě mlčel. Vyslovit větu, přiznání, kterým musí rozhovor zahájit, pro něj bylo nesmírně obtížné. Ale nemůže to déle odkládat.

Tmavé vlasy mu zbělely jako sníh, v zimě mu vypadl poslední zub, dna proměňovala každý jeho pohyb v muka. Už nějaký čas se ho zmocňovala smrtelná únava. Je to snad znamení, že si ho Pán brzy k sobě povolá?

Samozřejmě nic z toho na sobě nemůže nechat znát. Ještě pořád se třese každý, na koho upře zamračený pohled a svraští obočí.

On, Otto z Wettinu, míšeňský markrabě, jeden z nejbohatších knížat daleko široko!

Většinu svého bohatství a moci nezdědil, ani je nedostal darem od císaře jako většina ostatních vládců říše, nýbrž se o ně sám zasloužil svým moudrým jednáním.

Jeho otec mu odkázal část wettinského majetku, téměř neobydlenou oblast pokrytou převážně lesy, v nichž žila jen divá zvěř a bůhvíjaká podivná stvoření.

Ale on dokázal z této pustiny stvořit kvetoucí zemi! Přivedl do marky osídlence, kteří sekyrami a pilami vyrvali divočině pozemky, obdělali je a oseli, lesy proměnili v úrodnou půdu a založili vesnice.

Jako projev spokojenosti požehnal Všemohoucí na nebesích Míšeňské marce i jemu zcela zvláštním způsobem: Pod zemí se vyskytovala stříbrná ruda tak vydatná a v takovém množství, jaké ještě nikdo neviděl. Oto byl za tento projev přízně vděčný, zároveň však přesvědčený, že všechno, co z toho dál vzešlo, je jeho zásluha.

Samolibě upřel unavené oči na manželčiny šaty vykukující zpod pláště lemovaného kožešinou. Ušité jsou z cenného hedvábí z jitřní země, ozdobené bohatou, barevnou výšivkou. Čelenka z tepaného stříbra, zdobená zlatými vzory a granáty, je hodna královny. Takovým přepychem ji teď mohl zahrnovat a odškodnit za to, že tehdy ji, dceru mocného knížete, provdali za bezvýznamného markraběcího syna. Ale to už je dávno. Od té doby se z něj díky moudrosti své i její, jak byl v této chvíli ochoten přiznat, stal jeden z nejbohatších knížat.

Ano, jeho zásluhou se ze surové, nenápadné rudy stalo obrovské množství stříbra, které mu naplnilo truhly. On z odlehlé samoty Christiansdorf uprostřed Temného lesa vytvořil kvetoucí město, s hradem, čtyřmi kostely, řemeslnickou čtvrtí, hornickou osadou, nejlepším a nejznámějším nevěstincem v marce a dokonce i židovskou enklávou, odkud se odvíjejí obchody až do jitřní země.

Ti, kteří na něj kdysi opovržlivě shlíželi, protože vládl jen malé, sotva obydlené oblasti daleko na východě říše, nyní div nepuknou závistí, když vidí, jak skvostně může obléci svou manželku i rytíře, když přijedou na císařův dvorský sněm, a jak dobře je teď opevněný markraběcí hrad v Míšni.

Pouze jedna věc poněkud umenšuje jeho triumf, nehledě na dnu, která ho tak trýzní…

Jen stěží si lze představit, že císař, jemuž je skoro sedmdesát let, skutečně chce ještě jednou vytáhnout na křížovou výpravu do Jeruzaléma, aby vybojoval zpátky Svaté město, jež před dvěma lety padlo do rukou nevěřícím. Pouhá představa tak dlouhé cesty v sedle nahání Otovi husí kůži. A to ještě nepomyslel na útrapy, které křižácké bojovníky čekají: úmorné vedro, nebezpečné cesty, nákazy, přepady Saracénů… a to všechno ještě než začnou boje. Buď Friedrich Štaufský přišel o rozum, nebo se těší záviděníhodnému zdraví.

Ovšem na druhou stranu je to císař. Bohem pomazaný. Možná někoho, koho se dotkl Bůh, netrápí něco tak obyčejného jako dna.

Už zase odbočuju od věci, pokáral se v duchu Oto.

Tělo ho stále častěji potupně nechávalo na holičkách, ale rozum měl jasný jako křišťál, pokud se ho nezmocnila slepá zuřivost. Proto si také teď přiznal, že všechno, co mu dosud procházelo hlavou, byla pouhá záminka jak odsunout nevyhnutelné.

Naštěstí manželka i při jeho dlouhotrvajícím mlčení nedala najevo zvědavost.

Jak ji znal, zřejmě dávno věděla, o čem rozhovor bude. Vždyť v téhle mrzuté záležitosti se ho už léta pokouší ovlivnit, až konečně s hrůzou pochopil, že má pravdu a její varování nevzešla jenom z ženských vrtochů.

Navzdory mnoha ošklivým hádkám, k nimž došlo za léta manželství, by měl Bohu děkovat za chytrou a taktní ženu, kterou mu postavil po bok, teprve teď se naučil oceňovat její přednosti.

Už to nemůžu dál odkládat, pomyslel si starý markrabě a odkašlal si. Třebaže to pro něj bylo nesmírně těžké, tiše ze sebe vypravil: „Potřebuju tvou radu a pomoc.“

Hedvika vzhlédla a mlčky se na manžela zadívala. Když Oto stále váhal, byla si jistá, o čem spolu teď budou mluvit. Nejraději by vstala, aby se přesvědčila, že nikdo nestojí za dveřmi a neposlouchá. Ale bylo by to zahanbující, tak otevřeně přiznat podezření, že je někdo poslouchá v jejich komnatě, na jejich hradě.

Samozřejmě byli obklopeni nespočetnými tajnými špehy sloužícími biskupovi a císařskému purkmistrovi, kteří rovněž sídlili na míšeňském hradním vrchu, durynskému lantkraběti, s nímž vedli spory od chvíle, kdy se ujal vlády, císaři, jenž chtěl vědět, co se v jeho říši děje v době, kdy zbrojí na válečné tažení, českému králi, který hází okem po Míšeňské marce a kdovíkomu ještě. Bylo by neprozíravé nevycházet z toho, že možná polovina jejich služebnictva prodává informace o dění v míšeňském markraběcím paláci všemožným zájemcům.

Lákalo nejen Otovo bohatství, ale i pomyšlení, že wettinský kníže je starý a Bůh si ho k sobě může povolat každým dnem. Pak začnou nevídané půtky a boje o markrabství. Takový je zkrátka všední den vládce. Nic z toho je nemohlo překvapit a už vůbec ne vyděsit. Když to člověk věděl a začlenil do svých úvah, bylo možné šířit na správných místech nesprávné náznaky.

Ale Hedvičiny obavy se v této chvíli vztahovaly na jiné odposlouchávače: na důvěrníky nejstaršího syna Albrechta, jenž se špatně skrývanou netrpělivostí čekal na den, kdy převezme vládu nad Míšeňskou markou. Bylo skoro s podivem, že bezmála třicetiletý muž dosud osudu nějak nenapomohl. Albrecht tušil, že není daleko den, kdy bude otec muset uznat, že se mu nedostává sil k vládnutí, nebo zavře oči navěky.

Hedvika stísněně znovu přejela pohledem po komnatě. Dveře byly dost daleko od Otova křesla, stěny pokryté drahými koberci a pokrývkami svědčícími o knížecím bohatství. Zároveň tlumily hlasy a zvuky v místnosti s kamennými zdmi.

Markraběnka vstala z místa u okna, odložila žaltář a nalila sobě i manželovi pohár vína, bylo to velkorysé gesto nejen kvůli prokázané službě, ale především proto, že kvůli dně dbala na to, aby manžel pil víno jen velmi střídmě.

Potom se opět posadila, tentokrát však vedle Oty. Obvykle se jeho tělesné blízkosti vyhýbala, protože ji už několik let nedokázala snášet. Tentokrát se však přemohla.

Nikdo, opravdu nikdo je nesmí poslouchat. Teď se bude rozhodovat nejen o budoucnosti knížectví, ale možná i o jejich životě.

Oto vděčně upil doušek, pohlédl manželce do očí a lehce se k ní naklonil. „Musíme zabránit tomu, aby Albrecht strhl vládu v zemi na sebe.“

Míšeňský markrabě šeptal, což bylo zcela neobvyklé u muže, jenž celý život řval rozkazy, které byly okamžitě plněny.

„Divím se, že to už dávno neudělal, že s několika věrnými nevzal hradní vrch útokem a nezajal mě, nebo ještě něco horšího,“ přiznal Oto, když ho manželka pohledem vyzvala, aby pokračoval. „Předstírá, že se spokojí s vládnutím v době, kdy jsem na cestách, a že od své svatby nemá jinou starost než konečně zplodit syna, ale v poslední době má takový číhavý pohled… Něco kuje. Musíme ho předejít!“

„Ještě dneska můžeš změnit závěť, vydědit ho a ustanovit budoucím markrabětem Dietricha,“ navrhla tiše Hedvika. „Udělej to, než bude příliš pozdě! Tvou poslední vůli nesmí pominout.“

Měla by pociťovat triumf, uspokojení nebo aspoň úlevu. Léta na tento okamžik čekala. Příliš dlouho Oto nevěnoval pozornost jejímu varování a svému prvorozenému všechno promíjel, až do krvavé události v Christiansdorfu, která mu otevřela oči. Albrecht to zřejmě zpozoroval, protože od té doby svou zlovolnost trochu krotil.

Avšak Hedviku teď nezaplavilo uspokojení ani triumfální pocit, jen starost, jak se dokážou prosadit proti netvorovi, jehož si vychovali.

„To by znamenalo nechat po mé smrti boj na tobě,“ namítl Oto s téměř už zapomenutou starostlivostí o svou ženu. „To ale neudělám. Okamžitě by tě uvrhl do nejbližšího kláštera.“

Na míšeňském hradním vrchu bylo veřejným tajemstvím, že prvorozený syn starého markraběte svou matku nenávidí, protože před ním dává přednost jeho mladšímu bratrovi.

Oto vysíleně položil ruku na stůl a chrčivě vydechl. „Ne, tohle musím vyřídit ještě za svého života. Raději dneska než zítra. Ale jak?“

Bezradně pohlédl na svou ženu a přejížděl dlaní po vrásčitém obličeji. „Mám odstoupit v Dietrichův prospěch a stáhnout se do kláštera, jako to učinil můj otec? Nemám chuť obléknout si kutnu a strávit dny stáří v modlitbách. Ale možná je to jediná cesta. Kdyby Albrecht musel ještě dlouho čekat, dříve nebo později mě i svého bratra odklidí z cesty.“

Hedvika zamyšleně otáčela prstenem, který jí Oto kdysi daroval, a hledala správná slova. Mnoho let již usilovně přemýšlela, jak by mohla po Otově smrti od země odvrátit nejhorší zlo. A nejhorším zlem byl Albrecht: bezohledný, zuřivý, nevypočitatelný, přestože teď si pořád ještě hraje na poslušného syna.

Bezohledný, zuřivý a nevypočitatelný byl Oto také, ale bylo možné ho opatrně řídit a nikdy se neuzavíral před moudrými návrhy, když šlo o blaho země.

„Tak daleko to došlo, že se musíme bát vlastní krve,“ s trpkostí si povzdychl starý markrabě.

„Ano, tak daleko to došlo,“ přikývla Hedvika a drobné vrásky kolem úst se jí prohloubily. Okamžik panovalo ticho.

„Počítej s tím, že část tvých osobních strážců je dávno potají v Albrechtových službách,“ pokračovala tiše Hedvika. „Víš, že jejich veliteli nedůvěřuji. Ale nemůžeš ho jen tak propustit a nahradit někým jiným.“

Elmar, velitel Otovy osobní stráže, na první pohled připomínal páva. Vždy byl skvostně oblečený a od té doby, co mu rudoplavé vlasy trochu prořídly, zvykl si nosit knír, jehož konce stáčel nahoru. Hedvice to připadalo směšné. Ale kdo se nechal oklamat rytířovým zevnějškem, dopustil se velké chyby. Nebylo nadarmo, že si získal pověst neporazitelného hráče šachu. Také všechny své pletichy promýšlel na několik tahů dopředu, o tom byla markraběnka přesvědčená.

„Musíš stráž posílit o důvěryhodné muže. Nějakou záminku vymyslíme, třeba zvěst, že se na tebe plánuje útok…“

„Nebylo by to poprvé,“ poznamenal Oto.

„Shromáždi kolem sebe muže, jimž můžeš bezpodmínečně důvěřovat,“ šeptala Hedvika.

„A kdo by to asi měl být?“ Otova nedůvěra nabyla stejných rozměrů jako jeho špatná nálada.

„Lukas z Freibergu. Raimund z Muldentalu. A pár jejich věrných,“ jmenovala okamžitě Hedvika. „Mohli bychom k nim vyslat Raimundova syna jako posla. Nikdo by nepojal podezření.“

„Koukám, že pořád ještě lpíš na Christianových přátelích, přestože on je už dávno mrtvý,“ vyčítavě se ozval Oto.

„Pamatuj, že šel na smrt, aby ti otevřel oči v pohledu na pravou povahu tvého prvorozeného syna!“ napomenula ho přísně Hedvika.

Na okamžik zaváhala, než vyslovila další návrh, který by však mohl vtáhnout do záhuby ještě někoho.

„Měli bychom sem pozvat i Lukasovu ženu, vdovu po Christianovi. Pamatuješ se ještě, co se stalo, když byla poprvé na hradním vrchu?“

Okamžitě věděl, co má Hedvika na mysli.

„Tu záležitost s otráveným vínem?“

„Ano. Tenkrát to poznala. Kdybych se napila, zemřela bych. Měli bychom ji mít co nejdřív u sebe.“

„Až tak daleko to došlo…,“ zopakoval Oto a unaveně se opřel v křesle.

Třebaže to bude přiznání jeho porážky, až se vrátí z Döbenu, pošle pro všechny jmenované.

„Ano, můj choti,“ přisvědčila trpce Hedvika.

Vztáhla k němu paže, aby vzala do dlaní jeho ruce. Poprvé po letech se manžela dobrovolně dotkla.

„Měli bychom se připravit na nejhorší.“

Námluvy

Lukas a Marta bydleli v městské čtvrti, kde před více než dvaceti lety byla postavena první obydlí v někdejším Christiansdorfu.

Původní vesnici už téměř nebylo možné rozeznat. Kde se dříve rozkládala pole, byly dávno šachty, vznikla řemeslnická čtvrť a hradní léno, město i hrad obklopovaly hradby a příkop.

V kamenném domě, který dal postavit Christian, s nimi žili Klára a Lukasovi synové: prvorozený osmiletý Paul, jehož měl Lukas s jednou děvečkou, sedmiletý Lukas, jenž brzy domov opustí, aby nastoupil do služby jako páže a později se vzdělával a cvičil jako panoš, a čtyřletý Konrad, synové, které zplodil s Martou. K domácnosti patřil ještě kaplan Hilbert, služebnictvo a Lukasův panoš, nejstarší syn jeho bratra Jakuba. Ale chlapec teď byl povolán ke své nemocné matce.

Když se Lukas vrátil domů ze služby na hradě, stála Marta u okna jejich komory. Otočila se k němu, jakmile vstoupil do dveří, odepjal meč a opřel ho v koutě o stěnu.

Kupodivu v rozporu se svými zvyklostmi nepracovala ani nešila nebo nechystala léky z bylin. Přestože se teprve smrákalo a svíčky byly drahé, lidé většinou svítili loučemi nebo čadícími lojovými lampičkami, stála na stole zapálená svíce. V závanu vzduchu od otevíraných a zavíraných dveří se plamen zachvěl a zhasl.

Lukas beze slova vzal svíčku a znovu ji zapálil. Věděl, že manželka v pochmurných chvílích hledá útěchu v teplém světle.

„Jaký byl rozhovor s radními?“ zeptala se.

„Jak se dalo čekat,“ s lehkým pohrdáním odpověděl Lukas. „Sbírali veškerou odvahu, jako vždycky nastrčili dopředu Jonase, aby za ně nasazoval krk, fojt na ně řval, div ho netrefil šlak… A já si teď musím s Petrovými lidmi vymyslet něco, aby vyděšení měšťané mohli vytáhnout krky z oprátky.“

„Nečekáš od nich trochu moc?“ nadhodila pochybovačně Marta. „Jak se mají prostí lidé prosazovat proti někomu, koho nad ně postavil Bůh?“

„Jsou to radní, kteří se mají brát o své měšťany,“ namítl ostře Lukas. „A oba jsme zažili, že pacholci a sedláci projevili větší statečnost než ten zbabělec krejčí. Vzpomeň si na první léta Christiansdorfu!“

„To ale byly úplně zvláštní časy,“ odporovala. „Časy, kdy se zdálo, že boží řád na světě je rozvrácený. Mnozí z těch, kteří se tehdy něčeho odvážili, jsou dávno mrtví a pohřbení…“

Lukas k ní přistoupil a položil jí dlaň na tvář. „Tak mi pověz, co tě trápí,“ vyzval ji.

Marta se na něj usmála, váhavě a unaveně, potom ukázala k oknu.

„Stahují se mračna. Nejen na nebi. Každý to očekává… zlo, jež se na nás snese, až Oto zemře.“

Lukas k sobě přitáhl manželku, která byla stále ještě tak štíhlá a křehká, jako když ji viděl poprvé. Teď v sobě jeho objetí nemělo žádostivost, bylo jen útěšné. Něžně ji držel v náručí, hladil ji po zádech a pravou ruku jí položil na šíji, aby jí předal trochu svého tepla.

Mlčel a vyčkával, protože vycítil, že ještě svádí vnitřní boj, zda má vyslovit, co ji tíží. Nakonec se rozhodla a s pohledem upřeným do dáli promluvila: „Celá léta jsme museli bojovat… znovu a znovu… jsem unavená… nechci už bojovat. Prostě už nemůžu.“

Obrátila k němu oči. „Neměli bychom odtud raději odejít? Kvůli nám a našim dětem?“

Jednou tuhle otázku položila Christianovi a on odmítl, následkem byla smrt.

Má pravdu, pomyslel si stísněně Lukas. Opravdu si vytrpěla dost. Každou noc vidím jizvy na jejím těle, každý den cítím jizvy na její duši. Ale přesto…

„Drahá,“ zašeptal. „Víš, že bych s tebou šel na kraj světa, kdyby to muselo být. Stačí slovo a dám se propustit ze služby…“

Vzal ji za ramena a přiměl, aby se mu podívala do očí. „Ale dobře víš, proč tady jsme. Proč jsme neprchli. Ani ty, ani já… a tenkrát ani Christian.“

„A co nám to vyneslo?“ zeptala se zatrpkle. „Jenom smrt a zkázu.“

Zoufale se snažila potlačit slzy a svírala ruce v pěst. „Není dost zlé, že Christian musel umřít? Chtěl, aby tady bylo pokojné místo, kde vládne spravedlnost. Pokojné to tady zřejmě nikdy nebude. Ale to, co nás teď čeká, bude horší než všechno, co se nám kdy v téhle vesnici přihodilo. Jak mám ochránit naše děti? Co je to za život pořád se bát druhého dne?“

„Marto, nejsi sama!“ uklidňoval ji naléhavě. „Nejsme sami. Říkáš, že jsi unavená. Kdo je unavený, má si odpočinout, a ne se stěhovat do neznáma. Lehni si a odpočiň!“

S přemáháním opětovala jeho úsměv. „Odpusť mi mé nálady. Také nevím, co to na mě přišlo.“

S předstíranou čilostí se mu chtěla vymanit z náruče. Ale Lukas ji stále pevně objímal. „Drahá,“ zašeptal, „vím, že to nejsou jen nálady. Máš oprávněné důvody se bát. Kdo nemá strach a pochybnosti, než vytáhne do boje, musí být blázen. Ale Albrecht ještě není markrabě. Možná se s boží pomocí dokonce splní Christianova naděje a v marce se chopí vlády Dietrich. Ještě události nepokročily tak daleko, abychom museli prchnout. A díky svému stavu můžeme ochraňovat lidi ve městě. Cožpak jsi prve neřekla, že potřebují pomoc? Přísahal jsem, že to udělám. A ty by sis nikdy neodpustila zbabělost…“

Než Marta stačila odpovědět, ozvalo se klepání. Lukas nevrle pohlédl na dveře. Ale bez pádného důvodu by se nikdo neodvážil je rušit. Chvilku počkal, než se Marta ovládla, pak ji pustil z náručí a zvolal: „Dále!“

Dveře se otevřely a k jejich překvapení vešel namyšlený rytíř, který byl při návštěvě radních u fojta a nepromluvil ani slovo. Byl jen o málo mladší než Lukas, něco přes třicet let, urostlý, se širokými rameny. Hladké, skoro černé vlasy mu splývaly na ramena, ale na rozdíl od Lukase nenosil plnovous. Jeho postoj, drahé oblečení i zbraně jednoznačně vypovídaly o tom, že pochází ze starého, zámožného rodu. Tvářil se uzavřeně, bez jediného náznaku úsměvu.

„Přicházíte ze služebních důvodů?“ zeptal se nečekaného hosta Lukas a povytáhl obočí. „Nesete mi nějakou špatnou zprávu?“

„Ne,“ odpověděl rytíř, ale výraz tváře nezměnil. „Ovšem záležitost, v níž přicházím, je velmi vážná…“

Zhluboka se nadechl a klesl před Lukasem a Martou na koleno. „Chci tě požádat o ruku tvé nevlastní dcery. A vás, Marto, o požehnání. Rád bych se s Klárou… s vaší dcerou… oženil…“

Lukas na večerního hosta užasle pohleděl.

Po předčasné smrti první manželky se Reinhard ještě na žádnou ženu ani nepodíval.

Teď potají pokukoval po Kláře?

Lukasovi se z takového vývoje událostí natolik ulevilo, že by nejraději hned souhlasil. Však je nejvyšší čas děvče provdat, už delší dobu si láme hlavu, komu by mohl Martinu dceru svěřit.

Ale věc má háček. Přesně vzato dva.

Vstal a nalil sobě, nápadně mlčící Martě a hostovi pohár vína.

„Ale to by ses musel vzdát svého postavení na hradě,“ vyslovil Lukas první ze svých obav.

„Možná by to nebylo nutné,“ namítl Reinhard a s díky přijal pohár. „Dokonce by jí to skýtalo ochranu pro případ, že se vítr v Míšeňské marce otočí. Otázka jenom je…“

Pohlédl na Martu: „Otázka je, jestli mě Klára proto třeba nenávidí…“

Lukas se teď lehce napjatě podíval na manželku. Jakožto Klářin nevlastní otec a poručník by mohl okamžitě o svatbě rozhodnout a dojednat podmínky sňatku, ale neudělá to bez souhlasu její matky. A to je jeho druhá starost.

Marta pořád ještě mlčela, a to nebylo dobré znamení.

Ve chvíli, kdy Reinhard před nimi se slavnostním výrazem poklekal, Marta pochopila, co se bude dít. Snažila se nedat na sobě znát, jaké myšlenky se jí honí hlavou: myšlenky, obrazy, děsivé vzpomínky… Jak jednou, když jí bylo sotva čtrnáct, se na ni Randolf a jeho kumpáni vrhli… jak byla o málo později přinucena ke sňatku se starým vdovcem… všechny ty strašné zkušenosti, které musela prožít s muži, než jí Christian věnoval svou lásku a zbavil ji těch hrůz.

Žádné děvče by nemělo nic podobného vytrpět a už vůbec ne její dcera. Chtěla, aby se Klára provdala za muže, kterého bude milovat. Dosud však dívka nedala nikdy najevo, že by po nějakém muži zatoužila. Jak dlouho ještě mohou čekat? Žena neznamená nic, pokud vedle sebe nemá muže, jenž ji ochraňuje.

Lukas si vyměnil pohled s Reinhardem a pak se jako hlava rodiny ujal slova.

„Musíme ji provdat! Už jsme to měli udělat dávno. Každým dnem může nastat to, čeho se obáváme. Co když pak budu se svými muži odvelen a umřu v boji nebo po nějakém zákeřném útoku? Kdo ji ochrání? Nechci po smrti na onom světě předstoupit před Christiana a vyslechnout si výčitky, že jsem se dobře nepostaral o jeho děti.“

Marta nerozhodně přejížděla očima z jednoho na druhého.

„Už jste o tom mluvil s Klárou?“ zeptala se Reinharda.

„Ne. Nejprve jsem chtěl slyšet váš souhlas a požehnání.“

„Má k vám nějaký vztah?“

„To se naučí,“ vmísil se Lukas. „Nedovedu si pro ni představit lepšího muže. Ochrání ji a bude se o ni starat…“

„… já ji opravdu miluju z celého srdce,“ dodal Reinhard.

„Přišlo to tak… najednou,“ vytáčela se Marta.

Lukas teď odporoval. „Byl bych jí špatným otcem, kdybych ji brzy řádně neprovdal. Víš stejně dobře jako já, proč ji nemůžeme dát muži, jemuž plně nedůvěřujeme.“

Všem přítomným bylo jasné, co tím myslí. Klára občas mívala stejně jako Marta sny, které se uskutečnily. Kdo by se o tom dozvěděl a prozradil to církvi, vydal by Kláru napospas kruté smrti.

Můžou však důvěřovat Reinhardovi? V prvních letech poté, co byl pasován na rytíře, sloužil v Randolfově družině. Proto mu Marta nikdy nedokázala důvěřovat tak bezvýhradně jako Lukas. Nedokázala potlačit mrazení při pomyšlení, že se Randolf mohl před svými rytíři pochlubit, jak zneuctil manželku svého nepřítele, ještě když byla mladá dívka.

„Jiná cesta není,“ rozhodl Lukas. „Je to rozumná dívka a pochopí to.“

„Moje dcera by se neměla vdávat z rozumu!“ prudce namítla Marta.

„Dobře víš, že je velmi málo lidem dopřáno potkat svou životní lásku a ještě se s ní oženit,“ pokračoval nezvykle přísně Lukas. „Reinhard je dobrý a spolehlivý, čestný muž. Ostatně lidi mají už stejně plno řečí, že v šestnácti ještě není pod čepcem!“

Marta pohlédla na oba muže a měla pocit, že ji přemohli. Vypadá to, že pro Lukase je tahle svatba už hotová věc.

„Dovolte mi nejprve, abych si s ní sama promluvila,“ požádala nakonec, když oba mlčeli.

„Dobře,“ přikývl Lukas. „Ale dneska už ne.“

S obavami pohlédl na Martu, která unaveně opřela hlavu o zeď. Možná by se měl potají spojit s Johanou, Martinou nevlastní dcerou, která se od ní naučila umění připravovat léky. Přece musí být na světě bylinka, která skleslým dodá novou naději. Mohl by se zeptat i Kláry, ale ta k němu zřejmě v nejbližší době nebude mít nejlepší vztah.

„Smím se tedy zítra o ni ucházet?“ zeptal se Reinhard.

Lukas souhlasně přikývl, rytíř poděkoval a pevným krokem odešel.

V pasti

Marta se příštího dne ráno hned nedostala k tomu, aby s Klárou promluvila o plánované svatbě. Při východu slunce ji probudily ustarané výkřiky. Lukas už seděl na posteli s dýkou v ruce, když se probírala z těžkého spánku. Ale pak s úlevou zase ulehl a zbraň odložil. To jen Petr zvenku volal, že nějaká rodící žena potřebuje pomoc.

Marta se cítila tak unavená, jako kdyby v noci ani nezamhouřila oči. Rychle se osvěžila vodou ze džbánu, vklouzla do šatů, zapletla si vlasy a nasadila čepec. Pak sáhla po koši s věcmi, které potřebovala k porodu. Lukas zatím vstal a přede dveřmi mluvil se svým hlavním pacholkem.

Když Marta vyšla, uviděla vedle mužů stát starou ženu, která teď klesla na kolena.

„Paní, mějte slitování a pomozte. Já si už nevím rady…“

Marta ji znala. Elfrieda byla vdova po rubači rudy, jíž se ujali její příbuzní a nyní pracovala u přebíracích stolů. Čekala už před východem slunce, až se otevře městská brána, protože hornická osada se rozkládala před městskými hradbami. Při pohledu na zoufalou stařenu Martu hned napadlo, kdo potřebuje její pomoc: Elfriedina neteř Berta, horníkova dcera, která byla znásilněna a jejíž otec marně žádal o odškodné.

Marta vdově netrpělivě pomáhala vstát a zahrnula ji otázkami. Dítě přišlo mnohem dřív, než se očekávalo, a porodní bolesti trvají už tři dny.

„Proč jste pro mě nepřišla dřív?“ zeptala se nechápavě. Jestli dítě po takové době ještě není na světě, je s porodem něco hodně špatně. Jenže po třech dnech bolestí bude rodička pravděpodobně tak slabá, že je otázka, zda pro ni vůbec někdo může ještě něco udělat.

„Neodvažovali jsme se vás s tím obtěžovat, paní,“ přiznala stará žena a špinavým rukávem si otřela slzy z umouněné tváře. „Naše chýše je chudá… A v noci někoho jako mě stráže do města nepustí…“

Marta by na ni nejraději křičela, ale ovládla se a jen se rozčileně zeptala: „Cožpak jsem někdy nechala nějakého nemocného nebo rodičku na holičkách?“

Vždyť i lidé, kteří nezažili začátky Christiansdorfu, museli vědět, že kdysi patřila k nejchudším a práci léčitelky a porodní báby dělala i v případech, že jí nemocní nemohli zaplatit.

„Její otec to zakázal,“ přiznala Elfrieda pod Martiným přísným pohledem a pokřižovala se. „Protože je hříšnice… Ale už jsem to nemohla vydržet a dívat se, jak ta holka pomalu umírá, a tak jsem ho tak dlouho prosila, až dovolil, abych pro vás šla. Už teď je to, co se neteři stalo, dost zlé.“

To si pomyslela i Marta a svírala ruce v pěst. Teď byla Berta potrestaná podruhé, navíc násilím, které musela vytrpět. A nakonec možná ještě umře.

Marta se pohledem rozloučila s Lukasem, jenž na vdovu hleděl podezíravě, jako kdyby mohla jeho ženu nějak ohrozit.

Pod Petrovým vedením spěchali chladným květnovým ránem skoro liduprázdnými uličkami, prošli městskou bránou a vkročili do hornické osady.

Stará část bývalého Christiansdorfu zvaná Sächstadt se rozkládala před branami Freibergu na vyvýšenině zbrázděné šachtami. Mezi kavnami, navijáky lan a přebíracími stoly stály hornické chatrče, většinou nízké a křivé, kolem každé maličká zahrádka a tu a tam před domkem koza.

Z malého dřevěného kostelíka jim vycházela vstříc skupina horníků, kteří se před sfáráním byli pomodlit a poprosit Boha, aby při nich v jejich nebezpečné práci stál. U přebíracích stolů už ženy a děti palicemi a kladivy rozbíjely velké kusy rudy, aby mohly být zpracované v tavicích pecích. Byly zmrzlé a unaveně bušily do balvanů, většina ani nezvedla hlavu, když je skupinka míjela.

Stařena je vedla do polorozpadlé chýše na kraji osady. Někteří horníci ve Freibergu zbohatli, ale tato rodina dřela bídu, protože otec pracoval v šachtě, která málo vynášela, a poté, co byly vytěženy první vydatnější chodby, stačil výnos sotva na to nejnutnější.

Před děravým plůtkem spleteným z vrbového proutí seděly dvě děti, zřejmě ještě příliš malé na to, aby pracovaly u přebíracího stolu nebo v šachtě.

Starší z nich, asi pětiletý chlapec, se na ně podíval a utřel si nos do rukávu. „Sestra je mrtvá,“ popotáhl. „Je u ní páter Sebastian, ale říkal, že přijde do pekla…“

Marta se zachvěla. Přišla už pozdě?

A nezakázal přivolat pomoc spíš páter Sebastian než Bertin otec? Odsoudil tak Bertu k smrti a věčnému zatracení? Pak je ještě krutější, než si myslela.

Nejraději by se na místě otočila a odešla. Ale nejprve se musí podívat, jestli už se opravdu nedá nic dělat. Třebaže byla drobná, musela se sehnout, aby prošla nízkými dveřmi. Než si její oči zvykly na husté šero uvnitř, známý kyselý pach jí prozradil, kdo na ni čeká u lože rodičky.

Páter Sebastian si hned při jejich prvním setkání stanovil cíl dokázat christiansdorfské porodní bábě pohanské čarodějnictví a pověrčivost. Později míšeňský biskup rozkázal, že Marta smí dál pracovat pouze pod páterovým dohledem. Oba lačně čekali na příležitost, až ji budou moci z něčeho obvinit. Proto dal Christian ve svém domě postavit malou kapli a zaměstnával kaplana, u kterého se Marta mohla zpovídat.

Vyzáblý páter teď vstal, aby jí zabránil v cestě k posteli. Puch vycházející z jeho oblečení jí bral dech. Pohled, který se Martě podařilo vrhnout na postel, jí prozradil, že dítě je stále ještě v Bertině těle teď už zahaleném rubášem.

„Hříšnice je mrtvá a smaží se v ohni pekelném. Vytáhni z ní toho parchanta, abych ho mohl pokřtít a jeho duše mohla být spasená!“ poručil jí drsně Sebastian.

Marta sklopila zrak, aby se mu nemusela podívat do očí a dokázala skrýt zděšení a odpor. Jak jen může páter všechnu vinu za to, co se stalo, svalit na Bertu a odepřít jí poslední pomazání? Přikročila k hlavám postele, položila koš na podlahu a klekla si na špinavou podlahu. Odhrnula cíp šátku a přiložila dlaň dívce na krk.

„Ještě žije!“ zvolala radostně s novou nadějí, když ucítila slabý puls.

„To už nehraje roli!“ okřikl ji páter. Nezáleží na tom, jestli si ji Pán k sobě povolá hned nebo při příštím vydechnutí, je to hříšnice a věčné zatracení je pro ni spravedlivý trest. Za takové nepravosti nás Bůh trestá ztrátou Jeruzaléma! My všichni za ně musíme konat pokání. Tak z ní to dítě vytáhni, nebo zavolám řezníka, ať ho vyřízne. Či snad chceš nevinnou duši přenechat mocnostem zla?“

Marta pochopila, že sedí v pasti.

Církevní učení nařizovalo, že život dítěte má přednost před životem matky, protože jeho duše by byla nezadržitelně zatracena, kdyby nebylo pokřtěné.

Nemůže však nechat Bertu jen tak umřít, aniž se pokusí jí pomoct. Jenže když při tom, co má v úmyslu, matka přežije, avšak dítě zemře, pokud už beztak není mrtvé po tak dlouhých porodních stazích, bude mít Sebastian konečně důvod pohnat ji před církevní soud. Tentokrát by jako opakovaně obžalovaná hříšnice neunikla smrti na hranici.

V jednom však má páter pravdu: to dítě musí rychle na svět.

„Jak si přejete,“ přisvědčila, pomodlila se a sáhla pod šátek pokrývající bezvládnou ženu, jako kdyby chtěla odhalit její vzduté břicho. Pak se uprostřed pohybu zarazila.

„Přece nebudete u toho a nechcete být vystaven odpornému pohledu na něco takového?“ zeptala se s předstíraným úžasem.

Jak očekávala, páter spěchal ven z chatrče.

Marta zkoumavě pohlédla na dvě ženy, které se krčily u stěny, zřejmě sousedky, které buď měly být přítomny při porodu, nebo už Bertu zašít do rubáše.

„Jděte s páterem do kostela a modlete se za duše těch dvou!“ přikázala jim. Netroufly si odporovat a okamžitě vyběhly z dusné, tmavé komory.

Marta čekala, až se za nimi zavřou chatrné dveře, a kývla na Elfriedu.

„Vezmi neteřiny ruce do dlaní a tři je, až zteplají!“

Stařena okamžitě poslechla a Marta ohmatala Bertino břicho. Dítě leželo špatně, kostrčí dolů. Určitě proto porod nepokračoval.

Ale v zoufalé situaci to bylo ještě nejlepší řešení ze všech možných vysvětlení. Když dítě nemůže ven, protože má moc velkou hlavu, jak tomu bylo před několika lety u její nevlastní dcery Marie, pak se opravdu nedá nic dělat a nenarozené dítě je pohřbeno s matkou. Tentokrát by se Marta musela zodpovídat biskupovi.

Za jiných okolností by se pokusila opatrným tlakem na různá místa břicha dítě otočit zvenčí, ale na to nezbýval čas, protože rodička umírala. Nehledě na Sebastianovu děsivou pohrůžku, že dá dítě z matky vyříznout řeznickým nožem.

Zbývá tedy jenom jedna možnost.

Odhodila na zem špinavé, zkrvavené hadry, které Bertě někdo nastrkal mezi nohy, naběračkou si nalila na ruce teplou vodu z hrnce na ohništi a vyzvala Elfriedu: „Podepři jí záda!“ Stařena okamžitě pochopila, co má udělat. Poklekla za neteří, lehce zvedla její trup, chytila ji v podpaží a přitiskla koleno ke kříži.

Marta se znovu krátce pomodlila, roztáhla umírající nohy a opatrně jí sáhla do života, aby dítě otočila.

Berta zasténala, zamžikala očima a drásavě vykřikla bolestí. Znovu začaly porodní stahy.

Marta počkala, až odezněly, se zavřenýma očima nahmatala maličkou paži a opatrně vytáhla novorozence ze zuboženého těla. Rychle ho zachytila a přeřízla pupeční šňůru.

„Je to chlapec! Rychle, postarej se o neteř, dej jí napít a zahřej ji!“

Marta teď na to neměla čas. Dítě bylo hodně malé a slaboučké, ještě drobnější než novorozeňata bývají, a nevydalo ze sebe ani hlásek. Rychle mu vyčistila pusinku a nos od hlenu a opatrně do něj foukala vzduch, až se mu hrudníček začal lehce zvedat a klesat. Konečně se ozval slaboučký pláč.

Pohlédla na mladou matku, která nyní otevřela oči a upírala je na dítě. „Nepřijdeš do očistce, žiješ!“ usmála se na ni povzbudivě.

„Já toho parchanta nechci!“ vypravila ze sebe Berta z posledních sil a otočila se obličejem ke stěně.

Marta neodpověděla a zavinula chlapečka do kusu potrhaného plátna. Teď už rubáš nepotřebují, aspoň ne hned.

S dítětem v náručí vyšla před dveře. „Tvoje sestra žije a dítě taky,“ oznámila ubrečenému klukovi, který pořád ještě seděl u plotu. „Utíkej pro pátera!“

Nevěděla, jestli novorozeně přežije. Ale teď může být pokřtěné.

Za okamžik přiběhl páter, pohlédl na ni, semkl rty, beze slova od ní vzal dítě a spěchal ke kostelu.

Marta se vrátila do chýše, aby pomohla porodit placentu. Když bylo i tohle za nimi, s Elfriedinou pomocí rodičku umyla, ochladila jí čelo a dala napít.

„Nechci s tou ostudou dál žít,“ šeptala Berta se slzami v očích. „Jen kdyby nebylo toho pekelného ohně… páter mi nechce odpustit hříchy.“

Marta ji vzala za ruku, nahmatala puls a soucitně se na mladou matku zadívala. Dívka byla studená jako led a pleť nabývala popelavou barvu ohlašující blízkou smrt. Zůstala by u Berty, aby ji podpořila, ale největší pomocí by pro umírající bylo, kdyby směla dostat Svátost oltářní, aby byla ušetřena pekelného ohně.

„Ještě chvíli vydrž,“ zašeptala Marta a pohladila děvče po tváři. „Pošlu ti pátera Hilberta.“

Pak vyběhla z chýše. Venku na ni čekala jedna ze sousedek a s rozpačitým výrazem jí podávala džbánek.

„Paní, vezměte si to místo placení, je to dobré kozí mléko,“ prosila.

„Dej je dětem,“ odpověděla Marta. Spěchala, aby už odtud byla pryč. Musí najít pátera Hilberta. A pak si konečně promluvit s Klárou.

Stačila ještě zahnout za roh k městské bráně, když za sebou znovu slyšela Sebastianův skřehotavý hlas. O něj se musí postarat Elfrieda.

Odhalení

Marta předpokládala, že až se vrátí z hornické osady domů, najde Kláru v bylinkové komoře. Ale tam seděla její provdaná nevlastní dcera Johana a v hmoždíři drtila usušené lístky.

„Klára sedí s Petrem, Christianem a kovářovými syny ve stodole. Něco plánují, zřejmě na pokyn pana Lukase,“ sdělila jí tiše.

Obě věděly, že podle obecně panujícího mínění nejsou čtyři mladí muži, jejichž dobrodružné kousky jsou v celém městě skoro legendární, vhodnou společností pro neprovdanou dceru rytíře a bývalého hradního fojta. Ale Klára odmalička patřila k bandě spiklenců.

„Buď tak hodná a dojdi pro ni, ať sem hned přijde. Musím s ní mluvit. Potom zajdi do hornické osady a podívej se, jak se daří Bertě,“ požádala Marta nevlastní dceru a stručně jí vylíčila těžký porod.

Za chvilku vešla Klára.

Na první pohled byla velmi podobná matce, měla kaštanově hnědé vlasy a šedozelené oči, byla však o kousek větší než drobná Marta. Povahou se od ní však lišila víc: nebyla tak vážná a stísněná, naopak spíš bezstarostná. Klára byla dost chytrá, aby věděla, že mnohé své myšlenky musí navenek před ostatními skrývat a chovat se tak, jak se od ní očekává: mravně, zbožně a tiše.

Pohlédla matce do tváře a zvážněla. „Asi jde o vdavky, že ano?“ povzdechla si.

Ani se neptá, kdo je ženich, pomyslela si zneklidněná Marta.

„Tvůj nevlastní otec rozhodl, že se ta svatba bude konat,“ oznámila, aby tak zdůraznila vážnost situace.

Klára se pořád ještě nezeptala na jméno budoucího manžela. Marta tedy pokračovala: „Ze srdce bych si přála, aby ses provdala za muže, kterého miluješ. Ale zřejmě tvé srdce ještě nikdo nedokázal dobýt. Nesmíme už déle čekat.“

„Je to aspoň někdo odtud, abych směla zůstat ve Freibergu?“ zeptala se dívka a hlas se jí přece jen zachvěl netrpělivostí.

„Ano,“ přikývla Marta a Klářina úleva v ní vyvolala vážnou starost.

Vskrytu se obávala, že dcera by se mohla zamilovat do některého z kluků, které znala od dětství, například do kovářova syna, nebo dokonce Petra, bývalého zloděje. Nesmí ji provdat za někoho stavovsky nižšího, to by pro ni mohl být rozsudek smrti.

„Vždycky jsem věděla, že to dříve nebo později přijde,“ pokračovala odevzdaně Klára. „Ale nechci pryč odtud, na nějakou dalekou rytířskou tvrz, nebo, to by bylo vůbec nejhorší, ke dvoru do Míšně, do toho hadího hnízda. Chci tady zůstat a léčit lidi.“

Sklopila hlavu a pevně sepjala ruce. „Ty… bys měla vědět, že z celého srdce miluju jednoho muže. Ale je to beznadějná láska. Proto můžu manželovi, kterého jste mi vybrali, nabídnout v nejlepším případě úctu a přátelství, ale nic víc.“

Dceřino přiznání Martu dokonale vyvedlo z míry. Zděšeně na ni pohlédla.

Bože, kéž ten muž není nikdo z Petrovy bandy, nikdo z nízkého stavu, modlila se v duchu. Jestli se zamilovala do nějakého rytíře, někoho z Thomasových přátel, pak se možná dá celá záležitost nějak vyřešit…

„Vím, že se za toho muže kvůli jeho stavu nikdy nebudu moct provdat,“ pokračovala Klára.

Marta se připravovala na nejhorší.

„Miluju Dietricha z Weißenfelsu… a on miluje mě…“

„Bože všemohoucí!“ zvolala přidušeně Marta a sklesla na lavici. Zakryla si dlaní oči. Markraběcího mladšího syna! Jak je možné, že o tom neměla ani tušení?

„Došlo… mezi vámi k něčemu?“ zeptala se starostlivě.

„Vyznali jsme se ze svých citů. Víc nic. Jsem… nedotčená,“ zašeptala Klára a zrudla.

Marta se zadívala na dceru zmítaná údivem a soucitem.

Již při své první návštěvě na míšeňském hradním vrchu poznala, jak rozdílní a znepřátelení jsou Otovi synové od útlého dětství. Albrecht, naprosto si jistý, že jednou zdědí markrabství, byl prchlivý a zákeřný, Dietrich, tehdy oslabený nemocí, spíš zadumaný a zdrženlivý.

Časem z Dietricha vyrostl řádný mladý muž, pro mnohé ztělesnění pravého rytířství, v neposlední řadě také díky Christianovi, jenž byl pro mladíka vzorem. Přijal Dietricha do své rodiny, vychoval z něho po všech stránkách rytíře a zachránil ho před vstupem do kláštera. To vyneslo jemu i Martě hlubokou nenávist Dietrichova bratra Albrechta. Bylo nemyslitelné, aby se hrabě oženil s dcerou prostého rytíře, a Dietrich si už vůbec nemohl takovou nepředloženost dovolit. Chce-li majetek, který mu odkázal otec, ubránit před Albrechtovými útoky, bude potřebovat mocného tchána jako spojence do neodvratně nadcházejících bojů. Jinak by ho bratr zničil.

Kromě toho se Dietrich přidal ke křížové výpravě a dávno je někde na cestě, aby se připojil k císařovu vojsku. Jen Bůh ví, kdy a zda vůbec se vrátí.

„Vím, že je beznadějné v to doufat,“ přiznala Klára se sklopenou hlavou „Ale musím se tak narychlo provdat za jiného?“

„Je to jediná možnost, pokud tady chceš zůstat,“ odpověděla smutně Marta. „Albrecht tvému otci a mně už před lety vyhrožoval. Až se ujme vlády v zemi, měli bychom odejít někam daleko. Nejpozději až se stane markrabětem, nařídí některému ze svých kumpánů, aby tě unesl, až tady jednou Lukas a naši věrní nebudou. Nebo ti rozkáže provdat se za některého z jeho vazalů.“

Trpce se zasmála. „A věř, že by ti vyhledal toho nejhoršího chlapa. Albrecht nikdy nezapomíná splácet staré dluhy s dvojnásobným úrokem.“

„Ale já s ním mám taky ještě jeden otevřený účet! Dal před mýma očima zavraždit mého otce!“ vykřikla Klára tak prudce, až se Marta polekala.

Naklonila se k dceři a pevně jí sevřela ruce do dlaní.

„Nikdy nezapomeň, že stačí jediný pohled, jediné nesprávné slovo proti němu a může to znamenat smrt pro nás všechny!“

„Já vím,“ přikývla klidně Klára.

Marta by za jiných okolností pociťovala hrdost na Klářinu odvahu, teď ji však jen zaplavoval hrozný strach, že dcera, možná trochu moc smělá a lehkomyslná po letech kamarádství s klukovskou bandou spiklenců, by se mohla nechat strhnout k něčemu, co by se jí stalo osudným.

„Není tvým úkolem pomstít otce,“ napomenula ji přísně. „A měla bys nejen Albrechta, ale i jeho družinu považovat za vážnou hrozbu.“

Klára se opřela na židli, povytáhla obočí a tázavě se na matku podívala.

Musím jí to povědět, pomyslela si Marta. Aby pochopila, jak se věci ve skutečnosti mají. Ranní setkání s páterem Sebastianem jí opět jasně připomnělo, jaké nebezpečí se nad nimi vznáší. Zhluboka se nadechla a soustředila, aby dceři vyprávěla něco, co do všech podrobností nikdy nesvěřila ani Christianovi.

„Byla jsi ještě hodně malá,“ začala váhavě a každé další slovo jí připadalo ještě těžší. „Tehdy to byly nejhorší časy pro naši vesnici. Neustále nám hrozila přepadení, Randolf se tady zabydloval jako budoucí hradní pán…“

Marta si všimla, jak se Klára zamračila, když vyslovila to jméno.

„A do vesnice přišli dva noví obyvatelé: páter Sebastian, jenž se hned první den dostal do sporu s tvým otcem, protože osočoval mé léčení a bylinkové léky, a jeden medicus, který se mi chtěl pomstít, protože ho Hedvika pro jeho neschopnost vyhnala z hradního vrchu. Právě v té době, a nebyla to náhoda, dostal tvůj otec rozkaz provázet Otu na dvorský sněm. Rozhodl se, že mě a vás dá odvézt do bezpečí k Raimundovi a Alžbětě. Ale někdo mě zradil. Když se v naší vesnici objevil duchovní, který mě měl dostat před církevní soud, někdo mu donesl, kde mě najde. Hned v Alžbětině hale mi spoutali ruce. Tím byl rozsudek nade mnou téměř vynesen.“

Marta zkřížila paže na hrudi a pevně se chytila za ramena, upřela oči na desku stolu, jako kdyby v letokruzích dřeva mohla vyčíst něco zajímavého, a tiše pokračovala: „Odvezli mě do žaláře arcibiskupského paláce v Míšni. Cizí muži mi strhali šaty z těla. Bičovali mě, až jsem zalitá krví padla v bezvědomí na zem. Po třech dnech bez vody a jídla mě odtáhli před církevní soud. Muž, jenž od samého počátku požadoval mou smrt, prosadil, že má vina či nevina se má prokázat zkouškou studenou vodou.“

Klára se zachvěla a nechápavě se na matku zadívala. Věděla stejně jako všichni, že zkoušku studenou vodou nikdo nepřežije. Kdo se nepotopil, byl považován za vinného, protože čistá voda čarodějnici nepřijala, a byl tedy upálen. Kdo se potopil, dokázal svou nevinu, ale utopil se, protože katovi pacholci se většinou zdráhali oběť vytáhnout, dokud na hladinu stoupaly bublinky.

„A otec tě nemohl díky svému stavu ochránit?“

„Ne.“

Kláře přejel mráz po zádech. Slzy jí stoupaly do očí a matka s velkým přemáháním pokračovala.

„Tvůj otec a Lukas se o tom dozvěděli až o mnoho dní později. Polonahou a dokrvava sešlehanou mě odvezli k břehu Labe, svázali mi nohy a ruce a shodili z lodě do řeky…“

Marta se opět odmlčela, protože vzpomínky byly příliš živé a mučivé, znovu cítila, jak se její svázané tělo ve smrtelné úzkosti vzpíná, jak se jí plíce zalévají vodou a vědomí se propadá do černé tmy.

„Byla jsem víc mrtvá než živá, když mě někdo vytáhl a probral k životu,“ vyprávěla ještě tišeji. „Když jsem přicházela k sobě, první, co jsem slyšela, bylo, že mě budou dál mučit. Podruhé už bych to nepřežila. Ale než k tomu došlo, dotyčný muž mě z vězení vysvobodil. Za to jsem však později musela draze zaplatit.“

V hlase jí zněla trpkost. „Byl to Ekkehart. Po smrti tvého otce považoval tuhle událost za ospravedlnění, aby mě unesl od právě navršeného otcova hrobu a nutil mě k manželství s ním.“

Tak proto, pomyslela si otřesená Klára a slzy jí stékaly po tvářích. Proto Lukas Ekkeharta zabil!

„Lukas dělá, co je v jeho silách, aby tě ochránil, ale nemůže být vždycky tam, kde ho bude potřeba. Naše rodina, zvlášť my dvě, jsme mnoha lidem trnem v oku. Proto tě musíme provdat za někoho, kdo se těší úctě a v Albrechtových očích není podezřelý.“

„Maminko, opravdu mi naháníš strach,“ přiznala Klára rozechvěle a otřela si slzy. Její klid byl tentam. „Koho pro mě nevlastní otec vybral?“

„Reinharda.“

Klára zděšeně vyskočila.

„Randolfova družiníka? Toho odporného chlapa, který ještě před otcovou smrtí přeběhl k Albrechtovi? A který držel stráž u mrtvého pravděpodobně jen proto, aby se přesvědčil, že otec je opravdu mrtvý? Je to kamarád toho příšerného Elmara a špehuje pro něj, kteří obyvatelé města jsou buřiči.“

Odpor v dívčině tváři se proměnil v úžas a pohrdání. „A já si myslela, že Lukasovi leží na srdci mé blaho. Cožpak to otci nepřísahal?“

Klára vyskočila a chtěla utéct z komory. Ale když prudce otevřela dveře, stál za nimi její nevlastní otec. Bledá jako stěna couvla, když jí širokými rameny zatarasil východ.

„Poslouchal nás…,“ obrátila se s odporem k matce. „A ty se ho ještě zastáváš a jsi při něm…“

Vztekle na nevlastního otce vyjela: „Už jste snad s sebou rovnou přivedl ženicha? A hned taky kněze? Máme tady a teď složit manželský slib, abyste se mě co nejrychleji zbavili a nemuseli si o mě dělat starosti?“

Bezmocná, jak ji ještě nikdo nikdy neviděl, ustoupila do nejzazšího kouta komory a opřela se o stěnu. Dokonce i matka ji zradila! Nikdy by to nepovažovala za možné. Musí utéct. Pryč odtud. Do Míšně k Thomasovi, aby se jí zastal. On nebo jeho přítel Roland, ten je už rytíř. Mladí kováři a Petr jí pomůžou, aby se tam dostala.

Lukas vrhl na Martu pohled žadonící o pomoc, pak přikročil ke Kláře, která ho nespouštěla z očí. Zastavil se tři kroky před ní. Neušlo mu, že se zachvěla, jako kdyby čekala, že ji násilím zadrží nebo bude k něčemu nutit.

„Ženich čeká venku, až ho pozveme dál, aby se ti mohl dvořit, a ucházet se o tebe, jak se sluší,“ promluvil klidně. Nedal na sobě znát, jak hluboce ho zasáhlo pohrdání, s jakým se na něj nevlastní dcera dívala, protože měl Kláru opravdu rád. „Ale nikdo vás neposlouchal. A než mně nebo jemu vyškrábeš oči, sedni si a chvíli mě poslouchej. Jsou věci, které nutně musíš o Reinhardovi vědět.“

Klára váhavě a nedůvěřivě poslechla, přitom se záměrně vyhýbala pohledu na matku.

„Je pravda, že Reinhard jako mladý rytíř přísahal věrnost Randolfovi a stal se členem jeho družiny. Jak víš, pochází ze staré zámožné rodiny a Randolf si své lidi vybíral právě v těchto kruzích. Poté, co tvůj otec při božím soudu Randolfa zabil, Reinhard vstoupil do Christianových služeb. Máš mé slovo, že otec toho nikdy nelitoval. Dokonce mu několikrát svěřil vrchní velení na hradě, když musel na Otův rozkaz odjet z Christiansdorfu daleko a na delší dobu.“

Klára chtěla něco namítnout, ale Lukas jí pohybem ruky naznačil, aby mlčela.

„Reinhard a můj bratr Jakub měli za úkol navenek skrývat spojenectví s námi. Tak nás tehdy mohl Jakub varovat, že Albrecht plánuje útok na tvého otce. Reinhard tak mohl zachránit svou nevěstu. Albrecht ho vydíral tím, že dívce ublíží, když Reinhard nepřeběhne na jeho stranu a nebude pro něj v Christiansdorfu špehovat. Na příkaz tvého otce Reinhard přijal. Ale přitom nám dodával důležité novinky. Při přepadení vesnice poslechl tvého otce a proti Elmarovu rozkazu otevřel bránu pro vesničany hledající ochranu. Dal tak v sázku život nejen svůj, ale i své nevěsty.“

Lukas se na okamžik odmlčel, aby si nevlastní dcera mohla v hlavě srovnat všechno, co dosud vyprávěl.

„Podařilo se nám dostat tu dívku do bezpečí. O něco později se s ní oženil, a když zemřela po porodu dítěte, hluboce po ní truchlil. Ale to už je jiný příběh.

Po pohřbu tvého otce a po všem, co se tehdy odehrálo, jsme se rozhodli, že se Reinhard bude nadále přetvařovat. Nechtěl. Když se však ukázalo, kdo tady nastoupí jako nový fojt, uvolil se. Reinhard dává v sázku svůj život a čest, abychom byli připraveni na den, kdy se Albrecht stane markrabětem.“

Lukas zmlkl a Marta dodala: „Nejraději by dal jasně najevo, na čí straně stojí, už kvůli své sebeúctě a proto, aby získal tvou úctu. Ale vzal na svá bedra úkol pokračovat v předstírání a pod jeho ochranou budeš jako jeho manželka jistě žít v bezpečí.“

Přetvařuje se tak dobře, že o něm mám pochybnosti, pomyslela si, avšak neřekla nic. Na okamžik se v komoře rozhostilo mlčení.

Potom promluvil Lukas: „Ženich stále ještě čeká venku na příležitost, aby ti svou nabídku k sňatku předložil osobně. Vzhledem ke zvláštním okolnostem vašeho zasnoubení považuji za vhodné, abyste si spolu promluvili o samotě, třebaže to odporuje mravům a slušnosti. Ale takovou v něj mám důvěru, a v tebe také. Jestliže jsi ochotná si tady s ním promluvit, odejdeme, pošleme ho sem za tebou a budeme čekat venku.“

Tázavě pohlédl na Kláru, která se zřejmě jen stěží dokázala vyrovnat se vším, co se dnes dozvěděla.

„Dej mu příležitost, aby mohl získat tvé srdce,“ prosebně ji vyzvala Marta a vynutila na rty povzbuzující úsměv.

Klára chvilku váhala, pohlédla na matku i na nevlastního otce, kterého léta obdivovala a ctila, protože vždy stál po otcově boku a teď ochraňoval její matku.

„Asi nemá smysl to odkládat,“ povzdychla si.

Marta ji k sobě přitiskla. „Prosím, důvěřuj nám,“ pohladila dceru po vlasech. „Je to nejlepší možné řešení.“

Klára polkla. Vstala, lehce kývla hlavou a dívala se za Martou a Lukasem, kteří odcházeli z komory. Čekala, až vstoupí její budoucí manžel.

Trvalo celou věčnost, než se ozvalo zaklepání.

„Dále!“ zvolala Klára a pokusila se skrýt chvění v hlase.

Reinhard za sebou zavřel dveře, poklonil se a zdvořile pozdravil. Hlas měl hluboký a zvučný. Klára se v duchu podivila, že si toho všimla až teď. Asi proto, že ho dřív málokdy slyšela mluvit.

Zkoumavě na něj pohlédla a viděla vážnou tvář pod hladkými, tmavými vlasy, hnědé oči, které se na ni upínaly, a úzkou jizvu nad levým obočím, jež obličeji propůjčovala pochmurný výraz. Všimla si, že, zřejmě kvůli námluvám, oblékl bliaut s krásně vyšitými lemy.

Po chvíli stísněného mlčení před ní Reinhard poklekl, vztáhl k ní ruku a otevřel dosud sevřenou dlaň. Na ní ležela bohatě zdobená stříbrná krabička. Opatrně odklopil víčko a pohlédl na Kláru s nadějí v očích.

Jistě je to prsten jako dárek k zasnoubení, pomyslela si stísněně. Stejně jako matka si nepotrpěla na šperky a nosila je pouze ve společnosti u dvora, aby tak dala najevo svůj stav.

Přistoupila o krůček blíž, aby dárek přijala, a s úžasem viděla, že se mýlila. Krabička byla naplněná tmavomodrými zrníčky.

Zvědavě se nad ni naklonila, aby v šeru komory dobře viděla, co to je.

„Maková semínka z jitřní země!“ vykřikla Klára bezmezně překvapená.

„Myslel jsem si, že vám udělají větší radost než nějaký šperk,“ odpověděl Reinhard. „Doufám, že nejste zklamaná a nedotklo se vás, že v krabičce není stříbrná spona nebo prsten. Obešel jsem všechny židovské obchodníky v Míšeňské marce, než jsem pro vás tu vzácnost objevil.“

„Ani netušíte, jakou radost jste mi tím udělal,“ odpověděla Klára upřímně. „Už dlouho se s matkou snažíme mák vypěstovat, ale zatím se nám to nedařilo. Zmírňuje bolest, a dokonce je možné vývarem lidi uspat, třeba když jim musí být odříznuta nějaká část ruky či nohy.“

Teď si uvědomila, že ženich měl zřejmě již dlouho v úmyslu požádat ji o ruku a dát jí k zasnoubení tento dárek.

„Tak přece vstaňte!“ vyzvala ho rozpačitě a myšlenky se jí v hlavě divoce honily.

Reinhard zavřel krabičku, která v jeho mohutné ruce vypadala drobně a křehce, a opatrně ji položil na stůl.

Opět se podíval na Kláru a vypadal ještě vážněji než prve.

„Kláro, prosím vás, abyste se stala mou manželkou. Vím, že ke mně máte výhrady… zdánlivě oprávněné… ale váš nevlastní otec mi slíbil, že vás do všeho zasvětí. Buďte ujištěná, že vás miluju a udělám všechno, abych vás ochránil.“

„Tak už přede mnou neklečte a posaďte se ke stolu,“ vybídla ho znovu a lehce se usmála. „Teď máme za sebou oficiální část námluv, tak můžeme přejít k otevřenému rozhovoru.“

Reinhard se také usmál, což u něj bylo velmi neobvyklé. „Věděl jsem, že jste neobyčejná dívka…“

Klára se zachmuřila. „Nemám jinou volbu! Chci k vám být upřímná. Nechtěla jsem se vdávat. Ale ctím odvahu, s jakou se snažíte převzít otcovo dědictví. Já chci totéž. Kdybychom se shodli v tomhle, byl by to už začátek…“

Doufám, že mi nenavrhne jen zdánlivé manželství, zneklidněl Reinhard. Ale nahlas neřekl nic. Po pohrdavých pohledech, které pro něj měla ještě před několika dny, jsou jeho námluvy nečekaně úspěšné. Lukas se za něj opravdu musel hodně přimluvit.

Než mohla vyslovit, čeho se obával, raději se stáhl. Kromě toho musí už odejít, aby splnil Elmarův rozkaz. Velitel markraběcí osobní stráže mu rozkázal, aby přijel do Marienzellu a připojil se k oddílu, který provází Otu do Döbenu.

Vstal tedy z lavice, kam teprve před okamžikem usedl, a znovu se poklonil. „Děkuji, že jste mou žádost o vaši ruku vyslechla.“

Místo odpovědi se na něj usmála a rytíř se rozloučil.

Když se za ním zavřely dveře, Klára usedla na lavici, otevírala a zavírala víčko krabičky a přemýšlela, aniž dospěla k nějakému závěru.

Obvykle měla stejně jako matka vytříbený cit na lidi. Opravdu by se tak mýlila? Nebo je Reinhard všechny klame?

Rodinné svazky

Hrad Döben byl postaven na skalním ostrohu řeky Muldy, přesně v jejím ohybu.

Markrabě Oto tam dojel po třídenní cestě koňmo zcela vyčerpaný, polámaný a v náladě ještě horší než obvykle. Bolela ho každá kost v těle a tři dny v sedle v chladném, vlhkém počasí nebylo nic, co by mu mohlo zlepšit náladu, přestože průvod jezdců se kvůli němu pohyboval pomalým klusem.

Kromě toho mu nešel z hlavy rozhovor s Hedvikou.

Elmarovi, veliteli své osobní stráže, přikázal, aby zdvojnásobil doprovodný oddíl. První noc strávili v klášteře Marienzelle, kde byl fojtem, a bratr medikus dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby zmírnil Otovy bolesti kloubů.

Druhý den ráno se k nim připojilo ještě několik ozbrojenců z Freibergu.

Cesta však ubíhala v klidu, jen Hartmut, jeho zbrojmistr, musel uložit tvrdé tresty dvěma starším panošům, protože mezi nimi propukly nedovolené šarvátky.

A samozřejmě, byl to Christianův a Randolfův syn.

Cožpak mezi mými družiníky nikdy nebude klid, pomyslel si nevrle Oto. Měl ještě v paměti zaryté nepřátelství mezi jejich otci, které tak krvavě skončilo.

Když večer konečně dojeli na hrad Döben, nebyl císařský purkrabí, jenž ho zvlášť pozval, aby s ním projednal nějaké záležitosti, nikde k nalezení. S omluvou vzkázal, že se přihodila jistá událost, která nutně vyžaduje jeho přítomnost. Hned ráno bude markraběti k službám.

Oto tedy poručil, aby mu připravili teplou koupel a dobrou večeři a přinesli k tomu džbán vína.

Děvečky se uklonily a běžely, aby naplnily káď horkou vodou, kuchař spěchal do kuchyně, aby zařídil vše potřebné, a sklepmistr spolkl jakoukoli poznámku, když ho Oto vyzval, aby víno před ním ochutnal. Člověk nikdy neví.

O chvíli později se Oto s požitkem ponořil do teplé vody a opatrně protahoval bolavé údy. Z vody stoupala zvláštní vůně, která mu připomínala bylinné směsi, jimiž mu Christianova manželka léčila dnu.

Tedy Lukasova manželka, opravil se v duchu. Vdova po Christianovi.

Přes okraj kádě děvečky položily prkno a na něj postavily pokrm z masa vonící majoránkou a cibulí. Byla to spíš kaše než pečeně, maso se několik hodin vařilo, aby bylo měkké a mohl je kousat.

Oto teskně vzpomínal na časy, kdy měl všechny zuby, nevadilo mu ujet za den třicet mil v sedle a silou jen překypoval, bez ohledu na to, zda vedl muže do bitvy, nebo si vychutnával radosti, které mu v posteli nabízela zkušená milenka.

Co mi ještě ze života zbylo? zasmušil se. Moc, napomenul se ostře v v myšlenkách. Pořád ještě vládnu zemi, kterou jsem dovedl k rozkvětu. A postarám se, aby se v mém díle pokračovalo i po mé smrti a bohatství rodu Wettinů se zmnožovalo, až se Pán ve své moudrosti rozhodne povolat mě k sobě.

Zamrazilo ho. Přestože káď byla velká, ve studeném hradě voda brzy vychladla. Sáhl po zvonku položeném na prkně a netrpělivě zvonil.

Okamžitě vešly dvě silné děvečky, pomohly mu vystoupit z kádě, osušily ho a oblékly do čistého prádla a spodního oděvu.

Prohřátý a nasycený Oto pocítil únavu a rozhodl se jít si hned lehnout.

S purkrabím si promluví zítra ráno, jestli se ten chlap konečně objeví, a nic jiného ho v tomto okamžiku už nezajímalo.

Postel v nejlepší komnatě pro hosty byla široká a pohodlná a závěsy kolem ní tmavé a silné, aby bránily chladu.

Markrabě s hlasitým vzdycháním ulehl, ještě slyšel, jak Elmar přede dveřmi dává rozkazy strážím, a v příštím okamžiku tvrdě usnul.

Když se probudil, neměl tušení, jak dlouho spal. Ale tlak v močovém měchýři ho nemilosrdně vytrhl ze spánku.

Přede dveřmi slyše tiché hlasy a kroky, které se blížily a zase vzdalovaly.

Podle toho, jak je na chodbě rušno, je zřejmě už den. Domněnku potvrdil i hlad, který teď pociťoval.

Sáhl po zvonku a zazvonil, aby přivolal služebné. Ale nestalo se nic.

Rozhodl se tedy, že místo jasného zvonění použije svůj stále ještě hromový hlas, aby někoho přivolal. Ale ani to nepomohlo a nikdo se neobjevil.

Oto cítil, jak mu ve spáncích tepe a na čele mu naběhla žíla vzteku.

Co je tohle za drzost, nejdřív ho hradní pán ani nepřijde pozdravit a pak ho nechá po ránu o hladu! Rozčilení mu zpěnilo krev, odhodil teplou deku, a aniž dbal na chlad v kamenných zdech, kráčel ke dveřím a prudce je otevřel.

Ale když pohlédl na dva strážce, kteří stáli venku, na okamžik se zarazil. Neznal ani jednoho z obou mužů.

„Okamžitě mi sem zavolejte toho neotesaného purkrabího a postarejte se, aby mi někdo přinesl snídani!“ zaburácel Oto. „A ihned ať za mnou přijde velitel mé osobní stráže.“

Strážní si vyměnili pohled, pak jeden z nich přivolal sluhu stojícího nedaleko.

„Slyšels, co Jeho Jasnost přikazuje! Tak si pospěš!“

Sluha se rychle uklonil a odběhl.

Markraběte zase mrazilo, přestože se tak rozčílil. Vykonal potřebu do noční nádoby a rozhodl se, že se vrátí do postele a zahřeje se pod dekou. Byl unavený, cítil se slabý a oči se mu klížily. Proto se lekl, když se dveře prudce otevřely.

Oto se rychle posadil a už chtěl sluhovi spílat za to, že je pomalý a nedbalý. Ale než stačil ze sebe něco vypravit, údivem pusu zavřel. Do místnost totiž nevešel sluha, nýbrž Albrecht, jeho nejstarší syn, který měl teď být v Míšni. Byl v plné zbroji a provázeli ho čtyři ozbrojenci, mezi nimi Elmar, velitel Otovy osobní stráže, a Randolfův syn Rutger, který měl u pasu meč, přestože byl teprve panoš.

„Požehnané dobré ráno, otče,“ pozdravil zdvořile Albrecht, ale hlas mu překypoval posměchem a ve tváři měl výraz povýšenosti, který v posledních letech před otcem nenasazoval. „Doufám, že jste si odpočinul a tato komnata pro hosty se vám líbí. Protože v ní zřejmě dlouho setrváte.“

„Co to má znamenat?“ osopil se na něj Oto.

„To znamená, že z této komnaty nevyjdete, dokud mě oficiálně nejmenujete svým jediným právoplatným dědicem a nepředáte mi vládu v Míšeňské marce. S okamžitou platností. Už mám totiž toho čekání dost. Potom se budete moct usadit na nějakém sídle, které si vyberete. Je mi úplně jedno, jestli to bude klášter Marienzelle, nebo usedlost někde na odlehlém venkově.“

„Ty se opovažuješ postavit se proti svému otci?!“ zařval Oto na syna. „Proti božímu přikázání? Budu si na tebe stěžovat u císaře! Osobně se postarám, abys po mně nezdědil ani píď země!“

Albrecht lhostejně pokrčil rameny a chladně se usmál.

„A jak chceš, starče, císaři poslat zprávu? Všichni tví údajní věrní se připojili ke mně, a kdo se vzpouzel, toho už žerou červi. Není tu nikdo, kdo by tvou zprávu doručil. Kromě toho císař je na cestě do Svaté země. Se svým vojskem dávno opustil Řezno a brzy prý překročí hranice Uher. Nehledě na to, že by sotva schvaloval, abys svému prvorozenému synovi odepřel dědictví.“

Syn přešel od uctivého oslovení k humpolácké důvěrnosti, což svědčilo o tom, že si je svou věcí jistý.

Starému markraběti v hlavě myšlenky jen vířily při hledání možného východiska. Dokonce se proto snažil potlačit nával zuřivosti.

Jestlipak dal Albrecht opravdu zavraždit všechny, kteří nebyli ochotni přidat se na jeho stranu? Určitě, pomyslel si Oto a zamrazilo ho, když si představil, kdo mu asi chtěl zachovat věrnost a zaplatil za to životem.

Albrecht byl bezohledný, neměl žádné zábrany a byl dost mazaný a chytrý, aby svůj násilný převrat dobře promyslel a připravil a předem vyřadil všechny, kdo by mu mohli zkřížit cestu. Také si zvolil správnou chvíli. Císař a císařovna nejsou v zemi.

Elmar, Reinhard… ti jistě přešli na jeho stranu bez mrknutí oka. Pravděpodobně byli od samého začátku mezi spiklenci.

Hartmut? Jestlipak měl starý zbrojmistr v těle ještě tolik cti, aby stál při svém pánu a kladl odpor každému, kdo chce trůn urvat pro sebe?

Oto netušil, kolik ozbrojenců si Albrecht přivezl, ale jistě jich bylo víc než dost, aby jeho stráže přemohli.

A jestli se Rutger tak drze odvažuje postavit se mu čelem po Albrechtově boku, pak mezi mrtvými jsou zřejmě i synové Christiana a Raimunda.

Oči už neměl tak bystré jako dřív, ale jestli se neplete, přede dveřmi vidí tmavou skvrnu, kaluž sotva zaschlé krve.

Spěšně se pokřižoval.

Litoval upřímně. Viděl už zemřít tolik slibných mladých mužů. Teprve teď, na sklonku života, si kvůli tomu dělal starosti.

Ale naléhavější bylo zjistit, kdo by mu mohl pomoct… a jak získat čas. Bůh nestrpí, aby se syn postavil proti otci.

„Co mi odpovíš, otče? Podepíšeš hned?“ přerušil Albrecht jeho úvahy. „Nebo se chceš nejprve posilnit? Neříká se snad, že jídlo a pití jsou jediným potěšení, které ještě starcům zbývá? Nu, nechci být nevděčný, poslední radost ti budiž dopřána.“

Albrecht se otočil a něco zašeptal Rutgerovi. Ten se uklonil, vyšel ze dveří a za okamžik se vrátil v doprovodu skvostně oblečeného a rovněž ozbrojeného muže. Při pohledu na něj Oto opět strnul.

„Tvůj milovaný synovec Konrad mi pomůže bdít nad tvým blahem, otče,“ promluvil zlomyslně Albrecht a příchozí se postavil po jeho bok.

Syn hraběte z Groitzsche byl statnější než štíhlý Albrecht, ale podobnost mezi nimi byla nepopiratelná.

„Abych v tobě, otče, neprobudil pochybnosti o rozsahu rodinné roztržky, tak ti raději hned povím, že jeho otec, tvůj bratr Dedo, markrabě Východní marky, plně podporuje můj záměr. Taktéž tvůj švagr, saský vévoda Bernhard z Anhaltska. Oba považují za neúnosné, žes mě chtěl připravit o dědictví. Dokonce mi tento krok poradili.“ Albrecht pohrdavě stáhl koutky úst. „V matčina miláčka Dietricha doufáš marně. Náš mladý hrdina se chytil kříže a je na cestě k nevěřícím. Toho už nikdy neuvidíš. Třeba už teď jeho kosti tlí někde u cesty.“

Albrecht se zlomyslně uchechtl a ukázal na pultík u okna, kterého si Oto všiml až teď. Ležel na něm připravený pergamen, brk, kalamář s inkoustem a pečetní vosk.

„Tak, starče, ulehči to mně i sobě a podepiš hned. Možná k tobě pak pustím nějakého kněze, abys mohl Boha prosit o prominutí, že ses dal umluvit ženskou a svého prvorozeného chtěl okrást o jeho dědictví.“

Oto se musel velmi přemáhat, aby na něm nebylo znát, jak velmi jím rozsah spiknutí otřásl.

Albrecht má pravdu, situace je zřejmě bezvýchodná.

Podcenil však otcovu zatvrzelost. Starého, v bojích i pletichách zběhlého markraběte by v životě nenapadlo hádat se se synem nebo s ním vyjednávat, dokud by před ním mladík stál ve zbroji a on byl skoro nahý v posteli. To je nedůstojné.

Takže nejprve musí ty chlapy dostat ven z komnaty. Potom se uvidí. Jde o to získat čas. Možná se mu přece jen podaří s pomocí stříbra či apelování na čest někoho přetáhnout na svou stranu. Pravděpodobně se leckdo přidal k Albrechtovi jen naoko.

Nikdy dobrovolně nepředá dědictví nevděčníkovi. A otcovraždy by se Albrecht snad nedopustil. Nebo ano?

„Teď si přeju snídat!“ obořil se Oto na svého nezdárného syna. „A přitom mě laskavě ušetři své společnosti a přítomnosti svých kumpánů!“

Albrecht byl se sebou navýsost spokojený, otočil se a zamířil ke dveřím. Ale než vyšel ven, Oto za ním zavolal: „Je opravdu škoda, že ti tvoje žena ani po čtyřech letech manželství neporodila syna. Moc by se mi líbila představa, jak by šel jednou, až by byl dost starý, po krku tobě!“

Albrecht za sebou vztekle práskl dveřmi a Oto se opřel o polštář.

Aspoň tohle ošklivé, malé vítězství si vydobyl.

Teď se ukáže, kdo z nich má tvrdší hlavu.

Oto vydrží s dechem dlouho. Někdo už mu přijde na pomoc. Stačí jen důvěřovat Bohu.

Ale brzy po Albrechtově odchodu začaly Otovy myšlenky kroužit stále rychleji kolem dvou otázek. Vězí za Albrechtovými slovy o Dietrichovi nějaká narážka, nebo přiznání? Naplánoval bratrovraždu, nebo ji už spáchal?

A co je s Hedvikou? Je v Míšni také uvězněná? Proč jen svou ženu neposlechl! Jejich zrádný syn je o několik dní předběhl.

V temnotě

Thomasovi a třem dalším panošům, kteří markraběte a jeho rytíře provázeli do Döbenu, byla na noc vykázána jedna komora. Jen Rutger dostal rozkaz, aby se odebral do Elmarovy komnaty. Thomase to uklidnilo. Aspoň se v klidu vyspí a nemusí být ve střehu před nějakou zlomyslností nebo zákeřným útokem.

V obou posledních nocích se skoro nevyspal, v neposlední řadě i kvůli pomyšlení, že jeho nejlepší kamarád se možná brzy ožení s jeho sestrou. Možná i proto záhy tvrdě usnul.

Byla ještě hluboká tma, když mu někdo cloumal ramenem. Polekaně se posadil a sáhl po dýce.

„Pssst… to jsem já!“

Thomas poznal ten hlas. Patřil Johanesovi, jednomu z nejmladších panošů na Otově dvoře a kamarádovi bratra Daniela.

„Nemůžeme ven,“ zašeptal čtrnáctiletý chlapec. Thomas ještě nebyl úplně probuzený a zase klesl na slámu. Asi se klukovi něco ošklivého zdálo.

„Musíš na záchod a nevydržíš do rána?“ zeptal se mdle a cítil se jako omámený.

„Ne. Ale jsme tady zavření! Někdo zvenku zasunul závoru. Nikoho jiného než tebe se mi nepodařilo vzbudit. To pivo včera bylo určitě otrávené…“

Chlapcův hlas byl natolik ustrašený a jeho zpráva tak podezřelá, že se Thomas rázem probudil.

„Buď tiše,“ uklidňoval Johanese, sedl si a z cestovního vaku vylovil křemen. Vykřesal pár jisker, aby se trochu porozhlédl po místnosti, které si před usnutím únavou moc nevšiml.

V chabém měsíčním světle pronikajícím dovnitř úzkým okenním otvorem opatrně tápal ke dveřím, aby nešlápl na ostatní spáče nebo o něco nezakopl.

„Nejdřív jsem slyšel hluk, jako kdyby se na chodbě bojovalo. To mě probudilo,“ vyprávěl polekaně Johanes. „Ale nikdo z vás se ani nehnul. Pravděpodobně jsem se probudil jenom já, protože večer jsem jídlo vyzvracel.“

Thomas nedokázal potlačit úsměv, když si vzpomněl na krvavé historky, které si vyprávěli a mladému panoši zvedly žaludek. Ale rázem zvážněl.

Dveře opravdu nebylo možné otevřít. Thomas vsunul čepel dýky do mezírky mezi dveřmi a zdí a špička brzy narazila na pevnou překážku: závoru, která byla tak těžká, že nebylo možné ji čepelí zvednout.

V místnosti to děsivě páchlo. S obavami se podíval na ostatní dva panoše, kteří leželi bez hnutí na slámě. Jeden z nich tiše chrápal, což svědčilo o tom, že žije, ale znělo to znepokojivě. U druhého Thomas jen stěží nahmatal puls.

Zápach byl děsivý.

Thomas ani na okamžik nevěřil v náhodu. Někdo je chtěl odklidit z cesty, a ostatní stráže nepochybně také.

Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se tu najednou objevil Albrecht a prohlásil, že převzal vládu v Míšeňské marce. Purkrabí to určitě nebyl, nepostupoval by tak tvrdě, stačilo by mu, aby se v případě nutnosti odvolal na císařovy rozkazy, a císař je daleko.

Horečně přemýšlel, co dál. Mezi panoši tady je nejstarší, budou tedy od něj očekávat, že ho napadne, jak je dostat ven.

Thomas se rozhodl, že nejprve vzbudí oba spáče. V nejhorším je musí přimět, aby vyzvraceli obsah žaludku tak jako Johanes, to by je mohlo zachránit. Aspoň zatím.

Trvalo nějakou chvíli, než se všichni probudili a pochopili, co jim Christianův syn sdělil o jejich současné situaci.

„Co teď?“ zeptal se zoufale Johanes.

Thomas se pokoušel zachovat klid a vypadat důvěryhodně. Tiše v duchu děkoval Bohu, že jeho malý bratr Daniel nebyl na tuhle cestu vybrán. „Určitě nás tu nenechají navěky hnít, jinak by nás rovnou pobili,“ uvažoval nahlas, ale vzápětí pochyboval, jestli jsou to ta pravá slova, která ostatní uklidní. „Budeme tu zticha čekat. Ať si myslí, že spíme. Připravte si dýky a buďte v pohotovosti. Možná stráže dokázaly útok odvrátit a ráno nás odtud pustí. Jestli ne, tak protivníky překvapíme, a až otevřou dveře, zaútočíme na ně.“

Pohlédl na tři mladíky a přísně dodal: „Ale až na mé znamení! Kdyby jich bylo hodně, nejprve si vyslechneme, co nám navrhnou.“

Thomas si sedl ke dveřím a opřel o ně hlavu, aby co nejdřív slyšel, až nějací muži půjdou chodbou, mohl odhadnout, kolik jich je, a rozuměl, co říkají. Možná to budou spojenci, které by mohli přivolat na pomoc.

Okenním průzorem viděl, jak noční nebe pomalu bledne a venku se rozednívá.

Ranní červánky znamenají nebezpečí krvavého boje, vzpomněl si na staré pořekadlo, když rudé slunce proniklo mezi mraky a obloha jako kdyby vzplanula.

Náhle uslyšel kroky a s dýkou v ruce vyskočil. Třem mladším panošům pohybem ruky naznačil, aby se postavili za něj. Kroky se však opět vzdálily.

Thomas se krátce zadíval na své druhy a naznačil jim, aby byli zticha. Je pouze otázka času, než k nim někdo přijde. Kdyby začínal normální den, Hartmut nebo některý z rytířů už by je dávno k sobě volal. Za dveřmi se muselo odehrát něco velmi vážného. A kdo to způsobil, by si raději měl myslet, že oni všichni ještě spí.

Thomas opět zaujal své místo u dveří, ale tentokrát zůstal stát. Brzy se opět blížily kroky. Slyšel dusot holinek a řinčení kovu. Je jich hodně, usoudil. Nejméně pět ozbrojených mužů. Přes ty se nemůžeme dostat ven.

Zpátky! naznačil chlapcům a ukázal jim, aby se postavili k zadní stěně. Johanesovi se z obličeje vytratil zbytek barvy a ostatní dva nebyli vystrašeni o nic méně.

Thomas se před ně postavil s tasenou dýkou. Stál tři kroky ode dveří. Cestu k nim vyklidili, odsunuli stranou slámu a cestovní vaky, aby v případě, že by se naskytla příležitost, mohli rychle vyrazit ven.

Zatajil dech, když se kroky zastavily. Pak se dveře zprudka otevřely. Stál v nich Elmar v plné zbroji a na okamžik se zarazil, že panoše nenašel spící, nýbrž připravené k boji. Pak se pohrdavě ušklíbl a vešel, těsně následován dvěma cizími rytíři, za nimi stáli starý zbrojmistr Hartmut a Reinhard, který se před dvěma dny s několika ozbrojenci připojil k Otovu průvodu. Vzadu Thomas zahlédl Rutgerovu rudou kštici.

„Vyspali jste se dobře?“ zeptal se chladně Elmar.

„Schovej tu dýku, chlapče!“ rozkázal Hartmut.

Když Thomas okamžitě neposlechl, přistoupili k němu dva cizí rytíři, jeden ho pěstí plnou silou udeřil do žaludku, až se Thomas zlomil v pase, druhý mu vykopl dýku z ruky.

Elmar spokojeně pozoroval, jak se Thomas namáhavě sbírá ze země a vůbec se nepokouší sáhnout po zbrani, aby ostatní i sebe ještě víc neohrozil.

„Takže když jsme si vyjasnili poměry,“ pokračoval velitel osobní stráže a posměšně pohlédl na Christianova syna, „vezměte na vědomí, že novým markrabětem Míšeňské marky je Albrecht. Od této chvíle mu podléháte a budete plnit jeho rozkazy. Kdo z vás chce zažít své pasování na rytíře, udělá dobře, když tuhle skutečnost nebude zpochybňovat.“

Co se stalo se starým markrabětem, přemýšlel Thomas. Žije vůbec ještě? A jeho osobní stráže? Přece všichni nepřeběhli k Albrechtovi?

To že se k novému pánu okamžitě přidal Rutger ho vůbec nepřekvapilo. Ale Reinhard! Ten zrádce! Země by se pod ním měla rozevřít a pohltit ho!

Ale nic podobného se nestalo. Reinhard klidně zíral na čtyři panoše, kteří byli právě vyzváni, aby zradili svého knížete.

Hartmut si odkašlal. Teprve teď si Thomas všiml, že starý bojovník je v obličeji popelavě bledý. Buď mu včerejší pivo taky neudělalo dobře, nebo se mu něco tady hodně nelíbí, pomyslel si.

Zbrojmistr pokročil vpřed. Teď panoši viděli, že má pravý rukáv potřísněný krví a drátěnou košili proseknutou.

„Pokoušel jsem se vás panoše poučit o rytířské cti,“ promluvil nezvykle mírně. „Ale čest se nepošpiní, když pohlédnete do očí skutečnosti a uznáte ji. Albrecht je právem svého prvorozenectví právoplatným dědicem Míšeňské marky. Kdo to nechtěl uznat, zaplatil dneska v noci životem. Já jsem vašim otcům odpovědný za vaše životy. Proto vám nařizuji, abyste se nedopustili žádné chyby a vykonávali Elmarovy rozkazy.“

Tak tohle je dokonalá kapitulace, pomyslel si trpce Thomas a snažil se potlačit obavu, že mezi těmi, kdo dnes v noci zaplatili svou krví, je i jeho přítel Roland. Ale tihle tady se dost zdržují vysvětlováním situace několika panošům. Zřejmě dneska v noci neproběhlo všechno podle plánu. Teď tedy odtud musím přece jen zmizet dřív, než budu pasován na rytíře.

Vyhýbal se pohledu na tři chlapce za sebou, z obav, že by to mohli špatně pochopit a dali se strhnout k nějaké hlouposti. Nebo možná ani nechtěl vidět jejich bezradné tváře. Nemá pro ně žádnou radu. Ví jenom jedno: Nikdy se nenechá přimět, aby Albrechtovi složil přísahu věrnosti. Albrecht je vrah jeho otce.

„Zmizte odtud, Hartmut vám udělí příslušné rozkazy!“ křikl Elmar

Thomas se otočil a dal chlapcům znamení, aby následovali zbrojmistra. Když chtěl z komory vyjít jako poslední, Elmar před ním zvedl paži, aby ho zastavil.

„Ty ne!“

Otočil se k cizím rytířům a prohlásil: „Tenhle je moc vzpurný, jak jste prve viděli. S ním mám jiné úmysly.“

Větší z obou mužů se postavil za Thomase, chytil ho za ramena a vystrčil do chodby. Koutkem oka Thomas viděl Johanesův zděšený výraz a snažil se tvářit klidně. Brzy však jen stěží udržoval rovnováhu pod hrubými šťouchanci neznámého.

Chodby, kterými procházeli, byly prázdné. Tu a tam viděl na podlaze louži krve nebo krvavé šmouhy na stěnách. Tak se tedy muselo bojovat, a on o tom nevěděl! Bůhví, kdo všechno tu noc přišel o život.

Cizí rytíři ho nevedli k donjonu, jak se obával, protože tam je pod strážnicí zcela určitě žalář. Na konci chodby, daleko od haly, jeden z jeho průvodců odsunul těžkou závoru na jedněch dveřích. Strčil Thomase do malé, prázdné komory bez okna. Když ho chtěl pustit, ozval se Rutger.

„Myslím, že by neměla zůstat nepotrestaná drzost vystoupit se zbraní v ruce proti markraběcímu rytíři, souhlasíte?“

Oba starší rytíři se zašklebili, jeden z nich Christianovu synovi zkroutil ruku za záda.

„Tak abys věděl, ty bastarde, byl jsem za svou statečnost a odhodlanost pasován na rytíře a přijat do služeb markraběte Albrechta,“ oznámil samolibě Rutger. „Teď zažiješ ty, jaké to je pocházet z rodiny, kterou se pohrdá. Teď bude ze země vyhnán tvůj rod. Ale ještě předtím si z tvé sestry udělám svou děvku! Protože není nic jiného, než co byla tvoje matka!“ Jeho pěstoun mu dopodrobna vyprávěl, jak on, Rutgerův otec a ještě další přátelé si s Martou užívali. Děvka to byla, a ten slavný Christian byl bastard z Nemanic! Jeho vinou by on někde pošel jako sirotek a syn muže, který zemřel při božím soudu, kdyby se ho neujal Elmar. Ale teď nadešel den odplaty.

Rutger s triumfem v očích viděl, jak se jeho odpůrce nenávistně napřímil. Přesně si vyměřil první ránu a bezmocnému Thmasovi zasadil plnou silou ránu do žaludku. Když klesl k zemi, začal do něj kopat. Poslední, co Thomas vnímal, bylo podivné křupnutí, jak se mu zlomil nos.

Nečekaná návštěva

Když se Thomas probral, byla kolem něj neproniknutelná tma. Bolelo ho celé tělo. Dýchat mohl jenom ústy. Opatrně si přejížděl prsty obličej a všude cítil zaschlou krev. Nos měl nateklý do neuvěřitelných rozměrů.

Protože beztak nic neviděl, opět zavřel oči a pokoušel se promyslet svou situaci a nedovolit, aby ho zaplavila malomyslnost.

Ale nebylo to snadné.

Nejvíc ho trápila Rutgerova pohrůžka, že znásilní Kláru. Bude mít možnost to udělat?

Ale tak snadno si nikdo nesmí na svobodnou šlechtičnu dovolit, mohlo by ho to stát hlavu. Určitě se jen vychloubal, aby se mu vysmíval a trýznil ho.

Prostě se musí spolehnout, že nevlastní otec a jeho přátelé se postarají o Klářinu ochranu.

Sám teď nemůže dělat nic než čekat a doufat, že ho tady nenechají v tichosti umřít. Třeba žízní, což by šlo docela rychle.

Johanes a ostatní dva panoši jsou pravděpodobně zatím mimo nebezpečí. Jestlipak Roland ještě žije? Elmar nenáviděl Rolandova otce stejně jako Thomasova.

Thomas měl pocit, že uplynula věčnost od chvíle, kdy na pahorku před Míšní kuli plány do budoucna a probírali Rolandovy plány oženit se s Klárou.

Lukas je chytrý a odvážný, jistě připravil nějaká opatření pro situaci, jaká nyní nastala. A matka nepochybně vývoj událostí předpověděla.

Ale co bude s Danielem na hradním vrchu v Míšni? Kdo ho ochrání? A co Lukasovi synové? Nejmladšímu polobratru Konradovi jsou teprve čtyři roky.

Thomas znal historii své rodiny dost dobře na to, aby věděl, že jeho otec a nyní i nevlastní otec a matka patří k prvním, které chtěl Albrecht odklidit z cesty. S Christianem se mu to už podařilo.

Nepochybně také není náhoda, že ho hned uvrhli do žaláře.

Byl blázen, že už dávno neodešel ze země a nevstoupil do služeb hraběte Dietricha! Celá rodina se měla odstěhovat pryč. Kdoví, jak se jim teď vede a co s nimi je. Jestli vůbec ještě žijí. Musí se odtud dostat, aby je varoval…

Ale sotva dokázal vstát, na nohou se však neudržel.

Usilovně přemýšlel, když slyšel, jak v zámku zarachotil klíč a se skřípěním se odsouvá závora. Dveře se otevřely, po jejich stranách se postavili dva muži s tasenými meči, třetí strčil dovnitř Rolanda s rukama spoutanýma za zády.

Thomas oslněný slabým světlem dopadajícím z chodby do cely slyšel zvenčí Elmarův nenáviděný hlas.

„Ti dva nám budou užiteční jako rukojmí. Taková záruka, aby se jejich otcové chovali tak, jak mají.“

Pak se dveře hlučně zabouchly a opět bylo slyšet, jak se v zámku otočil klíč.

„Ty žiješ!“ vypravil ze sebe Thomas.

Měl by přítele litovat, protože je taky uvězněný, ale spíš cítil v jeho přítomnosti ulehčení. „Víš, co se vůbec stalo?“ promluvil hlasem, který kvůli nateklému nosu zněl, jako kdyby byl těžce nastydlý.

„Pokus se rozvázat ten uzel,“ požádal ho místo odpovědi Roland.

Thomas ve tmě cítil, jak se k němu kamarád přiblížil a propnul svázané paže. Snažil se nahmatat uzel a uvolnit ho, což se mu po chvíli podařilo.

Roland se s úlevou opřel o zeď a mnul si zápěstí.

„Cos provedl, že tě tak zřídili, jak jsem zahlédl, když mě přivedli?“ zeptal se mladšího kamaráda.

Thomas se snažil o klidný hlas. „Nic. Jenom jako obvykle: vzpurnost. Je to hlavně vzpomínka na Rutgera, který mi takhle důrazně sdělil, že byl pasován na rytíře a přijat do Albrechtových služeb.“ Okamžik přemýšlel, zda se má zmínit i o Rutgerově pohrůžce týkající se Kláry, ale rozmyslel si to a mlčel. Přítel by pak jistě podnikl něco velmi neuváženého, co by ještě zmenšilo jejich možnosti dostat se odtud.

„Tebe to překvapuje?“ zeptal se s opovržením Roland. „Ta krysa byla mezi prvními, kdo s velkou slávou přeběhli k Albrechtovi.“

„Co se vlastně stalo? Ráno přišel Elmar za námi do komory a velkohubě oznámil, že teď musíme poslouchat Albrechta. Hartmut nás vyzval, abychom nedělali žádné hlouposti, a potom ostatní propustili ven. Jenom pro mě měli připraveno něco zvláštního.“

Ani se nezmínil o tom, co se pokusil udělat, aby ostatním pomohl vyhnout se nebezpečí. Vždyť se to stejně nepodařilo.

„Vypadá to, že pozvání purkmistra byla jen záminka,“ rozpovídal se Roland. „Albrecht a jeho bratranec Konrad, mladý hrabě z Groitzsche, se potají spojili, vyřadili z boje všechny Otovy stráže, které nepřeběhly, nebo se od začátku na spiknutí nepodílely. Starého markraběte zajal a vězní ho.“

„Byli mrtví?“ zeptal se Thomas s tupým tlakem v žaludku.

„Tři,“ odpověděl Roland a řekl i jména. „Většina Elmarových lidí byla do všeho zasvěcená a okamžitě změnili strany. Ostatní se k nim přidali, když byl starý Hartmut zraněn a vzdal se. Kdo v noci spal, ráno překvapeně zjistil, že se poměry zcela změnily. Mě hned svázali. Zřejmě nikdo nepočítal s tím, že bych Albrechtovi přísahal věrnost. Ale jak jsi slyšel, mají s námi jisté úmysly, jinak by mi hned podřízli krk.“

„A Oto?“

„Toho hlídá synovec Konrad z Groitzsche a chtějí po něm, aby podepsal, že postupuje Míšeňskou marku Albrechtovi. Není nad rodinné svazky.“

Chvilku panovalo ticho.

Potom se Thomas zeptal: „Co myslíš, že udělají s našimi rodinami?“

„Albrecht je díky tomu, že nás má jako rukojmí, přinutí k poslušnosti. To je, abych tak řekl, naše štěstí.“

„Protože nás kvůli tomu nechají naživu?“

„To není bezpodmínečně jisté,“ přiznal Roland, ale jeho další slova zněla klidně: „Musíme jen přežít příštích několik dní. Naše otce už napadne něco jak nás odtud dostat.“

„Tvůj starý pán se nesmiřuje lehce s nevyhnutelnými věcmi,“ sdělil Konrad z Groitzsche bratranci Albrechtovi, než se zakousl do pečeného bažanta a urval si kus masa.

Oba synové markrabat seděli v nejskvostnější komnatě hradu a slavili vítězství. Sluhy a panoše poslali ven, když jim přinesli vydatný pokrm z divočiny a hojnost vína. Jejich společnost sdílel pouze Elmar. Před ním neměl Albrecht žádné tajemství, koneckonců v posledních letech byl jeho chytrým rádcem a naplánoval i tenhle hradní převrat.

„Vždycky byl nenapravitelný tvrdohlavec,“ odpověděl pohrdavě Otův prvorozený syn. „Kdyby to pochopil dřív a uznal, že už je dávno čas předat mi vládu, ušetřil by si tuhle potupu. A hlavně kdybych se nemusel obávat, že mi upře právo prvorozeného.“

Připil synovi markraběte Východní marky. „Na nové časy!“

Konrad vzal pečené stehno do levé ruky, zamaštěnou pravou si otřel do ubrusu a s úsměvem pozvedl pohár.

„Děkuji ti za podporu,“ slavnostně pronesl Albrecht. Potom se nedůvěřivě rozhlédl kolem sebe a ztišil hlas. „Kdybys někdy potřeboval, aby někdo hlídal tvého starého pána, tak se mnou můžeš počítat!“ Konrada ani nenapadlo šeptat.

„Pche, tu práci si můžeme ušetřit. Otec je tak tlustý, že už sotva vyšplhá na koně. Jak chce vládnout zemi? Je to jen otázka času. Tak dlouho si můžu počkat a krátit si chvíli lovem nebo u ženských. Ty zítra jeď do Míšně a oznam všem tu radostnou novinu. Já zatím dám pozor na svého drahého strýce a přiměju ho, aby ty listiny podepsal.“

Vzhledem k tomu, jak se cpe a pije, je div, že není stejně tlustý jako jeho otec, pomyslel si Albrecht s lehkým odporem při pohledu na hltajícího bratrance.

Sám se masa sotva dotkl, spíš teď měl chuť na víno než na pečeni. Přestože se tvářil klidně a předstíral, že je nad věcí, žaludek se mu ještě svíral napětím. Povstat proti otci je těžký hřích. Příliš mnoho se při tom převratu nemuselo zdařit, a ještě není dobojováno. Ale dosud jde všechno dobře. Albrecht se spokojeně opřel v židli, přimhouřil oči a tiše se usmíval.

„Pro matku to bude těžké zklamání. Ale myslím, že tak moc ho postrádat nebude,“ poznamenal a v hlase mu zněl hluboký odpor.

Potom se mu před vnitřním zrakem vynořily obrazy, o nichž snil dlouhá léta, všechna ta nádhera a poníženost kolem, jak ji zažil jako mladý rytíř ve službách krále Jindřicha, syna štaufského císaře.

„Zavedu na hradním vrchu pár nových zvyklostí,“ ohlásil. „Bude konec se starými selskými způsoby. Novému markraběti se bude vzdávat čest jako králi. Chci je všechny vidět na kolenou!“

„Tak to si musíš co nejrychleji zajistit freiberské stříbro,“ radil Konrad. Nabodl na vidličku kus pečené kančí kýty a nahlas si odříhnul. „Vést královský dvůr stojí spoustu peněz.“

Albrecht přikývl. „Na to jsem myslel už dávno. Zítra ráno pojedu do Míšně, vyřídím tam potřebné záležitosti a potom převezmu Freiberg. Půjde to ráz na ráz, uvidíš.“

Prudce se obrátil k Elmarovi: „Pošli pro Reinharda!“

Bývalý velitel Otovy osobní stráže pečlivě skrýval nelibost nad tím, že s ním nynější markrabě, který je o dvacet let mladší než on, jedná jako s nějakým poslíčkem. Koneckonců do značné míry vděčí Albrecht za své vítězství a novou moc jemu. Vyšel ze dveří a udělil rozkaz jednomu z Otových bývalých strážců.

O chvilku později vešel Reinhard a poklekl před Albrechtem na koleno.

„Jasnosti!“

Když Albrecht povýšeně kývl hlavou, Reinhard se uklonil před Konradem: „Hrabě z Groitzsche!“

Reinhard věděl, že oba markraběcí synové na něj upírají oči. Nedal na sobě znát neklid, který pociťoval, protože nebyl vyzván, aby vstal.

„Hned zítra ráno pojedete do Freibergu a postaráte se, aby tam byly učiněny všechny přípravy. Chci, aby mě tam za tři dny uvítali s leskem a slávou jako nového markraběte Míšeňské marky!“ rozkázal Albrecht.

Reinhard, stále ještě klečící na koleni, přikývl.

„Ať se hornický mistr a mincmistr připraví, podají mi zprávu o výnosu šachet a výrobě mincí.“

„Jak si přejete, Jasnosti.“

„Očekávám, že každý muž a každá žena mi vzdají hold a rytíři a radní mi složí přísahu věrnosti.“

„Stane se, jak si přejete,“ ujistil ho Reinhard s nepohnutým výrazem v tváři.

Albrecht přimhouřil oči a pronikavě pohlédl na klečícího rytíře, potom pokračoval: „Hradní fojt mě uzná jako nového pána, jinak ho dám nahradit. Vy se ve Freibergu dobře vyznáte, myslíte, že bude dělat potíže?“

„Fojt Heinrich velmi lpí na svém úřadu,“ odpověděl klidně Reinhard. „Vždy bude spolehlivě poslouchat toho, kdo bude vládnout v zemi, a to jste nyní vy, Jasnosti.“

„Dobrá,“ přikývl spokojeně Albrecht. „Ta hrstka vzpurných rytířů kolem Lukase a té jeho čarodějnice bude poslouchat, dokud se jejich synové těší mé zvláštní pohostinnosti. V případě nutnosti dám několika z nich hned a před očima všech srazit hlavy.“

Oči se mu nadšeně zaleskly. „Vlastně bych mohl svůj nástup k moci oslavit popravou na freiberském náměstí…“

Elmar si odkašlal, než se vmísil do rozhovoru. „Nejprve byste se měl ještě trochu držet zpátky, pokud jde o rozsudky smrti nad šlechtici, můj kníže. Aspoň dokud váš otec nepodepíše listinu o odstoupení a císař vám formálně Míšeňskou marku nedá v léno. Do té doby není vaše vláda…,“ odmlčel se a naléhavě pohlédl Albrechtovi do očí, „zcela dokonalá.“

„Já vím, já vím, zatím se ještě musím držet,“ přerušil ho nevrle Albrecht a zvedl oči k nebi.

„To do mě hučíte už roky! Ale musím si být Freibergem jistý, a to nemůžu, dokud tam bude své rejdy provádět ten Lukas. Když ho zabiju, dá zbytek té pakáže pokoj.“

„Nemůžete ho jen tak zabít, to byste si znepřátelil celé město,“ svraštil Elmar čelo. „Freiberští v něm vidí důstojného nástupce Christiana, který je tam uctíván jako hrdina. Navíc má za sebou nejen stráž, ale všelijaké tajné pomocníky všude kolem. Kromě toho je opravdu vynikající šermíř. Jen tak snadno se s ním nikdo dobrovolně do boje nepustí.“

„Přece musí být nějaká cesta jak se toho bastarda a jeho ženské zbavit, nebo je aspoň donutit na kolena!“ vykřikl Albrecht a opět se podíval na Reinharda.

„Máte nějaký návrh jak ve Freibergu potlačit jakýkoli odpor?“

Reinhard přikývl a na rtech se mu objevil chladný úsměv. „To bych, Jasnosti, měl. Pár nápadů by tu bylo…“

Žádný z obou vězňů nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, než opět rachotil klíč v zámku a skřípala závora.

„Dostaneme dalšího společníka?“ zeptal se tiše Thomas a potlačil mrazení, které se ho zmocňovalo při představě, že pro ně přišli, aby je odvedli na mučidla nebo šibenici.

Ta myšlenka nebyla tak nesmyslná. Vždyť je zázrak, že vůbec ještě žijí. Když Lukas nesloží Albrechtovi do rukou přísahu věrnosti, a to jeho nevlastní otec nikdy neudělá, tím si byl Thomas jistý, nebude už mít jako rukojmí žádnou cenu.

Ale tentokrát se dveře jen pootevřely. Do komory se někdo protáhl a nesl něco, co tiše cinkalo.

Proč posílají někoho, aby nás spoutal řetězy? pomyslel si Thomas. Nebo nás má zabít? Vstal tak rychle, jak mu bolesti dovolily. Ať se teď stane cokoliv, chce to přijmout vestoje. V duchu prosil Boha za odpuštění hříchů.

Když však poznal návštěvníkův hlas, všechny zbožné myšlenky z něj vyprchaly. Pohrdavě se ušklíbl, přestože to nešlo tak, jak by chtěl, protože zlomený nos zase začal hrozně bolet.

„Tak honem, vstávejte!“ zašeptal Reinhard. „Musíte odtud pryč a rychle varovat své otce.“

„Rádi, ale jak asi?“ zeptal se s opovržením Thomas hlasem těžce nachlazeného.

„Tedy upřímně řečeno, těmi řečmi jsi spíš po nevlastním otci než po vlastním,“ odsekl Reinhard.

„Jaký denní čas je?“ zeptal se Roland a nevšímal si slovní potyčky těch dvou.

„Za chvíli svítá.“

„A hradní brána je ještě zavřená. Skvělá příležitost utéct,“ posmíval se Thomas.

Roland ho však nebývale ostře okřikl, aby mlčel. Z nějakého důvodu Reinhardovi důvěřoval. Nebo prostě čekal, co se vyvine dál. Thomas v duchu zahanbeně přiznal, že přítel je nejen o rok starší a už pasovaný na rytíře, ale taky trochu moudřejší než on.

„Všichni teď spí po oslavě vítězství,“ pokračoval Reinhard, jako kdyby Thomasovu poznámku neslyšel. „Tady tohle si oblékněte!“

Teď Thomas viděl, co prve tajemně cinkalo: dvě drátěné kukly, které jim Reinhard podával.

„Zavedu vás ke stájím a přinesu ještě drátěné košile a vaše zbraně. Schovejte se poblíž brány a počkejte, až se otevře. Potom vyrazte ven. Když budete mít štěstí a Bůh vám bude přát, nikdo ze stájových pacholků vás nepozná a budou vás považovat za posly. Nejprve jeďte k Rolandovu otci. Je to na cestě a můžete si tam vyměnit koně. Raimund rozhodne, zda bude lepší, když hned odjedete z Míšeňské marky. V tom případě musí jet do Freibergu on a varovat Lukase a Martu. Mám rozkaz jet dnes do Freibergu. Ale Raimund tam musí být přede mnou, protože Albrecht se mnou pošle pár svých důvěrníků, aby na mě dali pozor. Tak úplně mi totiž nedůvěřuje.“

Reinhard otevřel dveře, aby se rozhlédl, jestli je chodba prázdná. Pak se ještě obrátil na Thomase a poznamenal: „A ty, chytráku, si nejdřív strč hlavu někde pod vodu, ať si smyješ krev. Nebo si i ten nejhloupější pacholek od koní pomyslí, že s tebou něco není v pořádku.“

Oslava vítězství

Thomas a Roland měli štěstí, zdejší stájoví pacholci je skutečně považovali za posly. Nikdo jim nebránil vyjet z hradu, jakmile se začalo rozednívat a otevřela se brána.

Jejich útěk vyvolal u Albrechta nával zuřivosti, když se později na dvoře shromáždila jeho družina a chystal se odjet do Míšně. Chtěl být ve městě co nejdřív, aby mohl vyhlásit svůj nástup k moci. V Döbenu mělo zůstat jen několik mužů, kteří pod velením bratrance Konrada budou hlídat starého markraběte. Tedy toho starce, opravil se v duchu. Markrabě jsem teď já.

Jeho dobrá nálada rázem vyprchala, když k němu přes dvůr kulhal ozbrojený strážný a s hrůzou v očích klesl na kolena. Zajíkavě sdělil, že oba mladí vězňové, které chtěl vzít do Míšně, aby tam byli bezpečně uvězněni, utekli.

„Jak se to mohlo stát?“ burácel samozvaný markrabě na své muže, kteří už seděli v sedlech. „Jestli zjistím, že někdo z vás se mnou hraje falešně, vlastnoručně mu srazím hlavu z ramen!“

Elmar, který měl skoro stejný vztek, kývl na své čtyři nejrychlejší jezdce a udělil jim rozkazy.

„Nasaďte koním ostruhy a chyťte ty kluky, jinak si budete přát, abyste se nikdy nenarodili! Prohledejte usedlost Raimunda z Muldentalu. Jestli nebudou tam, jeďte do Freibergu. Najděte je dřív, než budou moci někomu povědět, co se tady dneska v noci událo!“

„Musí viset! Oba!“ řval Albrecht. „Dám hřivnu stříbra tomu, kdo je dopadne!“

Elmar se k němu naklonil a zašeptal: „Radím vám, abyste je raději odklidil z cesty v tichosti. Jinak byste si mohl proti sobě popudit rytířstvo.“

Albrecht po krátkém zaváhání souhlasil a Elmar jeho rozkaz sdělil pronásledovatelům. „Najděte je a zabijte, ale pokud možno bez nepohodlných svědků. A mrtvoly někde zakopejte. Hřivnu stříbra za odměnu dostane každý z vás!“

Když Otův syn s družinou přijeli na hradní vrch v Míšni, dal Elmar svolat všechno markraběcí služebnictvo a hradní posádku a ohlásil, že vládcem Míšeňské marky je teď Albrecht. Otův prvorozený spokojeně shlížel na klečící, z nichž se nikdo neodvážil zeptat na cokoli, a už vůbec ne na to, co se stalo se starým markrabětem a kde se teď nalézá.

Vždyť pro nikoho zde nebylo žádnou novinkou spatřovat v něm vládce. Kdykoli byl v posledních letech otec na cestách, pokaždé svěřil svému nejstaršímu velení na hradě i vládu nad Míšeňskou markou.

Všechno jde podle plánu, pomyslel si spokojeně Albrecht.

Odvážil se hodně. Kdyby někde něco nevyšlo a musel by například otce zabít, vyvstala by otázka, zda by mu císař nebo král za otcovraždu dali v léno markrabství.

Ale teď stařec sedí pěkně pohodlně v nejlepší hostinské komnatě na hradě Döben, dostává dobré jídlo a pití a daří se mu skvěle.

Ti dva uprchlíci, kteří by mu ještě mohli zkřížit plány, jsou už jistě také dopadeni a odstraněni.

Albrechta se zmocnil opojný pocit vítězství a moci.

Ještě o dvě věci se musí tady na hradním vrchu postarat, potom může vyrazit do Freibergu pro stříbro.

Přesněji řečeno ne o dvě věci, nýbrž o dvě ženy. Ale tak velký rozdíl to zase není.

Dal Elmarovi znamení. Ten okamžitě věděl, co se chystá, a přivolal dva spolehlivé muže. Ve čtyřech vycházeli po schodech do horního patra ke komnatě.

„Váš choť vám posílá oddané pozdravy, ctěná matko,“ předstíral Albrecht vlídnost, když vkročil do dveří.

Markraběnka už z okna pozorovala ceremonii na hradním nádvoří.

„A kdy se vrátí?“ zeptala se a skryla obavu za povýšenost nacvičenou za desítky let.

„Cesta do Döbenu ho natolik vyčerpala, že ho vládnutí již příliš zmáhá. Zotavuje se tam a je v nejlepší péči. Jsem si jistý, že nás opět brzy potěší svou přítomností.“

Pak promluvil ostřejším tónem.

„Starost o vaše blaho mě nutí, abych vás požádal zatím nevycházet z této komnaty, má drahá. Do té doby, než se rozhodnete, kde chcete strávit své dny do smrti, zda na nějaké odlehlé venkovské usedlosti, nebo v nějakém klášteře. Jsou vám povoleny dvě dvorní dámy a tři služebné.“ Obrátil se ke dvěma strážným, kteří se před bývalou markraběnkou uklonili. „Vy ji nespustíte z očí. Budete provázet každou z těch žen, bez ohledu na to, jestli půjde do kuchyně, ke studni nebo na ono místo. Hlavou mi ručíte za to, že nikomu nepodstrčí nebo nezašeptají nějakou zprávu.“

Pohybem ruky Hedvice naznačil, aby mlčela. Ale matka teď neměla v úmyslu promluvit. Albrecht by jí beztak neodpověděl.

Nechtěla se tedy před ním sama pokořovat. Několik věrných si už najde cestu jak s ní navázat spojení. Nebo tu cestu najde ona. Když se Albrecht prudce obrátil, aby odešel, vyměnila si pohled se Zuzanou, děvečkou, která jí sloužila ze všech nejdéle a o níž věděla, že už teď kuje plány.

„Ale cestu do kaple mi snad zakazovat nebudeš, synu!“ zavolala za ním.

Albrecht se vztekle otočil. Už zase ta lstivá ženská našla nějakou mezeru! Ne, modlitby v kapli jí opravdu nemůže zakázat, to by na něj vrhlo špatné světlo.

„V doprovodu mých mužů,“ rozhodl a chtěl odejít, ale pak předstíral, že si ještě na něco vzpomněl.

„Než zapomenu, matko: Neměla byste mě napříště oslovovat tak neformálně a říkat mi synu. Prostě mě nazývejte kníže nebo markrabě či třeba Jasnosti nebo Výsosti nebo tak nějak. Však vy se v těchto věcech vyznáte.“

Velmi spokojený sám se sebou a způsobem, jakým jí dal najevo své pohrdání, konečně odešel.

Teď byl zvědavý, co na ty novinky poví jeho žena. Než bude připraven slavnostní oběd na jeho počest, ráno vyslal posla, aby kuchaři dal přesné pokyny, zbývá ještě trocha času. A ten chtěl využít úplně zvláštním způsobem.

Drsným rozkazem „Zmizte!“ vyhnal Albrecht služebné i dvorní dámy své manželky, jakmile otevřel dveře její komnaty.

Žofie, dcera knížete Bedřicha z rodu Přemyslovců, byla štíhlá, rudoplavá krasavice s jistým sklonem k namyšlenosti, který jí hned na začátku manželství odnaučil. Seděla teď nad vyšíváním a opatrně zkoumala manželův výraz. Jeho výbuchy vzteku byly obávané a někdy je musela vytrpět i ona. Tentokrát ho však nepoháněl vztek, ale něco jiného…

Zřejmě to, co dělal ve dnech nepřítomnosti, se mu podařilo, protože tu stál naplněný ješitnou hrdostí a překypující silou, která jí naháněla hrůzu. Jen stěží potlačila chvění.

Nejprve byla šťastná, když jí otec sdělil rozhodnutí provdat ji za budoucího míšeňského markraběte. Ženich byl pohledný, mladý, a ne o třicet let starší jako ostatní nápadníci. Ale o svatební noci, kdy ji surově a bezohledně zbavil panenství, pochopila, že je oddaná s ďáblem.

Navzdory matčinu ujišťování si nedokázala zvyknout na to, jak hrubě se jí zmocňoval, a přijala spíš s ulehčením než dotčeností, když si svou vášeň vybíjel s dvorními dámami, služkami a děvkami. Podporovalo ji jenom vědomí, že jako dcera českého knížete je ve šlechtické hierarchii výš než syn markraběte.

Ale věděla, co následuje, když má její manžel takovou náladu, a začala se jí zmocňovat hrůza. Rychle sklopila oči.

„Můžete mi vyslovit blahopřání,“ oznámil povýšeně Albrecht. „V čestném boji se mi podařilo na otci vyvzdorovat vládu v marce. Radujte se, má milá. Jsem nyní markrabě, a vy míšeňská markraběnka.“

Přistoupil k ní, vzal ji za ruku, kterou mu zdráhavě podala, a políbil ji.

„Blahopřeji vám, choti,“ promluvila, jak jí bylo přikázáno, a nalila mu pohár neředěného vína. S obvyklým pohrdavým úsměvem pohár přijal, naráz ho vypil a hřbetem ruky si otřel ústa.

Pak odepjal meč, bez povšimnutí ho nechal padnout na zem a přistoupil k Žofii.

„Zbývá nám ještě chvíle času do slavnostního oběda. Využijeme ji na oslavu mého vítězství. Očekávám od vás, choti, že mi za devět měsíců konečně porodíte syna.“

To bys ho konečně musel zplodit, pomyslela si vztekle.

Velmi se snažila, aby na sobě nedala své myšlenky znát. Ale Albrecht, jenž cítil otcovu poslední poznámku jako trn zabodnutý v těle, ji znal a nespustil ji z očí.

Věděl, jak jeho žena nenávidí své manželské povinnosti v posteli. Nemohl říct, že je mu to lhostejné. Poslušné a šikovné milenky si mohl povolat z nevěstinců, ty byly ochotné mu na lusknutí prsty posloužit. A to ani nemluvě o služebných a mladých ženách u dvora, které jsou mu po vůli, bez ohledu na to, jestli jsou to děvečky, dcery ministerialů nebo provdané šlechtičny. Ale knížecí dcera, která patří jenom jemu a musí mu odčítat ze rtů každé přání, ať se jí to líbí nebo ne, to je něco docela jiného.

Upřímně si přiznával, že ho vzrušuje pomyšlení, jak velmi se jí příčí povinnost strpět ho v posteli. Koneckonců jí nezbývalo nic jiného. A okolnost, že mu porodila jen dceru a zatím není znovu těhotná, natož aby nosila jeho syna, ji nutí, aby potlačila hrdost na svůj původ a projevila větší pokoru.

„Na co čekáte? Váš manžel vás chce vidět v celé vaší kráse!“ vyštěkl a už rozepínal pásek, který mu držel bruchy.

Žofie polkla a poslechla.

Na jeho netrpělivý pokyn odložila závoj a čepec a rozpletla si vlasy. Se sklopenou hlavou rozšněrovala šaty a svlékla bliaut a spodničku. Okamžitě jí naskočila husí kůže, a to nejen chladem. Přesto se zavřenýma očima ulehla do postele a poslušně roztáhla nohy.

Musí dávat pozor, aby neztloustla, pomyslel si Albrecht. A je to opravdu nuda, jak tam tak bez hnutí leží. Bohužel v posteli neprojevuje takovou živost jako v řeči, když se na začátku manželství pokoušela proti němu prosadit.

Přesto byl vzrušený. Radostný pocit ze snadného vítězství mu propůjčoval sílu.

Poklekl na postel a ještě víc jí rozevřel stehna, lehli si na ni a prudce do ní vnikl.

Byla suchá, samozřejmě jako vždycky. Prudce a plnou silou přirážel. Viděl, jak má semknuté rty a potlačuje výkřiky bolesti. Vzal do prstů její bradavku a stiskl ji tak silně, že se už neovládla, vykřikla bolestí a slzy se jí řinuly ze zavřených očí.

Přece jen to bude docela hezké, pomyslel si Albrecht.

Nejraději by ji chytil za vlasy a bral si ji zezadu, až by z ní byl jen plačící, kňučící uzlík.

Ale pak by běžela za svým zpovědníkem nebo by napsala otci a stěžovala si na jeho zapovězené chování. Jenže Albrecht si nesmí rozhněvat ani českého knížete, ani míšeňského biskupa, třebaže ten je nyní na cestě do Svaté země. Zatím může být jen rád, když probošt dómu a purkrabí přijmou jeho pozvání k slavnostnímu obědu a bez námitek uznají jeho nový úřad.

Plnou silou pronikal do manželčina těla, až konečně s triumfálním výkřikem do ní vystříkl své semeno.

„A Bůh ti buď milostiv, jestli to tentokrát nebude syn!“ pohrozil jí udýchaně, když z ní slézal.

Z údu mu ještě kapalo na její nohy, to bylo pro Žofii poslední ponížení této chvíle.

Ale přece jenom ještě ne poslední.

„Laskavě se snažte tvářit šťastně, až mě budete provázet na slavnostní hostinu!“ rozkázal Albrecht. „Ať vás komorné upraví a obléknou, jak se sluší na markraběnku. Přeji si, ne vyžaduji, abych měl po boku rozzářenou kněžnu.“

Pohlédl na její lhostejný obličej a výraz, kterým spíš hůř než dobře skrývala odpor, a okamžitě se rozhodl, že si na noc objedná děvku z nejlepšího nevěstince v Míšni. Nebo pozve tu mladou vdovu z manželčiny družiny? Nebyla tak upejpavá jako jeho chladná žena a taky neležela v posteli nehnutě jako kláda. Dokonce ani neměla nic proti tomu souložit jinak, než jak to předepisuje církev.

Anebo se naskytne příležitost k nějakému novému úlovku. V myšlenkách se zabýval dalšími ženami, opásal se mečem a vyšel z komnaty.

Žofie za ním zírala, jako by mohla ve dveřích očima propálit díru.

Nenávidím tě, Albrechte z Wettinu, pomyslela si, otřela si slzy a sevřela ruce v pěst.

Chýše Divého muže

Míli za mílí štvali Thomas a Roland své koně podél řeky Muldy směrem na jih a neustále se ohlíželi. Ale zatím je zřejmě nikdo nepronásledoval.

Krátce před cílem se Roland rozhodl, že nepojedou k otcově usedlosti rovnou.

„Buď tam už na nás čekají, nebo tam vyšlou pár ozbrojenců, protože si myslí, že se tam schováme.“

Tak tedy Reinhardovi také nedůvěřuje, pomyslel si Thomas s jistým uspokojením. Nenacházel vysvětlení pro chování většinou zamlklého rytíře, jenž jim dopomohl k útěku, přestože patří k Elmarovým věrným. Ovšem při rychlé jízdě nemohl moc soustředěně přemýšlet. Žebra a pravé zápěstí ho příšerně bolely, místo nosu měl velký, beztvarý chuchvalec, v němž mu tepala bolest, a dýchat mohl jenom ústy.

Neustále sledovali okolí, připraveni vyrazit a hnát se tryskem, kdyby se ukázal nějaký pronásledovatel. Přiblížili se k louce, kde několik chlapců páslo ovce. Nejstarší z nich je uviděl první, vyskočil a zavolal k sobě velkého, chlupatého ovčáckého psa. Nedůvěřivě k nim vzhlédl, ale pak poznal syna svého pána.

Okamžitě poklekl. „Mladý pane, vítejte doma!“ zvolal s rozpjatými pažemi a zvědavě si prohlížel druhého jezdce.

„Wilhelme, neviděl jsi nás, jasné? Bez ohledu na to, kdo se po nás bude ptát,“ naléhavě ho nabádal Roland. Pasák přikývl. Nepochybně měli ti dva za sebou dlouhou, rychlou jízdu a průvodce mladého pána se zlomeným a oteklým nosem určitě i pořádnou bitku. Zjevně mají dost velké potíže.

„Je panstvo doma?“ zeptal se Roland.

Chlapec opět přikývl.

„Tak utíkej za mým otcem a pověz mu, že v chýši Divého muže zase straší.“

Wilhelm se polekaně nadechl a rychle se rozhlédl. Může se strašidlo, o kterém se vyprávějí ty nejděsivější zkazky, objevit i tady? Úzkostlivě se rozhlédl.

„A mé matce pověz, že se pomodlím, aby se rychle zotavila ze spalniček!“

Pasáček se na něj udiveně podíval. „Ale dneska ráno paní vypadala úplně zdravá…,“ poznamenal.

„Já to ale vím úplně jistě. A ty nebuď drzý!“

Chlapec nebyl hloupý a pochopil, že zřejmě hrozí ohromné mrzutosti. Když pomůže, aby se jim zabránilo, bude to pro něj taky dobré.

„Spolehněte se na mě, mladý pane!“

Zašklebil se spiklenecky a zavolal mladšího bratra. „Musím běžet se zprávou. Vy zatím pohlídáte stádo, aby zůstalo pohromadě. Hej, Benno, dej pozor, ať ani jedna neuteče!“ Hlasitě hvízdl na prsty a natáhl ruku. Huňatý pes se rozeběhl, aby ovce sehnal do houfu.

„V chýši Divého muže straší?“ zeptal se Thomas přítele, když ovčák odběhl a oni pokračovali v jízdě. „A my tam teď jedeme? Mám to strašidlo vystrašit svým zkrvaveným nosem?“

Dneska poprvé se Roland zasmál. „To by se mohlo povést. Musel by ses vidět!“

Blížili se k lesu. „Myslím, že to byl můj dědeček, nebo možná už pradědeček, kdo rozšířil zvěst, že tam straší. Proto je ta chýše dobrým úkrytem v nouzi. Tvůj otec se tam taky jednou skrýval, když ho můj táta a Lukas vysvobodili z Randolfova žaláře. Prý byl víc mrtvý než živý. Tehdy se o něj starala tvá matka a vyléčila ho.“

O tom jsem neměl tušení, pomyslel si překvapeně Thomas a uvažoval, kolik toho asi o otci ještě neví. Proč mu nevyprávěl víc, když ještě žil?

Ale odpověď se nabízela: Jako každý chlapec urozeného stavu Thomas opustil rodný dům, když mu bylo sedm let, aby nastoupil do služby jako páže a později panoš a vzdělával se a cvičil na rytíře. Teď si přál, aby mohl s otcem strávit víc času.

V žaludku cítil chvění, když zajížděli stále hlouběji do lesa. Brzy museli sesednout z koní a vést je za uzdu.

„Někde tady to musí být… už jsem tu nebyl celou věčnost. Křoví je mnohem hustší, než si pamatuju… Tamhle, vlevo!“ Roland s úlevou podržel stranou pár trnitých větví.

Thomas se zvědavě díval na zpola rozbořenou chýši, jejíž prkna byla porostlá tenkou vrstvou mechu. Chatrné dveře šikmo visely v pantech a lehce se otevíraly a zavíraly, přestože nezafoukal ani vánek. Možná vylekali nějaké zvíře. V koutech visely husté pavučiny a ze střechy se na ně nedůvěřivě zadívala vrána, pak zakrákala a vznesla se.

Je to tu vážně strašidelné, pomyslel si Thomas. Ale víc než tajemné okolí ho zaměstnávala myšlenka, že by tady možná mohl najít nějakou stopu po otci.

„Pozdrav Pánbůh, vejděte a přineste s sebou štěstí!“ usmál se trochu nuceně, otevřel dveře a opatrně nahlédl dovnitř. Jediné zařízení uprostřed tmavé chýše bylo ohniště postavené z kulatých kamenů.

„Dejž Bůh, abychom se tu nemuseli skrývat dlouho,“ dodal a raději vyšel zase ven.

Několik kroků od chýše byla malá mýtinka, na kterou dopadaly sluneční paprsky. Sytě zelený mech a drobné bílé kvítky jí dodávaly zdání útulnosti. Thomas přemítal, jestli tady kdysi spolu pobývali otec a matka. Pak si ale za to pomyšlení spílal do hlupáků. Vždyť od té doby uplynulo nejméně dvacet let. Kdoví, jak to tady tenkrát vypadalo a zda jeho rodiče už byli vůbec manželé. Přesto měl ten výjev před očima, jak otec něžně objímá matku a líbá ji.

Obrátil se k Rolandovi, aby představu zaplašil. Beze slova se posadili vedle koní stojících těsně u chýše a čekali.

Raimund právě něco domlouval s vesnickým kovářem, když k němu přiběhl mladý ovčák. Jakmile mu chlapec vyřídil vzkaz, rytíř dlouhými kroky zamířil přes dvůr ke kamennému domu. Cestou přikázal děvečce, aby podřízla slepici a nachytala krev do džbánku. Překvapeně na něj pohlédla a běžela pro sekeru.

Manželka Alžběta seděla u okna a šila, vedle sebe kupu vypraných kalhot, které bylo nutné spravit.

„Roland a ještě někdo, pravděpodobně Thomas, jsou nablízku, chtějí se se mnou sejít v chýši Divého muže,“ oznámil jí.

Alžběta starostlivě svraštila čelo. „Obvyklé potíže? Nebo to, čeho se už dávno obáváme?“

„Rolandův průvodce prý je strašně zmlácený, říkal mladý Wilhelm. Potkali ho, když pásl ovce. A ten vzkaz se spalničkami je heslo, které jsme si domluvili pro případ, že někomu hrozí bezprostřední nebezpečí.“

Červená svědící vyrážka velmi nakažlivé a nebezpečné nemoci, kterou se dá v případě nutnosti předstírat pomocí zředěné slepičí krve, by pravděpodobně i nejodvážnějšího muže odradila, aby nemocného zatkl.

Alžběta odložila šití a bez dalších slov vytahovala z truhly oblečení a pruhy plátna. Pak odběhla do spíže a kuchyně, aby sbalila do koše chleba, sýr a studenou pečeni. Raimund shledával různé věci, které by se mohly synovi a jeho průvodci hodit. Když ho Roland volá do chýše Divého muže, znamená to, že se musí na delší dobu schovat nebo uprchnout. Potřebují tedy zbraně, měchy na vodu, velký kus plátna, aby si mohli popřípadě postavit stan, kožešiny…

Naložil dva nákladní koně a po krátké úvaze si neosedlal svého ryzáka, ale mladého vraníka podobného tomu, jakého daroval synovi při pasování na rytíře.

Utahoval sedlové řemeny, když k němu Alžběta přicházela se svým koněm.

„Dovol, abych jela s tebou,“ prosila. „Jestli jsou zranění, nebo musí uprchnout… Je to můj jediný syn a je možné, že ho dlouho neuvidím. Aspoň se s ním chci rozloučit.“

Raimund jí beze slova pomohl do sedla. Pro nezasvěcené to mohlo vypadat, že si pán a paní vyjíždějí na koních. Že s sebou vedou i dva nákladní koně, viděli jen stájoví pacholci, a ti měli tolik práce, že o tom vůbec nepřemýšleli.

Thomas a Roland nečekali dlouho a praskající větve prozradili, že se někdo blíží. Pro jistotu tasili zbraně.

Když poznali, že se k nim křovím prodírá Raimund, s úlevou meče a dýky vrátili do pochev. Raimund pomohl manželce projet křovím a objal syna.

„To je dobře, žes přivedl i matku. Už jsem se bál, že by ji mohli vzít jako rukojmí,“ promluvil Roland.

Teď si Thomas uvědomil, jaké starosti si přítel dělal o rodiče. Připadal si ve srovnání s ním skoro lehkomyslný, protože prostě věřil, že jeho v bojích zkušený a všemi mastmi mazaný nevlastní otec už něco vymyslí, aby je z těžkostí vysekal.

Také Rolandovi rodiče vypadají vylekaněji, než Thomas čekal. Nebo je to tím, že zestárli? Raimundovi je asi kolem padesátky, přemýšlel. Je o dost starší než Lukas nebo matka. Otec by teď byl v jeho věku. Doufám,otče, že jsi se mnou spokojený, když mě z nebe pozoruješ, pomyslel si a bylo mu nějak divně.

„Co se stalo?“ zeptala se Alžběta naléhavě, když se pozdravila i s Thomasem a nedokázala skrýt úlek nad tím, jak vypadá.

Vyhladovělí mladíci se pustili do přinesených zásob a střídavě vyprávěli o Albrechtově převratu na hradě Döben a o jeho nejbližších plánech.

„Okamžitě musíme do Freibergu,“ rozhodl Raimund. „Za jiných okolností bych řekl, že vy dva musíte zmizet nebo se tady skrývat, dokud se situace trochu neuklidní. Ale tahle záležitost je závažnější, než tušíte.“

Obrátil se k Thomasovi: „Nepřísluší mi rozhodovat o tvém osudu, to musí udělat tvůj nevlastní otec.“

Pak se opět otočil k manželce.

„Alžběto, ty raději pojeď s námi. Roland má pravdu, bylo by příliš nebezpečné nechat tě tady samotnou. Ostatně,“ s úsměvem si pohladil bradu, „ta stará lest se spalničkami nebyla špatná.“

Raimund, Alžběta, Thomas a Roland uháněli jako štvaní, aby dojeli do Freibergu, než nastane noc. Když před sebou rozeznávali obrysy města, Raimund ostatním přikázal, aby čekali.

„Pojedu nejprve sám, abych zjistil, o čem mluví stráže u západní brány. Kdyby vás tady už hledali, pošlu někoho z Lukasových věrných. Pak ujíždějte do kláštera Marienzelle a poproste o církevní azyl.“

Zkoumavě pohlédl na Christianova syna. „Tak jak teď vypadáš, tě nikdo nepozná. A vy dva, jakmile vjedete do města, si zakryjte tvář, jak jen to bude možné, aby to nebylo nápadné.“

Před Petrovou bránou na Raimunda již čekalo překvapení v podobě jednoho ze zrzavých kovářových synů.

„Rytíř Lukas doufal, že přijedete, pane. Ke každé bráně postavil jednoho z nás. Mám vás nenápadně a bezpečně k němu dovést.“

Guntram, mladý kovář, se rozhlédl na všechny strany a ztišil hlas. „Ale když s sebou máte doprovod, pojedeme raději Míšeňskou bránou. Z tamějších stráží vás nikdo nezradí.“

Velké plány

„Kde je Klára?“ byla první Thomasova slova, když vešel do domu rodičů. S nadějí, že to nikdo jiný neuslyší, zašeptal Lukasovi: „Randolfův syn hrozil, že jí ublíží.“

Klid, s jakým nevlastní otec přijal tu zprávu, a jeho ujištění, že Klára je pod dobrou ochranou a tenhle Rutger se jen vytahuje, ho uklidnila. Ale opravdu klidný byl, až když Lukas pověřil kováře Guntrama, aby si vybral dva důvěryhodné muže ze strážných, vyhledal Kláru a neustále jí byl po boku.

Naštěstí to Marta nezaslechla, protože byla velmi rozrušená z noční návštěvy. Veškerou pozornost soustředila na Thomasův zakrvácený a opuchlý obličej.

„Než začnete kout plány, musím mu narovnat nos,“ prohlásila tak rázně, že se nikdo neodvážil odporovat.

Trvala na tom, aby návštěvníci šli do komory a naplnila kbelík studenou vodou. Všichni usedli k velkému stolu v komoře: Lukas, Marta, Raimund, Alžběta a oba mladí uprchlíci. Lukas se ujal role hostitele a naléval všem pivo, protože Marta teď bude mít plné ruce práce.

Marta beze slova synovi vtiskla do ruky misku a Thomas ji s údivem přijal. Brzy pochopil, k čemu byla určena.

Marta si nejprve ve světle svíčky důkladně prohlédla zlomený nos, potom svícen postavila na stůl. Zavřela oči, aby se soustředila, špičkami prstů přejížděla po zranění, vstala, nadechla se a plnou silou zatáhla.

Thomasovi vytryskly slzy z očí, před očima mu tančily barevné hvězdy a pocítil prudkou nevolnost. Tiskl si k hrudi misku, ale s velkým úsilím se mu podařilo nevyzvracet přede všemi obsah žaludku.

„Všemohoucí, čím jsem si tohle zasloužil?“ zasténal, když dokázal nabrat dech.

Marta vyždímala utěrku, kterou namočila ve studené vodě, a vtiskla mu ji do ruky. „To si přilož na nos na ochlazení.“

V naději, že bolest poleví, okamžitě poslechl.

„Máš ještě nějaké jiné zranění?“ zeptala se matka.

„Jen pár modřin. A asi trochu naražená žebra,“ zlehčoval svůj stav.

Marta na něj pochybovačně pohlédla, ale o to se postará později. Teď mají přednost znepokojivé novinky.

„Předtím tady byli čtyři Elmarovi muži a všechno prohledali. Pátrali po vás,“ vysvětloval Lukas, jak je možné, že je očekával.

Reinhard ho ale předem varoval. Lukas se tedy mohl při příchodu pronásledovatelů hlasitě rozčilovat nad nestydatostí, s jakou chtějí prohlížet jeho domov. Pár hlasitých rozkazů výše postavené osoby je pořád ještě nejlepší způsob jak se prosadit. Potom polekaným strážím s předstíranou velkorysostí dovolil nahlédnout do domu a stájí, protože koneckonců jen konají svou povinnost, a vtiskl jim do ruky pár drobných, aby se po dlouhé cestě mohli v hostinci posílit. Tam se někdo z jeho lidí postará, aby zůstali déle a poháry jim nikdy nevyschly. Kolem domu rozmístil několik nenápadných mužů, aby ho včas varovali, kdyby se pronásledovatelé vyslaní Albrechtem přece jen vrátili.

Proto se Lukas navzdory Martiným pochybnostem rozhodl Rolanda a Thomase, jakmile se objeví ve Freibergu, přivést k nim domů a nikoli do nějakého úkrytu. V současné chvíli to nikde nebylo jistější než právě u nich doma, kde jsou mezi sebou a vědí, že kolem je dost spolehlivých bojovníků.

„Reinhard nám potají poslal po jedné děvečce zprávu, že se Albrecht zmocnil vlády nad Míšeňskou markou a vzal naše syny jako rukojmí,“ pokračoval Lukas. „Víc nevíme. Co se stalo?“

Thomas a Roland opět střídavě vyprávěli.

Když skončili, pohledy přítomných se upřely na Lukase. Zřejmě všichni očekávali, že bude znát nějaké východisko a rozhodne, co dál.

„Císař se bezpodmínečně musí dozvědět, že jedno z jeho knížat bylo násilným převratem zbaveno moci,“ prohlásil okamžitě. „Zřejmě, ne zřejmě, ale určitě musí zasáhnout. Jinak by se mohlo stát nechvalným příkladem, že synové povstanou proti otcům a navíc jim to projde. To by zpochybnilo boží řád na zemi.“

Lukas pohlédl na Martu, pak přejel očima k Raimundovi a Alžbětě a Thomas si byl jistý, že se beze slova dorozumívají a každý z těch čtyř si myslí totéž co ostatní. Viděl, že matka zbledla a kouše se do spodního rtu, avšak sotva znatelně přikyvuje jeho nevlastnímu otci. Jsou mnoho let opravdu úzce spojeni, pomyslel si a přemítal, jak se jeho a Rolandovi rodiče právě rozhodli. Ale brzy se to dozví.

„Protože naši synové odtud beztak musí co nejdřív zmizet, měli bychom tenhle důležitý úkol svěřit jim,“ promluvil Lukas.

Pak pohlédl na Thomase a Rolanda. „Za předpokladu, že se toho budou chtít odvážit. Jeďte do Uher a najděte hraběte Dietricha! Nevydal se na cestu s císařským vojskem hned z Řezna, ale měl v úmyslu připojit se k němu v Prešpurku. Tam císař oslaví Svatodušní svátky a uspořádá dvorský sněm. Když Dietricha nenajdete, pojedete dál.“

Až do Svaté země… Ta slova se vznášela v místnosti, přestože je nikdo nevyslovil.

„Thomas je raněný, je nemožné, aby se zítra vyhoupl do sedla a vydal na tak dalekou cestu,“ namítla Alžběta.

„Tady zůstat nemůže, stejně jako Roland. Hledají je. Raimund a já teď odjet nemůžeme. Musíme získat pro syny čas. Raimund musí na své usedlosti předstírat, že nic netuší a nic neví a já musím zítra na hradě předstoupit před Albrechta a tvářit se, jako bych nevěděl nic o jejich zajetí a podařeném útěku, a odpřísáhnout mu věrnost.“

Thomas dosud plně zaměstnaný bodavou bolestí v obličeji a vyhlídkou na cestu k císaři na nevlastního otce užasle pohlédl.

„A to byste udělal?“ V jeho hlase nebylo možné přeslechnout vztek.

Lukas si odpustil Christianova syna za to pokárat. Mladík se dosud držel statečně a jeho rozhořčení je pochopitelné, vždyť mladý člověk tak snadno rozděluje svět jenom na dobro a zlo.

„Chlapče, obávám se, že mi nic jiného nezbývá, pokud to ode mě bude vyžadovat. Kdyby šlo jenom o mě, čelil bych mu. Ale Albrecht by se pak pomstil na tvé matce, sestře a mladším bratrovi. Když odepřu složit mu přísahu věrnosti, může mě dát popravit.“

Thomas hlasitě vydechl.

„Myslíte, že by se toho odvážil?“ zeptal se pokorně a přejížděl pohledem mezi Lukasem a Raimundem.

„Ty snad o tom pochybuješ po všem, cos právě zažil?“ opáčil nevlastní otec.

„Teď všechno bude záležet na vás. Musíte dostihnout císaře a s Dietrichovou pomocí si u něj vyžádat slyšení dřív, než v Prešpurku předá vládu synovi Jindřichovi,“ naléhavě se ozval Raimund. „Je možné, že by za trest Albrechta vyloučil z dědické posloupnosti. Pak by se míšeňským markrabětem stal Dietrich.“

Thomas vykulil oči. Až tak daleko tedy sahají plány, zápletky a naděje v téhle záležitosti!

Přece jen by si měl od matky dát prohlédnout žebra, než zase vsedne na koně.

Kradmo pohlédl na Rolanda, jenž zjevně nebyl tak překvapený jako on. Je možné, že chytrý přítel takový vývoj věcí předpokládal?

„Než vyrazíme na cestu, musím s vámi projednat něco velmi důležitého,“ prohlásil Roland s vážnou tváří.

Chce požádat o sestřinu ruku, vzpomněl si Thomas. Kvůli posledním událostem na to pozapomněl.

Ale než Roland stačil pokračovat, ozvalo se hlasité zaklepání na dveře.

Marta se zachvěla. Alžběta leknutím vrazila do poháru a víno vyšplíchlo přes okraj.

Roland vyskočil a tasil meč, Raimund taktéž. Thomas sáhl po dýce.

Lukas jim pohybem naznačil, aby si sedli, ale zbraně nedali z rukou. Také tasil dýku a pootevřel dveře. Když uviděl příchozího, otevřel dokořán.

Vešel Reinhard a rozhlédl se po společnosti.

„Díkybohu, tak jste to dokázali!“ zvolal tlumeně, když viděl mladíky, jimž dopomohl k útěku.

„Děkujeme ti, žes naše syny zachránil,“ promluvil Raimund, vrátil meč do pochvy a přistoupil k Reinhardovi, aby ho objal.

Thomas odložil utěrku, která už nos nezchlazovala, a vztekle se zadíval na hosta. Co je tohle za hru? Dobře, pomohl jim ze žaláře, ale co pohledává Elmarův kumpán na jejich tajné schůzce?

„Jak dlouho můžeš zůstat?“ zeptal se Lukas, jako kdyby Reinhard samozřejmě patřil k nim.

„Chvíli času mám. Myslí si, že jsem šel do nevěstince,“ odpověděl klidně tmavovlasý rytíř.

„Co je s Danielem? Jsou Marta, Klára, Alžběta a chlapci v nebezpečí?“

„Zatím ne,“ odpověděl Reinhard a usedl na lavici, kde mu Lukas a Raimund udělali místo vedle sebe. „Albrecht byl samozřejmě vzteky bez sebe. Vypsal na Thomase a Rolanda odměnu. Kdo je najde, má je neprodleně zabít, aby nikde neprozradili podrobnosti událostí na Döbenu. Ale zatím se musí ještě trochu držet zpátky, dokud mu císař nepropůjčí marku v léno. Elmar to ví a zachovává chladnou hlavu. Aspoň doufám. Albrecht chce svůj další postup vůči vám zařídit podle toho, zda mu zítra budete přísahat věrnost.

Lukas pohlédl na nevlastního syna, jenž civěl na Reinharda jako na cizokrajné zvíře.

„Potřebuje dobré lidi na obranu Freibergu. Chce, aby se tu nerušeně dobývala ruda a tavilo stříbro. Má velké, ctižádostivé plány, ten nový vládce marky. A k nim potřebuje truhly plné peněz. Když mu odpřísáhnete, že budete chránit stříbro, možná vás nechá na pokoji. Ovšem…“

Reinhard se odmlčel a pohlédl na Lukase. „Žádá rukojmí. Kláru.“

Na okamžik zavládlo v komoře mrtvé ticho.

„Tvoji synové jsou pro něj ještě moc malí a tvůj nejstarší je bastard, toho nebere vážně. Bude od tebe žádat Kláru jako zástavu. A jak ho všichni známe, určitě nevydá rozkaz, aby jí na hradním vrchu v Míšni všichni prokazovali patřičnou úctu.“

Reinhard se odmlčel a prohlásil: „Vidím jen jediné schůdné východisko.“

Lukas pohlédl na Martu a opět na Reinharda.

Pak přikývl, přejel dlaní po plnovousu a prohlásil: „Ano. Manželství se musí uzavřít okamžitě.“

Thomas měl pocit, že ho zasáhl blesk. Roland chtěl vyskočit, ale ovládl se a nechápavě pohlédl příteli do očí.

„Jaké manželství?“ vypravil ze sebe Thomas. Měl pocit, že těch překvapení bylo v posledních dnech už dost.

„Reinhard požádal o Klářinu ruku.“

„Ale…“

Thomas zoufale pohlédl na přítele, ale ten se jen nahrbil a lehce zavrtěl hlavou. Bylo jasné, co musel přiznat a nedokázal by vyslovit: Roland už jako ženich nepřipadá v úvahu. Je uprchlý vězeň a skoro již na cestě k císaři, aby vznesl žalobu na nového vládce Míšeňské marky. Nemůže Kláru vzít s sebou do Prešpurku, protože mají na cestu velmi málo času, chtějí-li tam dojet do Svatodušních svátků, a hlavně kvůli tomu, kdyby tam byl vyzván, aby složil přísahu poutníků do Svaté země.

„Zbláznili jste se? Odkdy mu důvěřujete?“ vykřikl Thomas, vyskočil a ukázal hlavou na Reinharda. „Vloudil se k vám a pustil nás ze žaláře jen proto, aby získal mou sestru! A až ji bude mít, klidně ji může půjčovat svým kumpánům!“

„Mlč a sedni si!“ zařval nevlastní otec, což u něj nebylo zvykem. „Reinhard je zasloužilý rytíř a léta byl věrným přítelem tvého otce.“

„To tedy dosud uměl skvěle skrýt,“ odmlouval nenávistně Thomas. Pomyšlení, že sestra se nestane ženou jeho nejlepšího kamaráda nýbrž toho neproniknutelného chlapa, v něm vyvolávalo nevolnost.

„Byl to náš společný plán,“ přísně pokračoval Lukas a upíral oči na Thomase. „Reinhard měl vzbudit dojem, že stojí na Elmarově straně, jak prozíravé opatření pro situaci, jaká nastala teď. Nemůžeme Kláru poslat do kláštera, to by byla její smrt, a nemůžeme ji ani natrvalo někde schovat. Jestli se někdo může nastálo postarat o bezpečnost tvé sestry, je to právě Reinhard.“

„Namluvil jsem Albrechtovi, že lepší dojem udělá, když ji provdá,“ pokračoval Reinhard hlubokým hlasem. „Nepůsobilo by dobře, kdyby dceru ctihodného rytíře ve svých službách držel jako rukojmí. Koneckonců už má na krku zajetí svého otce.“

Odhrnul si tmavé vlasy z čela a obrátil se k Martě. „Odpusťte mi to, ale musel jsem předstírat, že o Kláru nestojím, ale prokážu mu tu službu z oddanosti k němu.“

Napil se a upřel oči do neurčita.

Marta celou dobu mlčela, dokonce i když se její manžel a syn slovně střetli. Teď se prudce narovnala. Všichni na ni pohlédli a čekali, co řekne. Lukas viděl v jejích očích bolest a nejraději by ji objal. Věděl, že se s připravovanou svatbou jen těžko vyrovnává, navíc se teď měl i její syn vypravit na dlouhou, nebezpečnou cestu. Dnešek pro ni byl těžký den.

„A když od tebe budou požadovat, abys jim mou dceru vydal?“ zeptala se rozrušeně. „Nemůžeme se něčeho takového odvážit!“

Cítila na sobě pohledy všech přítomných a sklopila oči.

„Tehdy, když byl Christian prohlášen za mrtvého a Oto mi rozkázal provdat se za Ekkeharta…,“ pokračovala tiše a pohlédla na Lukase s tichou prosbou o pochopení. „Randolf, Giselbert a Elmar požadovali, aby mě potom… až se stanu jeho ženou… přenechal jim. Naštěstí se Christian a Lukas v poslední chvíli vrátili a zabránili, aby bylo manželství završeno a mohlo k tomu dojít.“

Tenkrát, pomyslel si s trpkostí Lukas. Podruhé, když Ekkehart Martu unesl, přišel příliš pozdě. Dodnes si to nedokázal odpustit.

„Mohu od nich žádat, aby mou manželku nechali na pokoji,“ ujišťoval ji Reinhard. „Poslechnou. Tím spíš, když budou věřit, že mě Klára nenávidí. Lukas musí zítra dát najevo nelibost nad sňatkem, aby všechno vypadalo věrohodně. Však my světu sehrajeme divadlo.“

Reinhard sevřel v ruce kříž, který nosil na řetízku kolem krku, a pohlédl na Martu. „Máte mé slovo při všem, co je mi svaté: Do poslední kapky krve udělám všechno, abych ochránil vaši dceru.“

„A kde vůbec Klára je?“ zeptal se Thomas.

Muži tady jednají o osudu jeho sestry, jako kdyby jí do toho nic nebylo. Byl napjatý, co tomu všemu řekne.

„Je u jedné rodičky, zajdu pro ni,“ odpověděla Marta.

„Doprovodím tě,“ nabídl okamžitě Thomas. Byla už noc a kdo byl v tomto čase na ulici, měl mít doprovod, světlo a pádný důvod, proč ruší noční klid.

Nevlastní otec zakoulel očima. „Ty a Roland jste přesně ti praví, kteří se musí dneska v noci procházet městem!“ namítl, ale vskrytu ho Thomasova starost o sestru a matku dojala. „Postarám se o to.“

Vstal a na chvilku vyšel ven, aby pro ni poslal stráž.

Musím si s Klárou bezpodmínečně promluvit mezi čtyřma očima, pomyslel si Thomas. Jestli toho chlapa nechce a nezajásá, až uslyší o tom, že se má stát jeho ženou, pomůžu jí utéct. Potom se může provdat za Rolanda.

Když se Lukas vrátil, zamířil k velké truhle, která stála v koutě komory, a zvedl víko. Nemusel hledat a vytáhl podlouhlý předmět zabalený v kůži.

Thomas polkl, protože okamžitě věděl, co to je. Lukas rozvinul pruh kůže, vzal zbraň a podával ji nevlastnímu synovi. „To je meč tvého otce. Zasloužil sis ho. A obávám se, že ho budeš potřebovat.“

Thomasovi se v hlavě vynořily vzpomínky, jak s ním kdysi otec cvičil boj s mečem, když spolu mohli trávit chvíli času.

Marta stěží potlačovala slzy. Její syn netušil, jak moc se podobá svému otci, když byl mladý.

Thomas s úctou oběma rukama převzal meč a vytáhl ho z pochvy. Byla to skvělá zbraň. Otec si meč dal zhotovit u kolínských zbrojířů daleko široko vyhlášených svou prací. Peníze, a stálo to celé jmění, mu daroval Otův bratr Dietrich z Landsbergu, markrabě Východní marky, jenž před několika lety zemřel.

Zbraň byla výborně udržovaná; čepel se leskla a byla ostře nabroušená. Thomas měl pocit, jako kdyby na rukojeti pečlivě potažené kůží ještě cítil teplo otcovy ruky.

Snažil se nedat na sobě znát velké rozrušení a meč zasunul zpátky do pochvy. Další balíček, který Lukas z truhly vyňal, byl mnohem menší. Christianův syn udiveně zjistil, že jsou v něm mince a malé cihličky stříbra.

„Nemůžeme vědět, zda vás císař s poselstvím pošle zpátky,“ oslovil Lukas mladíky. „Je možné, že hrabě Dietrich vás pošle na svou usedlost do Weißenfelsu. Ale stejně dobře je možné, že vás císař vyzve, abyste se připojili ke křížové výpravě. Vím, že přijmout kříž a putovat jako bojovník do Svaté země je závažné rozhodnutí. Ale…,“ zaváhal a stáhl koutky, „císař, jak zjistíte, dovede být velmi přesvědčivý. Pokud se budete chtít připojit k jeho vojsku, musíte předložit majetek ve výši tří hřiven stříbra, protože tentokrát se smějí výpravy zúčastnit jen bojovníci vyššího stavu, kteří jsou schopni postarat se o sebe a své mužstvo. Tohle je víc, je to všechno, co máme.“

Váhavě objal nevlastního syna.

„Modlím se k Všemohoucímu, abychom vás neposílali na smrt,“ zašeptal nezvykle vážně. „Ale tady byste měli smrt jistou. Přijmi mé požehnání, synu. Bůh vás ochraňuj!“

Chvíli bylo v komoře ticho.

Pak je přerušil Raimund. „Pod Friedrichovým velením je dobrá naděje získat zpátky Jeruzalém a pravý kříž,“ ujišťoval je, hlavně aby uklidnil Alžbětu a Martu. „Ještě nikdy žádný král ani císař nevedl do Svaté země větší vojsko. Kromě toho cestu zná a dobře se připravil. Vyslal poselství ke všem vládcům, jejichž územím bude vojsko procházet, aby mu povolili pokojný průchod a zajistili zásobování. Mohl by Jeruzalém nejen dobýt, ale stát se i jeho králem!“

„Králem Jeruzaléma?“ zeptal se překvapeně Thomas.

Od chvíle, kdy opustili chýši Divého muže, nabývaly události stále větších rozměrů, počínaje možnými změnami v následnictví vlády v Míšeňské marce až po dobytí nejvznešenější části křesťanského světa!

„Kdo jiný než Friedrich Štaufský? Bývalý král Jeruzaléma Guy de Lusignan svůj nárok na korunu ztratil, když vedl své vojsko ke zdrcující porážce u Hattínu. Kvůli jeho selhání padlo Svaté město do rukou nevěřících. A když ho Saladin propustil ze zajetí, musel přísahat, že ze Svaté země odejde,“ pokračoval Raimund. „Kdo jiný je schopen nastoupit na jeho místo? Ani nový anglický král Richard, který si dává říkat Lví srdce, ani francouzský Filip. Jejich vojska jsou mnohem menší než Friedrichovo. Navíc je císař Svaté říše římské a burgundský král. Jeruzalémská koruna by završila jeho životní dílo.“

„Marníte čas rozdělováním královských korun, které ještě nejsou ani dobyté,“ přerušila ho netrpělivě Marta. „Zítra ráno musíme být pozorní a ostražití, chceme-li své syny dostat z města živé. A do té doby máme ještě spoustu práce.“

Prudce vstala, namočila utěrku do studené vody, vyždímala ji a mlčky podala Thomasovi, aby ji přiložil na poraněný nos.

„Teď se podívám co máš se žebry.“

Reinhard to okamžitě pochopil jako výzvu k odchodu a vstal.

„Na stráž do Petrovy brány jsem na zítřek přidělil lidi, kterým můžeme důvěřovat,“ oznámil na rozloučenou a odešel.

„Máte doma dost bílého plátna?“ zeptala se Alžběta Marty. „Oba budou potřebovat burnus… pokud opravdu pojedou do Svaté země,“ přejela si rukávem přes obličej a tiše popotahovala.

„Pomůžu ti s nimi,“ odpověděla Marta. Se semknutými rty prohlížela podlitiny na synově těle a potírala je kostivalovou mastí. „Naštěstí není nic zlomené,“ oznámila s úlevou. „Teď byste měli jít za páterem Hilbertem, aby vás vyzpovídal.“

Thomas se beze slova oblékl a spolu s Rolandem se vydali za kaplanem.

Lukas pohlédl na Raimunda. „Ještě se podíváme na koně,“ navrhl. Jak znal ženy, chtějí teď být jistě o samotě, aby spolu sdílely starost nad odchodem synů na nebezpečnou cestu, než přijde Klára a budou před ní muset předstírat klid.

Na cestě

Jakmile se začalo rozednívat, Thomas a Roland tiše vedli koně k bráně, aby mohli z města vyjet hned, jakmile se brána otevře.

O něco později je budou následovat Raimund a Alžběta a pojedou domů s Lukasovým nejstarším synem Paulem. Jeho matka byla děvečka a zemřela před třemi lety. Přestože chlapec byl bastard, Lukas chtěl, aby byl pro jistotu z Albrechtova dosahu. Raimund ho ode dneška bude vychovávat u sebe, na tom se ještě v noci domluvili.

Svého legitimního prvorozeného by Lukas na přechodnou dobu odvezl do kláštera Marienzelle, kdyby situace vypadala nebezpečně. A nejmladšího syna, kterého s Martou měli, by mohl v případě nutnosti schovat u přátel ve Freibergu. Čtyřletého chlapce si nikdo nevšimne.

Ráno hustě pršelo, což bylo uprchlým rukojmím vhod. Za takového počasí se za časného jitra nikdo z obyvatel Freibergu nezdržoval v ulicích a uličkách plných louží a mokrých odpadků. V kuklách stažených hluboko do čela dojeli k Petrově bráně, aniž si jich někdo všiml, a bez zastavení opustili město.

Každý ještě s sebou vedl nákladního koně s výzbrojí, zbraněmi, proviantem a různými užitečnými věcmi. Oba měli plnou hlavu dobrých rad, které jim udělila hlavně Marta a vztahovaly se k tomu jak přežít zranění, nemoci a horko, pokud by jejich cesta v Prešpurku nekončila.

Také Thomas nyní jel na drahém vraníkovi, na koni, na němž přijel Raimund do chýše Divého muže. Byl to potomek černého hřebce, který kdysi patřil Christianovi, a Thomas mu okamžitě dal stejné jméno: Radomir.

„Vezmi si ho jako předčasný dar k tvému pasování na rytíře,“ řekl mu Raimund. „Je možné, že vaše životy budou záviset na tom, jak rychlé a spolehlivé koně budete mít.“

Navzdory tak velkorysému gestu a tomu, že se jim jako ostře pronásledovaným utečencům podařilo bez potíží dostat do města a zase ven, měl Thomas velmi špatnou náladu.

Celé dopoledne nepromluvil ani slovo, jezdci cválali deštěm, až Roland navrhl malou přestávku. Freiberg nechali už dost daleko za zády.

Roland se rozhodl, že si nebude přítelovy podmračené tváře všímat, hodil mu kus chleba, sám si vzal také, sedl si na kámen a jedl. Chléb byl provlhlý, z oblečení a vlasů mladíků kapala voda.

Daleko široko nebylo človíčka. Hřebci pili z potoka, který tekl na kraji louky. Nebe bylo zatažené a vypadalo to, že dneska vůbec pršet nepřestane.

Roland mlčky hleděl na kamarádovu strnulou tvář. Neměl náladu o nic lepší a vůbec se mu nechtělo bránit se před nevyslovenými výčitkami.

Ale Thomas se potřeboval pohádat.

„Tak co, chutná ti?“ zeptal se posměšně. „Užíváš si život na svobodě? Nevadí ti, že se chudák moje sestra musí provdat za toho odporného chlapa?“

„Přestaň!“ stroze odsekl Roland.

„Já bych přestal,“ odpověděl vztekle Thomas a přikročil k příteli. „Já bych s tím ani nezačal. Ale kdo mi nyl do ucha: Já tak miluju tvou sestru, chci se s ní oženit… třeba s ní i uteču… Proč jsi včera večer neřekl ani slovo? Měl jsi strach, že řekne ne? Nebo ještě ti tvůj otec jednu vrazí, protože ti už jasně řekl, že jsi na ženění moc mladý?“

Stál těsně před Rolandem. Přítel pomalu odložil chleba a vstal.

„Nedělej ze mě zbabělce!“ promluvil tiše, ale důrazně.

„Ale ano, budu!“ řval Thomas. „Bez boje jsi ji přenechal tomu hajzlovi, který s ní má bůhvíjaké úmysly!“

Ve slepé zuřivosti se na přítele vrhl pěstmi.

Roland útok snadno odrazil. Ale Thomas byl tak rozzuřený, že zapomněla na svou bolest a v příštím okamžiku se strhla rvačka.

Raimundův syn ji rychle ukončil, zezadu Thomasovi ovinul krk svou paží a podržel mu pěst před nosem. „A teď se, člověče, vzpamatuj, nebo ti matka ten nos rovnala zbytečně!“

Pustil Thmase, který padl na kolena a schoulil se. Prudká, bodavá bolest v těle mu připomněla, že ještě zdaleka není schopen ani obyčejné rvačky. Přiložil si ruku k žebrům a lapal po dechu. Zahanbeně sklopil hlavu a mokré vlasy mu sklouzly přes obličej.

Roland mu rozzlobeně hodil i svůj kus teď už úplně rozmočeného chleba.

„A kam bych s ní asi mohl utéct, ty troubo?“ zařval a také se přestal ovládat. „Zapomněls, že jsme teď asi nejhledanější dva muži v celé marce? Co kdyby nás našli i s ní a zajali? Mají nás hned pověsit, to jsi zapomněl? Co by s ní asi udělali, až bychom se houpali za krk na nejbližším stromě? Nebo co by bylo, kdybychom dorazili k císaři a on nás vyzval, abychom přijali kříž? Cožpak jsi mi sám nepověděl, že tentokrát nejsou ve vojsku povolené žádné ženy? Chceš z ní udělat děvku? Bylo by ti to milejší, co?“

Thomas vztekle a bezmocně odlomil kousek kůrky, ale nejedl.

„Já to prostě nemůžu snést…,“ přiznal se tiše a stěží potlačil vzlyknutí. „Když si představím, co jí možná udělá…“

„Tak to jsme na tom stejně,“ trpce podotkl Roland. „Nejraději bych se na místě otočil a vrátil se do Freibergu, abych ji vzal s sebou.“

Odhrnul si pramen mokrých vlasů z očí a zkoumavě pohlédl na kamaráda, zda dokáže s pevně obvázaným trupem a žebry teď ještě víc rozbolavělými vsednout na koně. Musí pokračovat v cestě.

Ale Thomas se ani nesnažil vstát, když Roland mířil ke koním.

„Dneska v noci jsem s ní tajně mluvil,“ oznámil tiše a pořád ještě seděl na mokré trávě.

Roland se prudce obrátil. „Pověděl jsi jí o mém záměru požádat o její ruku?“

„Samozřejmě ne,“ odsekl Thomas. „To budeš muset udělat sám, jestli ji opravdu chceš!“ Pak už klidněji a po malé odmlce pokračoval: „Zeptal jsem se jí, jestli chce, abychom ji vzali s sebou a někde schovali. Nebo jestli třeba s kovářovými syny už něco vykoumali, aby té svatbě unikla a zároveň se vyhnula všemu nebezpečí, jaké jí hrozí od Albrechta.“

„Co na to řekla?“ naléhavě se zeptal Roland. Nechtěl si to přiznat, ale i on vskrytu choval naději, že Lukas nebo Petrova banda mají nějaký tajný plán, aby Kláru dostali do bezpečí.

„Řekla, že zůstane. Že musí zůstat. Když budou mít ji, možná už nebudou hledat nás. A pak bude v bezpečí i Daniel a mí nevlastní bratři.“

„Je to statečná dívka,“ poznamenal Roland a nedokázal potlačit hořkost.

„Klára si to představuje moc jednoduše,“ odporoval zoufale Thomas. „Možná si ve své nezkušenosti dokonce myslí, že ten chlap není tak zlý. A strašné prozření se dostaví až po svatbě. Vůbec na to nesmím pomyslet…“

„Myslíš, že mě se líbí představa, jak ji jinému vedou do postele?“ Roland ta slova skoro zařval. „Ale je chytrá, ví, co má dělat. A jestli ty chceš udělat něco pro ni a ostatní, tak konečně vylez do sedla a nekňourej tady! Musíme k císaři. Jenom on dokáže Albrechta zastavit. Čím rychleji ho zastihneme, tím lepší vyhlídky bude mít i Klára.“

Přípravy

Také v Míšni lilo jako z konve, když se Albrecht s velkým doprovodem vydal do Freibergu, aby si dal složit hold. Počasí mu zkazilo náladu. Chtěl do stříbrného města triumfálně vtáhnout, v radostném očekávání truhel po okraj naplněných stříbrem a markraběcími mincemi. A od samého počátku nedopustit pochybnosti o oprávněnosti svého nároku.

Ve skutečnosti tam přijedou jako promáčený houfec a v takovém počasí pravděpodobně ani nebude v ulicích moc lidí, kteří mu budou provolávat slávu, a ani na polích u cesty nebudou žádní rolníci, aby před ním padali na kolena. Pak si uvědomil, že kolem Freibergu moc polí není, zato samé šachty, haldy a tavicí pece.

Vlastně ho ta pakáž ani nezajímá, hlavně aby těžila dost stříbrné rudy.

Když byl sám k sobě upřímný, přiznal, že jeho špatnou náladu nezavinilo počasí, nýbrž Elmarovo opatrné nabádání, aby s tvrdými tresty ještě počkal, než mu císař oficiálně udělí Míšeňskou marku v léno. Bohužel má Elmar pravdu, jako obvykle. Ten mazaný pletichář mu byl po celá léta spolehlivým rádcem. Kromě toho Elmar a Reinhard předestřeli pár návrhů, které se mu opravdu líbily a naladily ho smířlivěji. Tak na jeho nástup k moci ve Freibergu nikdo nezapomene.

Na tváři se mu objevil zlý úsměv, když si vzpomněl, jak krásné časy ve Freibergu zažil před deseti lety. Otec mu svěřil velení nad hradem a Christian, tehdejší hradní fojt, musel se svými rytíři vytáhnout do války proti Jindřichu Lvovi. A jak později dal před očima všech Christiana zavraždit, aniž mu někdo mohl něco vyčítat.

Pět mil před městem se mraky konečně protrhly a sluneční paprsky dopadaly na zem. Rázem proměnily dešťové kapky na stéblech trávy v zářivé perly.

No vida, pomyslel si Albrecht. Jestli tohle není dobré znamení.

Kníže se svou družinou se blížil k Freibergu a na tamějším hradě fojt Heinrich z plna hrdla řval na své ozbrojence a služebnictvo, aby všechno připravili na příjezd mladého markraběte. Reinhard přivezl z Döbenu jasné příkazy a Heinrich byl odhodlán zařídit vše ke spokojenosti nového pána.

Ve stejné době seděli městští radní v radničním výčepu nedaleko Horního náměstí, v nádherně vyzdobené místnosti v prvním patře. Stropní rámy byly bohatě vyřezávané, stěny pestře pomalované, ale nikdo se teď tím pohledem netěšil. Vzrušeně debatovali o tom, jak budou jednat v nových mocenských poměrech.

„Měli bychom, tedy musíme novému vládci předat dar na oslavu nástupu jeho vlády,“ navrhoval právě Anselm, hubený krejčí a starosta v jedné osobě. Číhavě hleděl z jednoho na druhého v naději, že něco dodají ze svých skladů a dílen: klenotník stříbrný prsten, vinař sud červeného vína nebo kožešník čepici ze vzácné kožešiny.

„Co vůbec je se starým markrabětem?“ zeptal se zdánlivě nevinně Jonas.

„Co by s ním mělo být? Nebo mu snad taky chcete předat dar, mistře kováři?“ zeptal se výsměšně soukeník Josef. „Třeba pluh? Nebo nůžky?“ zasmál se falešně. „Ušlechtilý damascénský meč, jaký se hodí pro knížete, totiž vůbec neumíte vyrobit.“

Nebylo nic nového, že část radních se na kováře zemědělského nářadí Jonase a na hornického kováře Karla dívala s opovržením. Kováři byli vážení muži, ale jako radní ve městech zasedali vždy bohatí soukeníci, obchodníci s vínem, krejčí, kožešníci, zlatníci a stříbrotepci. Avšak Freiberg byl ještě příliš mladé město, měl městské právo teprve čtyři roky. Jonas a Karel sem přišli před více než dvaceti lety s prvními kolonisty, aby vymýtili kus lesa a založili vesnici. Za ta léta si svou odvahou získali úctu obyvatel.

„Neptám se na přání markraběte Oty, ale na to, co s ním je,“ odpověděl Jonas klidně na zlomyslnou otázku.

„Nu, je nemocný a předal svému prvorozenému vládu v Míšeňské marce, to jste snad mohl pochopit, ne?“ netrpělivě ho odbyl starosta.

„Víme to tak jistě?“ zeptal se významně Jonas. „Doslechl jsem se, že Albrecht otce zajal a drží ho na hradě, dokud markrabě nepodepíše listinu o odstoupení, ale ten se k tomu nemá.“

Jeho slova vyvolala mezi radními hlasitý ruch. Ozývaly se polekané a rozhořčené výkřiky, dokud si krejčí nezjednal klid několika ranami cínovým pohárem do stolu.

„Ticho!“ zařval, až mu vysoký hlas přeskakoval. „Mistře Jonasi, jak můžete vykládat takové nehoráznosti?“

Kovář samozřejmě neměl v úmyslu prozradit zdroj svých zpráv. „Několik panošů si o tom povídalo, když přišli, aby si dali opravit pár kroužkových košil,“ lhal bez mrknutí oka. Ten hřích později odčiní.

„Máme nějakou možnost zjistit, zda je na tom něco pravdy?“ zeptal se opatrně nejstarší člen městské rady, holohlavý bývalý forman se sněhobílým plnovousem jménem Friedrich, jemuž bylo přes šedesát let.

„Můžeme se hraběte Albrechta zeptat,“ navrhl hornický kovář Karel, Martin nevlastní syn z prvního, vynuceného manželství, a stěží potlačoval smích. Navenek nasadil nejprostší výraz, jakého byl schopen.

„Zbláznil jste se?“ zaječel krejčí a zalapal po dechu. „Zeptáme se a on nás za to možná dá oběsit!“ Prstem si zajel pod límec bliautu, jako by mu už teď oprátka stahovala hrdlo.

„Má-li mistr Jonas pravdu,“ pokračoval rozvážně forman, „a dosud není jisté, že Albrecht je právoplatný vládce marky, pak bychom neměli zapomínat na den, kdy se Oto vrátí a pomstí se těm, kteří ho tak snadno hodili přes palubu.“

„Albrecht je teď náš vládce, bez ohledu na to, zda právoplatný nebo ne. Protože je na cestě sem, přivede s sebou spoustu ozbrojenců a bude očekávat, že mu složíme hold,“ odporoval rázně soukeník, předchůdce současného starosty a jeho dobrý přítel. Dokonce i kdyby kníže Oto ještě někdy přijel, pak určitě ne nadlouho. Je mu skoro sedmdesát roků a brzy předstoupí před Stvořitele. Neměli bychom se bát Oty, ale spíš dne, kdy se Albrecht po otcově smrti vypořádá s každým, kdo mu nebyl od začátku věrně oddaný!“

Karel a Jonas si vyměnili zachmuřené pohledy. Přestože se jim to hrubě nelíbilo, nebylo možné takový argument prostě smést se stolu. Musí jednat uváženě, aby odvrátili zlo od města.

„Přál bych si, abyste tady tuhle nehoráznou pomluvu vůbec nebyl přednesl, mistře Jonasi,“ pokáral starosta kováře. „Nejlepší bude, když budeme předstírat, že se nám něco takového vůbec nedoneslo. Hrabě Albrecht je právoplatným dědicem rodu Wettinů. Když vyhlásí, že se stal míšeňským markrabětem, nemáme důvod o tom pochybovat. Na to se také můžeme vymluvit, kdyby se náhodou markrabě Oto vrátil, Bůh kéž při něm stojí.“

Ostře pohlédl na oba kováře: „A jestli je pravda, že mezi otcem a synem je nějaká roztržka, tak nám do toho stejně nic není!“

„Opravdu? Myslíte to vážně?“ zeptal se pochybovačně starý forman a poškrábal se na holé hlavě. Ale nikdo mu neodpověděl.

Starosta pohlédl na přítomné. „Takže my se budeme držet stranou. Jsme v tom všichni zajedno?“

V Martině a Lukasově domě vládlo toho dne neobvyklé ticho. A nebylo to jen kvůli starostem, které si jeho obyvatelé dělali. Dopoledne překvapivě přijel Lukasův bratr Jakub a sdělil, že syna nepošle zpátky do Freibergu. „Za nových okolností se mi to zdá moc nebezpečné. Nechci se do ničeho zaplést. Ale můžeš mi dát s sebou svého syna. U mě bude v bezpečí.“

Lukas dlouho neváhal a sedmiletého chlapce, který byl po něm pojmenován, hned vypravil na cestu s Jakubem. Tak byli naráz z domu dva synové, a doufal, že v bezpečí. Malého Konrada Marta raději odvedla k Emmě, manželce kováře Jonase. Smích a povykování chlapců postrádala tím víc, že ji možná mohli rozptýlit ve strachu, jaký měla o Thomase, Daniela a Kláru.

Brzy odpoledne, když už se Albrecht s družinou nepochybně blížil k městu, Marta přikázala dceři, aby si oblékla své nejlepší šaty a vzala si na sebe šperky.

Klára měla pocit, že má být vyparáděná a prodaná na trhu.

Marta si svlékla jednoduché plátěné šaty, které nosila při práci, a oblékla si své nejskvostnější šaty: rumělkově červené s bohatým vyšíváním a širokými rukávy, jejichž cípy sahaly až k zemi. Darovali jí je Oto a Hedvika před pěti lety, když jeli do Mohuče na slavnost pasování císařských synů na rytíře a markrabě skvostně oblékl celou svou družinu, aby vyvolal patřičný dojem.

„Chtěla bych tě vidět, jak v těch šatech vykopáváš v lese kořínky nebo vaříš masti,“ poznamenala Klára s nuceným úsměvem.

Marta se zasmála, přestože měla žaludek sevřený starostí o Thomase a obavami z toho, co ji dnešní den ještě asi čeká. „Takové šaty nepočítají s prací, hodí se jen k vyšívání a modlení,“ odpověděla.

„Když se tak nazdobíme na počest Albrechtova vítězství, mohlo by to být špatně pochopeno,“ namítla Klára.

„Ne!“ zavrtěla Marta hlavou. „Tvůj otec vždy trval na tom, abych nosila šaty pro urozené dámy. Nikoli z ješitnosti, ale protože říkával: Drahé šaty tě chrání stejně jako mě drátěná košile. Ukazují tvůj stav. A ty jsi dcera svobodného šlechtice, rytíře a bývalého hradního fojta.“

Zaváhala, a pak pokračovala: „To zabrání aspoň Albrechtovým družiníkům, aby po tobě vztahovali ruce…“

„Ale vlasy si nenechám volně rozpuštěné,“ bránila se rozhodně Klára.

„Ne, to taky nemusíš.“

Marta vytáhla z truhly čepec a závoj. Pomohla Kláře zaplést cop a nasadit si čepec. Byly to navyklé pohyby, přesto se jí třásly ruce.

Když byla Klára s oblékáním hotová, Marta od ní na krok ustoupila a položila jí ruce na ramena.

„Nechceš, abychom tě raději odvedli někam do bezpečí, aby ses schovala, než bude po všem?“ zeptala se tiše.

„Ty máš pochybnosti?“ opáčila stísněně Klára.

„Mám strach. Strach o tebe! Převlékni se do něčeho nenápadného a uteč, ať tě Petrovi lidé někam schovají!“ vypravila ze sebe zoufale Marta a najednou jí bylo jedno, co by tomu řekl Lukas. „Já je už nějak zdržím, až přijdou. Je mi jedno, jak mě potrestají, hlavně abys ty byla v bezpečí!“

Nemůžou mi udělat nic, co jsem už neprožila, prolétlo Martě hlavou. A dobrovolně přijmu smrt, když tím budu moct zachránit svou dceru.

Klára rázně zavrtěla hlavou. „Mají Daniela! A já se nemůžu věčně schovávat. Lukasův plán je dobrý.“ Mluvila a vroucně doufala, že matka nevycítí, jak se jí třesou kolena. Vymanila se z jejího objetí a trvala na tom, aby si Marta sedla.

„Vím, žes jednou byla ochotna takovou oběť přinést, abys ostatní zachránila,“ zašeptala. „A Reinhard bude určitě lepší manžel než Ekkehart.“

Pak se posadila vedle matky. Obě ženy mlčky čekaly a upíraly pohled do mihotavého plamínku svíčky. Dříve či později pro ně někdo přijde. Jenom Bůh ví, co se potom stane.

V době, kdy se kovář Jonas pokoušel přivést k rozumnému jednání městské radní, v jeho domě na půdě se konalo další velmi tajné setkání. Tucet mladých mužů a mladíků se tam sešlo v šeru, mezi balíky slámy a všelijakým nářadím.

„Už jsem řekl: Musíme se držet zpátky! To je Lukasův výslovný rozkaz,“ prohlašoval Petr. „Nejprve máme setrvat v klidu a získat čas. Vypadá to, že čeká na něco, co zase obrátí list…“

Mladý muž se širokými rameny a vlasy plavými jako sláma nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Znám Albrechta. Nepotrvá dlouho a rozkáže něco, co nás přinutí zasáhnout. Raději bychom měli poblíž hradního okrsku nasadit ještě dalších pár lidí.“

„Ty to v žádném případě nebudeš, Christiane!“ rozhodl okamžitě Johan, kovářův nejstarší syn. „Mohl by tě poznat. Dokud se tu bude zdržovat, měl bys raději někam zmizet.“

Všichni věděli, na co Johan naráží. Přibližně před deseti lety dal Albrecht mladého Christiana bezdůvodně zbičovat. Když mu Marta pomohla, ze msty si vymyslel falešné obvinění a chtěl mu dát useknout ruku. Jen díky Petrovu okamžitému nápadu, vypustil na nádvoří kvičící sele, které vyvolalo zmatek, mohl Christian utéct od popravčího špalku s oběma rukama.

„Nemám v úmyslu se schovávat jako zloděj nebo vrah!“ odsekl ostře Christian. „Ničeho špatného jsem se nedopustil.“

„Jenom toho, že jsi první dítě, které se narodilo v Christiansdorfu, a ještě navíc se na počest zakladatele vesnice jmenuješ po něm,“ připomněl Guntram, druhý nejstarší kovářův syn. Petr se zašklebil. „Obávám se, že je to v Elmarových očích dost těžký zločin.“

„Ty jsi symbol, a nositel Christianova jména. Nemusíš to samozvanému markraběti ještě strkat pod nos,“ pokračoval Johan. „Tak se drž někde v úkrytu, dlužíš to i svému malému synovi.“

„A mé sestře,“ dodal Petr. „Jinak bych nedovolil, aby si tě vzala.“

„Jak bys tomu asi zabránil?“ zeptal se Christian vyzývavě. „Ukradl bys mi ji z novomanželské lože, ty mistře zlodějů?“

Petr zakoulel očima. „Proč jen jsem to neudělal?“

„Přestaňte,“ přerušil je přísně Johanes. „Teď není čas na žerty.“ Vstal, aby krátce vyhlédl z půdního okénka.

„Takže se budete držet zpátky! A Christian se zatím na hradě ani neukáže. Marta vzkáže vrchnímu štolbovi, že jsi nemocný.“

„Převezmu jeho službu,“ nabídl se Petr. „Raději bych byl přímo na hradě, až to začne.“ Zamračil se. „Je nás tucet mladejch a ke všemu rozhodnutejch chlapů, polovina z nás se v dětství musela protloukat jako kapesní zloději. Vůbec se mi nelíbí, že nemáme nic dělat!“

„Petr má pravdu. Měli bychom něco podniknout,“ přidal se netrpělivě Guntram.

„A co? Vzpomeň si, po kom jsi pojmenovaný ty: Po prvním muži, který byl v Christiansdorfu oběšen, neprávem a na Randolfův rozkaz!“ napomenul ho Christian. „Musíme Lukasovi důvěřovat. Ví, co dělá, a nenechá zdejší lidi na holičkách. Chce jen zabránit zbytečnému krveprolití. Tak se držme zpátky a buďme připraveni, až nás bude potřebovat.“

Johan ho přerušil zdviženou rukou a hlavou ukázal k okénku. Teď už všichni slyšeli zvenčí fanfáry trubačů a hlasité rozkazy: „Udělejte místo pro míšeňského markraběte!“

Petr a Christian si vyměnili pohledy, pak Petr prohlásil: „A teď to začíná!“

Albrechtův příjezd

Otův prvorozený syn rozhodl jet krokem, jakmile minou městskou bránu. Krátkou cestu k freiburskému hradu chtěl urazit pomalu, ani ne tak proto, aby se pozorně rozhlížel kolem, ale hlavně aby mu kopyta cválajících koní neodhazovala bláto a špínu z cesty zaplavené deštěm na skvostný bliaut.

Záměrně nevjel do města Míšeňskou bránou, nýbrž nařídil malou objížďku směrem na jih a k Erlwinově bráně. Ušetřil si tak jízdu kolem páchnoucích koželužen, a především odtamtud vedla přímá cesta k hradu.

Jeho ochranný doprovod čítal více než padesát rytířů, v jejichž čele jel nově jmenovaný maršál s černo-žlutou standartou se lvem, za ním dvanáct rytířů osobní stráže.

Albrecht měl dojem, že doslova cítí pohledy lidí skrytých v hrázděných domech s předsunutým prvním patrem lemujících ulici. V bahnitých postranních uličkách zahlédl jen pár lidí, zvědavců, kteří se mu hluboce klaněli a civěli za skupinou bohatě vyzbrojených mužů. Několik mrzáků k nim vztahovalo ruce s prosbou o almužnu a na Elmarův rozkaz se mezi ně rozhodila hrst drobných mincí, děti zíraly na rytíře s otevřenou pusou, jeden kluk na ně něco vykřikl a starší mu za to uštědřil pohlavek, houf slepic se před nimi rozprchl s hlasitým kvokáním.

V hradním lénu navazujícím na Erlwinovu ulici byly domy vyšší a lépe postavené. Tady se přede dveřmi shromáždilo služebnictvo a, nepochybně na rozkaz rytířů, hlasitě zdravilo nového knížete.

U brány do hradu je očekávala čestná stráž a provolávala slávu markraběti Albrechtovi. Na rozkaz, který sem předem vyslal, byli na nádvoří shromážděni všichni freiberští rytíři a celá hradní stráž. Několik nákladně oblečených, neozbrojených mužů, pravděpodobně městští radní, stálo u studny.

Albrecht spokojeně přijal pohár na uvítanou, který mu předal zpocený hradní fojt Heinrich s mnoha nabubřelými slovy a hlubokou poklonou. Vedle hradního fojta stála obtloustlá žena v šafránově žlutých šatech, Heinrichova žena Ida, a uctivě hleděla na manželova nového pána.

Albrecht se žíznivě napil poté, co dal nejprve ochutnat tlustému rytíři v Elmarově věku. Koutkem oka sledoval nenáviděného velitele hradní stráže. Lukas stál v čele svých mužů s neproniknutelným výrazem v tváři. Ale s Elmarovou a Reinhardovou pomocí toho mazaného lišáka vženou do pasti. Když přiběhli stájoví pacholci, aby od knížete převzali koně a opatřili ho, Albrecht je pohybem ruky zarazil. Chtěl sedět na koni, až před ním všichni zde shromáždění padnou na kolena. To je mnohem působivější. Kromě toho je dvůr pokrytý loužemi a blátem, což mu poskytne veselou podívanou.

„Poklekněte před Albrechtem z Wettinu, novým pánem Míšeňské marky!“ zvolal Elmar v nové funkci jako truchses nynějšího markraběte.

Albrecht dobře viděl, že někteří muži na nádvoří zaváhali. Hlavně městští radní se obávali, jaké škody utrpí jejich drahé oblečení. Ale nezbývalo jim nic jiného než pokleknout do louží a bláta.

A mám vás tam, kde jsem vás chtěl mít: na kolenou v bahně, pomyslel si triumfálně.

Elmar měl pravdu. Nemuselo ani dojít ke zkoušce sil kvůli složení přísahy věrnosti, při níž by se mohl ocitnout v nepříjemné situaci. Úplně stačí, když tu všichni klečí, ničí si oblečení ve špíně a on na ně shlíží ze sedla, přičemž sluneční paprsky ozařují jeho blyštivou výzbroj. Tím je všechno dáno a vyjasněno.

Freiberg je jeho.

„Děkuji vám za váš slib věrnosti!“ zvolal zdánlivě velkoryse, rovněž na radu lstivého Elmara. Tou větou dodal gestu úcty a pokory větší význam, než ve skutečnosti mělo.

Ještě chvilku vyčkal, než dal mužům znamení, že smějí vstát, a pobaveně se díval, jak se někteří snaží očistit bláto a setřást z kolen vodu.

Potom kývl na stájové pacholky a sestoupil z koně.

„Mí muži i já očekáváme dobrý oběd, potom ať se všichni zdejší rytíři shromáždí v hale!“ rozkázal a rázně vykročil přes dvůr.

„Samozřejmě, Jasnosti, všechno je připraveno podle vašeho přání,“ ujišťoval holohlavý fojt a udýchaně ho následoval.

Když procházeli kolem studny, Albrecht viděl, jak ze skupinky radních vyšel starší, hubený muž a kráčí mu vstříc. V ruce nesl podlouhlý balíček.

Elmar okamžitě přešel na tu stranu, aby mohl v případě nutnosti chránit pána před možným útokem, a položil ruku na jílec meče.

„Ale ne, to jsou jen hodní a poslušní radní, kteří se chtějí zavděčit dárečkem,“ zašeptal Albrecht a potlačil úšklebek.

Odvíjí se to tady mnohem lépe, než očekával! Ale nechce ukazovat příliš vlídnou tvář.

„Později!“ křikl na muže a prošel kolem něj. Ten chlap měl opravdu plášť lemovaný kožešinou. To je neuvěřitelné, co si ta pakáž tady dovoluje! Nu, však si ve Freibergu vždycky dokázal dobře naplnit měšec.

Jestli to bude opakovat často, měli bychom nádvoří vydláždit kameny, aby to pokleknutí v dešti zase nebylo takové svinstvo, pomyslel si Lukas a upíral oči na Otova syna. Ve městě bylo několik ulic a Horní náměstí vydlážděno dřevěnými kostkami, ale to na hradě nepřicházelo v úvahu kvůli nebezpečí požáru při případném obléhání.

Pohledem hledal Kuna a Bertrama, dva spolehlivé muže hradní stráže, kteří se oženili s Martinými nevlastními dcerami z prvního manželství, ale Bertram byl nyní už vdovec. Kuno lehce přikývl. Oba teď nenápadně zaujmou místo v jeho domě, aby Marta a Klára nezůstaly bez ochrany.

Lukasovi neušlo, jak velkoryse nový markrabě vyložil projev pokory na uvítanou. Možná Albrecht nebude vyžadovat přísahu věrnosti, dokud mu císař marku neudělí v léno, uvažoval. Ale potom mu nemůžu přísahu odepřít, ledaže bych marku opustil. Pokud k tomu ještě budu mít příležitost.

Albrecht s družinou sotva vstoupili do haly, když z ní opět vyšel jeden z jeho rytířů a zamířil k Lukasovi. Byl přibližně ve stejném věku, také plavovlasý, ale bezvousý.

Lukas ho hned poznal. Byl to Gerald, bratr jeho první manželky Adély, která po krátkém a neradostném manželství zemřela při porodu dítěte. Jenže teď nevypadal, že si jde popovídat s bývalým švagrem.

Nikdy se neměli moc v lásce a udržovali od sebe odstup.

„Máš okamžitě jít ke knížeti!“ vzkazoval Gerald bez úvodu a pozdravení. „A jestli chceš ode mě dobrou radu, oslovuj ho Jasnosti, klade na to velký důraz.“

Lukas švagrovi poděkoval kývnutím hlavy a následoval ho. Teď se ukáže, jestli jsme připraveni na všechny zlomyslnosti, pomyslel si, když kráčel loužemi přes nádvoří. Jeho nevlastní syn Daniel nebyl mezi markraběcím doprovodem, a tak zatím mohl jen důvěřovat Reinhardovu ujištění, že je pod ochranou starého zbrojmistra Hartmuta.

„Tvůj meč!“ vyzval ho Gerald, když vešli do haly. „Nikdo kromě osobní stráže nesmí před knížete předstoupit se zbraní.“

„Přebíráš teď maršálské služby?“ zeptal se Lukas švagra.

„Jsem nový maršál,“ poučil ho Gerald.

Lukas překvapeně povytáhl obočí. „Blahopřeju! Jsou ostatní vysoké úřady už taky nově obsazeny?“

„Elmar je truchses a zároveň velitel osobní stráže, Giselbert nejvyšší číšník,“ ukázal Gerald pohybem hlavy na tlustého rytíře stojícího vedle sklepmistra u vysoké tabule a ochutnávajícího víno.

Lukas skryl překvapení nad tím, že nový maršál není také velitelem osobní stráže, jak to bývá účelným zvykem. Albrecht zřejmě skutečně plně důvěřuje jenom Elmarovi a odměnil se mu nejvyšším úřadem u dvora. Ovšem to, že novému maršálovi nebylo svěřeno velení nad osobní stráží, je pro něj velmi urážlivé.

Lukas na sobě nenechal znát nelibost a odevzdal meč švagrovi, který zbraň odložil do stojanu u dveří. Chtěl vstoupit do haly, avšak Gerald ho zadržel. „Máš tady počkat, dokud nebudeš zavolán!“

Otův prvorozený zřejmě nejprve chtěl zařídit naléhavější věci, ale zároveň měli mít jeho lidé pod dozorem možného vůdce vzpurných Freiberčanů. Gerald učinil jednoznačné gesto, které neponechalo pochybnost o tom, že tu Lukas nemá čekat vestoje. Klesl tedy na kolena, vyzbrojil se trpělivostí a využíval čas k tomu, aby pozoroval dění.

Hala byla bohatě vyzdobená všemi praporci, které se jen daly sehnat. Sál osvětlovaly nespočetné pochodně a vysokou tabuli pokrýval ubrus se zlatým vyšíváním, jehož lesk Lukas viděl i z druhého konce haly. Vůbec jsem nevěděl, že tady něco tak cenného máme, pomyslel si. Ale koneckonců ho nezajímá ubrus, nýbrž to, co se odehrává u tabule.

Seděl tam Albrecht, vedle něj Elmar, fojt Heinrich, hradní kaplan a páter Sebastian. Před nimi už byly připravené mísy s pečeným masem, u dlouhých stolů podél stěn, kde seděli členové markraběcí družiny, mezi nimi i Elmarův schovanec Rutger, a freiberští rytíři, se jídlo teprve servírovalo.

Po vleklé proceduře ochutnávání a kaplanově modlitbě Albrecht zahájil hostinu, záhy si však dal zavolat hornického mistra a mincmistra. Vypadalo to, že nový markrabě uděluje přísné rozkazy při jídle a pití. Odpověď obou mužů umlčel prudkým pohybem ruky.

Ten má hodně naspěch, aby se dostal ke stříbru, pomyslel si Lukas.

O chvilku později Albrecht hornického mistra a mincmistra poslal pryč, rozhlédl se po hale a něco zašeptal Elmarovi. Ten kývl na člena osobní stráže a udělil mu rozkaz.

Muž přikývl, obešel tabuli a rázně vykročil ke vchodu do haly, přičemž nespustil oči z klečícího rytíře.

Tak teď to začne, připravil se Lukas. Bože a všichni svatí, stůjte při nás.

Lukas v doprovodu ozbrojence procházel halou a všiml si zvláštní příhody u vysoké tabule.

Albrecht sáhl po kuřecím stehnu, jednou se do něj důkladně zakousl a hodil ho svým psům, kteří se o ně okamžitě začali přetahovat.

Panoš mu podával misku, ale než Otův syn smočil prsty do vody, aby smyl mastnotu, zarazil se a něco poručil novému nejvyššímu číšníkovi Giselbertovi.

Tlustý rytíř se zatvářil překvapeně, ale učinil, co mu bylo přikázáno. Dal si podat pohár, ponořil jej do misky, poklekl, vypil nabranou vodu a obrátil pohár dnem vzhůru na znamení, že je prázdný.

On si nechává ochutnávat dokonce vodu na mytí rukou, podivil se v duchu Lukas. To je tedy znamení důvěry v okolní společnost. Vzhledem k takovým povinnostem tlustý Gilbert asi brzy zhubne. Za jiných okolností by se Lukas smál, ale teď se raději ovládl.

S klidným, nepohnutým výrazem v obličeji předstoupil před tabuli, poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu, jak se od něj očekávalo. V hale najednou nastalo nápadné ticho. Všechny pohledy se upíraly k vysoké tabuli.

Albrecht si dával osušit ruce utěrkou. Pak se opřel v židli a svraštil čelo.

„Ach, to jste vy!“ promluvil pomalu a lehce překvapeně, jako kdyby ho nedal k sobě povolat. „Dlouho jsem přemýšlel, co s vámi provedu. Dobře vím, komu jste oddán.“

Zklamaně pohlédl na klečícího rytíře. „Vy ani neodporujete?“

„Neřekl jste nic, proti čemu bych mohl odporovat, Výsosti,“ odpověděl klidně Lukas.

„Nu, tak by to mělo i zůstat,“ přikývl milostivě Albrecht, ale číhavě hleděl na plavovlasého velitele hradní stráže. „Musím vám sdělit, že se váš nejstarší nevlastní syn zachoval velmi ostudně.“

Nevím nic o Thomasově uvěznění a jeho útěku, připomínal si soustředěně Lukas a nasadil udivenou tvář. Nevím vůbec nic ani o Otově uvěznění.

„To je mi velice líto, Výsosti. Muži, kteří ho tu včera na váš rozkaz hledali, nebyli ochotni mi prozradit, čím se provinil, že si vysloužil vaši nelibost. Doufám, že mu dáte příležitost, aby svou chybu napravil.“

„Vy jste o tom opravdu nic neslyšel?“ Albrecht tázavě povytáhl obočí. „Váš nevlastní syn utekl od svých povinností. S koněm a několika zbraněmi prchl ze služby, je tedy zloděj na útěku.“

To je mi divná služba, sedět zmlácený v žaláři jako rukojmí, pomyslel si vztekle Lukas. Ale při Albrechtových posledních slovech ho zamrazilo. To je ďábelský plán, obvinit Thomase jako zloděje koně. Kdokoli ho může zajmout, jakmile ho někde uvidí. Jestli Albrecht obvinění nezruší, Thomas se nikdy nebude moci vrátit do Míšeňské marky.

Lukas docela popravdě odpověděl: „Jak vidíte, jsem zděšený a vůbec to nechápu.“

„Nu já vím, je to jen nevlastní syn. Při jeho původu se vlastně od něj nedalo nic jiného čekat,“ opovržlivě pokračoval Albrecht. „Pokud mi vzniklou škodu uhradíte, projevím u příležitosti svého převzetí moci velkorysost a nebudu vám tu věc mít nadále za zlé.“

„Samozřejmě vám ztrátu nahradím,“ prohlásil okamžitě Lukas a přemýšlel, jakou cenu bude Albrecht vyžadovat za Thomasova vlastního koně. Teď si bude muset půjčit peníze nejen na Klářino věno, protože všechny své peníze dal na cestu Thomasovi. Protože se dědictví vzdal a neměl žádné pozemky, byl na muže svého stavu dost chudý.

„Není to nějaký omyl, Výsosti? Možná můj nevlastní syn někde cestou onemocněl nebo byl přepaden a nikdo se o tom nedozvěděl?“

„To považuji vzhledem k okolnostem jeho zmizení za vyloučené,“ tvrdě odmítl markrabě. „Ale jak jsem řekl, nehodlám vám vytýkat nemožné chování toho kluka, který je zřejmě celý jeho otec.“

Lukas se jen stěží ovládl, aby nezatnul pěsti a neodporoval. Věděl, že Albrecht ho pečlivě pozoruje a jen čeká na podobný projev.

Christiane, odpusť mi tam v nebi, modlil se mlčky, že musím připustit, aby se tu veřejně špinilo jméno tvoje a tvého syna. Dělám to jen proto, abych jeho, Kláru a Martu zachránil.

„Naopak vím, že vy máte jako rytíř tu nejlepší pověst,“ pokračoval Albrecht. „Potřebuji takové muže. Zatím tedy zůstanete velitelem zdejší hradní stráže. A na znamení své přízně…,“ zvedl hlavu, jako by právě dostal nápad. „Máte přece dceru ve věku na vdávání, že? Provdám ji za jednoho ze svých rytířů.“

Spokojeně pohlédl na Lukase.

Toho zaplavila náhlá hrůza a starost o Kláru a bylo mu lhostejné, jaké následky budou mít jeho další slova.

„Oddaně vám děkuji za vaši dobrotu, Výsosti. Ale děvče má ještě na vdavky dost času.“

„Dost času? Co je to za nesmysl? Slyšel jsem, že je jí šestnáct let. Měla by být šťastná, že si ji vzhledem k novým rodinným okolnostem vůbec vezme muž urozeného stavu,“ ostře odpověděl Albrecht. „A abychom si rozuměli: Nepovažujte to jenom za projev mé velkorysosti. Ten sňatek mi má zajistit vaši úplnou oddanost.“

„Tak mi, prosím, Výsosti, dejte příležitost, abych děvče mohl na jeho… velké štěstí připravit,“ požádal Lukas. Zmocnil se ho strach. Kde u všech všudy vězí Reinhard?

„Jaképak dlouhé řeči? Musí se podřídit!“ zvolal drsně nový markrabě a kývl na dva rytíře své tělesné stráže.

„Máte na vybranou: Buď okamžitě budete souhlasit s tím sňatkem, nebo poručím svým mužům, aby sem to děvče dotáhli. A nemusíte brát cestou žádné ohledy,“ otočil se na oba strážné.

Dobrý bože, co jsem to udělal, pomyslel si zoufale Lukas. Myslel jsem, že můžu toho ďábla v lidské podobě přelstít. Ale teď, když se má plán uskutečnit, mám strach a svírá mě tíseň. Okamžitě musím odtud zmizet a dostat Kláru do bezpečí.

„Prosím vás, Výsosti, dovolte mi jít s nimi,“ požádal klidně. „Pro nevěstu to bude velké překvapení. Jako otec jí chci promluvit do svědomí, aby si uvědomila, jaká je to pro ni čest.“

„Nic takového!“ odmítl stroze Albrecht. „Nakonec pak zmizí jako její bratr a vy s ní. Buď tady před mýma očima počkáte v hale u mých mužů, nebo vás dám zavřít do žaláře a tam budete, dokud se její manželství nezavrší.“

Lukas vstal a ztuhlá kolena ho bolela. Myšlenky mu v hlavě vířily. Nejraději by se probojoval z hradu a odvedl Kláru do bezpečí. Ale neujde ani dva kroky.

„Měl byste dát přivést i jeho ženu,“ navrhl Giselbert, jenž se zřejmě už vzpamatoval z překvapení svého nového úřadu, a zašklebil se.

Albrecht semkl rty a otočil se k němu. „Báječný nápad. Nevěstina matka u toho samozřejmě nesmí chybět. Je to pozoruhodná žena, vzpomínám si na ni. Giselberte, připojte se k čestnému doprovodu a přiveďte je sem obě. Úřad šenka zatím převezme sklepmistr.“

To nemůžu dopustit, rozhodl se Lukas a přejel pohledem po sále, aby zjistil, kudy by se nejlépe probojoval a kdo by mu asi pomohl.

Napínal už svaly, když se od vchodu ozval hluboký hlas: „Když dovolíte, Jasnosti, půjdu s nimi.“

Reinhard klidně kráčel halou.

Lukas si s úlevou vydechl a ustoupil stranou, jak mu bylo přikázáno.

V duchu se modlil, aby Reinhard dokázal ostatním třem mužům zabránit v hrubostech. V myšlenkách trojici následoval na každém kroku. Teď jsou na Horním náměstí… teď zabočují do naší uličky… vcházejí do domu…

Všemohoucí bože, proč tady ještě nejsou? Došlo k nějaké rvačce? Kuno a Bertram, které poslal k Martě a Kláře, jsou dobří bojovníci. Dokázali by v případě nutnosti spolu s Reinhardem přemoct tři rytíře?

Nejraději by se jim rozběhl naproti. Ale nezbývalo mu nic jiného než tady stát a čekat.

Výzva

Hovor a smích, které se v hale opět rozproudily, zmlk ly v okamžiku, kdy vešly do sálu Marta s Klárou v doprovodu rytířů.

Vedli je před Albrechta, deset kroků před ním musely pokleknout, sklonit hlavu a sklopit oči, jak se od nich očekávalo.

V Lukasovi se mísila úleva i starost.

„Vítejte ve Freiburgu, Jasnosti,“ promluvila Marta dokonale zdvořile.

Třebaže Albrechta znala ještě jako dítě, rozhodně by ho nikdy nepodceňovala. Byl zlý a měl dostatečně velkou moc, aby jednou větou zničil jejich životy.

Věděla, že tou větou v Albrechtovi vyvolá vzpomínku na den před deseti lety, kdy ho stejnými slovy vítala, a odhalila jeho nejskrytější tajemství, jeho slabé místo a možná největší strach. A na tomto místě ji těsně po Christianově smrti nechal klečet a sdělil jí, že musí i s mrtvým manželem do tří dnů opustit hrad. Marta se odstěhovala ještě téhož dne zpátky do kamenného domu, kde dodnes bydlela s Lukasem.

Od té doby se Albrecht zřejmě nezměnil: stále byl štíhlý, měl pravidelné rysy tváře a tmavé vlasy, tvrdý pohled a na rtech pohrdavý úsměv. Ale jeho nespoutaný způsob života na něm přece jen zanechal stopy. Umazaný od bláta po dlouhé cestě na koni, s neoholeným, odulým obličejem vypadal ještě nebezpečněji než dřív.

Dlouho na ni beze slova zíral.

„Předstupte blíž!“ rozkázal a nespustil ji z očí. „Jste krásná žena. To je zajímavé. Určitě jste o pět let starší než já, ale vypadáte mladší.“

Protože nechlastám, netahám se s děvkami a nepřecpávám se, pomyslela si vztekle Marta a zrak stále klopila k zemi. Cítila pot a výpary muže se špatným trávením a probouzející se žádostivostí.

„Jste snad víla, že nestárnete?“ zeptal se číhavě.

„Samozřejmě ne, Jasnosti. Jsem zbožná křesťanka,“ odpověděla Marta a poklonila se hlouběji. „Ale děkuji vám za vaše laskavá slova, i když si je nezasloužím. U vašeho dvora jsou mnohem mladší a krásnější dámy.“

„Taková skromnost,“ ušklíbl se Albrecht a pohodlně se opřel. „Ta by měla být odměněna. Vím, že vy a váš manžel se těšíte zvláštní důvěře Freiberčanů. Proto na znamení sounáležitosti mezi mladým městem Freibergem a mnou, míšeňským markrabětem, provdám vaši dceru za jednoho ze svých rytířů.“

Marta skutečně zbledla, pohlédla mu do očí, ale mávnutím ruky přikázal, aby mlčela. „Poděkujte mi za tak velkou milost! To manželství má být považováno za mírový svazek, za znamení mé blahosklonnosti vůči tomuto městu. Bude uzavřeno zítra a slavit bude celý Freiberg.“

Muži v hale s radostným pokřikem přijali zprávu, aspoň ti z Albrechtovy družiny. Jen Rutger pohrdavě stáhl koutky úst. Hradní posádka naopak napjatě čekala, s kým chce nový markrabě oženit Martinu a Christianovu dceru. Leckdo se na dívku díval spíš soucitně. Albrechtovi rytíři neměli nejlepší pověst, pokud šlo o ohleduplnost k ženám.

„No, páni radní, řemeslníci a kupci, jistě chcete svým dílem přispět k tomu, aby to byla nezapomenutelná svatba?“

Albrecht vyzývavě pohlédl na dvanáct mužů stojících na jeho rozkaz v zadní části haly. Hubenému starostovi nezbylo nic jiného než se hluboce poklonit a s předstíraným nadšením souhlasit.

„Tak teď jděte a zvěstujte tu radostnou zprávu mým poslušným Freiberským! A nezapomeňte ještě dneska mému truchsesovi oznámit, co každý z vás poskytne. Musíme mít jistotu, že na svatbě nebude nic chybět.“

Pohlédl na Kláru, která před ním stále ještě klečela s bušícím srdcem a sklopenýma očima.

„Je čas podívat se na šťastnou nevěstu. Vstaň a předstup přede mě, dítě. Ničeho se neboj.“ Albrecht si ji změřil od hlavy k patě pohledem, který Marta tak dobře znala.

„Opravdu krasavice,“ poznamenal. „Ale proč nám neukážete víc? Odhalte si vlasy, jak se na pannu sluší, aby ženich viděl, co dostane.“

Klára si uvědomovala, že teď záleží na každém slově a pohybu. Stojí sama před markrabětem a upírají se na ni oči všech v hale. Ani matka, ani Lukas jí teď nemůžou pomoct. Všechny dvorné fráze a milostné písně, které rytíř musel znát, nedokážou zakrýt, že každý z těch mužů ztělesňuje moc a sílu, proti nimž se ona nemůže bránit ničím jiným než drahými šaty, které ukazují její urozený stav.

„Nesluší se na pannu, aby se oblékala cudně a nepřitahovala na sebe nemravné pohledy?“ zeptala se opatrně s očima stále sklopenýma.

„Dobře, dobře jsi to řekla. Ale cožpak tě vůbec nezajímá, koho z mých mužů jsem ti vybral za ženicha?“

Klára váhavě přejela pohledem po mužích v Albrechtově bezprostřední blízkosti a viděla jejich posměšné úšklebky. Ženichovo jméno ještě nepadlo. Co když ji Albrecht dá někomu úplně jinému, třeba tomu odpornému Giselbertovi?

„Jsem si jistá, že jste zvolil správně, Jasnosti,“ odpověděla a hlas se jí chvěl, aniž se o to snažila.

„To ano, jistě,“ přikývl Albrecht. Dívčin zjevný strach rozptýlil podezření, které v něm klíčilo vzhledem k malému odporu, jaký kladli rodiče.

„Zítra se provdáš za mého zasloužilého rytíře z Reinhardsbergu. O věnu se ještě dneska domluví s tvým nevlastním otcem. A teď poslechni můj rozkaz a odhal si vlasy!“

Klára ztuhlými prsty uvolnila závoj.

„Většinou ty, které si hrají na stydlivky, mají na každém rohu jiného milence!“ zvolal statný ozbrojenec s hustými černými vousy uprostřed sálu a rozesmál tak své sousedy u stolu.

Sotva domluvil, Lukas vyskočil a strhl ho z lavice. Než mohl kdokoli zasáhnout, donutil muže pokleknout a ovinul mu paži kolem krku. Dýku v přítomnosti markraběte tasit nemohl, to by byla jeho smrt.

„Okamžitě to odvoláš a omluvíš se mé nevlastní dceři!“ zařval. „Nebo tu záležitost vyřídíme na nádvoří mečem.“

Albrechtovy stráže tasily meče, ale markrabě je pohybem ruky zadržel, aby nezasahovaly.

„Okamžitě přestaňte!“ rozkázal Lukasovi a rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Stejně jako můj otec, kéž mu Bůh dopřeje zdraví, nestrpím, aby se mí rytíři mezi sebou hádali. A nechci, aby slavnost, na které mě zítra celý Freiberg přivítá jako nového pána marky, byla zkalena soubojem na život a na smrt. Nikdo nesmí vykládat, že má vláda začala krveprolitím.“

Albrecht se vyzývavě podíval do haly, ale kromě jednoho nesmělého „Samozřejmě!“ ze zadní lavice všichni mlčeli.

„Na druhou stranu byla právě zpochybněna čest panny…“

Reinhard předstoupil a poklonil se.

„Když dovolíte, Jasnosti, protože jste mi tu dívku tady přede všem přislíbil jako manželku, je na mně, abych za její čest bojoval.“

Albrecht spojil špičkami prstů ruce a předstíral, že přemýšlí.“Slyšte mé rozhodnutí!“ zvolal po chvíli. „Reinharde, pokud by bylo vaše očekávání zklamáno, samozřejmě ji můžete o svatební noci poslat zpátky. Ale do té doby ji prohlašuji za cudnou a nedotčenou pannu. Otci nevěsty přiznávám právo na souboj, aby se vyřešil tenhle… názorový rozpor. Ale nebude to žádný krvavý souboj a už vůbec ne boží soud. Slavnosti konané u příležitosti mého převzetí moci dodáme ještě dodatečný lesk turnajem konaným na Horním náměstí před zraky všech Freiberčanů. Lukasi, nastoupíte k tjostu proti tomu rytíři. A teď už ho konečně pusťte, nebo ho ještě předtím uškrtíte! Pak by se říkalo, že jste se tak chtěl tjostu vyhnout.“

Z řad rytířů se ozvala ojedinělá zasmání.

Lukas nerad poslechl.

Reinhard k němu přistoupil, počkal, až muž vstane, rozmáchl se a pěstí ho udeřil do brady, až posměváček zase padl na zem. Chytil ho pod krkem a postavil na nohy.

„Omluvíte se, nebo zítra nastoupíte i proti mně!“ řekl tak klidně, jako by si s ním domlouval posezení u poháru vína.

„Nemluvil jsem snad dost jasně?“ zvolal nevrle Albrecht. „Reinharde, laskavě se ovládejte! Nejsme tady mezi divokými slovanskými kmeny, kde každá hostina končí rvačkou!“

Ukázal na Kláru.

„Nevěsta stráví noc před svatbou na hradě. Fojte, vaše žena ji přijme k sobě do komnaty a postará se, aby byla zachována čistota panny. Zítra před snídaní ji chci vidět ve vhodných šatech před kaplí. Ať okamžitě vyjede můj posel do Míšně a poprosí mou choť o svatební šaty pro nevěstu. Nejlepší bude, když také přijede. Ať lid oslaví svou krásnou kněžnu. A po svatebním obřadu se bude konat turnaj.“

Lukas pohlédl na Kláru s rozpolceným pocitem. Raději by ji měl u sebe doma. Ale pod dohledem přísné, upovídané Idy je dívka v bezpečí.

Klára pohlédla na Martu a obě si pomyslely totéž.

Plán vyšel, ale najednou nikdo z nich nevěděl, zda vyhráli nebo prohráli.

Na Albrechtův pokyn vzala obtloustlá fojtova žena Kláru za ruku a vedla ji ze sálu. Dívka odcházela a ani jednou se neotočila.

Lukas a Reinhard byli vyzváni, aby okamžitě začali jednat o nevěstině věnu.

Lukasovi vůbec nepřipadalo těžké tvářit se podmračeně, když opouštěli sál.

„Vy můžete také odejít,“ dovolil Albrecht Martě, která před ním stále ještě klečela. Vstala, a protože věděla, jak si Albrecht potrpí na dvorské způsoby, nejprve deset kroků couvala, stále tváří obrácenou k němu, pak se znovu uklonila, a teprve když kývl hlavou, otočila se a odcházela ze sálu.

Venku viděla Lukase a Reinharda stát vedle sebe. Ale ani jeden z nich nevypadal šťastně. Naopak, Reinhard, jenž celý plán vymyslel, vypadal ještě ustaraněji než Lukas.

„Najděme si nějaké klidné místo,“ navrhl. Lukas a Marta ho následovali do jedné z chodeb, kde je nikdo nemohl odposlouchávat.

„Neměl jsem už možnost tě varovat,“ omlouval se Reinhard tiše. „Ta provokace byla naplánovaná.“

„Kdo je ten chlap?“ zeptal se Lukas.

„Edwin, dost odpornej chlap z Groitzscheho oddílu. Zapíchl v Döbenu dva nebo tři lidi, zaplatili to životem. To Elmar si vymyslel, aby tě Edwin vyprovokoval. Moc by se mu líbilo, kdybys v turnaji zahynul. Proto tohle všechno. Protože se nikdo z jeho lidí neodváží postavit se proti tobě s mečem, vymysleli si něco jiného. Ten chlap zítra proti tobě vyjede ne s turnajovým, ale s válečným kopím z tisového dřeva.“

Lukas pohlédl na Martu, ale nemusel jí vysvětlovat, co to znamená. Tisové dřevo se nezlomilo tak snadno jako jasanové nebo bukové, z něhož se vyráběla kopí na tjost. Tříštilo se nebezpečně, hrozilo nebezpečí, že třísky probodnou krk, nebo se zarazí do oka, případně způsobí jiné smrtelné zranění, tisové dřevo je totiž navíc jedovaté.

Lukas položil Martě ruku na rameno, aby ji uklidnil. Dokonce se mu podařilo se usmát, avšak pochyboval, že tím dokáže svou ženu oklamat.

„Když je to tak, budu se zítra ráno muset víc snažit.“

Potom se obrátil k budoucímu zeti: „Dej si pozor na Rutgera! Před Thomasem ošklivě vyhrožoval, jaké úmysly má s Klárou.“

Reinhard jen pohrdavě povytáhl obočí. „Ten si hodně rozmyslí, aby si se mnou něco začal,“ odpověděl chladně.

Svatební přípravy

Zpráva, že se na počest nového markraběte bude pořádat turnaj, na který jsou pozvaní všichni obyvatelé města, se po Freibergu rozšířila jako požár v poušti. Nejen proto, že v mladém městě se ještě nikdy žádný turnaj nekonal, a tedy většina jeho obyvatel ještě nikdy žádný neviděla. Vyhlídka na skvělou zábavu u leckoho vzbudila naději, že všechny ty ošklivé zvěsti, které se šíří o mladém knížeti, snad ani nejsou pravdivé. S jeho neustále špatně naladěným otcem si koneckonců užili dost.

Ženy v pekařských krámcích však měly ještě jeden námět k důkladnému rozhovoru: Na hradě dnes bude taky veselka.

„Je nejvyšší čas, že se Christianova dcera konečně vdává,“ prohlašovala tlustá kramářka známá svou proříznutou pusou. Rozhlédla se s pohledem očekávajícím souhlas. Tucet žen se tlačilo kolem stánku a většinou dneska neměly naspěch, aby se s nákupem hned vrátily domů.

„Správně, to děvče musí pod čepec! Její matka byla moc vybíravá,“ přidala se starší žena v šatech posetých šupinami, z nichž vycházel pronikavý zápach rybiny, a uložila dva bochníky chleba do koše. „A dej mi ještě jeden chleba, ti mí kluci se ládujou jak zjednaní…“

„Ten ženich Reinhard je z velmi vznešené rodiny, ale vypadá to, že je hodně přísný,“ pokračovala kramářka a hrubě odstrčila sousedku, aby zůstala středem hloučku i pozornosti. „Ale to děvče nejspíš potřebuje tvrdou ruku.“

„Mně je jí líto, že si musí vzít zrovna toho podmračeného chlapa,“ namítla mladá děvečka, než vtiskla pekařce do ruky minci.

„Však se její nevlastní otec postará, aby jí manžel moc netrestal,“ zvolal někdo vzadu.

Pekařka se usmála a naklonila se přes vystavené chleby, aby ostatním s požitkem sdělila: „Jak jsem slyšela, včera večer před shromážděnou posádkou hradu už někoho srazil k zemi, protože se s ním chtěl hádat…“

„Ano, rytíř Lukas moc dlouho nemluví a jedná,“ souhlasila s úsměvem tlustá kramářka. „Kdo si s ním něco začne, může být rád, když pak po svých vyjde z hradu.“

Několik žen se zasmálo, ale jedna sykla: „Pozor, tamhle jde jeho služka…“

Všechny se ohlédly doleva, odkud přicházela k pekařskému krámku Anna, sestra hlavního pacholka Petra, a tvářila se stísněně.

Ženy s pocitem špatného svědomí zmlkly, jen kramářka se napřímila.

„No a co, jestli ta svatba opravdu zajistí mír mezi Freibergem a novým markrabětem, tak je to dobrá věc,“ prohlásila a opět se rozhlédla, aby viděla, zda ostatní souhlasí. „Kdoví, co by nás ještě od nového pána jinak čekalo…“

„Pssst!“ umlčovalo ji mnohonásobné syčení a několik žen se pokřižovalo. „Před několika lety tady prý strašně řádil, vyprávěli o tom starousedlíci…“

Ženy stále ještě stály v hloučku a povídaly, když na Horní náměstí přijel tucet tesařů s vozíky naloženými dřevem a nářadím. Zatloukali do země kůly a spojovali je dlouhými tyčemi. Jeden z míšeňských stájových pacholků se uvolil a povýšeně čumilům vykládal, k čemu je to při turnaji dobré.

Kdo z Freiberských nesměl být při svatebním obřadu na hradě, pozvaní byli jen nejváženější měšťané, a mohl se nějak uvolnit z práce, pokoušel se včas zajistit si na Horním náměstí pěkně místo, aby opravdu všechno dobře viděl. Sbíhali se sem uličníci z celého města a vyváděli divoké kousky.

Kdo si myslí, že ví něco o turnajích, rychle má kolem sebe pozorné posluchače a řečník se překonává ve vymýšlení úžasných podrobností, počínaje překrásnými dámami, skvostným oblečením, reky v nablýskaných brněních a krvežíznivými boji, přes děsivá zranění, po mrtvé udatné bojovníky.

Na nádvoří už od časného rána přijíždějí káry a vozy naložené dřevem, sudy s pivem a pytli s jáhly.

Friedrich, starý forman a radní, kývl na pár výrostků, aby mu pomohli s vykládáním.

„Jsi slabý na takovýhle pytlíček, chlapče? Tak to běž domů a počítej s tím, že se ti ženské vysmějí. A ty tam, no ano, ty s ušima jako plachty, co tam tak nečinně stojíš v cestě? Pojď sem a roluj sud s nasolenými rybami do kuchyně! Nebo ti nakonec tesař zatluče hřebík do hlavy, protože si tě splete s polenem. Podobnost je hodně velká.“

Kdo se chtěl vyhnout Friedrichovým hlasitým pobídkám a neméně posměšným výzvám jeho bratra Hanse, rychle zmizel v postranních uličkách.

Řezničtí tovaryši vlekli na zádech půlky prasat a následovaly je ženy s koši slepic a husí, některé nesly v klecích z vrbového proutí holuby.

V hradní pekárně vládl neobvyklý chaos. Půl tuctu žen pomáhalo děvečkám zadělávat a hníst těsto nebo rozdělávat a udržovat oheň v pecích. Další míchaly v kotlích jáhlovou kaši.

Brzy byla první poražená zvířata navlečena na rožeň. Nad nádvořím se vznášel kouř a oblaka nejrůznějších pachů, sežehnutých štětin, čerstvého chleba, pečeného masa a dušené cibule.

Albrecht se toho rána spokojeně díval z okna nejlepší hostinské komnaty na hradě. Manželka naříkala, že se má vzdát jedněch svých šatů, ale utěšil ji, že dostane nové a mnohem hezčí, jen co bude mít v rukou freiberský poklad. Kromě toho včera večer ještě úspěšně jednal se stařešinou místních Židů a za ochranu židovské obce požadoval vysokou cenu splatnou v hedvábí. To Žofii uklidní, až se tady objeví se svou družinou. Ať se lůza pokochá pohledem na její krásu a drahocenné šperky. Nikdo kromě něj neví, jak chladná je v posteli.

Albrecht před odjezdem do Míšně udělil přesné pokyny. Manželka nevyjela z Míšně až dneska ráno, jak si tady většina lidí myslí, protože nápad uspořádat turnaj samozřejmě nebyl náhlý, jak předstírá, ale vyrazila už včera, krátce po něm. Se svou družinou přenocovala několik mil před městem na usedlosti spolehlivého družiníka, rytíře z Konradsdorfu. Dostaví se tedy už dopoledne, po svatbě a před turnajem.

Christianův nejmladší syn, panoš Daniel, měl být členem Žofiina doprovodu, v němž bylo dost ozbrojenců, kteří dohlédnou, aby mládeneček neutekl. Albrecht chtěl, aby se tu objevil až po svatbě. Podezíral Lukase a jeho přátele, že vymyslí něco, co mu překazí plány.

Ovšem zase tenhle Lukas není žádný hlupák. Pochopí, kdy je věc ztracená a je lépe ustoupit. Možná mu na té dívce tolik nezáleží. Vždyť je to jen jeho nevlastní dcera. A z její matky Albrecht zřejmě konečně vyhnal vzpurnost. Musí mlčet a podřídit se, pokud nechce, aby se její prvorozený už brzy nehoupal pověšený za krk na větvi jako zloděj koní. Pronikl k němu hlasitý křik a první lákavé vůně.

Bude to nádherná slavnost.

„A nebude tě stát ani fenik,“ zašklebil se Elmar, jenž většinou věděl, co se právě odehrává za pánovým čelem.

„Dobře jste to navlékl, to vám musím přiznat,“ pochválil Albrecht svého vrchního stolníka. „Budou mě vychvalovat a zapomenou, že žerou vlastní zrní. Ale myslím, že trochu peněz bych měl přece jen věnovat.“

Ukázal na stůl, kde stálo několik misek s drobnými mincemi. „Pár lesklých penízků hozených v pravou chvíli mezi lůzu se ještě nikdy neminulo účinkem.“

Elmar se zašklebil a stočil špičky kníru nahoru. „Budou vás milovat, Jasnosti! A ve Freibergu už po vašem otci ani pes neštěkne.“

Albrecht a Elmar se už předem radovali, jak se jejich plány splní, a Klára v té chvíli stála nahá v kádi s vodou ve fojtčině komoře a mrzla. Děvečky ji měly pod dozorem Idy opět oděné v šafránově žlutých šatech umýt, obléknout do svatebních šatů a učesat a nazdobit vlasy. Ale protahovalo se to, protože za prvé ještě nedorazil posel se svatebními šaty a za druhé Ida neustále zasypávala nevěstu poučeními a radami do manželství.

Začalo to hned ráno, jakmile kohout zakokrhal. „Vstávej, má milá! Dneska se vdáváš! A dostaneš nejen statného muže, ale celou slávu kolem pořádá naše nejjasnější kníže. Jaká čest! Tak pojď už, musíš se nechat vyzdobit. Nebo snad mám dopustit, aby se o mně pak vykládalo, že jsem zanedbala své povinnosti?“

Klára věděla, že Ida to s ní zdaleka nemyslí tak dobře, jak předstírá. Brzy pukne závistí, že s takovou slávou se nevdává její dcera. Tak aspoň bičuje Kláru slovy, proti nimž se nemůže bránit.

Martu včera už k dceři nepustili, přestože o to usilovala. Ale mladá děvečka, která ráno přišla vyprázdnit nočník, Kláře v nestřeženém okamžiku mlčky podstrčila matčin pozdrav, stříbrný křížek, který Marta stále nosila na krku, dárek od Klářina otce. Dívku dojalo, že se matka vzdala milované památky, aby jí dodala odvahu. Kéž Bůh a všichni svatí stojí při Thomasovi a Rolandovi, pomyslela si a do uší se jí drala záplava Idiných slov.

Pak Klára měla dost toho, aby zimou drkotala zuby v kádi, vystoupila z vychladlé vody, vzala si od jedné děvečky ručník a zabalila se do něj.

„Jinak tady zmrznu, ještě než předstoupím před kostelní dveře,“ vysvětlovala fojtce svou svévolnost. Vždyť byl teprve květen a silnými kamennými zdmi nepronikl do hradu ani jediný hřejivý sluneční paprsek.

Ida strnula a semkla rty.

„Přesně s tímhle budeš mít v manželství potíže, má milá,“ osopila se na ni vzápětí. „Poslouchej a neodmlouvej, pak tě taky muž nebude bít. Ale tebe nejdřív bude muset naučit správnému chování. Tví rodiče ti příliš mnoho promíjeli. No myslím, že tenhle Reinhard bude mít dost pevnou ruku!“

Klára se zatvářila sklíčeně, jak se od ní očekávalo, a stále ještě zabalená v ručníku si sedla na kraj postele, aby jí děvečka mohla osušit nohy. Přemýšlela, zda ji Reinhard opravdu bude bít. Nemohla to vědět, znala ho moc málo. A muž má odedávna právo ženu zbít, kdy se mu zachce.

„Poučila tě matka o svatební noci?“ zeptala se Ida číhavě, když Martina dcera konečně na sobě měla spodničku, nohavice a boty.

Aha, tak teď mi pěkně vrátí, že nevěstou není její dcera, pomyslela si Klára a zdánlivě rozpačitě sklopila oči. „Chtěla to zřejmě učinit včera večer, ale už ji ke mně nepustili.“

Třebaže byla nedotčená, měla představu o tom, co se v manželském loži odehrává. Vždyť už pomáhala na svět víc než tuctu dětí. Dostatečně ji poučily výkřiky rodících žen, že už před tím chlapem nikdy nohy neroztáhnou, ale o rok později se už zase rodičky svíjely v bolestech, pokud ovšem první porod přežily. Ale to si Klára raději nechala pro sebe.

„Tak tedy poučení zbylo na mne,“ prohlásila Ida s nepotlačitelným zadostiučiněním. Tleskla do dlaní a všechny ostatní poslala za dveře.

Majestátně se postavila před Martinu dceru, která byla sotva poloviční postavy a stále ještě seděla na kraji postele, a vztyčila tučný ukazováček.

„Tak tedy, má milá! Ať se ti to bude zdát sebedivnější, uděláš dneska v noci všechno, co ti tvůj manžel poručí. Bolest… krev… stud, nic z toho ti nesmí zabránit, aby ses mu oddala. Je to z boží vůle úděl žen, aby tohle všechno v pokoře strpěly a tímto způsobem se svému pánu a veliteli podřídily. Je to jejich trest a Evin hřích. Rozumělas mi?“

„Ano,“ vydechla Klára zdánlivě vyděšeně.

Nenechá si nahnat strach touhle jedubabou ve žlutých šatech. Bolest snese. Bylo to její rozhodnutí a jednou to přijít muselo. Kromě toho věděla, že to nemůže být nic tak strašného, když k sobě dvojice chová náklonnost jako její matka s otcem nebo teď i s Lukasem. Ale bohužel je jenom málo manželství, kde k sobě lidé mají tak láskyplný vztah. Láska a manželství jsou obecně považované za dvě úplně odlišné věci, které nemají vůbec nic společného.

Jestlipak budu někdy Reinharda milovat tak jako kdysi matka mého otce? přemítala.

A náhle jí v myšlenkách vytanul Dietrich z Weißenfelsu, vzpomněla si na pocit, jaký ji zaplaví při pohledu na něj, nebo když slyší jeho hlas či vycítí, že se na ni dívá.

V jejích očích ztělesňuje všechno, co zastával i její otec: statečnost, spravedlnost, smysl pro čest. Proto ho milovala už od dětství. Byl chytrý, nedbal na medové řeči, jimiž jsou lidé jeho stavu zahrnováni, měl skrytý smysl pro humor, který projevoval jen v okruhu svých nejbližších. A byl nadějí Míšeňské marky.

Možná je tahle svatba dobrá nejen k tomu, aby zachránila její bratry, ale také aby jí s konečnou platností vyhnala z hlavy Dietricha. Vždy jim oběma bylo jasné, že spolu nikdy nemohou uzavřít manželství.

Vrátí-li se Dietrich ze Svaté země živý, bude se muset oženit s urozenou ženou z vlivného a vznešeného rodu, aby mu nevěstin otec pomohl postavit vojenské oddíly, s nimiž by se dokázal prosadit proti staršímu bratrovi.

Ze zamyšlení Kláru vytrhlo hlasité klepání na dveře.

„Šaty pro nevěstu!“ volal někdo venku.

„Díkybohu!“ vykřikla pronikavě Ida. „Sem s nimi!“ Masitýma rukama přizvedla sukni, překročila lavici, aby byla co nejdřív u dveří a pootevřela je na malou skulinu. Vytrhla poslovi uzlík z ruky a přibouchla mu před nosem. Hned vybalila šaty z plátěného obalu.

Klára zatajila dech, když uviděla drahou látku a bohaté výšivky. Leccos je na její svatbě nejisté, ale jedno teď ví určitě: bude mít na sobě překrásné svatební šaty.

„No jo,“ pokrčila nos fojtova žena, když si je důkladně prohlédla. „Tahle barva se k tobě vůbec nehodí. Budeme ti muset pokrýt vlasy.“

Sytě zelené šaty se ke Klářiným vlasům skvěle hodily, ale střežila se odporovat, přestože to bylo těžké. Když je někdo tlustý jako Ida a navleče se do zářivě žlutého oblečení, takže vypadá jako obrovské house, pak je těžké se s ním dohadovat o barvách, pomyslela si Klára a potlačila úsměv.

Fojtka závistivě rozestřela šaty, které díky čtyřem vsazeným, zdobeným klínům měly obvod asi deset loktů a nádherně splývaly.

„Kromě toho jsou moc dlouhé. Musíme je zkrátit, nebo nakonec zakopneš, upadneš a zlomíš si vaz dřív, než se vdáš.“

Poručila Kláře, aby si stoupla na stoličku. Dvě děvečky jí přetáhly šaty přes hlavu a Ida stáhla šněrování tak, že Klára sotva lapala po dechu. Děvečky dole založily vyšívaný lem a zachycovaly ho stehy. Klára se soustředěně zadívala na vyšívané květinové šlahouny zdobící široké rukávy, aby tak zaplašila neklid, který se jí zmocňoval.

Jedna z děveček jí zaplétala do vlasů zelené stuhy, druhá připnula k výstřihu stříbrnou sponu.

Pak Ida dala přinést závoj na okraji rovněž zdobený výšivkou a vtiskla Kláře na hlavu tepanou stříbrnou čelenku, dárek od ženicha, jak nezapomněla sdělit.

„Tak a teď jdi, poslouchej a plň své povinnosti!“ přikázala nevěstě, šťouchla ji klouby prstů do zad a s funěním ji následovala.

Ráno bylo jasné a slunečné, louže z nádvoří zmizely. Klára vyšla ven a měla pocit, že ji provrtává tisíc pohledů.

Nádvoří bylo plné zvědavců, kteří na ni civěli a hned si začali vykládat o nádherných šatech a nepříliš šťastném nevěstině výrazu.

Před kaplí čekali ženich, několik Albrechtových rytířů a páter Sebastian.

Klára s úlevou viděla, že Lukas, stojící po matčině boku, jí teď vykročil vstříc a nabídl jí rámě. Jeho přítomnost a povzbudivý úsměv ulehčily jejímu srdci.

„Jen odvahu,“ zašeptal. „Je to slušný chlap.“

Přesto měla stále pocit, že ji probodávají cizí pohledy, když s nevlastním otcem přecházela několik kroků od haly ke kapli. Také matka vypadala unaveně a ustaraně, přestože se na ni usmívala.

Lukas však nevěstu ještě nepředal budoucímu manželovi, nýbrž se zastavil před skupinkou nejvznešenějších hostů.

Aha, ještě chybí Jeho Jasnost, uvědomila si Klára.

Úkosem si prohlížela ženicha oblečeného dnes do tmavomodrého bliautu s rudomodrým lemováním. Meč v pochvě pečlivě ovinuté koženým pásem držel vzhledem ke slavnostní chvíli přitisknutý loktem k tělu. Než vejde do kostela na mši, odloží ho přede dveřmi. Spona pod krkem byla stejná, jakou měla ona u výstřihu, a byla navíc posázená drahokamy v barvě výšivky na lemu.

Výš se Klára neodvažovala podívat. Bála se snad, že by uviděla něco, co jí bude do konce života bránit, aby se k tomuto muži upnula?

Fanfára na lesní roh oznámila, že přichází nový markrabě.

Cílevědomě se blížil k čekajícím. Všichni muži i ženy před ním klesali na kolena.

S chladným úsměvem pozvedl Kláru, vzal ji za ruku a vložil ji do Reinhardovy dlaně. Na jeho znamení začal páter Sebastian s obřadem.

Tajná setkání

Po uzavření sňatku a následující ranní mši se svatební společnost, k níž na Albrechtův rozkaz patřilo i několik nejváženějších freiberských měšťanů, odebrala na slavnostní hostinu u dlouhých tabulí na nádvoří.

U stolu postaveném do čela před palác seděl nový markrabě, nejurozenější členové jeho doprovodu, páter Sebastian, novomanželé a nevěstini rodiče. Většina hradní posádky hlučně slavila v hradní hale, a kdo z obyvatel města už nezískal místo na lavicích kolem stolů, aspoň se snažil vestoje se dostat k jídlu a pivu.

Albrecht s rostoucí netrpělivostí a stále častěji hleděl k hradní bráně. Dávno už ho nebavilo sedět tady mezi plebsem, jako kdyby neměl nic důležitějšího na práci. Kde jen zůstala jeho choť? Pokud se zase někde schválně neloudá, aby ho rozzlobila, tak už by tady měla každým okamžikem být. Pak by tu konečně mohl přestat marnit svůj vzácný čas.

Jestli se tu brzy neukáže, tak bych ji měl potrestat, pomyslel si vztekle. Má dneska ještě velké plány, nejen turnaj, který smutně skončí smrtí nevěstina otce, jíž se už markrabě nemůže dočkat. Ale jestli všechno půjde podle plánu, tak dneska večer dobude nejen Freiberg…

Ze zamyšlení ho vytrhly výkřiky svatebčanů domáhajících se polibku novomanželů.

Panovačným gestem přikázal svému družiníkovi, aby vyhověl přání hostů. Taky by tenhle rytíř z Reinhardsbergu mohl projevovat větší nadšení. Koneckonců s věnem prý je spokojený a to děvče není ošklivé.

Přestože se na Albrechtův vkus až příliš podobá své matce. A o ní si vskrytu myslel, že vládne čarodějnickými silami. Zažil to na vlastní kůži, když před lety odhalila jeho tajemství. Také se povídalo, že ani jeden z jejích manželů si nikdy nedal přivést děvku do postele, ani na válečných taženích. Takže je jasné, že je k sobě připoutala nějakými čarami. A kdo dokáže tohle, jistě umí někomu i odčarovat mužnou sílu.

„Ať žijí novomanželé!“ vykřikl hubený starosta. „Ať jejich štěstí zaručí požehnané spojení mezi Freibergem a Míšní!“

„Tak moc šťastně zase nevypadají,“ ozval se zezadu podezíravý hlas ženy s nápadně špičatým nosem.

„Ať žije markrabě Albrecht!“ zvolal Elmar, a tak potlačil tlumené chichotání.

Hosté vstali a připíjeli novému knížeti pivem, které si pro tuto slavnost vynutil od freiberských rolníků. Vzápětí se od brány ozvala fanfára lesního rohu.

„Budiž pozdravena míšeňská kněžna Žofie Česká, choť markraběte Albrechta z Wettinu!“ zvolal velitel její osobní stráže. Albrecht se s úlevou opřel v židli.

Freiberčané ani nestačili usednout po přípitku a hned klesli na kolena, aby pozdravili kněžnu.

A měli se čemu divit. Žofie vjížděla na nádherném bělouši, zářivě modré šaty měla poseté perlami a přes ně přehozený plášť lemovaný kožešinou. Provázela ji družina dvorních dam v nádherně barevných šatech a statní ozbrojenci.

Albrecht věděl, jak má vypadat velké uvítání, a vykročil manželce vstříc s rozevřenou náručí. „Drahá choti, vítejte ve Freibergu, který nás ujistil svou oddaností.“

Fojtova manželka se prodrala davem tak rychle, jak to při její tloušťce šlo, a podala Žofii pohár na uvítanou. Kněžna ho přijala bez pohnutí v krásném obličeji. Nejenže ji manžel přinutil jet sem celou tu dlouhou cestu z Míšně, kolem těch strašných šachet, ale teď tu dostane ještě pohár zředěného octa. Nic lepšího tu asi nebudou mít.

Ale s Albrechtem se nedalo smlouvat a vyhlídka na hedvábné látky od zdejších židovských obchodníků ji lákala. Už se nemohla dočkat, až je uvidí.

„Naše kněžna, spolu s nejvznešenějšími dámami míšeňského dvora, dodá lesk turnaji, který se bude konat dnes na Horním náměstí!“ zvolal Elmar. „Všichni muži a ženy, včetně děveček a pacholků, jsou zvaní, aby se podívali na klání a viděli, jak nejstatečnější rekové země osvědčují své umění v rytířském boji.“

„Osvěžte se trochu, má drahá, než se k nám připojíte,“ navrhl Albrecht a provázel manželku do haly.

Před očima všech se na něj usmála a položila ruku na nabízené rámě. Ale cestou mu zasyčela do ucha: „Nebudu se míchat mezi tu lůzu, dokud neuvidím látky od židovských obchodníků!“

Albrecht se zamračil, ale pokynul fojtovi, aby vpustil čekající obchodníky ze Židovské čtvrti.

„Postarej se, aby se muži vyzbrojili na turnaj!“ rozkázal maršálovi. Gerald přikývl a šel, aby svolal své rytíře a dal osedlat koně.

Když markraběcí pár vkročil do haly, také zde všichni vstali z lavic a klesli na kolena, kde setrvali, dokud kníže s chotí neprošli sálem.

V hluku vzniklém posouváním lavic se Albrecht otočil k Elmarovi a zašeptal: „Nenápadně vzkaž maršálově ženě, že si okamžitě přeju s ní mluvit. Ve vaší komoře. Moje choť ji jistě nebude postrádat, protože se zabývá hedvábím a stuhami.“

Krátkodobě změnil plány a rozhodl se, že nebude čekat až do večera, aby se své ženě pomstil za vzpurnost. Příležitost mu k tomu poskytla sama svou chtivostí.

Elmar výmluvně povytáhl obočí a pohlédl na krásnou, mladou ženu v Žofiině družině.

Lucardis, manželka markraběcího maršála Geralda, byla nepochybně nejkrásnější dvorní dáma, a byla všemi mastmi mazaná. Na to Albrecht zřejmě sází, třebaže se vyvolená tváří velmi ctnostně. Dosud předstírala, že jeho dvoření neporozuměla.

Ale dosud také byl jen markraběcí syn. Nyní je markrabě, a toho jistě neodmítne, jak ji odhadoval a jak i naznačoval pohled, který na něj právě vrhla.

Albrecht netrpělivě čekal v Elmarově komoře.

S požitkem se ušklíbl, když se ozvalo zaklepání, pak rychle nasadil přísný výraz a vyzval návštěvnici aby vstoupila.

„Jasnosti,“ poklekla před ním oddaně Lucardis a ctnostně klopila oči.

Albrecht věděl, že to jenom hraje. Vyznal se v ženách jejího druhu. Dosud ho odmítala jen proto, aby v něm rozněcovala žádostivost a jednoho dne zaujala první místo v jeho milostné přízni.

Rozhodl se tedy rovnou přejít k věci. Do začátku turnaje už nezbývá moc času a on se po nudném dopoledni potřebuje rozptýlit. Dobytí té krasavice završí jeho vladařský nástup.

„Nechcete mi poděkovat za jmenování vašeho manžela maršálem?“ zeptal se a přehodil nohu přes nohu.

„Samozřejmě, Jasnosti,“ odpověděla poslušně. „Je to pro mého chotě velká čest a naplňuje mě vděčností.“

„A jak přesně je ta vaše vděčnost velká?“ zeptal se a lehce se naklonil dopředu, aby ji mohl lépe pozorovat.

„Vyžádejte si ode mě jakýkoli důkaz, Jasnosti,“ vzhlédla k němu s lehkým úsměvem.

Albrecht triumfoval. Tak ji tedy odhadl správně. Pokynul jí rukou, aby vstala, a nespouštěl z ní oči.

Mlčky opětovala jeho pohled, a když i on mlčel, pomaličku si zvedala sukni.

Ani se nepohnul a vychutnával si ten pohled. Měla na sobě nohavice z jemné vlny sahající nad kolena a tam připevněné červenou stuhou. Pak uviděl nahá stehna a mezi nimi kudrnaté chloupky. Dvěma kroky byl u ní a přitiskl dlaně na bujná prsa. Přitiskl ji ke zdi a na okamžik měl dojem, že vidí její triumfální úsměv, potom mu šikovnými prsty pomohla vyprostit ztvrdlý úd z bruchů. Lačně jí sáhl pod břicho. Opravdu byla vlhká!

Zvedl ji a ona mu ochotně obemkla nohama tělo. Prudce se jí zmocnil, až vášnivě křičela, tak hlasitě, že ji musel políbit, aby ztichla.

Elmar jistě spolehlivě zajistí, aby do komory nikdo nevešel. Ale někdo by se mohl ptát, s kým se tam markrabě tak dobře baví. A on tuhle plavovlasou krasavici chce nejen dneska. Zároveň však nechce přijít o maršála, jenž mu dobře slouží.

Drsná stěna jí musela pod šaty rozdírat záda, tak tvrdě a drsně do ní stále znovu pronikal, ale zřejmě jí to vůbec nevadilo. Naopak mu ještě pomáhala násobit slast rukou.

Je lepší než děvka, mohl bych to s ní dělat celý den, pomyslel si nadšeně. Pak pocítil, že se blíží vyvrcholení, a s úlevou zasténal.

Když z ní vyklouzl, postavil ji pomalu na zem a upravoval si oblečení.

„Opravdu… knížecí,“ zašeptala Lucardis.

Klidně si přihladila sukni a upevnila posunutý závoj čelenkou. Naklonila hlavu na stranu a tázavě na něj pohlédla.

„Smíte odejít,“ přikývl zdánlivě lhostejně.

Opět se uklonila, ale nedokázala skrýt sebevědomý výraz.

„Brzy na shledanou, má milá!“ zavolal za ní, když vycházela ze dveří. Ještě jednou se ohlédla a usmála se.

U svatební tabule Reinhard pokradmu stiskl Kláře ruku.

„Třebaže to nesmím dát najevo, dneska jsem nejšťastnější muž,“ zašeptal jí a nahlas oznámil: „Musím se jít připravit na buhurt.“ Lehce ji políbil na tvář a odcházel.

Po jeho boku se Klára cítila nejistě, ale bez něj to bylo ještě horší, tím spíš, že musel odejít i nevlastní otec, aby se přichystal na turnaj.

Znala všechny lidi, kteří teď na dvoře seděli jako svatební hosté a civěli na ni. Mnohým z nich pomohla, někdy jako matčina pomocnice, někdy i sama, nosila jim lék proti horečce nebo pomáhala při porodu.

Někteří na ni hleděli soucitně, protože se domnívali, že pociťuje odpor k manželovi, o němž se říkalo, že je přísný a má tvrdé srdce. Jiní zase vyzývavě, protože teď se má laskavě postarat, aby nový markrabě nechal město na pokoji.

Na četných obličejích viděla stěží skrývanou závist, že se stala středem pozornosti a sám markrabě jí vystrojil svatbu. Kdybyste tak věděli, povzdychla si v duchu a cítila bezmocnost jako už dlouho ne.

Avšak většina z těch, kdo od ní teď očekávali, že splní svou povinnost a završí manželství s obávaným rytířem z družiny nového markraběte, to činila pouze ze strachu. Freiberčané se báli, co všechno jim může Albrechtova vláda přinést.

Marta poznala, jak se dcera cítí, a rozhodla se zasáhnout.

„Musíme vzdát hold markraběnce,“ promluvila, objala Kláru kolem ramen a vedla ji přes dvůr k paláci. V chůzi něco zašeptala mladičké děvečce, jež ráno Kláře přinesla stříbrný křížek. Dívka přikývla a odběhla.

Marta samozřejmě ani nepomyslela na to jít se poklonit Albrechtově choti dřív, než k ní bude povolána. Chtěla jen nyní dopřát dceři chvilku klidu stranou od potutelných, soucitných a pronikavých pohledů. Vždyť tady na hradě bydlela deset let a věděla, kde najít místo, na kterém je nikdo nebude rušit. Zavedla dceru do komůrky, jež sloužila jako skladiště různého haraburdí a měla úzké, maličké okénko.

Objala Kláru, aby ji uklidnila.

„Dostali jste nějaké špatné zprávy?“ zeptala se naléhavě Klára. „Je něco s mými bratry?“ Marta jen zavrtěla hlavou. Nechtěla teď dceru znepokojovat ještě tím, že jí prozradí plánovaný útok na Lukase. Musí prostě doufat, že manželovi jeho bohaté bojové zkušenosti pomůžou zvítězit nad tím rytířem z družiny Groitzschů.

Někdo otevřel dveře a vstoupil, aniž byl vyzván. Překvapená Klára uviděla svého manžela. Tázavě pohlédla na matku, jež vůbec nevypadala překvapeně.

„Myslela jsem si, že byste měli mít příležitost promluvit si mezi čtyřma očima, než budete večer přede všemi svatebčany uloženi do manželského lože,“ vysvětlila Marta a odešla.

Klára by měla být matce vděčná za možnost navázat trochu důvěrnější vztah ke svému stále ještě cizímu manželovi. Vždyť s Reinhardem dosud vedli jenom jeden krátký rozhovor a pak je vehnali do svatby mnohem dřív, než by si plánovali. Od té chvíle museli vedle sebe sedět a před očima všech se tvářit buď ustrašeně, nebo znuděně, aby si Elmar myslel, že se jeho plán podařil. A zanedlouho je před polovinou svatebčanů uloží nahé do svatebního lože, to také není pravá chvíle pro nějaké vysvětlování.

Klára však místo vděku pociťovala stísněnost, jež se rychle proměnila ve strach, když si uvědomila, že je teď o samotě s mužem, jemuž patří.

Reinhard k ní přikročil, vzal její ledové ruce do svých a políbil je. „Měla byste vědět, že jsem z našeho manželství velmi šťastný,“ zašeptal a s nesmělým úsměvem jí pohlédl do očí.

Pak ji objal, pravou ruku jí položil na temeno a přitáhl si k sobě její hlavu. Líbal ji, ale tentokrát ne letmo a lhostejně jako prve před ostatními u tabule, nýbrž vroucně a s rostoucí žádostí.

Klára se zachvěla, když jí přes látku šatů něžně pohladil ňadra. Je to můj manžel, připomínala si v duchu. Patří mu teď moje tělo.

Něžné doteky na místech, kterých se dosud nedotkla ruka žádného muže, v ní vyvolaly mrazení. Pociťovala v klíně Reinhardovu rostoucí žádostivost a zděšeně si pomyslela, jestli chce manželství završit tady a teď, v téhle tmavé komoře, a ne ve svatebním loži. Když zítra nebude moct ukázat zakrvácené prostěradlo, budou jí všichni spílat a opovrhovat jí, také její nevlastní otec ztratí svou čest.

Reinhard jako kdyby četl její myšlenky, se od ní odpoutal. Vzal ji za ruce a velmi vážně se jí podíval do očí.

„Možná mě budeš jednoho dne milovat tak jako já tebe. Je to mé největší přání,“ promluvil sametově hlubokým hlasem a znovu jí políbil ruce. „Nejvíc se bojím, že nás pohltí to divadlo, které musíme před světem hrát.“

„Zapomínáte, jak jsem vyrostla,“ namítla a pokusila se o úsměv. „Osudy matky a otce mě naučily skrývat své skutečné myšlenky před nepřáteli.“

Reinhard sotva znatelně zavrtěl hlavou.

„Kláro, znám vás lépe, než tušíte. Viděl jsem vás vyrůstat od chvíle, kdy jsem vstoupil do služeb vašeho otce. Jste chytrá a statečná. Ale dokážete tohle snést? Nebo vás nenávist vůči mně, jakou musíte přes den lidem předstírat, otráví i v noci?“

Signál vyzývající účastníky turnaje k nástupu jí ušetřil odpověď. Reinhard musí jít. Ale ještě předtím ji políbil.

Zkouška síly

Stovky zvědavých diváků se tísnily na Horním náměstí ve Freibergu, aby jim nic neuniklo. Ba i pacholci a děvečky měli od pánů svolení přijít, koneckonců nový markrabě přikázal, aby se na turnaj přišli podívat všichni muži a všechny ženy z města.

Obchodně šikovný hostinský od Černého koně, hostince v Petrské uličce nedaleko náměstí, od časného rána čepoval pivo ze sudu, který naložil na káru. Ale s výjimkou několika žíznivých teď již nikdo neopustil své těžce vydobyté místo. Většina čekajících si krátila čas povídáním se sousedy. A bylo toho na probrání dost: Od domněnek, jaké asi následky bude mít vláda nového knížete na obyvatele města, přes znepokojivé historky kolující mezi lidmi, po obdivný popis šatů kněžny, které někteří viděli při jejím vjezdu do města nebo při slavnosti na hradě.

Několik výrostků lezlo po trámech stlučených k sobě a rozestavených kolem náměstí, aby vymezily prostor pro turnaj. Čekající obveselilo, když řezníkova žena s hlasitým nadáváním pronásledovala kluka, který ukradl kus špeku. Byl však hbitější, takže ho nedohonila, a zloděj zmizel směrem k Erlwinově ulici, kde se v klidu pustil do své kořisti.

Několik povoznických pacholků volalo na starého Willema, aby pronesl slavnostní řeč, byl to pomatený žebrák a na jeho účet se vždycky bavilo půl města. Žil z toho, co vyžebral před kostelem, a z drobných, které mu házeli pobavení posluchači jeho bláznivých proslovů na náměstích, kam se vždy sběhla spousta lidí.

Stařec se zřejmě na dnešní vystoupení připravoval, protože předstoupil s povzneseným výrazem v tváři, rozhlédl se, zda má dostatek posluchačů, a překvapivě šikovně vylezl na jeden z dřevěných sloupků, který ráno tesaři postavili. Stál jako socha, vypjal hrudník, poškrábal se na špinavé hlavě a vysunul bradu.

Ale než stačil promluvit, zazněly fanfáry loveckých rohů ohlašující příjezd knížecího průvodu. Lidé se začali tísnit a postrkovat a starý Willem byl okamžitě zapomenut. Nechápavě stál na sloupku a shlížel na obyvatele města, kteří se k němu náhle otočili zády.

Tlačenice se okamžitě uvolnila, když z Hradní uličky vyjeli na náměstí první ozbrojenci: dva tucty mužů v drátěných košilích a pancířích měly za úkol udělat místo přijíždějícím. Lidé polekaně couvali před řadami těsně vedle sebe cválajících koní nesoucích jezdce s tasenými zbraněmi. Ještě před okamžikem semknutý zástup se rychle rozprchával. Také Willem slezl ze sloupku a zmizel v chaotickém davu.

Jezdci tak rázem vytvořili místo a čtyři tucty pěších ozbrojenců, kteří je následovaly, obstoupily Horní náměstí.

Tak bylo vytvořeno pole pro turnaj a diváci ve zvědavém očekávání zmlkli. Někteří si div nevykroutili krk, aby dohlédli na začátek Hradní uličky. Odtamtud přijede mladý markrabě, jeho choť a rytíři, kteří v turnaji nastoupí.

Konečně opět zazněly lovecké rohy a ozval se klapot nespočetných koňských kopyt.

„Uvolněte cestu pro vládce Míšeňské marky!“ volal první jezdec, který vyjel zpoza rohu, rytíř v drahé výzbroji s černožlutou míšeňskou zástavou se lvem v ruce.

Za ním vtáhl na náměstí tak velký houf, až se většině diváků zatajil dech: po předvoji a osobní stráži kníže a kněžna se svými družinami, za nimi účastníci buhurtu, asi stovka jezdců, všichni v kroužkových košilích a v plné zbroji. V prvních řadách rytíři ze sousedních vesnic, kteří samozřejmě na slavnost přijeli: Bertold, Konrad, Tuto a Heinrich.

Albrecht a jeho družina mířili doprostřed západní fronty náměstí.

„Poklekněte před vládcem Míšeňské marky Albrechtem z Wettinu a jeho chotí Žofií Českou!“ zvolal hromovým hlasem truchses a Freiberští poslechli. Měli přitom víc štěstí než včera hradní posádka. V teplém jarním dni sluníčko dávno vysušilo všechny louže.

Otův syn spokojeně shlížel na klečící měšťany. Konečně dal Elmarovi znamení a na jeho vyřvaný rozkaz se diváci směli postavit.

Vznešení hosté si nechali pomoci ze sedel a usedli na lavice pod baldachýnem.

Pět tuctů plně vyzbrojených rytířů, kteří se zúčastní turnaje, se na koních seřadilo před malou tribunou a sklonilo kopí na pozdrav. Potom se v několika řadách rozestavili na jižní straně náměstí.

„Přece tady nestojím půl dne jen proto, abych koukala na tlusté koňské zadky,“ stěžovala si výřečná kramářka.

„A co mám říkat já?“ zvolal muž v chrpově modré zástěře plné pilin a hoblin a ukázal na její mohutné pozadí. Okolo stojící se rozesmáli.

Rytíř na neklidně přešlapujícím koni před nimi se na smějící lidi přísně podíval. Ti ze strachu před podupávajícím a odfrkujícím koněm raději ještě o několik kroků ustoupili.

V kramářčině doslechu, avšak blíž ke Kotlářské uličce, stála trochu stranou davu skupina, kterou tvořil kovář Jonas a jeho žena Emma, zrzavá jako všechny jejich děti, synové Johan a Guntram a mladý stájový pacholek Christian. Ten si pokryl plavé vlasy kuklou a doufal, že si ho v té spoustě lidí nikdo nevšimne. Opírala se o něj jeho manželka Anna, Petrova sestra. Čtyřletého syna, jenž se také jmenoval Christian, vzal na ramena. Petr přišel s nimi, ale brzy se ztratil v davu. Záhy se k nim připojil druhý kovář Karel se sestrou Johanou, Martinou nevlastní dcerou.

„Tvůj muž a Bertram budou potom s panem Lukasem na tjostu?“ zeptal se Christian.

Johana přikývla.

„To je dobře,“ poznamenal s úlevou. Lukasův panoš se ještě nevrátil od rodičů, ale na Kuna a Bertrama je spolehnutí.

„Klára nevypadá moc šťastně,“ tiše poznamenal Guntram a ukázal dopředu, kde v Albrechtově družině seděli i novomanželé. Srdce by si vyrval z těla, aby Kláru ušetřil nešťastného manželství. Bylo mu jí nesmírně líto při představě, že bude muset celý život trávit s tím darebákem Reinhardem. Jak to mohl Lukas připustit?

Christianova slova zanikla v hluku, protože na daný signál všichni rytíři vyrazili. Zpod koňských kopyt odletovaly hroudy hlíny, holubi sedící na střechách okolních domů se polekaně vznesli a několik malých dětí se ustrašeně rozplakalo.

Když se skupina jezdců hnala přímo na lidi čekající na severní straně náměstí, diváci se s vyděšeným křikem rozutíkali. Někteří dokonce přeskočili ploty ohrazující sousední pozemky zámožných obchodníků a řemeslníků. Ale než k nim rytíři dojeli, strhli koně a v uspořádané formaci třikrát cvalem objeli náměstí. Po dalším signálu se v oblouku rozdělili na dvě mužstva, která se postavila proti sobě.

Z řad diváků se ozvaly povzbudivé nebo polekané výkřiky, když se na zatroubení loveckého rohu oddíly rozjely proti sobě. Avšak těsně před srážkou bojovníci zvedli kopí nad hlavu a minuli se.

Lidé opět ustoupili, když viděli, jak se ozbrojenci na koních ženou směrem k nim. Také Jonas a jeho přátelé o několik kroků couvli, přestože stáli na kraji náměstí.

Opět dřív, než mohlo dojít k neštěstí, jezdci pevně přitáhli uzdy a zastavili koně, pak se obrátili a znovu vyrazili proti sobě.

Teď je dav povzbuzoval.

„Tedy někteří lidé se opravdu lehko nadchnou,“ poznamenal zamračeně Christian.

„A nechápou, že je to všechno vymyšlené proto, abychom rozptýlili svou pozornost,“ přisvědčil Jonas starší. „Jak působivěji by mohl Albrecht předvést svou moc, než když tu nechá proti sobě navzájem plnou rychlostí najíždět spoustu ozbrojenců?“

„No taky by mohl dát někoho oběsit,“ vmísil se cynicky do rozhovoru Petr, jenž se opět znenadání objevil u skupiny přátel. „Ale za to by ho možná tolik neoslavovali.“

„Záleží na tom, koho byl dal pověsit,“ opáčil kousavě kovář.

Buhurt byl u konce. Několik pacholků se rozběhlo ke kůlům uprostřed náměstí vysokým přibližně k pasu dospělého muže, na každý položili dvě silné dřevěné desky: první menší, na ni větší.

„Aha, teď přijde stínání,“ vysvětloval Christian, jenž byl jako pravá ruka vrchního štolby často při rytířských cvičeních. „Jestli tohle není poselství Freiberčanům…“

Pacholci ještě nedokončili přípravu dalšího programu turnaje, když tlustý muž ve žlutočerném oblečení předstoupil před pódium s nejvznešenějšími hosty. Velitelsky zvedl ruku a zvědaví, hlučící diváci rázem zmlkli.

„Ušlechtilý kníže, nejkrásnější kněžno, ctění hosté,“ zvolal překvapivě zvučným hlasem a uklonil se před Albrechtem a Žofií. „Lide freiberský! Urozený markrabě míšeňský Albrecht z Wettinu ve své milosti a dobrotě rozhodl, že u příležitosti svého převzetí vlády uspořádá turnaj, pro pobavení vznešených hostů i lidu. Kromě toho rozhodl rozdělit mezi obyvatele Freibergu stříbro.“

Poslední oznámení vyvolalo ohlušující, radostný křik. Na knížecí znamení vyjeli čtyři jezdci a rozhazovali do davu feniky. Lidé se na ně okamžitě vrhali a začaly první rvačky. Děti se proplétaly mezi dospělými a díky hbitosti a malému vzrůstu se jim občas podařilo úspěšně ulovit mince. Většina těch, kdo se zmocnili feniku nebo půlfeniku, rychle utíkala, aby svou kořist odnesla do bezpečí.

Jen skupinka kolem Jonase a Christiana bez hnutí zůstala na svém pozorovatelském místě.

Vyvolavač opět zvedl ruku.

„Protože otec našeho markraběte Oto z Wettinu, Bůh mu žehnej a budiž dlouho živ a zdráv, před lety přísahal ctihodnému arcibiskupovi Wichmannovi z Magdeburgu, že on ani jeho rytíři nikdy nenastoupí v turnaji, neboť jak známo svatá matka církev to zapovídá pod hrozbou vyhlášení klatby, nepořádá se dnes žádný krvavý boj. Markrabě Albrecht ctí otcovu vůli a přísahu, proto jeho rytíři a posádka freiberského hradu předvedou své umění v nekrvavém zápolení. Na závěr a jako vyvrcholení turnaje vystoupí v tjostu proti sobě dva skvělí rytíři za čest dnes provdané panny Kláry: Lukas z Freibergu a Edwin z Groitzschtalu. Nechť žije markrabě Albrecht!“

Většina diváků rozradostněná darovanými mincemi a vyhlídkou na napínavý turnaj se přidala v trojnásobném provolání: „Ať dlouho žije markrabě Albrecht!“

Jen vzadu na jižní straně náměstí se poté ozval slabý hlas: „Ať dlouho žije markrabě Oto!“

Kolem stojící se ohlédli na hubeného žebráka, který zvolání opakoval.

„Hej, Willeme, ty jsi dneska ještě větší blázen než jindy!“ vykřikl mladík vedle něj. „Hlupáku, ještě jsi nepochopil, že markrabětem je teď už mladý kníže Albrecht?“

Starý Willem se nejistě usmál a pokrčil rameny. Ostatní se opět zadívali na náměstí.

Jenom Anna, Christianova žena, sevřela manželovu paži a nenápadně hlavou pokynula k žebrákovi.

Dva cizí statní muži ho právě chytali za ruce a táhli směrem k Petrské uličce, aniž si toho kdokoli všímal. Aby staroch nekřičel a nevzbudil pozornost, jeden z mužů mu dlaní zacpal pusu.

Christian rychle sňal z ramen syna. Pohledem se dorozuměl s Petrem, Guntramem a Jonasem a nenápadně vyrazili.

„Buďte opatrní!“ zavolala za nimi polohlasně Anna a se strachem k sobě přivinula synka. Ale věděla, že její varování mladí muži už neslyšeli.

Netrvalo dlouho a vrátili se zachmuření.

„Willem leží s roztříštěnou lebkou v Rybářské uličce,“ sdělil Christian.

Ženy i dva starší kováři se pokřižovali.

Mlčenlivá skupina nedaleko Kotlářské uličky byla nápadným protikladem hlučících diváků stojících kolem náměstí.

Rytíři v brněních se rozdělili do dvou skupin, které se proti sobě postavili na protějších stranách prostranství, a pak jeden po druhém projížděli kolem sloupků s dřevěnými deskami a snažili se zasáhnout menší z nich. Komu se to nepodařilo, hned ze soutěže vypadl, ostatní nastupovali podruhé. Hvízdání a nespokojené bučení vyvolal nešikovný jezdec, naopak ti, kterým se hned v první jízdě dařilo, byli odměněni potleskem a provoláváním slávy.

Ale pozornost zvolna polevovala, zvlášť v zadních řadách, kde bylo špatně vidět. Stále víc lidí odcházelo domů nebo se procházelo kolem a kupovalo si něco k jídlu či pití. Šikovní obchodníci, kteří na kraji náměstí prodávali malé bochníčky chleba a čepovali pivo, udělali dobré obchody.

„To se potáhne až do noci?“ povzdychl po chvíli Guntram.

„Já už tuším, proč to protahují,“ odpověděl zamračeně Christian a ukázal na slunce, které rychle zapadalo. „Až začne tjost, bude jeden z rytířů muset vyjet proti slunci. Klidně můžeme hádat, kdo to asi bude.“

O chvíli později zůstali v této disciplíně jen tři rytíři rovného rodu: Lukas, velitel freiberské hradní stráže, jeho švagr Gerald, maršál nového markraběte, a statný cizinec s černým plnovousem, kterého vyvolavač představil jako Edwina z Groitzschtalu.

Nečekalo se dál na jediného vítěze, nýbrž vyvolavač za jásotu přihlížejících vyhlásil za vítěze všechny tři. Předjeli před markraběcí pár a sklonili kopí, pak obrátili koně a přijímali potlesk diváků.

„A teď,“ oznámil vyvolavač, když po chvíli rozmáchlým gestem utišil přihlížející, „nastává vyvrcholení turnaje: v tjostu, boji s kopími, proti sobě nastoupí Lukas z Freibergu a Edwin z Groitzschtalu!“

„Když můžou uškodit Lukasovi, Otova přísaha najednou neplatí,“ zašeptal Jonas.

„Bůh stůj při rytíři Lukasovi!“ pokřižovala se Emma. Přitiskla se k manželovi a ustaraně upřela oči na náměstí.

„Ať žije markrabě Albrecht!“ vykřikl někdo a okamžitě se připojily další hlasy.

Anna viděla pohrdavý výraz na manželově obličeji.

„Prosím tě, buď zticha,“ ustrašeně se rozhlížela. „Nebo chceš, aby tě taky odvlekli za roh a rozbili ti hlavu? Nevíš, kdo všechno tady natahuje uši, aby si tak získal přízeň nového pána.“

Než soupeři proti sobě nastoupili, opět předjeli před baldachýn, pod kterým seděl mladý markraběcí pár. Edwin Lukase předešel. Sklonil kopí před Žofií a zvolal: „Urozená kněžno, dovolte mi, abych v turnaji jel na vaši počest!“

Žofie pohledem požádala manžela o souhlas, pak důstojně přikývla. Edwin se poklonil a popojel se svým hřebcem několik kroků stranou, aby udělal místo Lukasovi.

„Rytíř Lukas z Freibergu nastoupí na obranu cti dnes sezdané choti šlechtice z Reinhardsbergu,“ ohlásil tlustý vyvolavač.

Také Lukas sklonil kopí a povzbudivě se usmál na Martu a Kláru. Tak snadno ho nikdo ze sedla nesrazí.

Soupeři otočili koně a rozjeli se na opačné konce náměstí. Tam už na ně čekali jejich pomocníci. Na Edwina dva panoši, na Lukase dva členové hradní stráže. Kuna a Bertrama, kteří jako kluci přišli s prvními osídlenci z Frank, osobně vycvičil Christian.

Lukas měl v úmyslu vyměnit koně. Na buhurt nastoupil na svém hnědákovi, ale na tjost si dal přivést ohnivého, mladého ryzáka z Raimundova chovu. Byl odpočinutý a protivník ho ještě nikdy neviděl, nemohl tedy odhadnout, jak se zvíře zachová.

Kuno držel neklidně přešlapujícího ryzáka na krátké uzdě. Bertram, který kulhal po zranění z války, mu pomohl sejmout sedlo z hnědáka a odvedl koně stranou.

Lukas se ujistil, že sedlo je řemeny pevně přitažené, pak nasedl a Kuno mu na levou paži připevnil štít. Lehkým stisknutím stehen vedl koně několik kroků k vyznačené dráze a převzal kopí. V duchu se pomodlil ke svatému Jiří, patronu všech rytířů, a požádal ho o pomoc.

Freiberští hlasitě povzbuzovali velitele své hradní stráže. Bez ohledu na to, zda ho měli osobně v lásce nebo ne, vyhrát měl on, a ne ten cizinec, už pro slávu města Freiberg.

Jak Christian předpověděl, musel Lukas jet proti zapadajícímu slunci. Soupeři svítilo slunce do zad a udělá tedy všechno, co bude moct, aby hned v první jízdě Lukase vyhodil ze sedla. Přitom pravděpodobně kopím zamíří na pravou stranu hrudi, a nikoli na štít. Lukas se sice může krátce před střetnutím za štít přikrčit, ale vypadal by zbaběle, a navíc by mu to bránilo soka zasáhnout. Vymyslel si tedy něco jiného.

Zazněl signál a oba koně se rozjeli. Edwinův statný hnědák okamžitě přešel do cvalu, Lukasův mladý ryzák zřejmě pána příliš neposlouchal, běžel jen váhavě a stále znovu poplašeně pohazoval hlavou.

Diváci polekaně vykřikli, když viděli, že rytíř Lukas zjevně svého nového koně úplně neovládá. Bylo to zcela neobvyklé, všichni ho dosud znali jako vynikajícího jezdce, vždyť byl Christianův žák.

„Snad to s tím Groitzschtalským neprohraje!“ zasténal muž v modré zástěře s hoblinami za tlustou kramářkou.

„Buď rád, že sis nevsadil,“ poznamenala. Podle jejího názoru se nehodilo, aby Freiberčan vsadil na cizince proti místnímu.

Mohutný rytíř z Groitzschtalu se hnal přímo na Lukase, jehož kůň se stále ještě sotva hnul z místa. Freiberčan je tak snadným cílem a kromě toho nebude mít dostatek síly pro svůj zásah.

Avšak když byl soupeř už blízko, Lukasův kůň se náhle rozběhl prudkým cvalem, a než se užaslý soupeř vzpamatoval, protivník už ho minul a navíc zasáhl: Lukasovo kopí bylo zlomené.

Freiberčané hlasitě oslavovali úspěch svého velitele stráží. Lukas potlačil úsměv nad vydařenou lstí a pochvalně poklepal ryzáka po krku. Kuno mu s úlevou běžel v ústrety a podal mu nové kopí.

Znovu zaujali soupeři na koních výchozí postavení. Lukas krátce přemýšlel, jestli by se mu ještě jednou podařilo Edwina zaskočit, a rozhodl se, že se o to pokusí. Potom pro něj bude překvapení ve třetí jízdě tím větší, pokud k ní ovšem dojde a nebude teď příliš těžce raněn.

Po zatroubení loveckého rohu opět nechal koně rozpačitě poklusávat. Tentokrát ovšem nečekal, až bude protivník blízko něj, ale už v polovině cesty nasadil ostrý cval.

To byla chyba. Naopak Groitzschtalskému se podařil zásah a Lukas musel rychle zvednout štít, aby se chránil před odlétajícími třískami, takže soka minul.

Diváci polekaně vydechli, ale když viděli, že Lukas, dokonce zřejmě nezraněný, zůstal v sedle, v davu to ulehčeně zašumělo.

„Nerozhodně,“ oznámil vyvolavač. „Bude-li to boží vůle, příští jízda rozhodne.“

Lukas opět musel vyjet proti slunci. Teď se vzdal všech klamavých manévrů. Jakmile zazněl signál pro třetí jízdu, pobídl koně k rychlému cvalu a mladý hřebec se hnal, jako by chtěl každému dokázat, že je nejrychlejší daleko široko.

Než se protivník nadál, Lukas byl u něj a plnou silou vrazil kopí do jeho štítu. Edwin zakolísal, ztratil rovnováhu a jeho hřebec se vzepjal na zadní, aby se zbavil obtížného břemene. V příštím okamžiku ležel Edwin z Groitzschtalu v prachu a Lukas za jásotu davu zvedl ruku se zlomeným kopím a předjel k tribuně.

„Vítězem tjostu je Lukas z Freibergu!“ ohlašoval vyvolavač.

Kuno a Bertram běželi k Lukasovi a odebrali mu štít a kopí, aby měl volné ruce a mohl sejmout přilbu, jak se sluší, když po boji předstoupí před knížete.

Viděl úlevu v Martině tváři, rozzářené Klářiny oči a vztek v Elmarově obličeji.

Albrecht mu s předstíranou lhostejností pokynul a jako cenu mu poslal stříbrný pohár.

To bude záloha na Thomasova koně, pomyslel si Lukas a přijímal ovace diváků. Koutkem oka viděl, jak Edwinovi pomáhají panoši vstát a on vztekle kulhá pryč, aniž vítězi poblahopřál.

Pro dnešek to dopadlo dobře. Zatím.

Ošklivá překvapení

„Váš plán nevyšel,“ syčel vztekle markrabě na svého stolníka.

„Ale jen pokud jde o toho chlapa,“ odpověděl klidně, skoro spokojeně Elmar. „Však se ještě najde příležitost jak se ho zbavit. A co by ještě chtěl dokázat? Jen se rozhlédněte, Jasnosti, celý Freiberg vás oslavuje!“

Ukázal nataženou paží na jásající dav zaplňující celé Horní náměstí.

„To, že ten bastard přežil, mě nutí, abych trochu pozměnil své plány,“ odpověděl Albrecht a pohybem ruky k sobě pozval vyvolavače.

Ten se k němu hnal tak rychle, jak mu to tloušťka dovolovala. Přijal knížecí rozkaz a znovu zvedl ruku, aby Freiberčany zklidnil.

„U příležitosti vítězství rytíře Lukase na počest panny Kláry, jež se dnes stala chotí rytíře z Reinhardsbergu, se vysoce urozený vládce Míšeňské marky Albrecht z Wettinu rozhodl ještě k dalšímu projevu své přízně. Novomanželé jsou na znamení spojenectví mezi Freibergem a Míšní s okamžitou platností přijati do družiny markraběnky Žofie České.“

Lidé opět začali Albrechtovi provolávat slávu, ale Klára hrůzou strnula. Před okamžikem se radovala z vítězství nevlastního otce, ale teď zbledla jako stěna a polekaně se obrátila k Reinhardovi.

„Věděl jste to?“

„Nevěděl. Přísahám!“ odpověděl, aniž se mu v podmračené tváři hnul sval. „Pojďte, musíme za tu čest poděkovat…“

Nic nechápající mladou manželku vytáhl z lavice, aby mohli pokleknout před markraběcím párem.

Reinhardova paže dodávala Kláře odvahu, když se podrobovala dvorskému mravu. Myšlenky jí však v hlavě vířily.

Musí na hradní vrch do Míšně, do toho hadího hnízda! Jak tam má přežít? Dosud věřila, že zůstane ve Freibergu a odstěhuje se do Reinhardova domu v hradním okrsku. Už si tam odvezla oblečení a všechny své věci.

Bude muset hned po svatební noci s manželem odjet do Míšně? Jistě. A pravděpodobně ani nebude mít možnost se pořádně rozloučit s rodiči a přáteli.

Martu náhlý obrat událostí zasáhl stejně jako její dceru. Objala ji, když se manželé vrátili na svá místa. „Pošleme ti na hradní vrch pomoc,“ zašeptala. „A můžeš předat zprávu Hedvice. Drž se její děvečky Zuzany!“

Klára přikývla a pohlédla na nevlastního otce. Vypadal velmi ustaraně.

Elmar dal přihlížejícím pokyn, aby opět poklekli, protože kníže s kněžnou nyní odjedou do hradu.

Kolem tribuny nastal čilý ruch a tlačenice, byli přiváděni koně vznešených hostů. Brzy začne hostina v hale a pomyšlení na následné ukládání nevěsty do novomanželského lože vyvolávalo v Albrechtovi i Elmarovi škodolibé očekávání. Zjevný odpor Lukasovy nevlastní dcery a její strach je aspoň trochu odškodní za výsledek tjostu.

„Nechci mít tu ženskou pořád kolem sebe,“ zasyčela Žofie do ucha manželovi. „Připadá mi divná.“

Albrecht nebyl ochoten se o tom s manželkou bavit. „Nebudete zpochybňovat mé rozhodnutí!“ osopil se na ni a s vyzývavým pohledem dodal: „Raději se u ní zeptejte na radu jak konečně porodit syna.“

Poznámka Žofii umlčela. Avšak Albrecht ještě nebyl hotov. Bez ohledu na to, že před ním couvla, se k ní naklonil a tiše dodal: „Pokud vám bude připadat divná, je to další důvod proč na ni dávat dobrý pozor.“

Dav lidí na Horním náměstí se nerozcházel ani po odjezdu dvora. Většina lidí si chtěla důkladně popovídat o všem, co dneska zažili, rozdělit se o spoustu dojmů. Koneckonců něco takového hned tak zase neuvidí.

„Byla to báječná slavnost!“

„A ten nový kníže vůbec není tak strašný, jak starousedlíci vykládají.“

„Všimli jste si, jakou krasavici má za manželku?“

Takové věty poletovaly na všech stranách a sypaly se na skupinku u Kotlářské uličky.

„Nechali se koupit za pár stříbrňáků. A kdo za to zaplatí největší cenu? Klára, která si musela vzít toho strašného chlapa,“ poznamenal zatrpkle Guntram. „Modleme se, aby Lukas věděl, co dělá. A že to za to stojí…“

„Buďte přece zticha!“ varovala je Anna a přitiskla k sobě synka.

„A taky se tolik nemračte,“ přidala se Emma. „Teď nemůžeme důvěřovat nikomu jinému než sobě.“

„Aspoň jednu dobrou zprávu nesu,“ ozval se Petr, který se tu opět znenadání objevil.

Všichni překvapeně pohlédli do jeho rozzářené tváře.

„Chytili jsme ty zloděje a vydali je fojtovi. Však jsem si myslel, že je v takové tlačenici nejspíš přistihneme při činu. Pan Lukas tak splnil úkol a radní se už nemusí obávat fojtova zasahování.“

„Aspoň zatím,“ podotkl zachmuřeně kovář a radní Jonas a mozolnatou dlaní si třel zátylek. „Doufám, že Lukas snad má opravdu dobrý plán.“

Přátelé k němu udiveně vzhlédli. Po všechna léta Jonas nikdy nezapochyboval o tom, že je Lukas dostane i z té nejobtížnější situace.

Při každé svatbě, na které Klára byla jako host, se v duchu divila, jak se slučuje s přikázáním cudnosti a mravnosti, že ženich a nevěsta jsou před očima všech nazí uloženi do novomanželského lože.

Teď to jako novomanželku čekalo ji a bylo to ještě horší, než se obávala. Zvlášť když věděla, že mnozí z přihlížejících svědků škodolibě čekají, jak ji manžel v posteli naučí poslouchat. Proto také byla skoro neslušně brzy odvolaná z hostiny.

Úplatkem, který dal Lukas na stranu, než předal všechny peníze Thomasovi, se mu podařilo přemluvit komornou, která bude nevlastní dceru svlékat, aby jí dlouhé, kaštanové vlasy sčesala dopředu a aspoň zčásti jí tak zakryla ňadra.

Stáli teď s novomanželem nazí proti sobě, každý na jedné straně postele, a do komnaty se vetřely dobré tři tucty lidí, aby jim nic neuniklo.

„Vidíte při pohledu na svou ženu něco, co by bránilo završení manželství?“ zeptal se kaplan. Nikdo kromě Lukase, který to zařídil, nevěděl, proč manželskému loži žehná on, a nikoli páter Sebastian.

Reinhard hlubokým hlasem potvrdil, že nic takového nevidí. Nějaký vtipálek zezadu vykřikl, že jeho reakce svědčí spíš pro hodně rychlé završení manželství. Svatebčané se rozesmáli, někteří zle, jiní v dobré náladě a další protože už byli podnapilí. Patřilo to k obvyklým žertům při takové příležitosti.

„Vidíte při pohledu na svého muže něco, co by bránilo završení manželství?“ zeptal se kaplan Kláry.

„Ne,“ odpověděla tiše a zpod sklopených víček pohlédla na Reinhardův úd, který se napřímil a připadal jí hrozivě velký. Jak jen se to do mě vejde, uvažovala se strachem.

Kaplan zamumlal několik latinských slov a pokropil prostěradlo svěcenou vodou.

Klára, která měla husí kůži po celém těle, byla vyzvána, aby ulehla a Reinhard aby přilehl k ní. Komorná pár slavnostně přikryla dekou.

Reinhard nepromluvil ani slovo, nýbrž se upřeně zadíval na Elmara.

Ten se tvářil neobvykle radostně. „O ženichově připravenosti není pochyb,“ prohlásil za hlasitého smíchu přítomných. „Nechme ho, aby splnil svou povinnost a připijme si na hradě s nevěstiným otcem na to, aby měl za devět měsíců vnuka.“

Elmar stočil špičky kníru nahoru, povýšeným gestem vyzval diváky, aby odešli, a zavřel za nimi dveře.

Klára se tázavě podívala na manžela. Naznačil jí, aby mlčela, a sám se také nepohnul. Po chvíli tleskl do dlaní tak nahlas, že se Klára lekla.

„Teď vykřikněte a naříkejte,“ zašeptal.

Manželka na něj hleděla, jako by ztratil rozum.

„Domluvili se, že Lukase odvedou do haly, protože by nestrpěl, abych vás bil. Ale pár se jich vrátí. Budou poslouchat za dveřmi, aby slyšeli, jak vás učím poslušnosti. Je to jejich pozdní msta na vašem otci.“

Klára začala duchapřítomně křičet a naříkat, Reinhard tleskal do dlaní. „Pane, prosím, ne… já už budu poslušná…,“ vzlykala a žadonila.

Reinhard vykřikl několik drsných pohrůžek, Klára už jen tiše sténala a zmlkla.

Opět ztichli a seděli vedle sebe s dekami přehozenými přes nahá těla.

Slyšeli za dveřmi tichý smích a po chvíli kroky. Posluchači se zřejmě rozcházeli.

Teď Klára pochopila Reinhardovu starost.

Byla velmi rozrušená předchozím divadlem, při kterém měla být bita. Přejít vzápětí k důvěrnostem a něžnostem jí připadalo nemožné.

Ví hodně o plánech našich nepřátel, pomyslela si s rostoucí nedůvěrou. Podezřele hodně.

Manžel vstal a nalil víno do poháru. Všimla si, že jeho prve povislý úd se už zase napřimuje.

Bez sebemenších rozpaků nad svou nahotou jí podal pohár. Byl cínový a uchovával ohřáté víno s kořením příjemně teplé. Pila rychleji, než bylo dobré, aby víno aspoň vyhnalo z těla vnitřní chlad.

„A teď?“ zeptala se nejistě, když opět ulehl vedle ní. Reinhard jí vzal pohár z ruky a postavil ho na zem. „Teď završíme naše manželství, aniž někdo poslouchá za dveřmi.“

Přitáhl ji k sobě, podepřel jí hlavu a jemně ji líbal. Druhou rukou jí majetnicky položil na ňadra.

DRUHÝ DÍL

V cizině

Konec května 1189 v Prešpurku

Thomas a Roland shlíželi z pahorku na tábor císařské ar mády u Dunaje a nebyli schopni slova. Přestože se předem vnitřně připravili na ohromné množství lidí, obraz, který se jim nabízel, překonal jejich nejbujnější fantazii.

Celá jihovýchodní plošina před Prešpurkem byla zaplněná lidmi, kteří z dálky vypadali maličcí. Tržní osada na břehu řeky téměř zmizela za stany a ohništi, u nichž tábořilo křižácké vojsko. Na pastvinách se pásly tisíce koní. U břehu kotvila celá flota. Pestré praporce vlály ve větru. Na pahorku vysoko nad řekou se tyčil největší hrad, jaký kdy Thomas viděl.

„Co myslíš, kolik je to lidi?“ zeptal se užasle a ukázal na obrovské stanové město.

„Proslýchalo se, že císař vytáhl z Řezna s patnácti tisíci, možná i dvaceti tisíci mužů,“ odpověděl Roland a nedokázal skrýt údiv. „Myslím ale, že tady jich je víc. Jenže kdo to dokáže odhadnout?“

„Potrvá týdny, než v tomhle množství lidí najdeme hraběte Dietricha,“ zoufale si povzdychl Thomas.

„Další důvod, proč s hledáním konečně začít,“ ušklíbl se Roland. Závan větru k nim právě donesl zápach latrín, které byly vykopané kolem tábora.

Oba opatrně pobídli koně, aby si proklestili cestu davem lidí. Thomas rozpačitě shlédl na sebe. Setkají se s výkvětem německého rytířstva a ušlechtilých mužů císařství. A on, ještě ani nebyl pasován na rytíře, je zaprášený, vlasy má rozcuchané a plášť cestou utrpěl značné škody, si teď na svém hřebci vjíždí do tábora, který by měl být vyhrazen pouze příslušníkům nejvyššího stavu. Nemá ani erb, je bezejmenný panoš, Roland aspoň nese barvy rodu Wettinů. A na rozdíl od všech ostatních nemají na pláštích rudý kříž, což je staví mimo toto velké, působivé společenství.

Štěstí že mě nevidí Reinhard, ten velkohubý rytíř je najednou nějak zaražený.

Jak se blížili ke stanům, rostla v něm stísněnost. Naštěstí jel Roland jako první.

„Kde táboří hrabě z Weißenfelsu?“ zeptal se prvního ozbrojence, kterého potkali.

„Jaký hrabě? Tady jsou tři tucty hrabat!“ pokrčil muž rameny.

Roland se nenechal odstrašit a rozhlížel se, jestli někde neuvidí žlutočernou zástavu.

Thomas jednu viděl vlát ve větru kus před nimi na pahorku, ale pak poznal, že na ní není lev, nýbrž nějaká slepice. Další žlutočerný erb, který objevil, měl na jedné straně silná břevna, na druhé něco podlouhlého, co z dálky nedokázal rozeznat, a ještě další byl žlutočerně kostkovaný.

Brzy ho přemohl pocit, že vojenským táborem projíždějí snad půl dne. Naštěstí se Thomase nikdo nevšiml. Pokud je vůbec někdo vzal na vědomí, pak oslovil Rolanda, který jel vpředu.

Tady jsou jen rytíři a jejich družiníci, zjistil Thomas, když se pozorně rozhlížel kolem sebe. Jejich vůdci jsou zřejmě u císaře, možná na bohoslužbě nebo obědě.

V táboře skutečně nebyly ženy, aspoň ne v této části. V rozporu s jeho původními pochybnostmi zde zřejmě panují železná kázeň a pořádek. Neviděl žádného opilce ani rvačku. Jediné výkřiky bolesti vycházely od muže na levé straně, jemuž se statný lázeňský s vynaložením všech sil pokoušel vytrhnout zub a kolem shromáždění diváci nešetřili poznámkami.

Thomas se pomalu vzdával naděje, že hraběte Dietricha ještě dneska najdou. Brzy se setmí a nebudou moct projíždět táborem, protože by zakopávali o stanové šňůry. Musí se také přihlásit u správce ubytování. Ale ten bude mít jistě jiné starosti než přidělovat místo dvěma neznámým, kteří ani nepatří k císařskému vojsku.

„Dietrich z Weißenfelsu? Ten Wettinský?“

Odpověď muže v plné zbroji, jehož se Roland právě zeptal, rychle přivolala Thomasovu pozornost.

„Držte se vlevo, ještě asi čtvrt míle, přímo směrem ke kostelní věži. Projedete kolem oddílů hraběte z Holštýna a mužů hraběte z Merana. Pak už budete u jeho tábořiště. Hned proti němu má stanoviště míšeňský biskup.“

Roland poděkoval za informaci a otočil vraníka daným směrem.

Konečně dojeli ke skupině stanů, jejichž vrcholky byly ozdobeny praporci v barvách Wettinů. Vedle největšího z nich byla do země zaražena standarta se lvem. Oba mladíci s úlevou sesedli z koní.

„Bůh vás ochraňuj! Přijíždíme z Míšeňské marky s důležitou zprávou pro hraběte Dietricha,“ obrátil se Roland na staršího statného rytíře, jenž právě přikazoval panošům a pacholkům od koní, aby donesli nějaké dřevo na oheň.

Muž se šedivým plnovousem se k němu otočil a krátce si ho prohlédl.

„Hrabě je u císaře. Jeho Veličenstvo pořádá spolu se syny, králem Jindřichem a vévodou švábským, slavnostní hostinu pro vyslance uherského krále. Budete tu muset počkat, až se vrátí. Možná až zítra ráno.“

„Ale to nemůžeme!“ zvolal Thomas. „Je to opravdu hodně naléhavé!“

Rytíř nesouhlasně pohlédl na Rolanda, pravděpodobně očekával, že svého drzého panoše napomene.

„Tihle horkokrevní kluci,“ zavrtěl hlavou a šlehl pohledem po Thomasovi. „Neslyšel jsi? Hrabě je u císaře! Není žádná zpráva, která by byla tak důležitá, aby ho odtamtud vyvolala, ledaže by z oblak sestoupilo nebeské vojsko nebo se tu osobně objevil Saladin, aby mu daroval Jeruzalém. Jestli ti tví učitelé vštěpovali aspoň jiskru dvorského chování, věděl bys, že hrabě nesmí odejít od tabule, dokud císař nepovstane.“

„Nemohli bychom mu poslat zprávu?“ zeptal se Roland a snažil se nevypadat netrpělivě. Tak dlouho byli na cestě, štvali koně přes hory, napříč Čechami až sem, a teď nemůžou poselství předat, protože Otův syn musí sedět u císařské tabule. Přitom se nemohli dočkat, až mu vypovědí všechny ty nehoráznosti, a uvidí, co se bude dít dál.

„Nemožné,“ odbyl ho starý rytíř. „Nikdo nesmí císaře rušit, když stoluje s královskými vyslanci.“ Tlumeně, avšak důrazně pokračoval: „Jedná se o možném zasnoubení švábského vévody s nejmladší dcerou krále Bély. Probrat se toho tedy musí hodně, takže s návratem hraběte nepočítejte před svítáním.“

Zadíval se na mladé muže pozorněji, viděl, že jsou dobře vyzbrojeni, sedí na ušlechtilých, ale zpocených a uštvaných koních, a v obličejích mají napjatý výraz. Něco ho zaujalo na Thomasovi a pozorně se zadíval i na vraníka.

„Vypadá to, že jste dlouho a rychle na cestě,“ prohlásil a založil si ruce v bok. „Nechcete se konečně představit, abych věděl, koho mám ohlásit, až se tady objeví hrabě?“

„Roland z Muldentalu a Thomas z Christiansdorfu.“

„Z Christiansdorfu? Vždyť jsem si to myslel!“ zvolal rytíř a na zvrásněné tváři se mu objevil úsměv. „Ty jsi Christianův syn, viď? V první chvíli jsem si myslel, že vstal z hrobu a stojí tady přede mnou, i se svým koněm.“

„Vy jste znal mého otce?“ vypravil ze sebe Thomas se zatajeným dechem.

„Ano. Byl to správný muž. Opravdu je ho škoda.“ Rytíř se pokřižoval.

Thomas by ho nejraději hned zahrnul otázkami na otce. Ale ovládl se, aby nevypadal nevychovaně nebo ješitně.

Vousáč se jim představil jako Wiprecht ze Starkau, jeden z velitelů kopiníků Dietrichových oddílů.

„Odveďte koně tamhle na pastvinu,“ ukázal příchozím.

Roland poděkoval. Sňali svým koním sedla, z nákladních koní odebrali zavazadla a vedli zvířata k pastvině.

„Člověk by si rval vlasy,“ povzdychl si Thomas, když byli dostatečně daleko, aby je ostatní neslyšeli. „Tak konečně najdeme tábor hraběte Dietricha a teď musíme čekat, až se vrátí z hostiny. To může klidně být až zítra ráno a může být opilý namol, protože se bude pořád připíjet na plánované zasnoubení.“

Roland zasténal a šťouchl ho pod žebra. „Cožpak ses nenaučil nic z dvorského chování?“ napodobil káravý hlas starého rytíře.

„A kdy asi?“ namítl Thomas. „Kdykoli jste Otu provázeli na dvorský sněm, nechal mě Elmar na hradním vrchu za trest za… vždycky si něco vymyslel.“

„Jistě to bylo v každém druhém případě zasloužené,“ zašklebil se kamarád. „Tak a teď poslouchej a uč se, panoši, z toho, co ti radí zkušený muž. Bylo by krajně nemoudré opít se v císařově přítomnosti. Za prvé proto, že by to mohlo urazit vznešené oči a zadruhé to odporuje rytířské ctnosti zvané uměřenost. Hlavně však proto, že by to mohlo urazit něčí ucho. Taková společnost není veselá banda přátel, ale skrz naskrz choulostivá záležitost. Stačí jediné nepromyšlené slovo, které člověku unikne, a může to mít osudné následky.“

„To mě taky mohlo napadnout,“ zamručel Thomas a kývl na pacholka, aby jim donesl trochu slámy na osušení koní. „A upřímně řečeno si také nedovedu představit Dietricha jako pijáka. Působí tak rozvážně a ušlechtile, nemyslíš? Opravdu vzor ctnostného rytíře.“

„On je ušlechtilý už svým rodem,“ opravil ho Roland.

„Ale z toho rodu je i Albrecht,“ skočil mu do řeči Thomas. „A vůbec mu to nebrání, aby byl nectný, zákeřný…“

„Raději si to nech pro sebe!“ přerušil ho ostře Roland. „Nejsme tady sami. A na tom, že Dietrich je vzor rytíře, má také velkou zásluhu tvůj otec, že?“

Když opatřili koně, vrátili se Thomas a Roland do wettinského tábora. Tam se právě rozdělovalo jídlo. Pospíšili si, aby nezmeškali modlitbu u stolu, pak dostali svou porci a jedli spolu s ostatními pod napnutým kusem plátna.

Wiprechtův návrh, aby si po jídle šli lehnout, jednohlasně odmítli. Musí své poselství bezpodmínečně předat ještě dneska v noci. Sedli si tedy se starým rytířem k ohni a poslouchali vyprávění o slavnostním obřadu, při němž tady před Prešpurkem císař svému nejstaršímu synovi, králi Jindřichovi, svěřil vládu na dobu své nepřítomnosti. O novinkách z Míšeňské marky nepromluvili ani slovo, třebaže jim to připadlo hodně těžké. O tom, co se událo, se musí nejprve dozvědět Dietrich a rozhodnout, co bude dál.

Ukázalo se, že starý rytíř zná i Rolandova otce Raimunda i Lukase.

„Byl jsem s nimi při tom, když jsme ve válce proti welfskému vévodovi obléhali Haldensleben… bylo to nejstrašnější obléhání, jaké jsem kdy zažil. Byl chladný, vlhký říjen, my se vším všudy vězeli v bažinách a zírali na nedobytný hrad a ti lumpové nám zapálili bažinu pod nohama. A ke všemu jeden z našich spojenců, kolínský arcibiskup, k nám přivedl nejodpornější žoldácké vojsko celého křesťanského světa. Christian se dostal do sporu s jejich velitelem, to bylo velmi odvážné. Hrabě Dietrich byl tehdy ještě panošem tvého otce. V táboře magdeburského purkrabího najdeš muže, který s nimi byl vyslán splnit jeden hodně nebezpečný úkol. Zítra za ním můžeme zajít, jestli nebudete muset hned odjet. Jmenuje se Gerolf…“

Proč mi o tom Lukas nikdy nic nevyprávěl? pomyslel si Thomas a jenom na půl ucha poslouchal, když Wiprecht vykládal, jak císař před odjezdem postavil Jindřicha Lva před volbu: Buď ho bude na křížové výpravě provázet a věnuje na ni část svého majetku, nebo půjde znovu do exilu.

Thomas si s Lukasem dobře rozuměl, ale z nějakého důvodu se ostýchal ptát se ho na otce. A matku by takový rozhovor jen rozplakal, přestože by se v jeho přítomnosti snažila slzy skrýt.

Vzpomínka byla stále tak živá, jako kdyby se to stalo včera. S bratrem Danielem museli z okna kaple freiberského hradu bezmocně přihlížet, jak jejich otec zemřel. O něco později stáli vedle jeho těla uloženého na márách a Lukas jim naléhavě kladl na srdce, aby na sobě před Albrechtem nedali znát, že jeho považují za skutečného vraha.

Pomyšlení, že tady ve vojenském táboře se setká s muži, kteří by mu mohli vyprávět o otci a dokonce po jeho boku bojovali, udržovalo Thomase bdělého. Hrabě Dietrich, jenž poslední čtyři roky svého panošského období strávil s Christianem, ho pravděpodobně zná nejlépe ze všech. Ale jeho se ptát nemůže, pokud on o tom sám nezačne mluvit.

„Tak tedy Lev opět odešel do Anglie. V císařství zůstat nesměl, tam by jen zaséval další nepokoje,“ uzavíral Wiprecht a vytrhl tím Thomase z úvah.

Byla už hluboká noc. V táboře bylo slyšet jen tlumené hlasy, praskání ohňů, hlasité chrápání doléhající k nim ze všech stran a občas zadupání nebo zafrkání koně z pastviny.

Thomas potlačil zívnutí, když zpozoroval, že se blíží skupinka mužů s pochodněmi. Natáhl krk, aby lépe viděl, a už šťouchl kamaráda pod žebra. Okamžitě vstali a Wiprecht s nimi.

Dietrich nevypadal, že se vrací ze skvělé hostiny. Působil spíš vážně než uvolněně a rozhodně nebyl opilý.

Hraběti z Weißenfelsu, Otovu mladšímu synovi, bylo sedmadvacet let, byl štíhlý, měl tmavé vlasy jako kdysi jeho otec a podobnost s bratrem o tři roky starším byla na první pohled patrná. Ale tvářil se klidně, nikoli arogantně jako Albrecht.

Oba mladí muži před ním poklekli.

„Hrabě, rytíř Roland z Muldentalu a Thomas z Christiansdorfu přivezli z Míšně důležité zprávy,“ ohlásil je Wiprecht.

Thomas si všiml, jak z Dietrichova obličeje rázem zmizela únava. Otovu synovi bylo jasné, že to žádné dobré zprávy nebudou. Pohybem ruky vyzval Rolanda a Thomase, aby vstali a následovali ho do stanu.

Klára! Stalo se s ní něco? byla Dietrichova první starost, když poznal, kdo na něj čeká.

Rychle však obavu potlačil. O jejich tajné, nenaplněné lásce nikdo jiný než oni dva nevěděl.

Nebo ti dva s horkými hlavami utekli z domova, aby se přidali ke křížové výpravě do Svaté země? U nich by to nevylučoval. Ale na to se tváří příliš zachmuřeně. Takže se spíš musí bát o svého otce a matku.

První slova Raimundova syna jeho tušení potvrdila.

Mlčky poslouchal, co se událo na hradě Döben, a zároveň již usilovně přemýšlel, jak by měl na bratrův útok a převzetí moci reagovat.

„Zítra pro vás zajistím audienci u císaře,“ rozhodl. „Zprostředkujete mu prosbu mé matky o podporu a pomoc.“

Thomas na něj užasle pohlédl, protože markraběnka s nimi vůbec nemluvila, natož aby je pověřila poselstvím. Dietrich vysvětloval: „Já se osobně nemůžu a nechci do toho sporu vmísit se zbraní v ruce. Musím splnit svou přísahu složenou Svatému kříži a nesmím se teď obrátit a odjet. Kromě toho má můj bratr nade mnou velkou vojenskou převahu, tím spíš, jestli na jeho straně stojí náš strýc Dedo. Přicházíte právě včas, abyste mohli císaři případ přednést. Pozítří odtud Friedrich odjíždí a vládu na dobu jeho nepřítomnosti přebírá král Jindřich. Od něj nemůžeme žádnou pomoc očekávat, je to velký kamarád mého bratra. Ale císař nestrpí, aby syn pozvedl ruku proti otci, a tak si vynutil císařské léno.“

Nedal na sobě znát myšlenky, které mu vířily hlavou. Klidně pokračoval: „Vám teď přidělí místo ke spaní a odpočiňte si. Je pozdě. Odvážili jste se velké věci.“

Když se mladíci zvedli k odchodu, ještě je na okamžik zastavil. „Thomasi, víš, že se stále víc podobáš otci?“

Mladík se lehce usmál. „Ano, hrabě. Lidé mi to říkají.“

A tvá sestra je zase matčina přesná podobizna, dodal by nejraději Dietrich.

„Jak se vede tvé matce a sestře?“

„Jsou v pořádku. Aspoň byly, když jsem odjížděl.“

Thomas zaváhal, zda se má zmínit o svatbě, k níž už jistě došlo. Ale hraběte Dietricha pravděpodobně takové podrobnosti nezajímají.

A nechtěl sypat sůl do Rolandovy ještě otevřené rány. Možná doma přece jen našli nějakou cestu jak se svatbě vyhnout.

Dietrich poznal, že Christianův syn chtěl ještě něco povědět, ale pak se rozhodl jinak. Neurčitý pocit mu zabránil zeptat se ho na to. Proto si jen pomyslel: Kláro, ať děláš cokoli, Bůh tě ochraňuj!

Potisící přemítal, zda bylo správné, že přijal znamení kříže a nezůstal u Kláry, neučinil z ní svou milenku až do doby, kdy bude muset uzavřít manželství z rozumu. Ale přestože vroucně toužil svírat ji v náručí, bylo by nečestné vzít si ji do postele a neoženit se s ní. Pak by se na onom světě nemohl podívat Christianovi do očí.

Odebral se na lože rozjitřený vzpomínkami na minulost a obavami z budoucnosti. Dneska v noci bude dlouho čekat na spánek.

Král a císař

Získat audienci u císaře nebylo jednoduché, ani když o ni žádal syn mocného rodu Wettinů. Takovou zkušenost učinili druhý den ráno Roland a Thomas.

Bez ohledu na to, jak pozdě skončila včerejší slavnostní hostina, od časného jitra panoval před skvostným, barevným stanem Friedricha Štaufského čilý ruch. Přesto museli mladíci i hrabě Dietrich čekat půl dne.

„Je dobře, že císař nejprve vyřídí všechny naléhavé záležitosti, aby si pak trpělivě vyslechl, co mu přednesete,“ vysvětloval Dietrich mladým mužům a vypadalo to, že ani on nemá naspěch, nebo to aspoň nedává na sobě znát. Čas čekání využil k tomu, aby si vyslechl další podrobnosti o nových událostech v Míšeňské marce.

Když se dozvěděl o Klářině plánované svatbě, měl pocit, že mu srdce probodlo rozžhavené kopí. Nechal jsem ji tam napospas, pomyslel si zděšeně. Já se s ní měl oženit, bez ohledu na to, že by to porušovalo všechny zvyklosti a rozum!

Ale Klára mu osobně tuhle myšlenku vymluvila. Budete jednou muset vést válku proti svému bratru, prohlásila se zvláštní jistotou, kterou čerpala ze své předvídavosti. K tomu budete jako spojence potřebovat mocného tchána, protože jinak budete ztracen nejen vy, ale i lidé ve vaší zemi.

Klářina děsivá vize, jak země v okolí Weißenfelsu vzplane v ohni krvavé války, byla nakonec důvodem, proč ji poslechl a vzdal se jí. Aby si ji vyrval ze srdce, vydal se na křížovou výpravu, a doufal, že zde v bojích najde spojence pro budoucnost.

Utěšoval se jen tím, že Lukas a Marta jistě dobře vybrali muže, jemuž svěřili dceru. Doufám, Kláro, že budeš šťastná, pomyslel si smutně a s bolestí.

Protože se Dietrich na delší dobu na nic nezeptal a bylo zřejmé, že se ponořil do myšlenek, považoval Thomas za vhodné položit mu nyní otázku, která ho zaměstnávala od včerejšího večera.

„Je pravda, co se povídá, že uherský král vyžaduje, aby se všechny záležitosti, jimiž se má zabývat, podávali písemně?“

Včera o tom mluvil Wiprecht, ale Thomasovi to připadalo neuvěřitelné. Při takové spotřebě pergamenu nebude v Uhersku brzy jediné kůzle ani jehně!

Hrabě Dietrich se pousmál. „Ano, je to taková libůstka Jeho Veličenstva. Těžko si ale dovedu představit, že to prosadí i jinde. Zřejmě tak chce dosáhnout toho, aby si každý dobře rozmyslel, zda má krále se svou žádostí obtěžovat.“

Slunce stálo vysoko na nebi, když k nim přišel rytíř v nádherné zbroji a vyzval je, aby vešli do přepychového stanu a předstoupili před císaře. Před vchodem odevzdali zbraně strážím a vkročili do stanu z barevných, vyšívaných dílců, který byl uvnitř rozdělený na několik komor.

Thomas poprvé po letech opět viděl císaře Friedricha Štaufského a ještě nikdy nestál tak blízko něj. Na většinu dvorských sněmů nesměl Otu provázet, na výslovný rozkaz Elmara, jenž sestavoval složení stráží a doprovodu a dbal, aby Christianův syn nedostal žádnou příležitost se osvědčit, nebo si dokonce vysloužit nějaké vavříny.

Pane na nebi, řekni mi, že se mi to nezdá, pomyslel si Thomas, když poklekal a skláněl hlavu. Jsem jenom deset kroků vzdálený od císaře, nejmocnějšího vládce křesťanského světa!

Poprvé na této cestě byl rád, že je pouze panoš a jeho přítel už je pasovaný na rytíře. Proto bude mluvit Roland. Ale i on, přestože za rok, který uplynul od složení rytířské přísahy, dozrál, jako kdyby měl najednou stažené hrdlo.

Friedrich Štauf byl oslňující osobnost, a nebylo to jen díky skvostnému oblečení a nádheře, která ho obklopovala: zlatem vyšívaným nástěnným kobercům, bohatě zdobenému trůnu, poháru posázenému drahokamy, který mu podával nejvyšší číšník, důstojným mužům v jeho družině. Třebaže měl bílé vlasy a bylo mu skoro sedmdesát let, nebyla na něm patrná jediná známka slabosti. Noci strávené ve stanu a dny v sedle mu zjevně nevadily.

Možná je to pomyšlení, že žije pro boží věc a musí uzavřít kruh života, uvažoval Thomas neobvykle zádumčivě. Věděl, že Friedrich Štaufský se v pětadvaceti letech zúčastnil pod velením krále Konrada křížové výpravy do Svatě země a rychle se stal skutečným vrchním velitelem, přestože Konrad samozřejmě vedl německé vojsko. Ovšem jeho vojsko již cestou utrpělo velké ztráty, dokázalo dojít do Antiochie, muselo přerušit obléhání Damašku a nakonec odtáhnout s nepořízenou, aniž Jeruzalém vůbec vidělo.

Dodává snad císaři tak velkou sílu právě sen o Svatém městě a Ježíšově hrobu? Nebo sen o koruně. Stal by se opravdu jeruzalémským králem?

Nebo má v povaze vzdorovat všemu mocnému, tedy i stáří? Dietrichův hlas vytrhl Thomase ze spletitých úvah.

„Veličenstvo, moje matka, míšeňská kněžna, mi poslala posly se zneklidňující zprávou z marky. Je v zoufalé situaci a nevěděla si rady, proto se odvážila poprosit vás o pomoc dřív, než se vydáte znovu dobýt Jeruzalém.“

Thomas se odvážil úkradkem pohlédnout na císaře, jenž po takovém úvodu povytáhl obočí, a pak i na jeho syny stojící vedle otce.

Král Jindřich, starší z nich, se tvářil znuděně, naopak mladý švábský vévoda, sotva o dva roky starší než Thomas, měl v obličeji napjatý výraz a myšlenkami zjevně bloudil v dáli.

Bedřich Švábský stejně jako jeho otec přijal znamení kříže. Jeho starší bratr sem však přijel jen proto, aby se s otcem rozloučil a převzal od něj vládu. Až zítra vojsko odtáhne, Jindřich povládne císařství do doby, než se otec vrátí. Pokud se vůbec vrátí.

Zpod sklopených víček si Thomas prohlížel čtyřiadvacetiletého krále, jenž v sobě neměl nic z otcovy majestátnosti, nýbrž působil krutě a nebezpečně a ani v nejmenším se to nesnažil skrývat.

Všemohoucí nás ochraňuj, jestli Albrecht bude vládnout v Míšeňské marce a Jindřich v císařství.

Na druhé straně trůnu stáli císařský maršál Jindřich z Kaldenu a jeho truchses Markward z Annweileru.

Thomas v duchu litoval přítele, že musí před všemi těmi významnými muži vylíčit děsivé události na hradě Döbenu nějak zaobaleně, aby nevyvolal ve společnosti u dvora nelibost.

Ale Roland buď žádná okrasná slova nenašel, nebo se domníval, že záležitost by neměla být ničím zlehčena. Zkrátka promluvil rovnou k věci a stačila mu jedna věta.

„Knížete Otu, vám věrně oddaného míšeňského markraběte, vězní na hradě Döbenu jeho prvorozený syn Albrecht, jenž si tak chce vynutit vládu v Míšeňské marce.“

V prvním okamžiku to vypadalo, že nikdo na jeho slova nezareaguje. Všichni přítomní jako by zkameněli. Pak Thomas viděl, jak to v císařově obličeji zacukalo.

„Syn se postavil proti otci? Proti božímu přikázání?!“

Na téměř sedmdesátiletého muže měl císař pozoruhodně silný hlas, a vztek v něm nebylo možné přeslechnout.

Nebude to jediný syn, který lační po moci a nemůže se dočkat, až mu otec předá dědictví, pomyslel si Thomas s náhlým zábleskem cynismu. Ale je jenom dobře, když císaře Albrechtovo jednání rozzuří. Možná ho pošle do vyhnanství a vyřadí tak z dědické posloupnosti. To by znamenalo záchranu všech.

Opatrně přejížděl očima mezi císařem a králem.

„To je… nehoráznost!“

Friedrich Štaufský, považovaný za vzor sebeovládání a dvorské etikety, rukou odmrštil pohár, který mu jeho šenk podával, a stiskl vyřezávaná postranní opěradla trůnu, až mu na rukou zbělely klouby.

„Vzpoura! Proti božímu řádu! Proti mým rozkazům!“ zařval a napřímil se. „Měl bych ho dát popravit jako zemského škůdce! Sotva odjedu ze země, myslí si, že může beztrestně sáhnout po lénu, které propůjčuji já!“

Nikdo nepromluvil ani slovo. Pravděpodobně, domníval se Thomas, jsou i císařovi nejbližší důvěrníci zděšeni jeho výbuchem hněvu.

Po zdánlivě nekonečném mlčení si odkašlal král a zeptal se podivně pomalu: „Měl snad váš bratr nějaký důvod… k takovému činu, hrabě Dietrichu? Jak jsem slyšel, vaše matka na svého chotě už delší dobu naléhá, aby dal v následnictví přednost vám před vaším starším bratrem. Bylo by vám přece velmi vhod, kdyby Jeho Veličenstvo císař vašeho bratra potrestal… ve váš prospěch. Není tomu tak?“

Teprve nyní si Thomas uvědomil, v jaké choulostivé situaci se Dietrich ocitl. Nesmí otce nechat na holičkách, ale ani mu nemůže spěchat na pomoc. Jeho jediná možnost spočívá v tom, že dokáže přimět císaře, aby zasáhl. Kdyby však Dietrich osobně přednesl zprávu o událostech v Míšeňské marce, vypadalo by to, že chce bratra pomluvit. Proto si tedy vymyslel Hedvičinu prosbu o pomoc!

„Vidíte mě tady, můj králi, ve vojsku našeho císaře, vašeho otce, nikoli na hradním vrchu v Míšni, kde bych se snažil na sebe strhnout moc,“ namítl Dietrich stále ještě v pokleku a pohlédl na Jindřicha. Ten se zdvořile usmál a rozepjal paže ve velmi odzbrojujícím gestu. Thomas pochopil, jak chytře je to promyšleno.

Císař stále svíral opěradla a bylo patrné, jak zatíná zuby.

„Nemůžeme to strpět! Abychom se mohli vydat na křížovou výpravu, musíme vědět, že poměry v naší zemi jsou uspořádané, a ne že se vzápětí stane kořistí lupičů!“ zvolal a kývl na šenka, jenž mu rychle podával prve odmítnutý pohár. Friedrich upil doušek, aby se uklidnil.

Teprve při posledních slovech si Thomas uvědomil, že císař zpočátku nepoužil majestátní plurál, natolik ho Rolandova zpráva rozrušila.

„Přejeme si slyšet podrobnosti!“

Na císařův pokyn začal Roland podrobně vyprávět, o tom, co se stalo na hradě Döbenu, o Hedvičině situaci a mrtvých, kteří položili za markraběte život.

Císař bez hnutí v tváři naslouchal.

„Tato záležitost vyžaduje objasnění, v tom s vámi samozřejmě souhlasím,“ obrátil se Jindřich k otci, když Roland domluvil. „S klidným srdcem to přenechte mně a nezatížen starostí můžete vytáhnout do Jeruzaléma. Jakmile se vrátím, okamžitě se té věci ujmu.“

„Tomu nectnému okamžitě pošlete příkaz, aby neprodleně svého otce propustil. I svou matku!“

Císař stále ještě těžce oddychoval.

„Postarám se o to, Veličenstvo. Vyšlu ihned posla do Míšně,“ sliboval Jindřich.

„Albrecht z Wettinu si zaslouží nejpřísnější potrestání!“ vyžadoval císař už trochu klidněji.

„Samozřejmě, Veličenstvo.“

Nikdo z přítomných stále ještě nepromluvil.

Thomas tázavě pohlédl na Dietricha, jehož výraz neprozrazoval nic z toho, co si myslí. Jsou nyní propuštěni? Nikdo se nesmí z císařovy blízkosti vzdálit, pokud k tomu není přímo vyzván.

Následující Friedrichova slova ho zasáhla zcela překvapivě.

„A co s těmi mladými posly? Prokázali velkou odvahu, aby odhalili zločin spáchaný za naší nepřítomnosti.“

Tón a pohled, jaký na ně císař upřel, neponechávaly Rolandovi jinou volbu. Nebo jen využil příležitost, o jaké oba vskrytu snili?

„Když dovolíte, Veličenstvo, připojil bych se ke křížové výpravě do Svaté země.“

„A já také,“ dodal okamžitě Thomas.

„Přijmete znamení Svatého kříže! Pro větší slávu boží.“

Friedrich se na trůnu spokojeně opřel a zadíval se na oba mladíky. „Buďte mezi námi vítáni!“

Biskup v drahém rouše vstal a přistoupil o dva kroky blíž. Podle toho, co jim pověděl Dietrich, to zřejmě je Gottfried z Würzburgu, jenž patří nejen k duchovním, ale i vojenským vůdcům výpravy. Osobně císaři na dvorském sněmu v Míšni připevnil na plášť kříž. Nyní otevřel kazetu zdobenou zlatem a vyňal čtyři úzké rudé proužky.

„Ale…,“ uniklo Thomasovi dřív, než si uvědomil, že před císařem nesmí promluvit, dokud není vyzván.

Friedrich na něj nesouhlasně pohlédl. „Nu, mladý rytíři, už litujete, že jste se zaslíbil znamení kříže?“

„Veličenstvo… to jsem právě chtěl říct… já ještě nejsem rytíř.“

„Tak tedy panoš. Kdo je tvůj otec?“

„Christian z Christiansdorfu,“ odpověděl Thomas.

„Z Christiansdorfu?“ svraštil čelo císař. „To je ta stříbrná vesnice, která byla vyrvána Temnému lesu? Zdá se, že syn je celý otec. Kdo byl tvůj děd?“

Thomas zrudl. A tím skončil můj sen o rytířství, projelo mu s trpkostí hlavou.

Císař před lety vyhlásil zákon, podle něhož se rytířem může stát jen ten, jehož otec a děd už k rytířskému stavu náleželi. Ale Christianův otec, Thomasův dědeček, jehož nikdy nepoznal, byl potulný pěvec, společensky nejnižší z nízkých. Pod pláštíkem tohoto povolání však pro Otova otce vyzvídal u nepřátel a zaplatil za to krutou smrtí na mučidlech. Tohle a Martiny mimořádné schopnosti byla dvě nejstřeženější tajemství rodiny. O Christianově otci věděl jen starý markrabě Oto, jemuž to svěřil jeho otec Konrad, který když se dozvěděl o kruté smrti svého zvěda, dal jeho syna Christiana přivést na hradní vrch a dopřál mu vzdělání rytíře i vstup do rytířského stavu.

Kdyby se někdo za Christianova života dozvěděl o jeho původu, nikdy by se nemohl stát rytířem a už vůbec ne fojtem.

Teď mě odtud s ostudou vyhodí, zděšeně si pomyslel Thomas. A má sestra se stane bezprávnou holkou pro každého.

Znenadání však promluvil hrabě Dietrich, ještě včas, aby mlčení mladého panoše nemohlo být vyloženo jako nezdvořilost.

„Jeho děd položil život ve službách mého děda, Veličenstvo. Markrabě Konrad zvaný Veliký si ho za mimořádnou odvahu a oddanost vážil.“

Bylo to řečeno velmi šikovně, v podstatě to byla pravda, aniž byly prozrazeny nevhodné podrobnosti, které by se Thomasovi a jeho rodině mohly stát osudnými.

„Tak. Zdá se tedy, že je to rodová linie statečných mužů,“ přikývl císař a zřejmě se s tím vysvětlením spokojil. „Jděte se vyzpovídat a stravte noc v modlitbách, zítra budete přijat do rytířského stavu,“ prohlásil Friedrich Štaufský.

Thomas se překvapením nezmohl na slovo a hluboce se poklonil.

Císař mě dá pasovat na rytíře, pomyslel si šťastně, když zase stál pod širým nebem. A zítra potáhnu s jeho vojskem do Svaté země, do Jeruzaléma!

Přítel a nepřítel

Thomas přemožený radostí a zmatenými pocity následo val hraběte z Weißenfelsu zpátky do wettinského tábora. Také Roland byl hluboce zamyšlený a nepromluvil ani slovo. Možná byl v duchu už v Jeruzalémě.

Nic v Dietrichově tváři neprozrazovalo, co si myslí o výsledku audience u císaře. Když došli ke stanu, obrátil se k Rolandovi. „Máte všechno vybavení, které budete potřebovat? Jestli ne, zajděte k prešpurským kupcům a dokupte si, co vám ještě schází.“

„Naši otcové nás dobře vybavili, než nás poslali za vámi,“ ujistil ho Roland. „Ale když dovolíte, doplním náš proviant a oves pro koně.“

Dietrich souhlasně přikývl a rozkázal Wiprechtovi, aby přidělil rytíři z Muldentalu dva panoše.

Když chtěl Thomas vykročit za Rolandem, hrabě ho zadržel.

„My si ještě musíme promluvit,“ oznámil a pohybem ruky ho pozval do svého stanu.

Thomas okamžitě pocítil špatné svědomí, přestože mu nebylo jasné proč. Ale to se hned dozví.

Před delší chvílí začalo pršet, teď už oběma mladým mužům stékaly kapky po vlasech splývajících na ramena. Ale hrabě ho jistě nezve do stanu kvůli počasí.

Thomas věděl, že Dietrich i navzdory mládí již má pověst obratného a vytrvalého bojovníka, jenž dovede rychle a dlouho šermovat mečem. S nádechem hrdosti si pomyslel, že je to také otcovou zásluhou. Tím spíš ho tísnila obava, že by zklamal muže, jenž v jeho očích ztělesňuje ideál rytířství a do jehož služeb chce vstoupit.

Pošle ho Dietrich zpátky? Jeho výraz tomu nasvědčuje.

Thomas za sebou sotva spustil stanový dílec, když se na něj hrabě z Weißenfelsu přísně obořil.

„Roland z Muldentalu je plnoletý a je rytíř. Když přijme znamení kříže, je to rozhodnutí, jaké je oprávněný učinit. Ty jako panoš ne! Co by tomu řekli tví rodiče, kdyby se dozvěděli, cos právě vyvedl? Poslali tě za mnou v důvěře, že se postarám, aby ses vrátil domů živý a zdravý. Chtěl jsem tě poslat na Weißenfels, než se situace v Míšni uklidní. To teď, po tvém drzém vystoupení a císařově rozhodnutí, udělat nemohu. Jak mám předstoupit před tvou matku, kdyby se ti něco stalo? Jak se mám ospravedlnit před tvým otcem, jestli se s ním na onom světě setkám?“

Thomas dosud neslyšel mladého hraběte mluvit tak tvrdě a rozzlobeně. Byl zvyklý na to, že Dietrich s Lukasem a Martou mluvil důvěrně, protože strávil několik let v Christianově domácnosti.

Jenže je nejen Otův syn, ale také Albrechtův bratr, a zřejmě má sklon k výbuchům zlosti stejně jako oni.

Thomas zkroušeně hledal správná slova. „Můj nevlastní otec a matka tušili, že se chci přidat ke křížové výpravě, a dali mi své požehnání.“

Dietrich si povzdychl. „To jsem si mohl myslet. Lukas s tím počítal a tvá matka to v budoucnosti viděla. Přesto se tě musím zeptat: Rozmyslel sis své rozhodnutí dobře? Celé měsíce poputujeme pouští, abychom se pak postavili velmi silnému nepříteli. Budeš muset zabíjet, abys nebyl zabit. Uvědomuješ si to?“

„Ano, pane,“ přikývl Thomas.

„Proč jsi přijal znamení kříže?“

„Abych pomohl dobýt zpátky Jeruzalém a pravý kříž,“ odpověděl udiveně Thomas. Cožpak se všichni tady nevydali na strastiplnou cestu z tohoto důvodu?

Dietrich mlčel a jen na něj zkoumavě upíral oči, proto Thomas dodal: „Také abych ochránil svou rodinu. Doma jsem teď zavrženec a jen bych je vystavil nebezpečí. Jako účastník křížové výpravy jsem pod ochranou papeže a rozsudek vašeho bratra je tím zrušen.“

Dietrich však stále ještě nepromluvil a Thomas pochopil, že musí prozradit svůj nejtajnější důvod. „Abych patřil ke společenství rytířů, opravdu semknutému společenství, jež stojí za jediným cílem…“

Dietrich k tomu nepoznamenal nic, ale obrátil náhle rozhovor úplně jiným směrem. „Co si myslíš o výsledku audience u císaře?“

„Je dobře, že váš bratr bude muset propustit na svobodu knížete Otu,“ začal Thomas, jehož to poněkud zaskočilo. „Ale nikdo neví, jak dál rozhodne král. Myslím… že je to něco jako… poloviční vítězství.“

„Nejsou žádná poloviční vítězství,“ namítl Dietrich s posměšným úšklebkem. „Albrecht bude muset mého otce pustit na svobodu, ale král ho jistě nepovolá k odpovědnosti. Kromě toho Jindřich bude brzy potřebovat muže, kteří mu postaví vojsko. Možná že ho bude potřebovat na Sicílii. Nebo proti Welfům, pokud by se Jindřich Lev vrátil z exilu, aby na sebe strhl vládu. Někde v císařství se jistě brzy rozpoutá válka a velmi mnoho věrných císařských bojovníků je nyní na cestě do Jeruzaléma. Proto může být dokonce výhoda, že budeš z dosahu mého bratra. Ale pomysli i na to, že pokud se dáš do mých služeb, možná se už nikdy nebudeš moci do Míšeňské marky vrátit, dokud tam povládne můj bratr.“

„To si uvědomuju,“ odpověděl bez váhání Thomas.

Dietrich si vzal kousek studeného masa z mísy na stole a nabídl i Thomasovi. Ten však zdvořile odmítl. Do rytířského slibu, který složí zítra ráno, se bude postit, jak nařizují pravidla.

„Teď se najez, půst pro tebe začne, až si uděláš pořádek ve svém nitru a půjdeš se vyzpovídat,“ poučil ho Dietrich.

Thomas si poslušně vzal kousek kuřete. Nejprve si myslel, že nepozře ani sousto, ale pak si všiml, jaký má hlad. Naposledy jedl včera a další jídlo ho čeká až zítra, až bude přijat do společenství rytířů. Pokud toho bude hoden, protože teď už o tom začal pochybovat.

Dietrich nemluvil a zamyšleně na něj upíral oči, Thomas tedy také mlčel. Déšť teď hlasitě bubnoval na střechu stanu a malé potůčky stékající po stěnách proměňovali zemi v bláto.

„Co víš o tom, co se stalo ve Svaté zemi?“

Budoucí rytíř pokrčil rameny. „Nic víc, než asi každý… Naši byli v bitvě u hory Hattín na hlavu poraženi, pravý kříž padl do rukou nevěřících, král Guy a velmistři řádu templářů a špitálníků byli zajati a skoro všichni řádoví rytíři popraveni. Potom Saracéni dobyli Jeruzalém, Astcalon, Akkon a skoro všechna města a všechny hrady dosud patřící křesťanům. Říká se, že jejich velitel Saladin je nepřemožitelný… Biskup pravil, že Bůh nás těmi porážkami a tím strašným nepřítelem trestá za naše hříchy.“

„Saladin je chytrý a odhodlaný protivník, jenž pod svým vedením dokázal sjednotit znepřátelené národy. Teď velí víc než dvěma stům tisícům ozbrojenců, kteří ho bezpodmínečně poslouchají,“ podotkl Dietrich a pokračoval: „Ale možná je ztráta Jeruzaléma trestem nejen za naše hříchy, ale i naše pošetilosti. Křesťané spolu nedrží, naopak se mezi sebou řežou. Templáři vedou spory se špitálníky, anglický král s francouzským, takže se žádný z nich neodvažuje opustit svou zem, dokud je ten druhý doma. A spor mezi Štaufy a Welfy nás bude pronásledovat až do Svaté země, pokud se nestane zázrak!“

Thomas se na hraběte z Weißenfelsu překvapeně podíval. To nebyla slova, jaká by čekal od někoho, kdo vede třicet rytířů na křížovou výpravu. Třebaže Dietrich vypadal unaveně a v této chvíli starší, než ve skutečnosti byl, jeho tvrdý názor byl zřejmě dobře promyšlený.

Jako na potvrzení dodal: „Bývalý jeruzalémský král Guy de Lausignan je na trůně stejně neschopný jako na bitevním poli. Vůdce templářských rytířů, Gérard z Ridefortu, je zatvrzelý a nemá rozum. Jejich neblahá rozhodnutí vedla ke zničující porážce křesťanského vojska před téměř dvěma lety u hory Hattín. Tehdy bylo největší křesťanské vojsko ve Svaté zemi drtivě poraženo, z třiceti tisíc mužů jich zůstaly dvě stovky. To zpečetilo pád Jeruzaléma. Rady zkušených mužů jako Raimonda z Tripolisu a baronů z Ibelinu byly odmítány. A jediný, kdo ještě dokáže pro křesťanstvo obhajovat poslední důležité místo, přístavní město Týros, kdo dokonce vyhrál námořní bitvu nad Saladinem, Konrad z Montferratu, císařův bratranec, tam bojuje sám. Protože stojí na straně Štaufů, nechtějí ho podpořit ani řádoví rytíři, ani stoupenci anglického krále.“

Thomas nechápavě hleděl na muže, v jehož službách chtěl táhnout do války. Téměř se styděl, jak málo ví o tom, co se ve Svaté zemi odehrává. Ale Jeruzalém je příliš daleko od Míšně, než aby takové zprávy pronikly k tamějšímu obyčejnému rytíři či panoši. A žádný kazatel, jenž vyzývá lidi, aby přijali znamení kříže, by něco tak hrozivého nepřiznal.

„Tak pořád ještě chceš s císařem táhnout do Svaté země?“ zeptal se Dietrich.

Thomas pochopil, že tahle střízlivá zpráva o situaci, která jistě nebyla určená pro každého, byla jeho zkouškou.

„Ano,“ odpověděl po lehkém zaváhání. Třebaže i on leccos zpochybňoval a hrabě Dietrich se díky svému postavení dozvěděl věci, jež jemu zůstaly skryty, přece jen to nemůže být tak beznadějné, jak právě slyšel! Proč by jinak Dietrich přijal znamení kříže? Jen proto, že jako druhorozený syn nemá jinou možnost získat slávu? Nebo aby byl jako účastník křížové výpravy chráněn před bratrovými útoky?

„Tak se modleme, aby se císař v dobrém zdraví dostal do Jeruzaléma,“ naléhavě vyzval Dietrich. „Možná on dokáže přivést k vítězství sjednocené francké vojsko.“

S hraběcím svolením a přáním všeho dobrého odešel Thomas do kostela tržní osady pod hradem a poklekl před obrazem Panny Marie. Svůj meč, zděděný po otci, svěřil do ochrany Rolandovi.

Musí promyslet spoustu věcí, než s čistým srdcem přistoupí ke zpovědi.

Thomas se nerozhlížel vpravo vlevo a upíral oči na podlahu, jako by tam mohl přečíst odpovědi na své otázky. Přitom se pokoušel potlačit pochybnosti, které v něm vyvolala Dietrichova nepřikrášlená slova. Jaká naděje ještě zbývá, když ne ta na spasení u Ježíšova hrobu?

Beztak měl dost látky k přemýšlení, aby si vše ujasnil, mohl předstoupit před Boha a zbaven hříchů být zítra přijat do rytířského stavu. Ale několika Zdrávasy to tentokrát nespraví, při všem, z čeho se bude zpovídat: z necudných myšlenek při vzpomínce na hezkou šenkýřku v hostinci, kde cestou sem přenocovali… vlastně v poslední době na každou aspoň trochu hezkou ženu, z nenávisti, kterou půl dne choval vůči svému nejlepšímu příteli… zapomenout nesmí ani na lež, že se vydával za posla, aby mohl uniknout z Döbenu.

Nejvíc si lámal hlavu nad údajnou Hedvičinou žádostí o pomoc, kterou Dietrich užil jako záminku, aby císaři mohl sdělit události, které se v Míšeňské marce odehrály.

Kdo nebrání lži, stává se rovněž lhářem. Ale bez ohledu na to, že jeho rodina je Otovu mladšímu synovi velmi zavázaná, může se takhle odměnit hraběti z Weißenfelsu za to, že svou chytře formulovanou odpovědí o Thomasově původu vůbec umožnil, aby byl přijat do rytířského stavu?

Neměl by se raději zítra před očima všech vzdát pasování na rytíře, protože takové cti není hoden?

Považovali by ho za zbabělce a s ostudou a nadávkami vyhnali z tábora. Jaké následky by to mělo pro jeho rodiče a sourozence raději nechce ani domyslet. Ani nemluvě o tom, že by proto pravděpodobně ztroskotal i Lukasův pokus zmírňovat následky Albrechtova panování, dokud Oto opět nepřevezme vládu. Vysokými okenními otvory už do kostela pronikal svit hvězd, když za Thomasem někdo několikrát zakašlal. Mladík se nevrle otočil, rozzlobený takovým vyrušením. Když uviděl mladého, unaveně vypadajícího benediktinského mnicha, jehož tonzura nebyla úplně přesně uprostřed hlavy, omluvně sklopil hlavu a odsunul se kousek na stranu, aby si mladý bratr mohl kleknout vedle něj.

„Vy jste ten Freiberčan, co má být zítra pasován na rytíře?“ zeptal se tiše, aby nerušil lidi, kteří se na kolenou modlili kousek od nich.

Thomas na něj udiveně pohlédl a přikývl.

„Pak přijďte zítra za úsvitu do stanu míšeňského arcibiskupa. Reverendissimus vám prokáže tu čest a bude osobně vaším zpovědníkem.

Než se Thomas stačil na cokoli zeptat, mladý mnich se obrátil a nahrbeně odcházel.

Vyskočit a běžet za ním by se nehodilo. Nehledě k tomu měl Thomas po dlouhém klečení ztuhlá kolena. Pokusil se tedy přemýšlet, co by mohlo být důvodem.

Proč mu biskup Martin prokazuje tu čest, přestože Thomas je jen bezvýznamný nevlastní syn rytíře bezzemka?

Protože se po táboře rozneslo, že císař osobně rozhodl o povýšení míšeňského panoše do rytířského stavu?

Martin vládne biskupství téměř dvacet let, skoro celý Thomasův život.

Po celou dobu, kdy vykonával pážecí a panošovskou službu na míšeňském hradním vrchu, viděl preláta vždy jen z dálky, když o zvláštních svátcích sloužil v dómu mši. Vypadal, jako kdyby se za celou tu dobu vůbec nezměnil: vysoký, štíhlý muž s jasným, pronikavým pohledem, jehož tvář nikdy neprozrazovala žádnou z jeho myšlenek, naopak jeho protějšek měl vždy pocit, že mu biskup vidí až na dno duše.

I tady, v polním táboře, byl biskup Martin vždy obklopen vlivnými muži, kteří jiným lidem nepovolili víc než pohled zpovzdálí. Kromě toho měl stále kolem sebe osobní stráž čítající dvacet ozbrojenců.

Rozhodnutím provázet císaře do Svaté země biskup Martin mnohé překvapil. Nebylo tajemstvím, že navzdory důstojnému vystupování úporně bojuje o to, aby rozšířil svou moc a prosadil se proti markraběti. Léta spolu vedli spor o desátek několika markraběcích vesnic. Martin nakonec vyhrál a nyní směl dávky vybírat.

Co biskup Martin zamýšlí? uvažoval Thomas. Smím mu důvěřovat?

Něco při zpovědi zamlčet, navíc před biskupem, by byl těžký hřích. Zná však už tolik nebezpečných tajemství, jejichž prozrazení nesprávným lidem by znamenalo smrt pro jeho nejbližší.

Thomase bolela kolena, ale chaos v hlavě se ani v nejmenším nevyjasnil. Lehl si tedy s rozepjatými pažemi před oltář a položil hlavu na chladnou, kamennou podlahu.

Svatá Matko boží, požehnaná Panno Marie, úpěnlivě tě prosím, ukaž mi cestu, abych důstojně obstál a zároveň nikoho nepřivedl do neštěstí!

Noc však uplynula, aniž mu svatá napověděla. Také Bůh, jehož neúnavně prosil o radu, byl zřejmě příliš zaměstnán, než aby mladému adeptovi rytířství odpověděl, nebo mu aspoň naznačil, co má udělat.

V první polovině noci občas do kostela někdo přišel. Ale pak se všude rozhostilo ticho a Thomas sebou polekaně cukl, když se zvenčí ozvalo pronikavé zakřičení ptáka ohlašující svítání.

S vynaložením velké námahy se pokoušel aspoň trochu důstojně vstát, protože zaslechl kroky mladého benediktina. Poznal je podle šoupavého zvuku dřevěných pantoflů.

Věděl, že mniši nemají zbytečně mluvit, samozřejmě s výjimkou modliteb, a tak se hned otočil a zdvořile pozdravil.

Mladý duchovní, který teď vypadal ještě unaveněji a ještě víc se hrbil, protože mu zřejmě byla zima, přestože měl na hlavě kapuci, ho vedl probouzejícím se vojenským táborem k velkému stanu se standartou míšeňského biskupa. Naznačil Thomasovi, aby počkal venku, a vešel do stanu.

Christianův syn se kradmo rozhlížel a ještě si upravil oděv a přitáhl pás. Neměl tušení, co na něj dneska ještě čeká, v jakých zkouškách bude muset uspět a kdo mu předá meč a ostruhy. Obvykle to byl úkol otce nebo strýce. Ale jeho otec je mrtvý a nevlastní otec možná zavřený v Albrechtově žaláři, pokud se mu nepodařilo nějak se z potíží vykroutit. Strýce nemá žádného.

Mnich s křivou tonzurou vyšel ze stanu a naznačil Thomasovi, aby vstoupil. Vítr se opíral do plátěných stanových stěn a benediktin musel oběma rukama přidržet dílec u vchodu.

Stan uprostřed rozděloval závěs a přední část byla prázdná. Mnich ukázal dovnitř a bez dalšího slova vyšel, aby zvenku upevnil pruh stanového plátna u vchodu.

Thomas teď viděl, že za závěsem se rýsuje sedící mužská postava.

Poklekl a obvyklými slovy uváděl zpověď: „Odpusťte mi, otče, neboť jsem zhřešil…“

Bezděky se zachvěl, když z takové blízkosti slyšel u ucha zvučný biskupův hlas.

Ale pak se uklidnil, jak jen to je u zpovědi možné. Obřad dobře znal a jeho přiznání necudných myšlenek zřejmě biskupem příliš neotřáslo. Pravděpodobně ve vojenském táboře, kde není mezi tisícovkami mužů ani jedna žena, slyší podobná přiznání často. Přesto, účastníci křížové výpravy musí přísahat cudnost, proto Thomas provinile přijímal biskupovo nabádání k nápravě.

Dál přiznal neposlušnost vůči nevlastnímu otci, protože v noci před útěkem z Freibergu na něj křičel a málem se na něj vrhl.

„Nedůvěřoval jsem jeho názoru a provinil se domýšlivostí,“ líčil Thomas poněkud zamlženě důvod sporu. Jenže biskupa to zřejmě velmi zajímalo. Natolik, že se předklonil, až se závěs pohnul. Možná to nic neznamenalo, možná si jen Martin pohodlněji sedl. Ale nedůvěřivý Thomas vnímal lehký pohyb látky, jako kdyby někdo ze všech sil mával signálním praporem varujícím před velkým nebezpečím.

Nesmím prozradit plán, který si Lukas a Reinhard vymysleli, aby zachránili mou sestru, uvědomil si Thomas a cosi v jeho nitru se sevřelo. Ani při zpovědi! Ani když Reinhardovi nedůvěřuju.

„Ve své ješitnosti jsem si myslel, že otce dokážu porazit v souboji s mečem,“ lhal a doufal, že biskup se s tím vysvětlením spokojí. Lukas měl skvělou pověst šermíře, to biskup jistě ví, a také to, že každý mladík na hradním vrchu touží jednou nad ním zvítězit, a tak si dobýt slávu.

Christianův syn se tou lží cítil pošpiněný.

Ale Martinovy další naléhavé otázky rázem zaplašily jeho špatné svědomí, protože neměly vůbec nic společného s ním a nadcházejícím pasováním na rytíře. „Chodí tvoje matka pravidelně na mši? Modlí se, než někomu namíchá léčivý lektvar? Má nějaké zvláštní síly? Například dovede být neviditelná nebo se nepozorovaně přemístit z jedné místnosti do druhé?“

Chce zničit mou matku, pomyslel si s hrůzou Thomas a zamrazilo ho. Tohle už není zpověď, ale boj, boj s přemocným protivníkem.

Proto se už necítil špatně, když s upřímným údivem odpovídal, že matka samozřejmě chodí pravidelně na mše, před každým léčitelským krokem se vroucně modlí a prosí Boha o pomoc pro nemocného a nikdy žádné nadpřirozené síly neměla.

A tohle je pravda, pomyslel si vzdorovitě do zlověstného ticha. Proto není hřích to, co teď dělám.

Biskup Martin, ctižádostivý, chytrý muž obdivovaný a také obávaný pro svou neústupnost, se musel snažit, aby na sobě nedal znát nespokojenost s odpovědí.

Jen velmi málo věcí v jeho diecézi mu uniklo. Ale jedna záhadná příhoda, která se udála krátce poté, co nastoupil do úřadu, v hlubinách biskupského paláce, nebyla dodnes objasněna. Přitom nešlo o nic menšího než o to buď zachránit nevinnou, nebo odhalit ďáblovu milenku a zničit ji, aby už nemohla škodit.

Ani pátráním a uplácením nebylo možné přijít věci na kloub a po všechna ta léta mu to nejde z hlavy. A přestože mu freiberský páter horlivě jde na ruku, není možné té Martě něco prokázat, a ona stejně jako dřív tvrdí, že se na nic nepamatuje a neví, jak se tehdy dostala ze žaláře. Zcela určitě lže.

Již před lety dospěl k názoru, že by tehdy bylo pro všechny nejlepší, kdyby se při zkoušce studenou vodou utopila, jak se na zbožnou křesťanku slušelo. Tím by byla vymýcena veškerá pochybnost. Ale bohužel se nějakým zázračným způsobem probrala, když ji domněle mrtvou vytáhli z vody. A o chvíli později dosud nevysvětleným způsobem zmizela z kobky. Od té doby se její manželé, nejprve Christian, potom Lukas, lstivě starají o to, aby pro něj zůstala nedosažitelná. Ale teď mu Všemohoucí přihrál do rukou jejího syna. To je boží poděkování za to, že na sebe vzal útrapy křížové výpravy. Pán mu ukáže cestu jak hříšnici dopadnout.

Hluk zvenčí přerušil biskupovy triumfální úvahy. Očekává se, že bude sloužit ranní mši, aby se vojsko mohlo vydat na pochod. Tak zatím tohle musí ukončit.

Však mu ten mladíček neuteče.

Možná by měl některého ze svých strážných pověřit, aby dneska večer s Christianovým synem při dobrém poháru oslavil povýšení do rytířského stavu. V podnapilosti se už prozradila lecjaká tajemství.

Ale teď ho musí uklidnit, aby se cítil v bezpečí a jistý.

Velkoryse tedy Thomase oprostil od hříchů a poslal ho pryč. Za neoprávněnou absoluci se na něj jeho lenní Pán tam nahoře zlobit nebude, protože sloužila vyššímu účelu. Koneckonců hříchy jsou odpuštěny každému účastníkovi křížové výpravy a někteří z nich se dopustili opravdu těžkých provinění.

Pasování na rytíře

V chladném ránu se družiníci hraběte z Weißenfelsu shromáždili k ranní modlitbě. Thomas nevěděl, zda se k nim má připojit, když právě vyšel z biskupova stanu. Možná na něj už čekají u císařových panošů, aby mu někdo z učitelů připjal meč.

Ale Dietrich na něj pohlédl s výzvou a Roland ho lehce postrčil správným směrem. Možná mu ostruhy předá Wiprecht.

Po modlitbách mu Dietrich přikázal, aby před ním poklekl. Thomas stísněně poslechl a mžoural do vycházejícího slunce, které stálo ještě nízko nad obzorem.

„Teď a zde má být mladý muž přijat do společenství rytířů, protože jako panoš vykonal zvláštní služby rodu Wettinů,“ prohlásil nahlas syn markraběte. Viděl tázavý výraz v tvářích svých mužů, ale neměl v úmyslu jim o těch zvláštních službách a zásluhách něco podrobnějšího sdělit. Ti, kteří s ním táhnou na křížovou výpravu, by se neměli znepokojovat tím, co se děje v Míšeňské marce. Může se jen modlit, že bratr poslechne císařův rozkaz a Bůh otci dopřeje ještě dlouhý život.

Dietrich zamyšleně hleděl na klečícího mladého muže s tmavými vlasy a výraznými rysy, který vypadal jako podobizna svého otce v mladých letech.

„Jeho otci, jenž mě vzdělával na rytíře a vychovával, vděčím za svou dovednost v zacházení s mečem a kopím. Umění Christiana z Christiansdorfu je dodnes v Míšeňské marce proslavené, stejně jako jeho rytířské ctnosti. Zemřel, aby zachránil životy těch, které ochraňoval, jak kdysi přísahal.“

Dietrich dal znamení Wiprechtovi po svém boku. Starý rytíř držel na obou dlaních položený Christianův meč, který Thomas svěřil Rolandovi, než odešel do kostela.

Biskup Martin zbrani požehnal, potom ji vzal do ruky Dietrich a prohlásil: „Thomasi z Christiansdorfu, přijměte z mých rukou meč, který kdysi patřil vašemu otci. Prokazujte mu čest, braňte jím slabé a potřebné a pravou víru! Povstaňte! Od této chvíle jste rytíř.“

Thomas měl pocit, že prožívá sen, když mu Dietrich oblékl varkoč s míšeňským lvem, opásal ho mečem a nasadil mu ostruhy. Měl sevřené hrdlo a musel mrkat, aby skryl, jak velmi ho tato chvíle dojímá.

Dietrich z Weißenfelsu objal mladého rytíře za jásotu svých mužů. „Tvůj otec by na tebe byl hrdý!“ pravil slavnostně, položil mu ruce na ramena a pohlédl do očí.

„Neudělám mu hanbu,“ slíbil ochraptěle Thomas a v duchu se podivil, že ze sebe dokázal vypravit slovo.

Vzhledem k okolnostem byla prostá snídaně ve wettinském táboře symbolickou hostinou u příležitosti obřadu pasování na rytíře, třebaže místo vína a pečeně se pilo pivo a jedla kaše vylepšená několika kousky masa. Thomas směl sedět mezi rytíři, panoši a ozbrojenci už skládali stany a chystali všechno k odjezdu.

Byl příliš rozrušený, aby mohl odpovídat na otázky, které se na něj sypaly ze všech stran, a tak byl Rolandovi vděčný, že mu vydatně pomáhal odpovídat, přestože si museli vyslechnout žerty, zda je mladý rytíř s mečem taky tak zdrženlivý jako s řečí.

Ještě než Thomas vyjedl polovinu obsahu misky, hovor a zábava vyústily v požadavek, aby předvedl své bojové umění.

Dietrichovi rytíři se krátce poradili, kdo by měl nastoupit jako jeho protivník, a shodli se na muži asi třicetiletém, který byl asi dvojnásob statnější než Thomas, avšak nevypadal jako tlusťoch.

„S tím mlaďochem budu brzy hotový,“ vychloubal se sebevědomě. „Toho bych zmohl i bez meče.“

Roland se vesele zasmál, ale přítelova slepá důvěra Thomase spíš znejistila, než povzbudila.

Rozhodně nebylo moc pravděpodobné, že toho mohutného siláka snadno a rychle porazí. Milejší by mu byla důkladná zkouška než souboj. Ale do odjezdu vojska nezbývalo moc času.

„Ne tak zhurta!“ zavolal Wiprecht na vyzyvatele. „Znal jsem jeho otce, ten by vás měl odzbrojeného na zemi, než byste se vzpamatoval.“

„Ale ten mladíček se od něj asi moc nenaučil,“ odpověděl povýšeně rytíř. „Pokud vím, jeho otec zemřel dřív, než tenhle vůbec udržel meč v ruce.“

Thomas se ovládal, položil lžíci vedle misky a pohlédl na soupeře.

„Neznám vaše jméno. Ale neměl byste žertovat se smrtí mého otce!“ pronesl drsněji, než zamýšlel a než se slušelo vůči staršímu. Vstal, překročil lavici a zamířil ke stojanu, kde byly odložené meče.

U stolu se rázem rozhostilo ticho.

„Tak tedy, mládenečku, jmenuju se Humfried z Auenweileru. A žertovat budu, jak se mi zlíbí.“ Humfried rovněž vstal a přinesl si meč.

Protože hrabě Dietrich nezasáhl, rytíři následovali bojovníky, aby se na souboj podívali.

Humfried šel první. Jen pár kroků od stolu už bylo volné místo. Několik trsů udupané trávy napovídalo, že tu ještě před chvílí stály dva stany.

Při chůzi Thomas protivníka pozoroval a rozmýšlel svůj postup. Manévr, kterým zvítězil nad Rutgerem, tady použít nemůže, na to je Humfried příliš velký a má moc široká ramena. Nechce-li se znemožnit, musí při prvním útoku pochopit, co má soupeř v úmyslu.

Bojovníci se postavili proti sobě a wettinští rytíři kolem nich utvořili kruh. Několik panošů, kteří chtěli přihlížet, zahnali zpátky k práci. Wiprecht, kopiník s šedivým plnovousem, vykročil o krok vpřed a dal znamení k boji.

Auenweiler okamžitě zahájil horním sekem, avšak Thomas rychle uhnul stranou, aniž zaútočil. Uskočil i před druhým a třetím útokem.

„Teď chápu, v čem je vaše síla, v uhýbání,“ posmíval se Humfried. „To je samozřejmě přiměřený způsob pro toho, kdo si s mečem neví moc rady.“

„Jste na mě moc pomalý,“ dráždil ho Thomas, podle většiny přihlížejících rytířů to nebylo moc chytré, jak zjistil z káravých nebo nesouhlasných výkřiků. Jen několik přihlížejících se zasmálo. Ale Thomas si nevšímal diváků, nespouštěl oči z protivníka.

Ten se k němu o krok přiblížil a pohlédl na něj přimhouřenýma očima. Pak uchopil meč oběma rukama, ale ne aby se na soka vrhl, nýbrž ťal o půl kroku vedle, aby Thomasovi odřízl únikovou cestu. Ten však taktiku prohlédl, ještě než ji protivník uskutečnil, a opět ho nechal tnout do prázdna. Pak obrátil meč a vrazil jílec soupeři do kříže tak prudce, až upadl.

Dietrichovi rytíři se smíchem a uznáním přijali výsledek boje.

Thomas šel k poraženému a podával mu ruku, aby mu pomohl vstát.

Humfried pomoc odmítl a postavil se na nohy sám.

„To byla lest!“ zařval. „Boj ještě neskončil!“

„Ale skončil,“ prohlásil Wiprecht s autoritou svého věku. „Porazil vás mečem, i když jílcem, a nikoli čepelí.“

Humfried pohrdavě pohlédl na Thomase. „Tak, mládenečku, protentokrát jste měl štěstí. A taky proto, že už není čas dotáhnout věc do konce. Ale prokažte mi tu laskavost a držte se ode mě dál, až budeme bojovat proti Saracénům! Nechci mít kolem sebe muže, co se koukají spasit kličkováním.“

Než mohl Thomas odpovědět, ozval se Dietrich z Weißenfelsu. „Humfriede, vy neumíte moc prohrávat. Rytířské by bylo poblahopřát mu k vítězství, a ne vytýkat zbabělost.“

Pokáraný se hraběti lehce uklonil a ten se tím spokojil. Protože nyní už udělil rozkaz, aby se rytíři připravili k odjezdu. Příští týdny potáhnou podél Dunaje napříč uherskou zemí: Císař a jeho nejbližší družina poplují na lodi, vojsko pojede na koni nebo půjde pěšky.

Králův rozkaz

V Míšeňské marce bylo horké léto, ale fojt freiberského hradu se toho pozdního červnového odpoledne, kdy stál před markrabětem Albrechtem, potil ještě z jiného důvodu. Se svými muži právě přivezl do Míšně náklad stříbra. Albrecht by vlastně mohl být spokojený nejen s výnosem freiberských šachet, ale i proto, že fojt a jeho oddíl cestou úspěšně a bez ztrát ve vlastních řadách odvrátili ozbrojený útok na drahocenný náklad. Stříbro teď už bylo bezpečně uloženo v markraběcí pokladní komoře na míšeňském hradním vrchu a doprovodné mužstvo se v hradní hale občerstvovalo jídlem a pitím, někteří si dávali ošetřovat zranění z boje.

Heinrich čekal na svolení, aby se směl vzdálit. Společnost nového markraběte a jeho důvěrníků mu trochu naháněla hrůzu. Jen s velkým ovládáním dokázal klidně stát a nesetřít si dlaní štiplavý pot ze zátylku, kde ho dřel okraj gambesonu.

Albrecht ho však nepropustil, nýbrž na něj vztekle vyjel: „Hleďte, aby vás konečně už napadlo něco jak se zbavit toho Lukase; nejlépe už teď cestou domů!“

Albrecht byl samozřejmě nadšený dodávkou freiberských stříbrňáků. Ale v žádném případě to na sobě nenechá znát. Přepadení výpravy se stříbrem považoval za urážku a projev opovrhování jeho nároky.

Kromě toho mu ležel v žaludku těžký oběd složený z kančí pečeně a pokrmu z mihule, který mu bránil v přemýšlení. Už třetí den měl střeva jako ucpaná, a jestli je brzy nevyprázdní, bude nakonec muset požádat o radu Reinhardovu ženu. Bude to hodně pod jeho důstojnost, ale pouštění žilou mu nepomohlo. Samozřejmě pošle nějakého sluhu, aby mu přinesl vhodný lék, určitě nehodlá své potíže předestírat zrovna před Martinou dcerou. Dost zlé už je, že kdysi potřeboval pomoc její matky, tenkrát, když ho každou noc ve spánku pronásledovali démoni…

Kývnutím ruky Albrecht poručil svému tlustému nejvyššímu číšníkovi, aby mu dolil pohár. Víno bylo silně kořeněné, možná konečně pomůže povzbudit trávení. Závistivě pohlédl na svého stolníka a maršála, kteří mu v podvečer dělali společnost v nejkrásnější komnatě míšeňského hradu. Ti dva nejedí o nic méně než on, jak to dělají, že přesto netloustnou?

Heinrich s býčí šíjí se před ním ošíval a zřejmě se necítil moc dobře, když byl nepokrytě vyzván, aby odklidil z cesty velitele hradní stráže. Bylo to opravdu myšleno vážně? Koneckonců tady stojí Lukasův švagr a ani nehne brvou. Nebo je to jen výraz Albrechtovy špatné nálady?

„To není tak snadné, jak to zní, Jasnosti,“ namítl opatrně. „Plní své povinnosti dokonale a zdá se, že má devět životů jako kočka. To, že jsme dneska zahnali na ústup houf útočníků, byla především jeho zásluha. Muži mu slepě důvěřují i v boji. A také má všude své zvědy a tajné spojence…“

Albrecht svraštil obočí a naklonil se dopředu. „Chcete mi snad naznačit,“ promluvil výhrůžně, „že vy nejste schopen sestavit doprovodný oddíl složený výhradně z lidí, jimž můžete plně důvěřovat?“

Neklid, který se rozmohl u dveří, zbavil fojta nepříjemné odpovědi.

Někdo vešel, cosi pošeptal lokaji a opět se vzdálil. Sluha přikročil blíž, uklonil se a s pohledem upřeným na truchsese požádal o svolení promluvit. Když je dostal, oznámil: „Přijel králův posel se zprávami pro Jeho Jasnost markraběte Albrechta.“

Albrecht okamžitě mávnutím ruky vyhnal fojta a všechno služebnictvo ze sálu a rozkázal, aby k němu uvedli posla. Zůstat směli jen Elmar, Giselbert a Gerald.

Freiberčané ať okamžitě odjedou, vykřikl ještě za fojtem. Byla to hrubá nezdvořilost, že mužům, kteří cestou sem bránili jeho stříbro a museli bojovat s bandou lupičů, ani nenabídne přenocování a hned je posílá pryč. Ale chtěl je mít z hradu venku, hlavně toho Lukase. Nesmí mít možnost potají se sejít se svou nevlastní dcerou. Takový rozkaz předem dostala i kněžna Žofie.

Když posel vešel, Albrecht jen stěží potlačoval neklid. Co asi od něj král chce?

Náhle, v té nejméně vhodné chvíli, ucítil podezřelý pohyb ve vnitřnostech.

Královu přízeň si získal v době, kdy Jindřich byl ještě mladíček, a navíc má teď právo na své straně. Otec mu nesmí dědictví upřít. Ale král Jindřich je nevypočitatelný ve svých náladách a bezmezně krutý ve vzteku.

Posel, starší muž s jizvou přes oční víčko, přistoupil blíž a poklonil se.

„Přináším poselství pro knížete Albrechta z Wettinu, které je určeno jen pro něj,“ prohlásil a pohlédl významně na tři muže stojící za Otovým prvorozeným.

„To je můj truchses, můj šenk a maršál,“ odsekl nevrle Albrecht. Od nějakého ministeriála, a posel nepochybně je králův nesvobodný sluha, třebaže je oblečený do drahého oděvu, si nenechá poroučet.

Posel vzal odpověď na vědomí s nepohnutou tváří a zhluboka se nadechl. „Ve jménu svaté a nerozdělitelné Trojjedinnosti! Jindřich, z milosti boží vznešený král Římanů…“

Albrecht ho stroze přerušil a přikázal, aby vynechal všechny královy tituly a úřady. „Přejděte hned k věci!“

Posel na něj káravě pohlédl a předal netrpělivému Wettinovi pergamen s královskou pečetí.

„Král vám sděluje vůli a rozkaz Jeho císařského Veličenstva, abyste okamžitě propustil na svobodu svého otce Otu z Wettinu i svou matku. Jinak vás zbaví své císařské milosti. Zároveň byl poslán knížeti Otovi z Míšně králův rozkaz, aby vás ustanovil jediným dědicem markrabství a vyhlásil, že po jeho smrti převezmete vládu.“

Protože posel nyní už neřekne nic, pokud nebude tázán, Albrecht rychle rozlomil pečeť a přelétl očima psaní, přeskočil pozdravy a úvodní floskule zaujímající většinu listu. Pod nimi stálo jen to, co právě slyšel.

Vyměnil si pohled s Elmarem, za jehož zdánlivě lhostejným výrazem rozpoznal triumf.

Míšeňská marka je jeho! Byla mu přiřčena královým rozhodnutím. Ale první část rozkazu mu ležela v žaludku. Musí opravdu otce zase pustit na míšeňský hradní vrch? Když si představí, jak bude otec zuřit a vyvádět, přál by si být někde daleko. Než stařec zemře, nebude pro ně dva na hradním vrchu místo…

Jestlipak by se našla nějaká cesta jak to obejít? Měl by se postarat, aby se starému muži, kterému je už skoro sedmdesát, na cestě sem něco přihodilo? Bylo by to velmi politováníhodné… Měl to udělat hned a ne ho nejdřív nechat sedět v Döbenu!

„Má Jeho Veličenstvo pro mě ještě nějaké jiné poselství?“ zeptal se v zoufalé naději na nějaké východisko. Jak krále znal, je tu ještě něco, co by nesvěřil pergamenu. Kdyby chtěl poslat jenom psaní, bez důvěrného dodatku, nevyslal by zřejmě zkušeného a osvědčeného posla v drahém oblečení. Albrecht se domníval, že ví, kdo před ním stojí, přestože ho nikdy dřív neviděl. Ale jizva přes oko je velmi nápadná.

Vroucně doufal, že si král vzpomněl na dobré služby, které mu prokazoval, a teď ho nenechá padnout.

„Jeho královská Výsost vás nabádá k trpělivosti do doby, než přijde váš den. Porušení císařského rozkazu by nemohl strpět. Pokud není možné dobrovolné smíření, předvolá vás na příští dvorský sněm.“

Posel si odkašlal a tišeji pokračoval: „Možná bude lepší, když se do té doby vyhnete setkání se svým otcem.“

Na okamžik zavládlo v sále ticho.

Albrecht se jen stěží ovládl a odpověděl: „Poděkujte Jeho Veličenstvu za tu radu. Vy zde budete odměněn a pohoštěn.“

Dal Giselbertovi znamení, ten doprovodil královského posla ze dveří a na chodbě udělil pokyny služebnictvu. Pak se vrátil k Albrechtovi. Tělnatý rytíř si připomněl svůj úřad šenka a nalil Albrechtovi, Elmarovi i sobě pohár vína.

„Na vaše vítězství! Míšeňskou marku už máte jistou!“ zvolal Elmar a pozvedl pohár k přípitku.

„Ale kdy?“ zařval Albrecht a udeřil dlaní do stolu. „Mám teď opravdu někam zalézt, dokud dědek konečně neprojeví pochopení a neodejde na věčnost?“

Jen při té představě se mu dělalo špatně. A jak se mu bude jeho žena vysmívat!

Ale ještě méně si dovedl představit, že by předstoupil před otce a strpěl jeho vzteklý výbuch. Přestože mu bylo přes třicet let, vyvolávalo v něm to pomyšlení hrůzu. Cítil se jako dítě přistižené při něčem nedovoleném a čekající na potrestání.

Dřív ano, to se těšil otcově přízni a směl dělat, co chtěl. Ale v posledních letech se musel mít na pozoru. Otec mu už nedůvěřoval. Bylo to zřejmé podle pohledů, jakými svého prvorozeného sledoval, a podle mnoha pokořujících napomenutí.

„To raděj Míšeňskou marku vypálím a srovnám se zemí, než abych musel za starým přilézt ke křížku a vydat mu ji!“ vztekal se, naráz vypil pohár a hlučně ho postavil na stůl. „Nejraděj bych všechno vypálil, ať mu nezůstane nic jen doutnající trosky…“

Opět se ozval Elmar a vedl jeho myšlenky správným směrem. „Výsosti, uvědomte si, že byste tak jen zničil svou zemi, a možná prohrál královu přízeň. Mějte ještě trochu trpělivosti, pak bude marka patřit zase vám. Můžeme si krátit čas lovem nebo nabídnout své služby králi. Potřebuje muže odhodlané k boji. Mír, který uzavřel starý císař, nepotrvá věčně. Pak vy povedete královy oddíly do války, nikoli váš kmetský otec. Cožpak to se nepočítá?“

„Jeho Veličenstvo vám dalo skvělou radu,“ připojil se maršál ve stejném tónu. „Předstupte před otce až v králově přítomnosti. Starý pán musí poslechnout příkaz, abyste se smířili. Král vám staví zlatý most. Je vám nakloněn stejně jako dřív.“

Albrecht neklidně přejížděl očima mezi svými třemi rádci a pokoušel se ovládnout své rozbouřené pocity.

Královská nabídka urovnání záležitosti mu skutečně situaci usnadňovala. Nedovedl si však představit, že by ho otec před shromážděným dvorem políbil na usmířenou. A stejně nepředstavitelné bylo, že on by ho za to objal na znamení, že spor mezi nimi je pohřben. Oba byli ve své hrdosti nesmiřitelní a v Döbenu na sebe řvali věci, které ani jeden nemůže druhému zapomenout.

Ale kam by na tak dlouhou dobu šel? A kdo by ho následoval?

„Budete se muset vydat na cesty se mnou. Nebo si snad myslíte, že by vám můj otec prominul změnu stran?“ zeptal se rádců a napjatě číhal, co na to povědí.

Na Elmarovi nebylo patrné překvapení. Starý pletichář se tvářil klidně, jako kdyby to předpokládal. Nakonec tomu také tak bylo.

Také Giselbert pokrčil rameny a odpověděl: „Samozřejmě vás budu provázet, Jasnosti. Mohli bychom odejít na jedno z mých panství. Však to nebude nadlouho.“

Na Geraldovi bylo dokonce patrné ulehčení, že se bude moct vyhnout přímému setkání se starým markrabětem. „Měli bychom cíl své cesty uchovávat v tajnosti,“ navrhl maršál. „Nikdo kromě nás nezná královo poselství. Rozhlaste, že se vydáváte na dlouhou cestu po Míšeňské marce, a nikdo nebude moct nic namítat a šířit o vás klepy.“

Ten nápad se Albrechtovi zalíbil. Tak si dokáže aspoň zčásti zachovat tvář. A nikdo si nebude myslet nic špatného, když s nimi pojede i maršálova manželka. Když už musí odjet z Míšně, nechce se vzdát Lucardis.

Avšak Elmarova další slova opět rozkolísala jeho obnovenou důvěru v budoucnost. Truchses zamyšleně zkřížil paže na hrudi a zeptal se: „Jak se vlastně císař dozvěděl, že váš otec nezůstal na Döbenu, aby se zotavil ze záchvatu nevolnosti?“

„Tak to je asi sto možností!“ odsekl Albrecht. „Nějaký pocestný, upovídané služebnictvo, holubi na střeše o tom vrkají…“

„A hned s tím odletí do Uher? Nebo snad ještě dál?“ pochybovačně nadhodil Gerald.

„Možná váš otec, jehož chytrost nelze podceňovat, našel nějakou cestu jak vás u císaře očernit,“ zamyšleně poznamenal Elmar. „Nebo vaše matka. Mám jedno malé podezření… Kdybyste mi dal volnou ruku, Jasnosti, abych v té věci pátral…“

„Udělejte, co je třeba, abyste zjistil, kdo tady hraje falešně, a zrádce zabijte!“ rozhodl okamžitě Albrecht.

„A koho pošleme do Döbenu, aby vašeho otce vysvobodil a doprovodil sem?“ zeptal se Gerald.

Kdo převezme tento nepříjemný úkol, toho jako prvního zasáhne vlna Otova hněvu. Bezpodmínečně to musí být někdo, kdo by celou záležitost provedl tak, aby Albrecht nestál v příliš špatném světle.

„Když dovolíte, ujmu se i této choulostivé věci,“ nabídl se truchses, když ostatní mlčeli. Podle drze spokojeného úsměvu na tváři už plán měl.

Albrecht přikývl na souhlas a Elmar spěchal na chodbu, aby služebnictvu udělil rozkazy.

„Možná se nám podaří zabít víc much jednou ranou,“ usmíval se spokojeně, když se vrátil.

Krátce poté vešel do sálu Reinhard a poklekl.

„Jasnosti!“

Albrecht mu dovolil, aby vstal, a pronikavě si tmavovlasého rytíře prohlížel.

„Vaše rady týkající se Freibergu byly užitečné,“ prohlásil a povytáhl obočí. „Doufám, že i vy jste s vaším dílem obchodu spokojený.“

„Pokud vám tím mohu posloužit, Výsosti, pak samozřejmě ano,“ odpověděl Reinhard bez zaváhání.

„Vaše žena!“ Elmar a zakoulel očima v domnění, že rytíř Albrechtově otázce špatně porozuměl. Zašklebil se: „Už vás poslouchá? Nebo ji musíte ještě každý večer zfackovat?“

Ostatní se rozesmáli.

Reinhard se zatvářil pohrdavě. „Od chvíle, kdy jsem pochoval svou první manželku, jsou mi všechny ostatní ženské lhostejné. Jsou na ni nějaké stížnosti? Pokud něčím vzbudila vaši nelibost, ujišťuju vás, že ji tvrdě potrestám.“

„Chtěl jsem se jen ujistit, že se vám vede dobře,“ předstíral Albrecht blahosklonnost. Přitom napjatě čekal, jaký plán jeho truchses vymyslel. Pohybem ruky ho vyzval, aby promluvil.

Elmar stručně zopakoval obsah králova poselství. „Můžeme se v této situaci na tebe plně spolehnout, příteli?“ zeptal se kníže a důvěrným oslovením naznačil, že následující rozhovor je určen pouze pro jejich uši.

Bylo jich v místnosti pět: Albrecht, jeho tři nejvyšší dvorští úředníci a Reinhard, jenž patřil k jejich užšímu kruhu přátel. Zvedl hlavu a okamžitě odpověděl: „Samozřejmě, Jasnosti! Teď mě napadá… Když budu předstírat, že jsem přešel na stranu vašeho otce… Možná bych neměl přijet jako oficiální posel, který přináší příkaz k jeho propuštění, nýbrž tvrdit, že jsem se dozvěděl o králově rozkazu a na vlastní pěst ihned vyrazil, abych mu sdělil zprávu o nadcházejícím osvobození. Získám si tak jeho náklonnost a důvěru. Posel s královským rozkazem by pak mohl přijet do Döbenu o den později.“

„Výborně,“ pochválil ho Elmar. „Příteli, musím přiznat, že dovedeš intrikovat skoro jako já.

Dal Giselbertovi znamení, aby všem nalil.

Potom si truchses nakroutil špičky knírů vzhůru a triumfálně pohlédl na Albrechta. „Dobrý nápad, že, Jasnosti? Nikdo od vás nemůže očekávat, že uprostřed noci hned vyštvete posla do Döbenu. Zítra ráno je dost času na splnění císařova rozkazu. Pak královský ministeriál uvidí, že se posel vydal na cestu, a může hlásit, že jste rozkaz okamžitě splnil.“

„Mám tedy vyjet hned?“ zeptal se Reinhard.

„Ano,“ souhlasil bez zaváhání Albrecht. Každý prostředek, který ztlumí otcův hněv, mu teď byl dobrý.

„Využijte toho, že starý pán a jeho žena jsou příznivě nakloněni vašemu tchánovi a tchyni.“

Pohrdavě se ušklíbl. „To by mohlo dodat důvěryhodnosti vaší změně názorů a stran.“

„Přejete si, abych manželce přikázal promluvit s kněžnou Hedvikou?“ nabídl Reinhard.

„To by bylo zcela zbytečné,“ nenávistně odmítl Albrecht. „Spíš se nechá obměkčit kámen, než aby na mně má matka nechala suchou nit. Ona je všeho vinna. Neustále otci našeptávala, aby marku odkázal Dietrichovi…“

Vztekle vypil pohár do dna a upřel oči na dřevěný strop.

„Nikomu ani slovo, kam jedeš! Ani tvé ženě!“ rozkázal Elmar. „Nezapomeň, že se vydáváš za Otova tajného spojence a nesmíš vzbudit podezření, dokud jsme ještě tady. Mlčenlivost ti dodá důvěryhodnosti.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Reinhard.

Elmar teď spustil paže podél těla a mnohoznačně se usmál. „A ještě něco: musíš okamžitě vyjet, aby se tvůj plán vydařil. Ale neměl bys koně zbytečně štvát. Zvíře je ušlechtilé, zaslouží si ohled. A poslův kůň taktéž. Odpočívej cestou. Do Döbenu jsou dobré tři dny jízdy.“

„Chápu,“ přikývl Reinhard a ostatní se ušklíbli.

„Získáme tak šest dní, než se tu váš otec objeví,“ obrátil se Elmar k Albrechtovi. „To je dost času, abychom zmizeli, aniž nás někdo jen tak snadno najde. Kdyby vašeho otce napadlo hledat nás u Giselberta, Reinhard nás bude varovat. Na to se přece můžeme spolehnout, že, příteli?“

„Jistě,“ ubezpečil ho Reinhard.

„A zjistěte, kdo ještě stojí při mém otci, abych to věděl, až se vrátím!“ rozkázal ostře Albrecht.

„Když dovolíte, vydám se hned na cestu, Jasnosti.“

Mladý markrabě milostivě přikývl a mávnutím ruky ho propustil.

Jakmile Reinhard odešel, Elmar rozkázal jednomu ze sluhů, aby ho sledoval a zjistil, zda opravdu šel rovnou do stájí a jestli s někým mluvil.

„Mohla by nám být jeho žena k něčemu užitečná?“ otázal se Albrecht, když se jeho truchses vrátil. „Jestli je po matce, pak jí nelze věřit…“

„To hned zjistíme,“ opáčil Elmar s vítězným úšklebkem. „Pošleme pro ni, jakmile Reinhard opustí hradní vrch. Dámy jsou jistě ještě vzhůru a naslouchají v komnatě tomu potulnému pěvci, který dneska přišel.“

Výhrůžka

Klára se v novém životě na míšeňském hradním vrchu cítila tak cizí a opuštěná, jak si to dřív vůbec nedokázala představit.

Stýskalo se jí nejen po rodičích, bratrech, přátelích a její práci, ale po celém důvěrně známém životě ve Freibergu. Tady byl úplně jiný svět: stísňující a nebezpečný. Nebyla tu trpěným hostem, nýbrž na ni všichni hleděli jako na nežádoucí, méněcennou osobu. Každý jí to dával najevo, a to v ní vyvolávalo strach. Teprve nyní si uvědomovala, jak ji rodiče ochraňovali a jak bezstarostně si žila i navzdory svému původu.

Tady ji chránil jenom manželův stav a jeho postavení. Záhy se cítila tak ohrožená, že na hradním vrchu neudělala krok bez doprovodu. Kdyby si na ni někdo počíhal, když šla sama, nemohla by se bránit a nikdo by jí pak neuvěřil. Leccos kolem ní, například Rutgerovy pohledy, ji v jejích obavách jen utvrzovaly. Nic na tom nezměnilo ani to, že Reinhard přede všemi vyzval mladého rytíře, aby se laskavě choval k jeho manželce zdvořileji. Následkem byla jen Rutgerova ještě větší nenávist a opovržení, jež jí dával najevo, přestože to před Reinhardem nyní skrýval.

Kněžna Žofie, k jejíž družině byla Klára na Albrechtův rozkaz přidělena, nedělala tajemství z toho, že mladou ženou pohrdá, a vůbec si jí nevšímala, jako by byla vzduch. Jen jednou musela pod vlivem okolností vzít Kláru na vědomí a bylo to pro všechny zúčastněné ponižující.

Když se Albrecht dozvěděl, že jeho choť pořád ještě není těhotná, poručil, aby k němu Žofie přišla se svou novou dvorní dámou. Přinutil Kláru s odkazem na léčitelské vědomosti její matky, aby přede všemi vysvětlila, co musí jeho manželka udělat, aby konečně splnila svou nejnaléhavější povinnost a porodila mu mužského dědice.

Klára sdílela stud a zoufalství mladé ženy nad tím, že byla takto pokořena. V tom okamžiku jí bylo kněžny líto. Když mlčela, zděšená takovou netaktností, kníže jí pohrozil, že ji dá před očima všech na nádvoří veřejně zbičovat, pokud ho okamžitě neposlechne.

Odpověděla tedy tak opatrně, jak jen bylo možné. O některých možnostech si raději chtěla se Žofií promluvit mezi čtyřma očima. Když však později kněžnu v tom smyslu oslovila, byla odmítnuta s natolik nepokrytou nenávistí, že zmlkla uprostřed věty.

Ostatní dvorní dámy samozřejmě věděly, že jejich paní mladou léčitelku nemůže vystát, a střežily se pociťovat k ní náklonnost, či ji dokonce projevit. Třebaže mezi sebou potají soupeřily a žárlily na sebe, v tomto ohledu byly zajedno.

Dávaly Kláře jasně najevo, že nepochází ze starého šlechtického rodu, ale že její rodiče byli prostého původu, dokud je Oto za jejich zásluhy nepovýšil do stavu svobodné šlechty. Navíc jí měly za zlé, že ji Albrecht provdal za úctyhodného, bohatého rytíře. Reinhard si podle názoru dvorních dam zasloužil někoho lepšího.

Promluvit Klára směla, jen když k tomu byla vyzvána, a víc než „Ano, hned to bude!“ to také nebylo. Přísné a povýšené pohledy v ní většinou udusily jakoukoli další odpověď.

Nemohla si promluvit ani s bratrem Danielem. V podstatě nemohla mluvit vůbec s nikým jen v noci se svým manželem.

Ale i Reinhard jí tu opět připadal jako cizinec. Kromě nocí neměli skoro vůbec čas si nerušeně popovídat. A Reinhard často přicházel až pozdě, protože byl povolán k Albrechtově tabuli, nebo musel s novým knížetem a jeho důvěrníky pít, hrát šachy či vyjet na lov.

Když byla Klára večer propuštěna z kněžniny společnosti a konečně se dostala do své komory, dávno už při jeho příchodu ležela v posteli a pokoušela se zapomenout na nenávist, s níž se všude u dvora setkávala.

Reinhard se snažil poskytnout jí trochu tepla. Ale jeho vášnivá objetí, jichž se nemohl nasytit, v ní nevyvolávala bezbřehé štěstí, o jakém zpívají potulní pěvci. Hledala v nich spíš útěchu než naplnění, aspoň jeden člověk jí tady neopovrhuje, ale touží po ní.

Někdy ve strachu a osamělosti po něm toužila. Začíná ho mít ráda? Nebo ho dokonce bude milovat?

Avšak hloupé pohrdání, jemuž byla celé dny vystavena, ji vnitřně tak zdrtilo, že o něm opět začala pochybovat. Pokaždé, když viděla, jak s Albrechtem v největší svornosti vyjíždí na lov, jak se s ním a jeho důvěrníky, které ona nenávidí, směje a baví, připadal jí jako cizinec, nebo dokonce nepřítel.

Hnala ho do její postele jen mužská žádostivost? Vychloubá se snad před ostatními tím, jak ji pokořil?

Když Reinhard unavený po lovu, cvičení ve zbrani a milostných hrátkách vedle ní usnul, Klára neklidně upírala oči do tmy a hledala odpověď, kterou nemohla najít.

Marta dodržela slovo; už den po Klářině příjezdu dostal kovář na míšeňském hradním vrchu nového pomocníka. Nebyl to nikdo jiný než Guntram. Ve Freibergu ho bylo třeba, ale nevlastnímu otci a Jonasovi se zřejmě jevilo důležitější, aby věděla, že má nablízku důvěrně známou tvář, někoho, kdo by v případě nutnosti měl po ruce i nějakou lest jak jí pomoct.

Potíž byla jen v tom, že neměla žádnou záminku dát se do hovoru s kovářským pomocníkem. Ale když doprovázela kněžnu na vyjížďku a čekala na dvoře, až jí přivedou koně, mohli si aspoň vskrytu vyměnit spojenecký pohled. Jeho povzbudivý úsměv jí u srdce hřál po zbytek dne.

V dlouhých týdnech po svatbě a nastěhování do Míšně zažila jen dva světlé okamžiky. Hned několik dní po příjezdu na hradní vrch pomáhala jedné mladé dvorní dámě při porodu dítěte, zdravého chlapečka. Žofie jí nejprve zakázala pomáhat jako porodní bába, protože to nepřísluší jejímu stavu. Když však porod nezvykle rychle začal a nebylo možné sehnat jinou porodní bábu, dovolila, aby rodičce pomohla. Zaplavil ji pocit štěstí, když držela dítě v rukou a mohla je ukázat matce. Ale Žofiina nenávist a žárlivost ještě vzrostly, protože pomohla jiné ženě porodit syna.

Druhou šťastnou chvilku v sobě Klára musela hluboko skrýt. Dosud se jí nepodařilo uvidět Hedviku. Byla příliš důkladně sledována. Ale Guntram to již krátce po příjezdu navlékl tak, že jí před vyjížďkou s kněžnou přivedl čerstvě okovaného koně a stačil jí šeptem sdělit, že se mu podle Martiných pokynů podařilo spojit se s Hedvičinou děvečkou Zuzanou. Tak mohl kněžně poslat vzkaz, že poslové se zprávou o Albrechtově hanebném činu jsou už na cestě k jejímu mladšímu synovi a císaři. Zuzana se spokojeně usmívala, dodal ještě, protože Hedvika ani ona nečekaly nic jiného a jsou přesvědčeny, že se jejich osud brzy obrátí k lepšímu.

Naopak dneska je zřejmě den, kdy se štěstí střídá s neštěstím. Když hluk na nádvoří ohlašoval příjezd nákladu stříbra z Freibergu, Klára spolu s ostatními dvorními dámami běžela k úzkému oknu, aby se podívala ven. Srdce jí zaplesalo, když uviděla Lukase živého a zdravého a spolu s ním další muže z domova. Přemýšlela, zda by mohla poprosit kněžnu o dovolení přivítat se s nevlastním otcem. Žofie by jí to pravděpodobně zakázala hned, jakmile by vytušila, že to Kláře udělá radost. Ale Lukas se po ní určitě bude ptát. Možná má dokonce nějakou zprávu o Thomasovi a Rolandovi, nebo dokonce o nadcházejícím návratu starého markraběte!

Proto Klára s nadějí vzhlédla, když se po chvíli ozvalo zaklepání na dveře a vešlo páže.

„Rytíř Lukas z Freibergu prosí, zda by mohl mluvit se svou nevlastní dcerou, paní z Reinhardsbergu.“

Klára, která si ještě úplně nezvykla na nový titul, tázavě pohlédla na Žofii. A okamžitě znala odpověď, ještě než kněžna promluvila.

„Paní z Reinhardsbergu je nyní nepostradatelná.“

Klára se snažila nedat najevo, jak ji to zasáhlo. Poslušně sklopila oči a věnovala se opět vyšívání, jak bylo poručeno. Nevlastní otec jistě něco vymyslí. Určitě ví, že se tady nemůže sama hnout ani na krok a pořád je sledovaná. Jestlipak by jí mohl nějak pomoct? Ale dokud Albrecht bude chtít mít Reinharda u sebe, nemá ona naději na návrat do Freibergu.

Vyšívaný vzor se jí před očima rozplýval, bojovala se sebou, aby neukázala slzy a tím i svou slabost.

Vysvobození přišlo v příštím okamžiku s novinkou, že na hradní vrch přicestoval potulný pěvec a rád by potěšil dámy svým zpěvem.

To ženy v komnatě rozptýlilo a odvedlo jejich pozornost od Klářina zoufalství. Žofie tleskla a přikázala, aby byl okamžitě vpuštěn.

Když pěvec vešel, Klára měla pocit, že se jí srdce rozskočí radostí. Byl to starý známý a přítel jejích rodičů Ludmillus.

Stále ještě štíhlý a pružný, v oblečení napůl červeném a napůl zeleném, se hbitě uklonil a pozdravil kněžnu. Pak vzal loutnu a začal zpívat.

Hlas měl zvučný a Kláře připomněl časy, kdy ještě žil její otec. Když začal zpívat o rytíři, jenž dobrovolně zvolil smrt, aby zachránil ostatní, pochopila, že Ludmillus nepřišel do Míšně náhodou. Lukas ho někde vyhledal a poslal ho za ní. Tuhle píseň Ludmillus zpíval, když jejího otce pohřbívali do hrobu.

Dojatá péčí nevlastního otce a zároveň rozrušená verši se přece jen rozplakala.

Ale žádná z dvorních dam se nedivila, že paní z Reinhardsbergu tečou slzy. Většinu z nich pěvcova píseň také dojala, třebaže neznaly její skrytý význam. Ludmillus nebyl nadarmo zván pěvcem, jenž rozesmáté přivede k slzám a plačící rozesměje.

„Ale teď něco veselého, nebo tě okamžitě vyženu!“ rozkázala Žofie, když viděla svou uplakanou družinu. „Máš nás bavit, a ne rozesmutnit.“

„Jak si přejete, krásná kněžno,“ odpověděl Ludmillus s úsměvem a hluboce se poklonil. Zahrál na loutnu harmonický akord a zřejmě přemýšlel, co zazpívá dál. Potom začal s písní oslavující krásu žen a opěvovaný ideál se nápadně podobal Žofii.

Klára znala i tuto píseň a věděla, že Ludmillus se baví tím, jak text pokaždé přizpůsobí ženě svého hostitele. Vzpomněla si, jak jednou vyprávěl, že její matka byla jednou z mála žen, které to pochopily, a rozpačitě ho zarazila.

Sotva dozněl poslední tón, ozvalo se hlasité zaklepání na dveře.

Klára se zachvěla. Klepání ji strhlo zpátky ze vzpomínek do zdejšího chladného, nebezpečného světa. Slova sluhy, jenž vstoupil, její nedobrý pocit jen potvrdila.

„Paní z Reinhardsbergu ať se okamžitě dostaví ke knížeti Albrechtovi.“

Klářin žaludek se strachy proměnil v kus ledu.

Proč si ji k sobě Otův syn povolává? A proč má přijít sama? To odporuje všem pravidlům!

Nenávistný Žofiin pohled a zvědavé šeptání dvorních dam teď bylo bezvýznamné ve srovnání se strachem, který ji ovládl, když následovala sluhu. Jedinou naději vkládala v to, že v Albrechtově společnosti bude i její manžel. Ale bude se jí moct zastat? Není nakonec i on v nebezpečí?

Připravila se na nejhorší, vešla do rytířského sálu a ve velkém odstupu poklekla. Na první pohled viděla, že Reinhard tady není. Je snad už teď v žalářní kobce? Dole na nádvoří nebyl, viděla by ho. Seděla celou dobu u okna a každou chvilku se nenápadně podívala dolů, zda se jí podaří spatřit nevlastního otce.

Otův syn na ni chladně pohlédl.

„Má drahá, budete tady muset být týden sama. Váš manžel se musel vydat na naléhavou cestu,“ oznámil jí. „Doufám, že ho nebudete příliš postrádat, přestože jste teprve novomanželé.“

Nikoli slova, ale spíš tón vyvolal v Kláře pocit nejvyššího nebezpečí, a k tomu se přidružily drzé úšklebky Elmara a Giselberta. S prosbou v očích pohlédla na maršála Geralda. Vždyť je to Lukasův švagr. Ale ani na jeho obličeji neviděla stopu soucitu. Její rodinu vždycky nenáviděl a jeho manželka Lucardis byla nejhorší a nejzákeřnější z dvorních dam.

Martina dcera mlčela a Albrecht přísně pokračoval: „Nevidím na vaší tváři smutek. Jste snad nakonec ráda, že jste se ho na čas zbavila?“

Klára sebrala všechnu odvahu a vzhlédla. „Když vám může být k službám, Jasnosti, ráda se podřídím osudu a budu trpělivě čekat, až mu Bůh dopřeje šťastný návrat.“

„Za to se modlíme všichni,“ dodal posupně Albrecht.

Vzápětí k ní o krok blíž přistoupil Elmar.

„Možná… nechcete vaší choti osobně sdělit zprávu o nadcházející cestě?“ navrhl truchses markraběti.

Klára okamžitě pochopila, že nepokrytá výzva služebníka knížeti nebude v tomto případě hodnocena jako porušení dvorských pravidel, jinak by Albrecht musel Elmara okamžitě uvrhnout do žaláře. Elmar má v plánu něco, u čeho jeho pán nemusí být osobně přítomen. Tak může později, aniž bude křivě přísahat, tvrdit, že o ničem nevěděl.

Klečící Klára se jen stěží ovládla, aby se neroztřásla, když se k ní Albrecht s ledovým úsměvem blížil. Těsně před ní se obrátil k Elmarovi. „Dělejte, co uznáte za vhodné!“ zvolal a rychlým krokem odešel ze sálu.

Když se za ním zavřely dveře, Klára měla pocit, že jí srdcem projela dýka. Osaměla tu s Elmarem, Giselbertem a Geraldem. Nejraději by vyskočila a utekla.

Zůstala však bez hnutí klečet a snažila se nedat na sobě znát strach. Jenže ti muži chtěli, aby se bála. Má tedy strach projevit, aby byli spokojení?

„Vstaň!“ rozkázal Elmar.

Stěží vstala a klopila oči. Truchses, nejlepší přítel úhlavního otcova nepřítele, jí tyká, a to je neblahé znamení.

Se založenýma rukama se postavil těsně před ní.

„Víme, že navzdory rozkazu markraběte, nového markraběte, jsi ve spojení se starou kněžnou.“

Klára rychle uvažovala, zda opravdu může něco vědět, nebo jen hádá. Ale vůbec se nedostala k tomu, aby odporovala. Elmar ji chytil za bradu, surově jí zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. „Myslela sis, že jsi chytřejší než my? Tvému muži je jedno, jestli pojdeš. Snadno si najde něco lepšího. A nespoléhej se na svůj stav. Tvůj otec byl bezvýznamný nikdo a matka děvka!“

Ještě pořád ji držel za bradu a bolelo to. Naklonil se k ní tak blízko, že viděla každý jeho jednotlivý vous a pihu nad rtem.

„Nikdy nezapomeň na jedno: Teď odjedeme, ale jednou se vrátíme! Po Otově smrti bude Albrecht z králova rozhodnutí neodvolatelným vládcem Míšeňské marky. Kdyby se objevil ještě jediný náznak, že jsi Hedvice našeptala něco, co by vrhlo špatné světlo na jejího prvorozeného, budeš si přát, abys byla mrtvá. Je to jasné?

Náhle ji pustil a odstrčil, až se zapotácela a málem upadla.

Přikývla a ani na jednoho z přítomných se nepodívala.

„Měli bychom jí to sdělit trochu důrazněji,“ promluvil Giselbert a také přistoupil blíž.

Couvla, ale Elmar ji znovu chytil. Pravou rukou jí sevřel krk a přitiskl ji ke zdi. Klára bojovala o dech.

„Tak přemýšlím, jestli tě mám uškrtit, nebo znásilnit,“ ušklíbl se truchses a ještě víc jí stiskl hrdlo. „Ale rozhodně jedno z toho udělám, kdybychom po návratu s tebou nebyli spokojení. A v Míšni po tobě ani pes neštěkne.“

Kláře hučelo v uších a před očima se jí tmělo. Elmar ji náhle pustil. Padla na kolena, přitiskla si ruce k bolavému krku a lapala po vzduchu.

Truchses na ni chladně hleděl. „Za šest dní ty otisky zmizí. A kdyby ne, Reinhardovi je naše přátelství důležitější než ty. Pokud se vůbec vrátí.“

Gerald k ní přikročil a drsně ji postavil na nohy. „Uděláš líp, když o tom svému muži nic neřekneš,“ poradil jí. „Pak bychom se totiž postarali, aby tě zapudil a s ostudou vyhnal. Potom by ses ani nemohla vrátit do Freibergu.“

Gerald odvedl Kláru do její komory. Cestou neřekla švagrovi nevlastního otce ani slovo. Proč taky? Stejně by jí nepomohl. Přede dveřmi jí bolestivě sevřel paži. „Nezapomeň, stačí slovo a uděláme z tebe děvku!“

Pokoušela se mu vymanit, ale držel ji pevně a díval se jí do očí. Teprve potom ji pustil. Ve smrtelném strachu vrazila do své komory a zády se opřela o dveře za sebou. Bušení srdce se jen zvolna utišovalo.

Roztřesenou rukou sáhla po měděném zrcadle a prohlížela si otisky prstů, které Elmarova ruka zanechala na jejím hrdle. V příštích dnech bude muset chodit s šálem ovinutým kolem krku.

Ponořila pruh plátna do studené vody a ovinula si ho kolem krku, aby aspoň trochu zabránila otokům a podlitinám.

Musí Albrecht na delší dobu odjet, protože se vrátí starý markrabě? přemýšlela, když se trochu vzpamatovala. Tak se Thomasovi a Rolandovi jejich úkol podařilo splnit! Dokázali tedy živí a zdraví uniknout z oblasti Albrechtovy moci. Jestlipak jsou teď u hraběte Dietricha? Možná s ním táhnou do Svaté země?

Před očima jí vyvstal obraz: její bratr a Raimundův syn jedou spolu s Dietrichem z Weißenfelsu v nepřehledném houfu ozbrojenců. Velmi ji dojalo, že v představě vidí tři lidi, které tolik postrádá. Ale zároveň pocítila strach, o ně i o Reinharda.

Jaký rozkaz dal Albrecht jejímu manželovi? Dříve či později se prozradí jeho dvojí hra, potom si může být jistý smrtí.

Když Klára konečně usnula, pronásledovaly ji děsivé sny plné hluku z bojiště, řevu a krve.

Otův návrat

Pět dní po překvapivém příjezdu královského posla přikázal Albrecht zahájit přípravy k odjezdu. Nejprve nikdo ze služebnictva a posádky na míšeňském hradním vrchu tyto dvě události nespojoval. Vládce zkrátka tráví většinu času na cestách, zvláště ten, kdo se teprve před nedávnem ujal moci.

Pouze Klára po Elmarových výhrůžkách tušila, že Albrechtův odjezd by mohl znamenat ještě něco víc. Velmi brzy byla její naděje potvrzena: Guntram jí v nestřeženém okamžiku po jedné děvečce poslal zprávu, že starý markrabě se co nevidět vrátí.

Nedala na sobě znát nic z toho, co věděla, dokonce se jí dařilo vypadat zasmušile a nikoli radostně, když Žofie prohlásila, že paní z Reinhardsbergu nebude patřit k dámám, jež ji budou provázet.

Markrabě se vydá na cesty s pečlivě vybranou společností. Pojedou s ním jeho truchses, šenk, maršál a dva tucty spolehlivých bojovníků, s nimi samozřejmě panoši, ozbrojenci a sluhové. Protože pojedou i dámy, je samozřejmé, že k výpravě patří i vozy naložené truhlami. Kněžnu doprovodí maršálova žena Lucardis, o níž se Klára domnívala, že je na počátku těhotenství, několik komorných a služek.

Potom však nový markrabě vydal rozkazy, které mezi služebnictvem vyvolaly polekané váhání.

„Nevyjádřil jsem se dost jasně a zřetelně?“ zařval na nádvoří Albrecht.

Když se nikdo neodvážil odpovědět, dal k sobě povolat starého otcova hofmistra, hubeného muže s holou hlavou, jenž byl kvůli svému povýšenému chování mezi služebnictvem neoblíbený.

„Jak to, že nejsou moje rozkazy plněny?“ obořil se na něj.

Vyzáblý hofmistr se pod přísným pohledem nového pána doslova svíjel. Koneckonců měl za Otovy vlády dozor nad drahocenným jídelním nádobím, nástěnnými koberci a dalšími cennými předměty v hale, tedy nad všemi věcmi, které nyní měly být na Albrechtův rozkaz uloženy do truhel a naloženy na vozy.

„Cožpak to všechno nepatří mně?“ zeptal se výhrůžně.

Když nedostal odpověď tak rychle, jak si přál, rozkázal: „Šedesát ran rákoskou za to, že mi odmítl poslušnost!“

Hofmistr zděšeně vykřikl, klesl na kolena a plačtivě žadonil o milost. Albrecht s nepokrytým zadostiučiněním pokynul jednomu ze stájových pacholků, aby vykonal trest.

Na nádvoří bylo svoláno všechno služebnictvo, aby se podívalo, jak se trestá neposlušnost.

Pacholek hofmistrovi přetáhl přes hlavu bliaut a košili a hodil je do bláta na zemi, pak holohlavého starce přivázal k pranýři a začal mu metlou švihat záda.

Někteří sluhové zpočátku povýšenci i přáli, že na něj také došlo, všichni už museli někdy snést výprask. Ale starý muž teď bolestí a strachem řval z plných plic a po chvíli si nikdo nedovedl představit, jak by mohl přežít šedesát tak surových ran.

„Oni ho zabijou,“ zašeptala mladá děvečka z pekárny a pokřižovala se.

Několik Albrechtových mužů pobaveně nahlas počítalo. Stařec už dávno zmlkl a nikdo nevěděl, zda omdlel, nebo je už mrtvý.

„Zůstane tady viset do zítřejšího rána!“ rozkázal Albrecht po poslední ráně. „Bylo to dostatečně jasné, aby všichni napříště věděli, že mají plnit mé rozkazy?“

Bez jediného slova a se sklopenýma očima teď sluhové plnili truhly věcmi a nakládali je na vozy tažené voly. Když osm mužů neslo ze stříbrné komory těžkou bednu a upevňovalo ji na vůz, nikdo se neodvážil promluvit slovo, či dokonce něco namítnout.

Teď byla výprava zřejmě připravená k odjezdu. Se zatajeným dechem služebnictvo čekalo, až kníže se svým doprovodem vyjede z brány, a oni od něj budou aspoň na čas osvobozeni. Většina mezitím pochopila, že tohle vypadá spíš na připravený útěk než na obvyklou cestu po marce. Nikdo se však neodvážil nic podobného vyslovit.

Vrátí se starý markrabě? Pak budou vystaveni dalšímu zuřivci, až vejde do vyrabovaného paláce.

Než však Albrecht nasadil koni ostruhy, učinil něco, s čím nikdo nepočítal, kromě Kláry. Dal odvolat stráže rozestavené před matčinou komnatou. Když před ním nastoupili, bez dalšího vysvětlování jim rozkázal, aby se připojili k jeho družině.

Obyvatelé hradu ještě stále bez hnutí pozorovali, jak Albrecht a jeho doprovod projíždí bránou a sjíždí z hradního vrchu. Následovala volská spřežení s plně naloženými vozy. Dva pacholci museli neustále podkládat pod kola brzdy, aby se vozy nerozjely příliš rychle. Konečně projel bránou poslední.

Kníže Albrecht opustil hradní vrch.

A na nádvoří se stále ještě nikdo neodvážil pohnout.

Z okna Klára viděla Albrechtův rozsudek a výkon trestu i odjezd výpravy. Jakmile byl průvod z dohledu, vyskočila a vyběhla z komnaty, aniž se starala o ostatní dvorní dámy.

Její naděje se splnila: Dveře do Hedvičiny komnaty byly volné, poprvé po týdnech před nimi nestály stráže.

S rozjásaným srdcem zaklepala, a když byla vyzvána, aby vstoupila, rychle vešla.

„Jste svobodná, na císařův rozkaz!“ zvolala.

Hedvika vstala a objala ji. Markraběnka zřejmě jen čekala na tento okamžik. Nic na jejím vzezření nevyvolávalo dojem, že by ji věznění, byť v pohodlných podmínkách, nějak ublížilo. Dokonce i její oblečení bylo jako vždy dokonale upravené.

„Pak neztrácejme čas!“ prohlásila Hedvika a vyšla z komnaty.

S jejím dovolením se Klára rozběhla na nádvoří, aby se postarala o hofmistra. Ten visel u kůlu zbrocený krví, obklopoval ho hrozen lidí, ale nikdo se neodvážil přikročit k němu blíž než na tři kroky, dokonce ani jeho mladá manželka ne.

„Pusťte mě k němu,“ křičela Klára a prodírala se mezi stojícími. „Odvažte ho a položte opatrně na břicho na zem!“

„Markrabě ale rozkázal, že tu má zůstat do zítřejšího rána…,“ namítl nevrle jeden z pacholků.

Ale v tom okamžiku se objevila Hedvika a připoutala k sobě pozornost všech.

„Co se tu děje?“ zeptala se nahlas. „Okamžitě toho muže odvažte a jděte po své práci! Zítra se vrátí markrabě Oto a je potřeba udělat ještě spoustu práce, aby mohl být důstojně přivítán!“

Tleskla do dlaní a byla si plně vědoma účinku svého příchodu i slov.

„Odneste hofmistra do komory, aby mu paní z Reinhardsbergu mohla ošetřit rány. Okamžitě chci mluvit s jeho pomocníkem, s kuchařem a zbrojmistrem. Ať za mnou přijdou do haly.“

Nevěnovala pozornost zmatku, který její oznámení mezi hradním osazenstvem vyvolalo, a se vztyčenu hlavou kráčela k paláci.

Guntram a jeden z pacholků odvázali zmučeného a položili ho na zem. Klára k němu ustaraně poklekla a prsty hledala na krku tep. Pak přikázala, aby muže v hlubokém bezvědomí odnesli do komory, jedna děvečka měla přinést kbelík vody ze studny a čistý kus plátna, druhá v kuchyni připravit odvar z řebříčku.

Guntram ji několik kroků doprovázel a jen zářil. „Zítra se vrátí kníže Oto. Bude to velká sláva!“

Hedvika s činorodostí sobě vlastní se v paláci ujala příprav na manželův návrat. Nedala na sobě ani v nejmenším znát, že v její rodině došlo k tak neslýchané události, do níž musel zasáhnout císař, třebaže už byl na cestě do Svaté země. A už vůbec nebylo z jejího chování možné vyčíst, zda Oto uspořádá soud nad odpadlíky a zrádci.

Zdaleka ne všichni na hradním vrchu totiž sdíleli Guntramovo nadšení nad očekávaným příjezdem starého markraběte. Většiny hradní posádky a služebnictva se naopak zmocnil velký neklid. Téměř sedmdesátiletý kníže sužovaný dnou byl i v klidných dobách obáván pro svou přísnost a nevrlost. Jak teď asi potrestá ty, kteří horlivě uznali jeho vzbouřeného syna novým vládcem?

Příštího rána, den po Albrechtově odjezdu, Hedvika ke všeobecnému údivu přikázala, aby jí osedlali koně, a pověřila Hartmuta, aby sestavil doprovodný oddíl, protože chce vyjet svému choti naproti.

Její rozhodnutí vyvolalo řadu domněnek kolísajících mezi strachem a nadějí. Poví Hedvika Otovi, kdo jí za jeho nepřítomnosti stál po boku a kdo naopak bez zaváhání přeběhl do druhého tábora? Nebo chce, jak každý doufal, nejprve promluvit s manželem mezi čtyřma očima, aby ho naladila mírněji?

Markraběnka s doprovodem sotva vyjela z brány, když všichni, kdo se nějak mohli na chvíli uvolnit od práce, spěchali či se nenápadně vplížili do kaple, aby Svatou Matku boží prosili o ochranu před knížecím hněvem.

Otův návrat na míšeňský hradní vrch byl skutečně pamětihodnou událostí.

Slunce onoho horkého letního dne už stálo daleko za zenitem, když fanfára loveckých rohů ohlásila, že se blíží starý markrabě s chotí. Posádka hradu a služebnictvo se hned shromáždily na nádvoří, aby je pozdravily, s polekanými pohledy, sklopenými hlavami a modlitbami.

Mnozí si oddychli, když viděli, že v čele průvodu jede starý zbrojmistr Hartmut. Oto mu tedy nedal setnout hlavu. Aspoň zatím ne.

Mnohem víc však všechny překvapilo, že se s Otou vrací i rytíř z Reinhardsbergu, a není v řetězech. Přitom přece patří k Albrechtovým a Elmarovým důvěrníkům! Z Reinhardovy jako vždy zachmuřené tváře nebylo možné vyčíst, zda má být ještě dneska popraven, nebo zda se mu nějak podařilo zachránit si krk. Naopak nikoho neudivilo, že k Otovu doprovodu patří i velitel hradní stráže z Freibergu. Jen několik zvědavých mudrlantů přemítalo, proč Lukas není ve stříbrném městě a jak se mohl dozvědět o Otově návratu. Ale zřejmě měl dokonce v celé věci prsty.

Starý markrabě zamračeně přejel očima po klečících. Z poháru na uvítanou upil jen malý doušek, možná ze strachu před jedem, a mlčky ho vrátil sklepníkovi.

Dovolil, aby mu pomohli ze sedla, nabídl manželce rámě a odhodlaně vykročil k paláci.

Rozkázal Hartmutovi, Lukasovi a Reinhardovi, aby ho následovali. Muži a ženy, dosud klečící na nádvoří, se okamžitě rozprchli po své práci. Tucet stájových pacholků odváděl koně, jiní běželi do kuchyně, další po špičkách vstoupili do paláce, aby byli po ruce, kdyby markrabě či jeho choť chtěli udělit nějaké rozkazy.

Oto stále ještě s nepohnutým výrazem v tváři a svraštěným huňatým obočím upíral oči na stěny sálu.

Změny, jaké tady nastaly od jeho neblahého odjezdu do Döbenu, nebylo možné přehlédnout. Chyběl nádherný nástěnný závěs s vyšitým míšeňským lvem, nebyly tu ani stříbrné svícny a poháry, bronzové aquamanily a dvě bohatě okované truhly.

Stál ve dveřích celou věčnost, než prudce vykročil a usedl na židli. Pohybem ruky vyzval Hedviku, aby usedla po jeho boku.

„Vzal i stříbro z mincovny?“

První slova, která Oto vyslovil po návratu na hradní vrch se podivně odrážela od holých stěn nezvykle prázdného sálu.

Hedvika se semknutými rty přikývla.

Oto chvíli mlčel, pak jednomu z vyděšených sluhů rozkázal, aby okamžitě svolal do haly všechny rytíře a ostatní pány urozeného stavu.

Sál se brzy naplnil muži, kteří před ním poklekali.

Dlouho vládlo mrazivé ticho. Když se jeden z rytířů chystal promluvit, Oto mu jediným posunkem vzal slovo.

„Tímto vyhlašuji světskou klatbu nad všemi šlechtici, kteří následovali mého odpadlického syna a zradili svého pravého lenního pána,“ zvolal dunivým hlasem do ticha. „Kdo je najde, může je zajmout a zabít, aniž se musí obávat potrestání. Až do smrti nesmějí vstoupit na půdu Míšeňské marky. Jejich pole budou spálena, jejich dobytek pobit a každá vesnice, která se odváží jim poskytnout útočiště, bude bez milosti vypleněna.“

To byly tvrdé rozkazy. Nikdo v sále nic nenamítal, což naznačovalo, jak přítomní nyní odhadují svou situaci.

Jako vždy v podobných okamžicích se všechny pohledy upřely na Hedviku. Dokáže i dnes manžela umírnit?

Lehce položila Otovi ruku na paži.

„Je to vaše země, můj choti,“ promluvila opatrně. „Možná by bylo lepší majetek zabrat a odměnit jím ty, kteří vám věrně stojí po boku, neničit setbu a dobytek.“

Oto její ruku setřásl, jako by to byla obtížná moucha. Přimhouřil oči do úzké štěrbiny a opovržlivě stáhl koutky úst. „Ano, tak se ukáže, kdo při mně skutečně stojí. Reinharde, předstupte!“

Tmavovlasý rytíř vstal a podle rozkazu se přiblížil na deset kroků k hraběcí dvojici.

„Máte odvahu přijmout z mé ruky majetek svého bývalého přítele Elmara jako léno?“ zeptal se vyzývavě Oto. „Přestože víte, že možná brzy nadejde den, kdy mě ponesou do hrobu a můj nestydatý syn s konečnou platností převezme vládu v zemi?“

„Co mohu udělat pro to, abych vám dokázal svou oddanost, to udělám,“ prohlásil Reinhard a pokorně sklopil hlavu.

„Tak sedněte na koně a jeďte! Najděte zrádce a přiveďte je v řetězech. Nebo je na místě zabijte!“

Oto pátravě pohlédl k oknu, za nímž se zvolna snášel soumrak. „Po večeři se u mě ohlaste a s vámi ještě Lukas. Vyrazíte ještě dneska v noci.“

„Jak si přejete, můj kníže.“

Reinhard se uklonil a vrátil se do řad rytířů, kteří stále ještě nevěděli, zda je markrabě potrestá nebo odmění.

Ovšem odměna by byla dvojsečný meč, protože koho nyní starý markrabě odmění lénem z majetku odpadlíků, ten se nevyhnutelně dostane do velkých potíží po Albrechtově návratu.

„Očekávám, že mi tady a teď každý z vás znovu složí přísahu věrnosti!“ zvolal nahlas Oto rozkazovačným tónem. „Kdo k tomu není ochoten, ať okamžitě opustí halu a následuje do vyhnanství zavrženého a jeho družinu, než si to rozmyslím jinak a dám mu srazit hlavu.“

Hedvika pozorně sledovala, jak rytíři jeden po druhém jejímu manželovi znovu skládají přísahu lenní věrnosti. Dobře věděla, koho z mužů by raději neměla pouštět ze zřetele. Malé divadlo, které právě s chotěm sehráli, mělo zastrašit kolísající.

Třebaže Oto kypěl vzteky, ani na chvíli nepomyslel na to, že by dal vypálit pole ve své zemi, kdyby k tomu nebyl přinucen. Na to byl příliš vypočítavý. A kdyby o něčem takovém doopravdy uvažoval, pak by ho Hedvika nedokázala od jeho úmyslu odvrátit, protože jeho zlost byla ohromná. Jen ať si všichni myslí, že je ochoten projevit milost, aby dal najevo vstřícnost vůči své mírné manželce.

Hedvika si uvědomovala, do jakého nebezpečí se vydávají ti, kteří stojí po manželově boku. Až Oto zemře, vrátí se Albrecht a s konečnou platností převezme úřad markraběte. Pak budou muset všichni prosit Boha o pomoc.

Pro zemi nastanou zlé časy, pomyslela si sklíčeně. A já na tom nebudu moct nic změnit. Dokázal by to jen Dietrich, pokud se ze Svaté země vrátí živ a zdráv. Nikdo totiž nesmí zaútočit na majetek a život účastníka křížové výpravy, neodváží se toho ani Albrecht. Ale jen Bůh ví, jestli můj mladší syn ještě žije…

Shledání

Když muži složili přísahu a směli odejít z haly, Lukas přikročil k zeťovi. „Chápu, že teď chceš co nejrychleji ke své ženě, ale přece dovolíš, abych dceru aspoň pozdravil!“ Reinhard přikývl a naznačil mu, aby šel před ním. Následoval ho a bral schody po dvou. V uplynulých šesti dnech měl o svou manželku mnohem větší starost než o sebe. Neměl dobrý pocit z toho, že musel Kláru nechat samotnou na hradním vrchu, když se tu ještě zdržovali Albrecht a jeho důvěrníci. Za šest dní se toho může hodně přihodit.

„Je šťastná?“ zeptal se nezvykle vážně Lukas a přerušil Reinhardovy úvahy. „Nemusím litovat, že jsem ti ji dal za ženu?“

Reinhard zaváhal. Lukas byl jeho vzor, druh ve zbrani, spiklenec. Společně dávali v sázku své hlavy, nechtěl a nemohl mu lhát. Ale je snad nějaká jednoduchá odpověď na tuto jednoduchou otázku?

„Doufám,“ vypravil ze sebe konečně.

Když prve na nádvoří uviděl Kláru, měl dojem, že se jí tvář rozjasnila radostí. Tak se na něj ještě nikdy nepodívala.

Postrádala ho? Dělala si o něj starosti?

Neviděli se s Klárou šest dní; nemohl se dočkat, až ji obejme a odnese na postel. Nejvroucněji ze všeho si přál, aby se přitom na něj usmála tak jako prve na nádvoří.

Klára byla v komnatě sama. Leknutím sebou cukla, když se dveře prudce otevřely, ale když poznala nevlastního otce, s úlevou vyskočila.

Lukas viděl její upřímnou radost a kámen mu spadl ze srdce. Nemá mu tedy za zlé, že na její svatbě trval. Možná se do Reinharda už i zamilovala? Rychle potlačil představu, která se mu vnucovala, jeho kamarád v posteli s Martinou dcerou. To raději nechtěl vidět.

„Chci se jen ujistit, že se ti vede dobře,“ vítal se s Klárou a objal ji. „Matka tě pozdravuje. Modlili jsme se za tebe. Teď, když je Albrecht pryč, tak si teprve všichni oddychneme.“

„Budeme se smět vrátit do Freibergu?“ zeptala se. „A jak jste se dozvěděli, že se Oto vrací?“

O krok ustoupila, zamyslela se a usmála, když pochopila. „Aha! Ludmillus, že ano? Poslali jste ho sem kvůli mně a on přinesl tu zprávu do Freibergu!“

„Ano. Tvůj muž mu sdělil tu toužebně očekávanou zprávu, ještě než odjel do Döbenu, aby kajícně znovu vstoupil do služeb starého markraběte, jenž ho milostivě přijal.

Lukas ustoupil, aby udělal místo Reinhardovi. „A teď je tady. Přivítej ho, nebudu vás déle rušit. Uvidíme se při večeři.“

Povzbudivě na ni pohlédl a odešel. Klára s Reinhardem v komnatě osaměli.

Teprve teď si Klára mohla manžela důkladně prohlédnout. Vypadal unaveně, na tvářích mu rašily tmavé vousy, ale oči mu zářily tak šťastně, že k němu bezděčně přistoupila blíž.

„Podařil se ti tvůj plán? Uvěřili ti?“ zeptala se s úlevou.

Důvěrné oslovení pro ni stále ještě nebylo samozřejmostí, zvlášť když teď spolu několik dní nebyli. Ale Reinhard na tom trval, kdykoli je nikdo nemohl slyšet.

„Ano. Zatím jsme v bezpečí.“

Vzal ji za ruce, které k němu vztahovala, políbil je a pak ji sevřel v náručí.

„Měl jsem o tebe velké starosti! Nesměl jsem se s tebou ani rozloučit. Elmar mě nespustil z očí, dokud jsem nevyjel z nádvoří,“ šeptal omluvně a jemně ji hladil po šíji. „Naštěstí Guntram poslal někoho na most…“

Vášnivě ji líbal na krk. Ale při Klářiných dalších slovech strnul.

„Oznámil mi to osobně Albrecht. Chtěl zkusit, jestli mi tak nažene strach, a zjistit jestli jsem ráda, že můžu být pár dní bez tebe.“

„Ale nestalo se ti nic?“ zeptal se Reinhard polekaně.

„Ne,“ lhala. Známky škrcení po všechny dny pečlivě ukrývala a do dnešního dne zmizely, jak Elmar posměšně předpověděl. Hned tehdy byla rozhodnutá, že Reinhardovi o podrobnostech toho setkání nic nepoví. Třebaže si nedokázala ujasnit důvody toho rozhodnutí.

„Díkybohu!“ zvolal ulehčeně Reinhard. „Teď nadejdou lepší časy…“

Vášnivě líbal svou ženu a byl bezmezně šťastný, že jeho polibky opětovala. Vedl ji k posteli.

„Nejsi očekáván na hostině?“ zeptala se Klára zdráhavě.

„Tam se beze mě obejdou. A kdyby mě Oto potřeboval, dá pro mě poslat…“

Klára si lehla a pozvedla lem sukně, ale Reinhard zavrtěl hlavou.

„Dneska chci mít na tebe hodně času,“ poznamenal chraptivě, pomohl jí vstát a sáhl po tkalounech, které po stranách svazovaly svrchní šat.

„Pojď, pomoz mi…“

Klára beze slova rozvázala uzly, nejprve vlevo, potom vpravo, manžel jí sňal z hlavy čelenku a rozpletl silný cop.

„Šest nocí jsem byl bez tebe… a i předtím jsme na sebe měli tak málo času… teď si chci vychutnat každý kousek tvého těla.“

Jedním pohybem jí přetáhl přes hlavu bliaut a spodní košili a Klára ochotně zvedla ruce. Rozvázal ještě stužky, kterými měla nad koleny připevněné nohavice a svlékl jí punčochy, které odhodil na zem.

Teď před ním manželka stála úplně nahá, a přestože cítil prudkou touhu, nemohl se na ni dosyta vynadívat.

Stále ještě oblečený si lehl vedle ní, líbal ji a něžně hladil. Pak sklouzl ústy z jejích rtů a líbal jí ňadra, ruce mu sjížděly k jejím nohám.

Klára zavřela oči a mrazilo ji rozkoší. Skrze jeho oblečení cítila ztvrdlý úd, který se jí tiskl k břichu. Ale Reinhard nedokázal odtrhnout ruce od jejího těla, aby svlékl bruchy. Konečně se o to pokusil aspoň levou rukou.

„Počkej,“ zašeptala Klára. A k manželovu úžasu, který se rázem proměnil v radost, se posadila a pomohla mu svléknout se donaha.

Pak si zase lehla, usmála se a zavřela oči. Opatrně si lehl na ni, líbal ji a hladil nejcitlivější místa.

„Otoč se,“ zašeptal a k jeho úžasu nic nenamítala, přestože ji to mohlo překvapit, a pokud se z toho vyzpovídá, určitě bude muset jako pokání držet čtyři týdny půst.

Vnikl do ní a blaženě si uvědomil, že mu vychází vstříc.

Teď věděl, že už se nemusí ovládat.

Její tlumené sténání se proměnilo v krátké, slastné výkřiky. Miloval se s ní jako ještě nikdy: bez obav, že jí působí bolest, že ho za to bude nenávidět, beze strachu, že sní o jiném muži, když s ní spí on.

Odhodila zbytky studu a oddávala se mu, prodlužovali vzájemné opojení, znovu a znovu dosahovali vrcholů.

„Jestli takhle vypadá mír, máme před sebou božské časy,“ poznamenal blaženě Reinhard s rukama za hlavou a očima upřenýma na stropní trámy komory. Hostina v hale jistě už skončila, ale stále ještě leželi s Klárou v posteli, zpocení milostnou hrou a zakrytí kožešinami, aby se ochránili před chladem vystupujícím z hradních zdí.

Klára dosud vypadala, jako kdyby spala, jen jemný úsměv na rtech naznačoval, že bdí. Teď pomalu otevřela oči. Úsměv se vytratil, otočila se na bok a podepřela si rukou hlavu.

„Mír? Tohle je jenom lhůta z milosti,“ zašeptala a náhle jí obličej zastřel stín. „Jak můžeš mluvit o míru, když ještě dneska musíš vytáhnout proti Albrechtovým nejmocnějším kumpánům? Nemůžeš je zabít. Ale se čtyřmi tucty ozbrojených mužů je ani nemůžeš nechat utéct! Jak se chceš dostat živý z takové pasti?“

Její poslední slova zněla téměř zoufale.

Klářina starost o něj Reinharda těšila, zároveň však potvrzovala jeho obavy. „Bůh mi už nějaké východisko ukáže,“ pokoušel se ji uklidnit.

Také se opřel o loket, naklonil se k ní a položil jí dlaň na tvář. „Když vím, že mě miluješ…“

Zkoumavě na ni pohlédl, ale neodpověděla a opětovala pohled. Náhle měl pocit, že on je teď zkoušen. Náhlé ticho jako by se proměňovalo v ohlušující dunění. Slova, která chtěl slyšet, zůstala nevyslovená.

Reinhard měl na sebe vztek, protože mlčení, jež ho zklamalo, vyvolal sám svou nepřímo položenou otázkou.

Čas plynul a nově nalezená důvěrnost se vytrácela.

Klára se polekala, když viděla, jak se opět zachmuřil.

„Máš nějaký plán?“ zeptala se stísněně. „Můžeš někoho poslat se zprávou za Giselbertem, aby zmizeli dřív, než přijedete vy?“

Dojde-li k boji, Reinhard zemře, tím si byla jistá. Jakmile se otevřeně postaví proti Albrechtovi, vydá mladý kníže z pomstychtivosti rozkaz, aby Reinharda zabili jako prvního. Naopak bude-li chtít Albrechta přesvědčit, že stále ještě stojí na jeho straně, Otovi věrní ho popraví, protože nepochybně mají rozkaz nespouštět ho z očí.

„Jak jsem řekl, Bůh mi nějaké východisko ukáže,“ opáčil chladně, otočil se ke Kláře zády a sáhl po oblečení. Když chtěla vstát, aby mu pomohla s oblékáním, trval na tom, aby zůstala v teple pod kožešinou. Beztak bude brzy noc a on musí vyrazit. Pošle jí sem děvečku s něčím k jídlu.

Poslední, co teď chtěl, byl pohled na její krásné, nahé tělo, který by mu připomněl, co opět ztratil.

Usedl na kraj postele, aby si obul holínky. Pak se k ní napůl otočil a úplně klidně, jako by se ptal, jaké je počasí, se otázal: „Kdo je ten muž, na kterého myslíš, když se s tebou miluju?“

Spokojeně a zklamaně viděl, že ji jeho slova zasáhla jako meč.

„Byla jsem jenom s vámi,“ odpověděla Klára pevným hlasem a nedokázala skrýt, jak velmi se jí otázka dotkla.

Prudce vstal, sáhl po meči a vyšel z komnaty, aniž se ještě jednou otočil.

„Bůh tě ochraňuj, Reinharde z Reinhardsbergu,“ zašeptala, Klára, když za sebou zavřel dveře.

Teď se sám postaral o to, že jí myšlenky opět zalétly k Dietrichovi… a jako plevel v ní opět začaly bujet pochybnosti, na čí straně její manžel opravdu stojí. Bude prosit Matku boží, aby se vrátil živ a zdráv. A pokud se vrátí, bude se modlit, aby jeden druhému odpustili tajemství, která před sebou mají.

Setkávání

Lukas a Reinhard vedli svůj jezdecký oddíl noční tmou ke klášteru Marienzelle ležícímu v polovině cesty do Freibergu. Všude, kde to cesta dovolovala, jeli vedle sebe a krátce, tiše probírali plán, který Lukas vymyslel.

„Je to příliš nebezpečné,“ namítal Reinhard, který byl ještě zamlklejší než jindy. „Na místě by tě zabili a já bych nemohl udělat nic, abych jim to překazil.“

Lukas se k němu otočil a pokrčil rameny. „Musíme jim nějakou návnadu nabídnout. Nemysli, že jsem ješitný, ale mě by spolkli nejraději.“

Odvážně se zašklebil, přestože si uvědomoval, že jeho plán má velké mezery a nedomyšlená místa. Ale nenapadlo ho nic jiného, co by mohlo zabránit krvavé válce v Míšeňské marce.

Cisterciák v klášterní bráně se nejprve zděsil velkého houfu ozbrojenců, kteří uprostřed noci žádali vstup do kláštera. Pak některé z nich poznal a chtěl přivést bratra, který má na starosti ubytování hostů, a několik laických bratří, aby se postarali o koně rytířů.

„Potřebujeme jen místo, kde bychom se mohli do rána vyspat. Mí muži se postarají o své koně sami,“ ujistil ho Lukas a dal znamení sesednout z koní. Nechtěl ještě víc rušit noční klid. Zdejší mniši tvrdě pracovali a jejich noční klid byl beztak přerušován předepsanými hodinami modliteb.

„Ale s opatem si musím promluvit před laudes. Už je vzhůru?“

Opat stál u psacího pultíku a psal ve slabém světle svíčky. Lukas vešel do komory a přemítal, jestli pracuje ještě, nebo už zase.

Opat Petr, štíhlý, ale houževnatý a chytrý muž, před téměř třiceti lety přišel jako mladý mnich s jedenácti bratry z kláštera Pforta u Naumburgu nad Sálou a začali uprostřed Temného lesa mýtit stromy a zakládat nové opatství. Léta Páně 1175 mohl být nový klášter zasvěcen Matce boží a nastěhoval se do něj opat Petr s konventem.

Marienzelle byl mladý klášter, ale získal si už skvělou pověst. Byliny z klášterní zahrádky, dřevo z pily a krásně iluminované svazky z dílny mnichů byly široko daleko proslavené a žádané.

Ale stále ještě se tu pilně budovalo, jak Lukas i ve tmě viděl podle rozestavěných budov budoucí klášterní klauzury. Zatím byl postaven jen půlkruhový portál se čtyřmi vstupními schody; prostá, ale vznešeně působivá stavba.

„Pokaždé, když sem přijedu, vidím něco nového. Je nepředstavitelné, že na tomto místě před třiceti lety byl ještě hustý les,“ obdivně promluvil Lukas, když starce uctivě pozdravil.

Na vrásčité tváři duchovního se rozprostřel úsměv.

„Neplatí totéž o Christiansdorfu, tedy o Freibergu?“ opáčil. „Pán zřejmě žehná našemu konání při zúrodnění země a budování.“

Vzal z pultíku svíčku, aby si mihotavým plaménkem posvítil do Lukasova obličeje, a když na něj pozorně pohlédl, povzdychl si nad tím, co z výrazu vyčetl. „Ale zřejmě se v marce vynořilo další zlo, jež vás přimělo přijet sem uprostřed noci, synu. Posaďme se a promluvme o věcech, které se nezastaví ani před klášterní bránou.“

Spory mezi starým a mladým markrabětem těžce postihovaly i cisterciáky. Oto klášter založil a byl jeho fojtem, Albrecht jednou tento úřad společně s markou převezme.

Lukas zdvořile odmítl, když mu opat nabízel dobré, silnější pivo určené pro zvláštní hosty.

„Když vy pijete ředěné pivo, nemůžu přijmout nic lepšího,“ prohlásil. Podle opatova úsměvu poznal, že Petr je s jeho odpovědí spokojený.

Přestože donesené pivo bylo opravdu slabé, bylo lepší než většina moku čepovaná v Míšni nebo Freibergu. Nebylo tak hořké, protože se vařilo z chmele, a nikoli z dubové kůry, takovému lektvaru chuť příliš nevylepšily ani různé přísady, které se do něj přidávaly, například lesní plody, kmín nebo jalovec.

Lukas dopodrobna líčil události. O něčem opat věděl od obyvatel nedaleké vesnice Nuzzin a lidí z okolí, s nimiž klášter obchodoval. Lukas však pro něj měl ještě tajné poselství od starého markraběte.

„Jakmile bude kníže moci, svěří klášteru větší množství stříbra, abyste se vy a vaši bratři modlili za spásu jeho duše, až zemře. Dobře si ho schovejte a mějte se na pozoru před Albrechtem! Nevěřím, že by u vás požádal o církevní azyl, ale kdyby se tu objevil, prosím vás, dejte nám vědět.“

„Bůh žehnej markraběti Otovi,“ poznamenal starostlivě opat. „Jen Všemohoucí ví, proč na nás seslal tak špatného člověka, jako je Albrecht. Trestá nás tak za naše hříchy?“

Jak těžkých hříchů bychom se museli dopustit, aby nám Všemohoucí naložil na bedra takového vládce, pomyslel si Lukas. Ale nevyslovil to nahlas.

„Máte nějakou zprávu o bojovnících, kteří se vydali s císařem na křížovou výpravu do Svaté země?“ zeptal se, než vypil pohár do dna. Slunce vycházelo, záhy musí se svými muži vyjet.

„Jeden biskupův písař, kéž při něm stojí Bůh!, nám posílá z cesty zprávy, dokud je to ještě možné,“ přikývl opat. „Křížoví rytíři už touto dobou nechali za zády Uhry. O nějakých významnějších událostech nepsal. Naopak: V Ostřihomi král Béla našeho císaře s velkou slávou uvítal a bohatě ho obdaroval. Švábský vévoda se zasnoubil s Bélovou dcerou Konstancí. A předtím v Prešpurku se k výpravě připojili dva mladí muži z Míšně, z nichž jeden byl teprve na místě pasován na rytíře.“

Lukas se spokojeně usmál, protože nepochyboval o tom, kdo byli ti dva mladíci. „To byl můj nevlastní syn a syn rytíře Raimunda z Muldentalu. Prosím vás, otče, přijměte je do svých modliteb.“

Určitě to udělám,“ ujistil ho páter a upřel na něj pronikavý pohled. „Ale mám pocit, že vy dneska budete potřebovat boží milost ještě naléhavěji. Měl byste se svými muži před odjezdem zajít na ranní mši. Je možné, že dneska ještě poteče krev…“

Opat, jenž měl kněžské zasvěcení, mu nabídl, že ho osobně vyzpovídá. Lukas vděčně přijal. Jestli dneska opravdu poteče krev, bude nejdřív a především jeho.

Lukas přijal rozhřešení a šel vzbudit ozbrojence, kteří se dnešní noci moc nevyspali. Společně s klášterními bratry šli na laudes a pak se vydali směrem na Freiberg, aby dostihli Albrechta a jeho výpravu.

Příjezd čtyř tuctů ozbrojenců a jezdců v plné zbroji vyvolal v obyvatelích na první pohled strach.

„Jeď s ostatními k fojtu Heinrichovi a vyřiď mu, že Oto očekává jeho příjezd a obnovenou přísahu věrnosti!“ zavolal Lukas na Reinharda, když za sebou měli první úsek cesty mezi Míšeňskou bránou a hradem. „Já musím ke kováři,“ ukázal na levou přední nohu svého ryzáka, jako kdyby měl problém s podkovou.

Reinhard přikývl a dal znamení, aby ho oddíl následoval. Lukas zastavil, počkal, až ho muži minou, a vydal se za kovářem Jonasem.

Velmi litoval, že neuvidí, jak se bude tvářit Heinrich, až se dozví, že předtím příliš rychle změnil pána. Ovšem Otovi bylo zcela jasné, že fojt nemohl jednat jinak. Teď si však markrabě mohl být jistý, že freiberský fojt bude vykonávat jeho rozkazy ještě horlivěji.

Kromě toho škodolibost není křesťanská ctnost, napomenul se v duchu Lukas. Teď má před sebou důležitější úkol a měl by se na něj plně soustředit.

Kovárna se nacházela poblíž potoka protékajícího mladým městem. Kvůli nebezpečí požáru byla postavena spíš jen jako přístřešek s otevřenými stěnami, a tak ho Jonas i jeho nejstarší syn viděli přijíždět, ještě když byl od nich dost daleko. Mladý i starý kovář pracovali do půl těla nazí a stékaly po nich stružky potu. Zpracovávali velký, doruda rozžhavený kus železa, o němž se zatím nedalo říct, co z něj vznikne. Dlouhé kožené zástěry je chránily před vyskakujícími jiskrami. Ve vlasech měli šedivé vločky a další závan větru hnal popel z výhně i Lukasovým směrem.

Radní Jonas dal pomocníkovi znamení a mladík běžel hostu naproti a převzal od něj koně. Lukas mu poručil, aby hřebci vyčistil kopyta a zkontroloval podkovy.

Dál se o koně nestaral a zamířil k otci a synovi, kteří nyní uchopili žhavé železo do kleští a ponořili je do kádě s vodou. Hlasitě to zasyčelo a zabublalo a pára vystupující z vody na okamžik zahalila kovárnu i návštěvníka.

„Je s celou svou družinou u Bertolda v sousední vesnici,“ sdělil mu tiše Jonas, jemuž bylo hned jasné, co od něj Lukas chce vědět. „Bertold nebyl nadšený takovou poctou, že smí živit tolik lidí, ale pořádně využívá příležitost jak se zavděčit svému budoucímu vládci.“

„Projížděli Freibergem?“

„Ne.“

„To je dobře,“ oddychl si Lukas. Kdyby každý Freiberčan věděl, že Albrecht je nablízku, jeho plán by ztroskotal.

„Prosím tě, dojdi pro mou ženu, že s ní potřebuju chvilku mluvit,“ obrátil se na mladého kováře. „Ale nejprve musí tuhle zprávu nenápadně dostat Reinhard, který je teď na hradě.“

Nechal si zprávu dvakrát přeříkat, aby ji Johan vyřídil přesně, a mladík odešel.

Kovář nabídl rytíři chléb a džbán piva a Lukas s povděkem přijal. Byl parný letní den, a protože z Marienzellu jeli v plné zbroji a bez přestávky, mohl by teď vypít celý kbelík.

Myšlenky mu zalétly ke dvěma mladým mužům, které poslal na tak dlouhou a nebezpečnou cestu a kteří jsou nyní v daleko teplejších krajích. Jestlipak se jim vede dobře? Pomůžou jim jeho a Martiny rady přežít?

Podle toho, co mu pověděl opat, se císaři zřejmě zdařil plán opatřit si od panovníků, jejichž zeměmi táhli, svolení k volnému průchodu a zásoby pro vojsko za pevné ceny. Aspoň dosud. Co bude dál, až vstoupí do byzantské oblasti, je zatím nejisté. Byzantský císař léta vede s Friedrichem Štaufským zarputilý boj, kdo z nich je skutečným římským císařem.

„Konečně jsme to děvče mohli pohřbít do posvěcené země,“ vyprávěl Jonas, co se událo od Lukasova odjezdu. Řezníkova dcera Berta zemřela dva dny po porodu a nedokázala jí pomoct ani Marta. Přestože otec Hilbert jí udělil poslední pomazání, páter Sebastian odmítal křesťanské pohřbení. Marta poprosila kaplana, aby se mrtvé zastal, a tak spor přerostl ve velmi prudkou teologickou disputaci mezi smířlivým Hilbertem a náboženským horlivcem Sebastianem, v níž Hilbert chytrými argumenty zvítězil.

„To je dobře,“ opět se usmál Lukas. Dívku postihl těžký osud, ale aspoň je uložena do posvěcené země. Jenže jestli se Marta proto ještě víc znepřátelila se Sebastianem, tak ji to mrtvé děvče stáhne za sebou.

„A jinak…,“ pohlédl kovář tázavě na Lukase.

„Jinak dál platí: Zachovejte klid!“ odpověděl rytíř ostře. „Měšťané ani vesničané nesmí být do záležitosti vtaženi, pokud se tomu dá zabránit. Pověz to ostatním radním. Až Oto přijede do města, ať ho pozdraví tak, jako kdyby nikdy nebyl pryč. Všechno ostatní musíme vybojovat my rytíři. Je to úkol pro nás, vycvičené bojovníky.“

„Co máš v plánu?“ zeptala se nedůvěřivě Marta, která se tu v tichosti objevila. Lukas ji neviděl přicházet a bylo by mu milejší, kdyby jeho poslední poznámku neslyšela.

Vstal z dřevěného špalku, kam se prve usadil, vtiskl Jonasovi do ruky prázdný pohár a odvedl Martu kousek opodál ke stáji, kde je nikdo nemohl pozorovat ani slyšet.

„Kláře se vede dobře, viděl jsem ji,“ oznámil nejprve a přinutil se k úsměvu. Když si oddychla, sdělil jí, co se dozvěděl od opata.

„Nevím, jestli mám být ráda, že úspěšně dorazili k císaři, nebo si mám dělat starosti, protože se s ním vydali na tak nebezpečnou cestu. Strachy o ně umírám,“ přiznala.

„Byl bych raději, kdybys zůstala naživu,“ pohladil ji jemně po tváři. Potom zvážněl. „Žádné místo není bezpečné. Tady už mohli být chyceni a oběšeni. Buďme rádi, že se jim povedlo uniknout, a modleme se za jejich šťastný návrat. Kdyby se jim něco přihodilo, vycítila bys to nějak?“

Marta zdráhavě přikývla. „Aspoň že Kláře se vede dobře…“

Oba chvilku mlčeli a věnovali se svým myšlenkám. Lukas doufal, že se ho Marta ještě jednou nezeptá, co má v úmyslu, protože by proti jeho plánu měla spoustu oprávněných námitek.

Pod jejím pátravým pohledem mu bylo divně.

Ale to už uhodla jeho záměr. Zbledla a pažemi si objala tělo.

„Snad nechceš sám jet za Albrechtem a Elmarem?“ zeptala se nevěřícně. Pokoušel se rozptýlit její obavu nuceně bezstarostným úsměvem. „Mám s sebou čtyři tucty ozbrojenců, to by mělo stačit. A možná je ani nezastihneme. Reinhard jim teď po poslovi, k němuž mají důvěru, poslal zprávu, která by je měla přimět, aby odtud zmizeli.“

Marta na něj zachmuřeně pohlédla. „Ty sis zase vymyslel něco krkolomného, co pravděpodobně skončí tím, že mi dneska někdo hodí pod nohy tvou hlavu.“

Lukas se opět vesele zašklebil. „Cožpak všechny ženy nechtějí, aby pro ně muži ztratili hlavu?“

„Přestaň s hloupými vtipy!“ rozzlobila se Marta. „To si musíš hrát na hrdinu? Mám pohřbít ještě i tebe?“

Na okamžik mezi nimi zavládlo stísněné ticho. Pak Lukas nezvykle drsně vyslovil, co náhle mezi nimi stálo: „Já nejsem Christian!“

Nasadil opět drátěnou kuklu, kterou při vstupu do kovárny sňal, a ten pohyb v sobě měl něco odhodlaného.

„Já nejsem Christian. Ale stejně jako on jsem přísahal, že budu chránit lidi, kteří se sami nemohou bránit.“

„Ale nepřísahals, že budeš lehkomyslně dávat v sázku svůj život,“ namítla zoufale Marta. „Teď už mluvíš jako on! Nedokážeš se v bouři aspoň trochu sehnout, jako vrba ve vichřici, aby přežila?“

Na rozdíl od Christiana byl Lukas dosud vždycky ochoten trochu porušit pravidla, udělat malou okliku na cestě k cíli, lstí najít východisko ze zdánlivě beznadějné situace.

„Odvaha je odvážena,“ odsekl a odvrátil se od ní, aby přikročil ke koni a vyhoupl se do sedla. „Ty bys chtěla žít se zbabělcem?“

Sevřela ruce v pěst, dívala se za ním a cítila se sama jako už dlouho ne. Nechci být manželkou mrtvého, pomyslela si ustaraně.

Čtyři tucty ozbrojenců pod Lukasovým velením dostaly na hradě oběd a nyní byli bojovníci připraveni a odhodláni vyrazit.

Reinhard Lukasovi nenápadně naznačil, že tajný posel předal zprávu.

„Jedeme směrem na jih!“ rozkázal Lukas a muži ho následovali Erlwinovou bránou z města.

Kolem šachet a hald cválali několik mil až k pruhu lesa před Bertoldsdorfem. Byl to jediný kus lesa, který zůstal zachován z pralesa pokrývajícího před dvaceti lety okolní krajinu. Kolonisté mýtili les na stavbu vesnice, horníci zakládali šachty a na domy a obranné hradby města se spotřebovalo obrovské množství dříví.

„Počkejte tady!“ zavelel Lukas a několik mužů vyslal po stezkách vedoucích všemi směry, aby pátrali po Albrechtovi a jeho družině. Bylo to myšleno jako záminka, aby se nikdo nepodivil, proč jede do vsi jen sám s Reinhardem.

„Teď bychom opravdu měli důvěřovat svatému Jiřímu, že nás nenechá na holičkách,“ poznamenal Lukas a pohlédl na zetě. Když se upřímně zamyslel, připadal mu teď jeho plán skutečně krkolomný a roztržka s Martou mu to neusnadnila.

Jestliže se to nepodaří a nevrátím se, její poslední vzpomínka na mě bude hádka, uvědomil si se špatným svědomím. Ale pak se přinutil soustředit myšlenky na nadcházející setkání.

Také v Bertoldsdorfu a okolních vesnicích se nyní těžila stříbrná ruda. Ale tady ještě, na rozdíl od Freibergu, obklopovala vesnici pole, na kterých dozrávalo obilí. Několik ženců v poledním horku sklízelo úrodu a pokorně i vylekaně se poklonili, když se k nim blížili dva jezdci v plné zbroji.

Lukas a Reinhard mířili k usedlosti patřící rytíři Bertoldovi, pánu vesnice, jenž kdysi stejně jako Christian přivedl do Míšeňské marky kolonisty z Frank. Lukas s úlevou viděl, že se tu zřejmě nezdržuje nikdo jiný kromě služebnictva, ale všude jsou patrné stopy, že odtud nedávno narychlo odjelo velké množství lidí.

„K jižnímu výjezdu z vesnice,“ navrhl Reinhard.

Lukas přikývl a nasadil hřebci ostruhy.

Dosud mi plán vychází, pomyslel si posměšně, když mu na konci vesnice zastoupily cestu nejméně dva tucty rytířů s tasenými meči. Všemohoucí otče na nebi, prosím tě, postarej se, ať mi štěstí ještě nějakou chvíli vydrží!

V patřičné vzdálenosti Lukas i Rainhard zastavili koně a uvolnili uzdu, nesáhli však po zbraních.

Na Elmarův rozkaz se část ozbrojenců oddělila od skupiny. Vzápětí byli Lukas a Reinhard obklíčeni v kruhu dvanácti mužů, kteří na ně mířili blýskavými čepelemi mečů.

Nyní vjeli do popředí Albrecht a Elmar.

„Podívejme, podívejme, to je ale hezký dárek!“ promluvil Albrecht na Reinharda, jenž se jen uctivě uklonil.

„Tedy udělal jste na mě příznivý dojem. Nejenže jste nás včas varoval, abychom mohli ženy a náklad odvézt do bezpečí, ale ještě mi tak, jak jste slíbil, vedete toho protivného Freiberčana, co je mi už dávno trnem v oku.“

Lukas naoko zůstával klidný. „Rád věřím, Výsosti, že by mě můj nemilovaný zeť rád předal jako dárek pro vás,“ promluvil s poklonou. „Ale neobelstil mě. Přijel jsem dobrovolně.“

„A pročpak?“ zeptal se posměšně Albrecht. „Abych vás dal popravit? Pochopil jste konečně, že se budu cítit mnohem lépe, až se jednou provždy zbavím vaší obtížné přítomnosti?“

„Na to samozřejmě máte právo, Výsosti,“ odpověděl Lukas. „Ale čeho tím dosáhnete? Nechci být tak domýšlivý a věřit, že se na vás váš otec kvůli mé smrti rozzlobí. Ale dal nám s sebou padesát rytířů, kteří čekají jen půl míle odtud. Když se brzy nevrátím, budete s nimi muset bojovat, a to by vás mohlo na vaší cestě… trochu zdržet.“

„Tak proč jsi přijel bez nich?“ zeptal se Gerald. Bylo zjevné, že maršál švagrovi nevěří ani slovo.

Z Lukasovy tváře teď zmizel veškerý posměch.

Nevšímal si Geraldovy poznámky a opět se obrátil k Albrechtovi: „Přestože jsem tím výslovně porušil rozkazy vašeho otce, chtěl jsem vám poskytnout možnost odejít z vesnice dřív, než dojde k boji. Máte mé slovo: Nikdo vás nebude pronásledovat. Odvedu muže jiným směrem pod záminkou, že tam předpokládám váš pobyt.“

Albrecht překvapeně povytáhl obočí. „Vy se mi chcete zavděčit? Zklamal jste mě. Na druhou stranu jste dost chytrý na to, abyste pochopil, kdy se změní povětří…“

„Chci zabránit tomu, aby byla tahle vesnice vypálena. To bych musel podle rozkazu vašeho otce učinit, kdyby vešlo ve známost, že jste tady byl přijat.“

„To je přímo dojemné. A jak jste se vůbec dozvěděl, že jsme tady? Reinharde, vy jste nás snad zradil?“

Lukas zavrtěl hlavou a odpověděl na otázku sám. „Můj zeť je v poslední době trochu neproniknutelný; přesněji řečeno od chvíle, kdy se vrátil váš otec. Ale se mnou se zcela jistě nespojí. Nechci se vychloubat, Výsosti, ale pravděpodobně víte, že v okruhu deseti mil od Freibergu není moc toho, co by mi uniklo.“

Reinhard pobídl koně a postavil se Elmarovi po bok.

„Oto mi udělil v léno tvé pozemky,“ zašeptal a podíval se truchsesovi do očí. „Budu ti je spravovat, do tvého návratu.“

Elmar se zamyslel a něco pošeptal Albrechtovi.

„Pojedeme a ušetříme život toho bastarda,“ rozhodl Otův syn. „Nechci si nechat ujít, jak poleze ke křížku, až se vrátím na hradní vrch, jako markrabě z boží milosti.“

Zasmál se a obrátil koně. Ale uprostřed pohybu se zarazil. „Tak to nás tedy někdo z vesnice zradil?“ zavolal na své muže. „To nesmí zůstat bez trestu! Zapalte všechna pole!“

Otočil se a sledoval, jak se jeho rytíři rozběhli mezi chýše, strhávají ze střech otýpky slámy a zapalují je na otevřených ohništích.

Majitel vesnice Bertold chtěl něco namítnout, ale Albrechtův přísný pohled ho umlčel.

„Tady máš odškodné za svou ztrátu,“ pohrdavě zvolal Elmar a hodil mu misku feniků zabalenou v kusu plátna.

Pak Albrecht i on nasadili koním ostruhy a následovali muže zapalující pole a snopy obilí na kraji vesnice.

Plameny se rychle šířily. Zralá zrna hlasitě pukala, z požáru stoupal hustý dým a sloupy jisker. Přibíhali bědující lidé, kteří se dosud schovávali v domcích nebo keřích ze strachu před ozbrojenci.

Reinhard chtěl vyrazit za Albrechtem, ale Lukas ho zadržel.

„Nemůžeme nic dělat. Teď jen svolejme všechny vesničany, musí hasit a postarat se, aby se oheň nerozšířil i na další pole. Je to trpké, ale lepší, když hoří jedno pole než celá Míšeňská marka.“

Rozhlížel se po Bertoldovi a uviděl ho, jak rychle míří ke svému domu. Dohonil ho a chytil jeho koně za uzdu. „Dej ty peníze vesničanovi, kterému hoří úroda!“

Bertold po něm nenávistně šlehl pohledem a chtěl ho odstrčit, ale neměl volnou ruku. Pokusil se tedy nacpat si uzlík s penězi pod opasek. „Když nebude mít úrodu, nemůže mi zaplatit dávky!“

Lukas se naklonil a vytrhl mu plátěný měšec. „Když nebude mít úrodu, tak i s rodinou umřou hlady!“ zařval vztekle. Otočil koně a hledal sedláka, nad jehož polem se vznášel hustý, černý kouř.

Bertold se už nepokusil mu stříbro vzít. Před mnoha lety pochopil, že v boji muž proti muži neměl naději na vítězství nad Christianem a nemá ani šanci zvítězit nad Lukasem.

Oprávněné obavy

Když jižně od Freibergu stoupal k nebi dým, hradní fojt rozkázal zavřít městské brány a posílit stráže všemi dostupnými muži. Většinu posádky vyslal k Erlwinově bráně.

Mohlo se stát, že náhodně odkudsi z ohniště vylétly jiskry a v letním žáru zapálily pole. Ale vzhledem k tomu, že před několika hodinami se tím směrem vydal Lukas se čtyřmi tucty vybraných bojovníků, aby dopadl vzpurného markraběcího syna, je na místě obava, že boj by mohl být vtažen i do města. V tom případě by se útočník pokusil nejprve proniknout dovnitř Erlwinovou bránou.

Rány na poplach do visícího kusu železa a pohyb poloviny hradní posádky polekal obyvatele města a vytrhl je z obvyklé práce.

Křičící lidé se hnali ulicemi, aby varovali sousedy a zjistili, jaké nebezpečí jim hrozí. Protože všichni viděli dým na jižní straně, shromažďovali se u Erlwinovy brány. Marta patřila k prvním, kteří se tam rozběhli. Nejmladšího syna svěřila pod ochranu Anně. Ze všech lidí tady měla nejspíš představu, co se mohlo stát, a fantazie jí malovala děsivé výjevy.

Svatá Matko boží, nechej mého muže naživu, modlila se. A ušetři nás války v marce!

Lukas by se jen tak nepouštěl do krkolomného dobrodružství, kdyby nehrozilo nebezpečí, že Albrecht a jeho muži rozpoutají válku v celém kraji. Natolik mu důvěřovala i navzdory jejich hádce.

„Blíží se oddíl jezdců!“ zvolal někdo z obranné věže.

„Paní, víte, co se děje?“ zasypávali lidé na všech stranách Martu zoufalými dotazy.

Teď byla ulice plná lidí. Rybářova žena ještě s nožem plným šupin, pekařka v zástěře od mouky a nejstarší děvečka z výčepu U Černého koně se protlačily davem až k ní a všechny tři najednou na ni mluvily.

„Zaútočí na nás někdo? Bude válka?“

Jako požár se po městě rozšířila zpráva, že velitel hradní stráže dopoledne přijel do města se svým zetěm a oddílem mužů v těžké zbroji a hned zase pokračoval dál. Ale proč by se zavíraly brány před vlastními lidmi? Kdo se to řítí na Freiberg?

„Uklidněte se a vraťte se domů,“ pokoušela se Marta povzbudit ženy a zmírnit rostoucí paniku. „Je to jen opatření z opatrnosti. Kdyby to nebyli naši, přenechte obranu města strážím. Odveďte domů děti a načerpejte ze studní tolik vody, kolik můžete!“

Otův prvorozený s sebou jistě neměl dost lidí, aby vpadl do města, dokud budou zavřené brány a stráže je budou bránit. Pokud by si však Albrecht vstup do města vynutil, bude lepší, aby se nikdo z obyvatel neukazoval venku. Ale kdyby oheň postoupil až sem, hrozilo by nebezpečí, že město vyhoří.

Marta se rozhlížela, zda neuvidí někoho z radních, kdo by jí pomohl uklidnit rozrušený dav lidí. Uviděla Jonase a zároveň i starostu Anselma. Ovládla se, aby působila klidně a rozhodně, a prodírala se k nim.

„Co se tady děje?“ čepýřil se právě krejčí. „Jak to, že mi nikdo nic neřekl?“

Zjevně nevěděl, co má dělat, a zmítal se mezi zvědavostí a přáním co nejrychleji zmizet někam do bezpečí.

Marta si vyměnila krátký pohled s Jonasem, kterého tak poprosila, aby zůstal v její blízkosti, a obrátila se k vyzáblému starostovi.

„Mistře Anselme, prosím, postarejte se o to, aby se lidé rozešli do svých domovů, nebo se tady ještě ušlapou k smrti,“ požádala zdvořile, ale rozhodně. „A je třeba rozestavit hlídky, které by sledovaly, zda se odněkud neblíží oheň.“

Krejčí se návrhu s úlevou chopil a s rozpřaženými pažemi se obrátil k rychle rostoucímu davu. Přiběhli teď už i muži, několik pacholků se sekerami či jiným nářadím, měšťané, kteří měli povinnost držet noční stráže, ale v zacházení se zbraněmi byli víceméně neobratní.

Marta pochopila, že Anselma dav ušlape, jestli mu rychle někdo nepřijde na pomoc. Jonas také pochopil, že situace tady u Erlwinovy brány začíná být hodně nebezpečná, postavil se vedle starosty a hlasitě řval pokyny, co je nutno udělat. Lidé v předních řadách ho chtěli poslouchat, ale zezadu se tlačilo stále víc Freiberských, takže se zdálo nemožné, aby se zástup rozptýlil.

Jonas pronikavě hvízdl na prsty. Na okamžik lidé strnuli a kovář využil ticha, aby opakoval své pokyny, které vydával za příkazy starosty.

Za několik okamžiků se Jonasovým synům podařilo protlačit se k otci a podporovat ho. Také starý forman a radní Friedrich spěchal na pomoc.

Marta zase promlouvala k ženám, které se k ní tlačily a křičely. Cožpak Lukas neřekl že tohle je záležitost, kterou musí vybojovat rytíři a ozbrojenci?

Nejraději by se rozběhla na věž a podívala se, zda oddíl jezdců vede Lukas. Ale tam nahoře nemá jako žena co pohledávat a jen by překážela.

Nejprve pomalu, potom stále rychleji se dav rozcházel. Především strach, že by vypukl požár města, hnal lidi do jejich domů, aby naplnili kbelíky a všechny nádoby vodou na případné hašení, dohlédli na své děti a sbalili si nejdůležitější věci, kdyby museli utíkat.

Po chvíli stáli na náměstí jen radní, Marta a několik opozdilců. Jonas si všiml, že Marta se náhle zapotácela a zbledla jako stěna. Starostlivě se jí ptal, jestli se jí neudělalo špatně. Ale jeho slova k ní vůbec nedolehla. Náhle jí před očima vyvstal obraz, který nedokázala zaplašit: v čele oddílu jede Albrecht a v pravé ruce drží za vlasy Lukasovu uťatou hlavu.

Zoufale vykřikla. Ani si neuvědomila, že jí po tvářích stékají slzy strachu a zděšení.

Zakolísala a něčí ruce ji podepřely. To Jonas se obával, aby neupadla.

Pak konečně zaslechla úlevné volání: „Jsou to naši! Brána se otevírá.“

Spolu s ostatními couvla na stranu, aby uvolnila místo jezdcům.

Slzy a prach v očích i oslňující sluneční paprsky jí bránily poznat některý z obličejů zčásti pokrytých drátěnými kuklami. Jen podle dobře známého držení těla poznala Lukase na ryzákovi.

Rychle zašeptala děkovnou modlitbu a běžela za jezdci k hradu. Vůbec nedbala na to, že se na rytířovu manželku nesluší utíkat ulicí, až jí sukně poletuje kolem nohou. Nikdo se neodvážil zastavit ji u hradní brány, a tak se jí povedlo zastihnout Lukase, ještě než vešel do paláce, aby fojtovi podal zprávu.

Předal svého hřebce Christianovi, plavovlasému stájovému pacholkovi, a žíznivě se napil z dřevěného poháru. Drátěnou kuklu stáhl dozadu, vlasy měl vlhké potem a v obličeji byl špinavý od sazí. Ale zřejmě nebyl zraněný.

Překvapeně pohlédl na Martu, kterou na hradním nádvoří nečekal.

Viděl na její tváři stopy strachu i to, že by ho nejraději s úlevou objala kolem krku a ovládla se jen s velkým úsilím, aby nevzbudila ještě větší pozornost.

„Jedno pole bylo vypáleno. Ale k boji nedošlo a nejsou žádní mrtví,“ oznamoval a hleděl jí do očí. „Válka nebude. Aspoň ne teď a tady.“

Za takovou cenu dával v sázku život, pochopila Marta. Všechno v ní vířilo: zděšení a úleva, strach z budoucnosti, pocity viny a stud za to, že o něm pochybovala.

„Odpusť mi!“

Ta tichá prosba byla všechno, co ze sebe dokázala vypravit uprostřed pobíhajících lidí a koní na hradním nádvoří.

Lukas se ani nemusel ptát, co tím myslí. A má-li být k sobě upřímný, prve nebyly její výtky neoprávněné. To, co učinil, bylo velmi lehkomyslné. Ale cena mu za tu smělost stála.

Nejraději by ji objal a políbil, už jen z radosti, že ještě žije. Ale to se opravdu na rytíře nepatří, a už vůbec ne před muži, kterým velí. Usmál se tedy na ni a zašeptal: „Příště mi víc důvěřuj!“

Pohladil ji po tváři a obrátil se ke svým ozbrojencům, aby vydal rozkazy, na nádvoří konečně zavládl pořádek a on mohl jít za fojtem a podat mu zprávu.

Lukas pocítil vlnu špatného svědomí, protože nejnebezpečnější úkol má možná ještě před sebou, až bude muset starému markraběti přiznat, co udělal.

„Můj kníže, prosím vás o odpuštění.“

Lukas hluboce sklonil hlavu, když v Míšni poklekl před Otou. Výslovně Reinharda požádal, aby ho na tuto audienci neprovázel. Bude lepší, když Oto utrhne hlavu jenom jednomu z nás, pomyslel si posměšně. Byl uprášený, unavený a jako vyschlý po dvou parných letních dnech strávených v sedle, kdy si dopřál jen málo spánku, protože po krátkém rozhovoru s hradním fojtem Heinrichem se musel ihned vydat do Míšně. Ale chtěl to už mít za sebou.

„Tak mi povězte, proč!“ vyzval ho nerudně Oto. Kníže byl zvědavý na novinky, ale tuhle určitě nepřijme milostivě. A Hedvika, odjakživa zachránkyně poslů špatných zpráv, tu dnes bohužel neseděla.

„Setkal jsem se s vaším synem a muži, kteří se přidali na jeho stranu,“ přiznal Lukas. „Ale nebojoval jsem s nimi, nechal jsem je odejít. Přiznávám, že s pochybnostmi… A také jsem nedal zničit vesnici, kde našli útočiště.“

Oto svraštil obočí. „Vy nejste zbabělec,“ promluvil dunivým hlasem, avšak k Lukasovu úžasu zatím nikoli s náznaky záchvatu zuřivosti. „Co vás tedy přimělo nesplnit mé rozkazy?“

„Od Reinharda jsem věděl, že váš syn chce opět brzy odejít z usedlosti a pozemků svého šenka. Požádal mladého krále o dovolení, aby se mohl připojit k jeho dvoru, a jen čeká na jeho souhlas. Možná by vám pokazilo pověst, kdybyste dal zaútočit na někoho, kdo je na cestě do služeb Jeho Veličenstva,“ odpověděl Lukas.

„Tak to je ten nevděčník zase o krok přede mnou!“

Byl to spíš povzdech než vzteklý výkřik.

„Ano,“ s politováním mu dal za pravdu Lukas. „Udělal ze své situace to nejlepší, co mohl. Král na příštím dvorském sněmu bude od vás a vašeho syna žádat, abyste se usmířili. Do té doby se váš prvorozený učiní u dvora nepostradatelným.“

„Mám ho snad před očima všech obejmout, jako by se nic nestalo? Jako kdyby mě na několik týdnů neuvěznil? Jako kdyby nevyplenil mou stříbrnou komoru a mou halu?“

Oto napřaženou paží rozmáchle ukázal do sálu, kde chyběly barevné nástěnné koberce a dvě velké truhly.

„Uveďte jako podmínku smíření požadavek, aby vám syn vrátil všechno, co si neoprávněně vzal,“ navrhl klidně Lukas. „Jen si pomyslete, že Freiberg, šachty kolem něj ani vesnice v okolí neutrpěly škody. To znamená, že vaše truhly se opět brzy naplní, ještě dřív, než se vrátí ukradené. Můžete si dát na dvorský sněm zhotovit nádherné nové oblečení a podarovat stříbrem klášter Marienzelle, aby se modlil za spásu vaší duše.

„Někdy se ve vás opravdu nevyznám,“ přiznal Oto po chvíli mlčení. „Rád bych věděl, co řekne vaše žena, až se dozví, jak odvážnou hru hrajete.“

Lukas se zatvářil ustaraně. „Obávám se, že jestli mi neutrhnete hlavu vy, udělá to ona.“

Oto navzdory Lukasovu očekávání ze sebe vydal tóny podobné smíchu. Že by kníže z rodu Wettinů na stará kolena vyvinul pochopení pro šibeniční humor? Události posledních týdnů ho nepochybně změnily. Stal se ještě zatrpklejším než dříve, odhodlanějším čelit jakémukoli nepříteli. Ale zřejmě si ujasnil, že leckterý boj lze vybojovat jemnými zbraněmi. Poprvé v něm klíčil pocit vděčnosti k těm, kteří při něm stáli navzdory nebezpečí.

„Vaše žena je chytrá. Měl bych se s ní spojit,“ promluvil starý markrabě. Vzpomněl si na Hedvičinu radu, kterou mu dala krátce před jeho zatčením.

Když se můj nezdárný syn schovává za králova záda a všelicos mu našeptává, ztěžuje mi to řadu věcí,“ přiznal. „Nevím, jak dlouhé prsty pak bude mít. Dejte poslat pro svou ženu a buďte mi neustále nablízku. Reinhard ať zatím převezme velení nad freiberskými strážemi a sleduje hradního fojta.“

Obává se útoku jedem, pomyslel si Lukas. A ta obava asi není neopodstatněná.

Oddychl si, když ho Oto propustil, ale na odchodu měl plnou hlavu starostí.

Možná bude i docela dobré Martu na nějaký čas odvézt z blízkosti pátera Sebastiana, když spolu v poslední době vedli spor o Bertino pohřbení. Nebude ani na okamžik váhat přijet, až uslyší, co je v Míšni ve hře. A Klára bude mít radost, že se může vrátit do Freibergu. Konečně se nastěhuje do Reinhardova domu v hradním okrsku, jak se už mělo stát před časem, kdyby Albrecht po turnaji nevydal ten překvapující rozkaz.

Lukas scházel po schodech do haly a přemýšlel, jaký je asi vztah mezi jeho nevlastní dcerou a Reinhardem. Přítel byl vždycky skoupý na slovo, ale od oné noční jízdy z Míšně působil ještě zachmuřeněji než dřív. Lukasovi neuniklo, že Reinhard před odjezdem nepřišel na večeři do haly. Tehdy se ještě v duchu usmíval a předpokládal, že novomanželé shledání oslavují v posteli. Zcela určitě by to byl pro něj důvod nepřijít na hostinu, kdyby se s Martou týden neviděl.

Ale teď to vypadalo spíš tak, že Klára se s Reinhardem pohádala. To děvče musí zpátky do Freibergu, pomyslel si. Tam se bude cítit šťastnější. Nejlepší bude, když za ní hned zajdu a sdělím jí Otovo rozhodnutí.

Zeptal se sluhy, kde by teď našel paní z Reinhardsbergu, a ke svému úžasu se dozvěděl, že není v komnatě s kněžninými dvorními dámami, nýbrž u sebe v komoře.

Tak přece jen oslavují shledání, vyvodil z toho s úsměvem. Přesto se Reinhard jistě chce nejdřív dozvědět, zda Oto jeho a Lukase potrestá, teprve pak si lehne do postele s manželkou.

Pro jistotu poslal napřed sluhu, aby se zeptal, zda ho rytíř z Reinhardsbergu a jeho choť přijmou. Okamžitě byl vpuštěn a pohled, který se mu naskytl, ho zahřál u srdce. Přítel se s úsměvem díval na Kláru, která seděla a vyšívala.

Když Lukas viděl, co dcera šije, na okamžik mu překvapení vzalo řeč, ale pak se proměnilo v radost. Klára držela v rukou rozešitou dětskou košilku.

Červenec 1189 za severní hranicí Byzantské říše

„Jestlipak dneska v noci zase zaútočí,“ přemítal nahlas Thomas a oblékal se k nástupu na stráž.

Roland pokrčil rameny a rovněž se opásal mečem. „Dosud útočili každou noc.“

Mladí míšeňští rytíři se dobrovolně přihlásili na noční stráž u pastviny koní. Koně a vozy s proviantem byly oblíbeným cílem útoků loupežných band, které dělaly císařskému vojsku těžkou hlavu od chvíle, kdy přešlo byzantské hranice. Roland prohlásil, že se už na krvavé bitky mezi koňmi nemůže dívat. A Thomas měl po krk toho, aby pořád poslouchal o otcových hrdinských činech. Chtěl vystoupit z jeho stínu, nebýt už jen Christianovým synem. Vyhledával tedy každou příležitost jak se prosadit.

Z Prešpurku ohromné císařské vojsko, posílené ještě o české a uherské oddíly, táhlo pětatřicet dní napříč Uhrami, aniž došlo k nějaké významnější události. Jak bylo dohodnuto s králem Bélou, křížoví rytíři směli na trzích nakupovat za pevnou cenu potraviny, krmení pro koně a všechno, co ještě budou potřebovat. K takové ochotě nepochybně přispělo i to, že vojsko hned v prvních dnech pochodu Uhrami vypálilo jednu vesnici, protože její obyvatelé požadovali daň za cesty.

Ba i počasí jim přálo. Bylo teplo, ale nikoli parno, které v létě v těchto končinách dusí všechno živé.

Přestože mnohadenní pochod Uhrami byl jednotvárný, Thomas stále znovu zažíval chvíle, kdy nevycházel z údivu, například nad třemi velbloudy, které uherský král daroval císaři a nyní putovali s výpravou. Thomas ještě nikdy předtím velblouda neviděl, a kdykoli se na ně podíval, divil se, jak podivuhodné tvory Bůh stvořil. A jak se na nich asi dá jezdit? Saracéni je prý používají jako jezdecká zvířata, ale tam, kam se pokládá sedlo, mají velbloudi ohromný hrb.

Neméně ho překvapilo, že císaře provází i minnesänger, navíc velmi dobrý, jistý ministeriál z Porýní jménem Friedrich von Hausen. Ale Roland se mu zase jednou vysmál, že neuvažuje po dvorském způsobu. Samozřejmě významní panovníci jako Friedrich Štaufský nebo burgundský král necestují bez trubadúrů.

„Jak to?“ podivil se Thomas. „Vždyť tady přece není žádná žena? A přísahám, jestli si ještě jednou budu muset vyslechnout, jak do všech podrobností opěvuje krásu své milenky, kterou musel opustit, aby se přidal ke křížové výpravě do Jeruzaléma, budou mě muset nahého hodit do řeky, abych se zchladil.“

Roland se vesele zašklebil. „Myslím, že z podobných důvodů mu i pár lidí doporučilo, aby raději skládal něco o našich nadcházejících slavných činech.“

Ženy nebyly v táboře povoleny. A v tomto ohledu, stejně jako ve všem ostatním, se císař s neochvějnou autoritou postaral o dodržování železné disciplíny. Kdo se odvážil ukrást něco z majetku křížového rytíře, byla mu bez milosti uťata ruka, kdo narušoval mír na trhu nebo vnášel nepokoje do tábora, byl popraven, a kdo byl přistižen s děvkou, byl k ní nahý přivázán, veden napříč ležením na provaze přivázaném k údu a nakonec několikrát ponořen do řeky. Kdo to přežil, účast v křížové výpravě pro něj skončila. Na začátku výpravy bylo z vojenského tábora vyhozeno více než sto nevěstek. Výsledkem bylo, že všude, kde se vojsko utábořilo, se velká část mužů rozprchla do okolních vesnic za prodejnými ženami.

Přijetí do rytířského stavu Thomasův život v mnohém změnilo. Nyní jedl a pil u stolu rytířů a byl považován za plnohodnotného bojovníka. A Rolandovi i jemu Dietrich přidělil panoše, které měli vzdělávat a cvičit.

Jeho panoš se jmenoval Rupert, byl jenom o rok mladší a zjevně zastával názor, že od tak mladého rytíře, jako je jeho pán, se už nemůže nic naučit.

Thomas se nejprve držel zpátky, přišlo mu podivné, že má vést někoho, kdo je skoro stejně starý jako on. Proč mu Dietrich neposlal někoho z mladších jako Rolandovi? Ten měl panoše teprve čtrnáctiletého. Ale hrabě Thomasovy nesmělé námitky bez vysvětlení zavrhl. Chce vidět, jak si Christianův syn poradí?

Navíc tenhle Rupert vůbec nebyl špatný v zacházení s mečem a kopím. Ale jeho domýšlivost způsobila, že Thomas už druhý den ztratil trpělivost a odhodil veškerou zdrženlivost.

„Pojď sem, kluku!“ zavolal, když panoš s otrávenou tváří začal čistit a promašťovat koňský postroj.

Poslušně, ale trochu moc pomalu Rupert vstal.

„Myslíš, že je to pod tvou důstojnost? A že bys měl dávno nosit ostruhy a sám prohánět nějakého panoše, kdyby světem vládla spravedlnost?“ zeptal se ho Thomas ostře.

Mladík neodpověděl, jen sklopil oči a odfoukl si pramen světlých vlasů z pihovatého obličeje.

„Neslyšel jsem tvou odpověď!“ trval na svém Thomas.

Začínající spor už vyvolával pozornost ostatních. Weißenfelští rytíři přistoupili blíž a zvědavě vyčkávali, jak si ten nový se vzpurným panošem poradí. Nebylo totiž pochyb o tom, že si poslušnost musí okamžitě a jednou provždy vynutit. Je nejen věcí cti vyjasnit s konečnou platností pravomoci, ale pro oba je to i životně důležité v nadcházejících nebezpečných situacích.

„Když si přejete, postarám se teď o postroje, jak jste rozkázal,“ ucouvl Rupert. Ale v obličeji měl výraz hlubokého znechucení.

„To uděláš, až s tebou skončím,“ prohlásil Thomas a vyneslo mu to vyčkávavý úsměv rytířů.

„Jestli si myslíš, že jsi lepší než já, tak to dokaž. Přines cvičný meč a štít.“

Rupert beze slova poslechl a vrátil se se zbraněmi.

„A laskavě si zapni gambeson, nechci ti polámat žebra.“

I teď Rupert poslechl, ale nedbalost, s jakou šněroval oděv, jasně ukazovala, že považuje za nepravděpodobné, že by mu Thomas mohl být nebezpečný.

Christianův syn zaujal postavení s lehce rozkročenýma nohama, štít držel v levé ruce, meč mířil k zemi.

„Tak a zaútoč na mě, jestli to dovedeš!“

Rupert zaváhal jen na okamžik, pak zaútočil prudkým horním sekem, který Thomas zachytil zvednutým štítem. Panošovi se stěží podařilo udržet rovnováhu, rychle uskočil na stranu a zaútočil znovu.

Thomas výpad překazil mečem a stlačil čepel protivníkovy zbraně k zemi. Pak ji uvolnil a poskytl panošovi možnost dalšího útoku.

Rupert teď neváhal a vložil plnou sílu do dalšího seku i všech dalších. Ale ať dělal cokoli, nepodařilo se mu ani jedinkrát Thomase zasáhnout. Buď mladý rytíř útoky odvrátil mečem, nebo je zachytil štítem a sám zaútočil.

Diváci se nejprve smáli, ale brzy někteří jen při přihlížení bolestně stahovali obličeje, protože dovedli dobře posoudit, jak tvrdé rány dopadají na vzpurného panoše a že udělal dobře, když si přece jen zavázal gambeson. Ráno bude mít tělo samou modřinu.

Někdy Thomas nechal meč dopadnout, jindy vyrazil protivníkovi zbraň z ruky a bleskurychle ho přinutil pokleknout nebo ho chytil paží pod krkem a strhl na zem.

„Ten kluk si hned tak zase pusu neotevře,“ zasmál se starší rytíř z Dietrichovy osobní stráže, který rovněž stál mezi diváky.

„To nejdřív musí vyplivnout krev,“ vtipkoval druhý a ostatní se rozesmáli.

„Vstaň!“ poručil Thomas panošovi.

Ten si rukávem otřel krev stékající z rozseknutého rtu na bradu. Hlavu měl ale sklopenou jako býk před útokem.

„Vidíš, co všechno se ještě musíš naučit? Každý útočník by tě desetkrát zabil, než bys jednou odříkal Zdrávas Maria!“

„Ano, pane,“ zamumlal Rupert.

„Cvičit začneme zítra. Teď jdi a postarej se o postroje, jak jsem ti nařídil!“

„Ano, pane,“ opakoval panoš a odcházel, rudý studem a vzteky.

„Tos měl udělat už včera,“ vyčítavě poznamenal Roland, když se hlouček s pobavenými výkřiky rozcházel.

„To jsem tedy měl,“ přiznal Thomas a vydal se s přítelem vypít v parném dni pohár piva.

Tato událost i podobné případy v Thomasovi neustále vyvolávaly pochybnosti a nutily ho uvažovat o spoustě věcí.

Navenek vojsko vzbuzovalo dojem disciplinovaného, skvěle vycvičeného a svorného společenství.

Avšak Thomas se na něj nedíval s nezlomným nadšením jako například Roland, přestože ten se v Míšni smál zjednodušené představě, že v tak velkém ozbrojeném útvaru nedochází k hádkám o tom, kdo je významnější a kdo asi pobije víc nevěřících, až dojdou do Svaté země…

Možná proto, že Roland si už za rok zvykl na život rytíře, a cítil tedy úplnou soudržnost s ostatními. Nebo proto, že jeho dosavadní život plynul mnohem jednodušeji a přímočařeji než osudy jeho kamaráda. Thomas byl na rozdíl od něj nedůvěřivý, vzhledem k tomu, co prožili jeho rodiče, a v neposlední řadě kvůli svému rozhovoru s biskupem. Třebaže s Rolandem sdílel všechna tajemství, něco mu bránilo promluvit si s ním o tom, co se odehrálo při zpovědi. Možná by to vůbec nepochopil.

Ale o Alžbětině zbožnosti nikdy nikdo nepochyboval, naopak Thomas věděl, že stále ještě někdo chce jeho matku dostat na hranici.

Pak tu byl ještě povýšený rytíř z Auenweileru a několik jeho přátel, kteří Thomasovi nemohli odpustit, že ho v den svého pasování na rytíře porazil, k tomu potíže s vlastním panošem a lehce prohlédnutelné otázky jednoho mladého muže z Martinovy osobní stráže, který se snažil se s ním spřátelit, zjevně proto, aby na něj mohl donášet biskupovi.

Ale nehledě k drobným neshodám a posměšným slovním potyčkám tvořili aspoň weißenfelští rytíři spolehlivé společenství. Většina z nich přijala znamení kříže z věrnosti Dietrichovi. Jen dva z nich přiznávali, že účastí na křížové výpravě chtěli jen získat odklad u svých věřitelů a doufali, že si přivezou tučnou kořist, aby mohli poplatit své dluhy. Třetí se k nim připojil jako pokání, že v opilosti zabil svou ženu. Nyní se zmítal mezi smutkem, výčitkami svědomí a nadějí na odpuštění.

Mezi muži byli tací, kteří sotva promluvili pár slov, a další, co se ustavičně vychloubali úspěchy u žen a na turnajích, jiní každý večer u ohně vzpomínali na své rodiny, přemýšleli, jak se vede ženě a dětem a doufali, že letošní úroda bude dobrá.

Ale všichni považovali za svou rytířskou povinnost dobýt zpátky Jeruzalém.

Také Thomas často vzpomínal, co asi dělá jeho rodina a jak se vede přátelům. S Rolandem o nich nikdy nemluvil. Proč také? Mohli se jen dohadovat a lámat si hlavy, co všechno se asi mohlo doma přihodit. A tady nemohli udělat nic jiného než se za své blízké pomodlit. Kromě toho nechtěl s přítelem mluvit o tom, že sestra je určitě už Reinhardovou manželkou. Roland o takový rozhovor jistě stál ještě méně.

Jen jednou dal kamarád najevo, že ho myšlenky na Kláru ještě neopustily.

„Teď už je možná těhotná,“ poznamenal jednou večer znenadání, když už leželi ve stanu, ale oba věděli, že druhý ještě nespí.

Thomas okamžitě pochopil, o kom je řeč. „To nemůžeme vědět,“ odpověděl a pokusil se potlačit obraz, který mu vyvstával před očima.

„Ale je to dost pravděpodobné,“ stísněně pokračoval Roland. „Svatba byla před dvěma měsíci.“

„To nemůžeme vědět,“ opakoval zarytě Thomas. Přesně kvůli tomu se vyhýbal rozhovorům o domově. „Musíme prostě důvěřovat v Boha.“

„Ano, aby nás spolehlivě dovedl do Jeruzaléma a zase zpátky… A věřit, že má dobrý plán, co se potom s námi stane.“ Rolandův hlas při těch slovech zněl neobvykle bezradně.

Chvilku oba mlčeli a každý doufal, že už to vypadá, jako kdyby usnul.

Možná Lukas tomu chlapovi důvěřuje právem a Klára se do něj třeba zamilovala, pokoušel se utěšovat Thomas. Ale to by přítele možná rozjitřilo ještě víc než představa, že je v manželství hluboce nešťastná. Jak to vypadá, nemá vůbec žádnou naději.

S láskou je to hloupé, pomyslel si. Když to nedopadne dobře, jenom udělá člověka nešťastným, jak to vidím u Rolanda. Ještě štěstí, že jsem toho byl ušetřený! I bez ní mám starostí po krk.

Vojsko sotva překročilo byzantskou hranici a nastaly potíže. Guvernér pohraniční pevnosti Braničevo prohlásil, že není schopen poskytnout slíbené doprovodné oddíly.

Císař ho povolal k odpovědnosti, protože již před rokem v Norimberku mu byzantské poselstvo doprovod přislíbilo. Muž se však vytáčel a vykrucoval jako úhoř v kuchařových rukou. Po mnoha výmluvách nakonec přiznal, že situace v Byzanci je v současné době velmi těžká. Bulharská knížata si založila svou říši, Srbové, které se ještě donedávna dařilo držet v klidu ústupky ve prospěch jejich knížecího rodu Nemanjičů, nyní ovládli území až po město Niš. A Konstantinopole je příliš daleko od zdejší západní výspy. Kromě toho Jeho císařské Veličenstvo Izák Angelos se svým vojskem se právě nachází v nejvzdálenějším cípu země na druhé straně Hellespontu, aby tam zastavil Seldžuky, kteří pronikají do země.

Dietrich z Weißenfelsu přinesl tyto novinky do svého tábora. Patřil k radě šedesáti, pěti tuctům mužů, jež se zvlášť osvědčili v bojích a nyní s císařem a jeho maršálem tvořili válečnou radu a každý z nich velel padesáti rytířům.

„Věříte, že ten Byzantinec mluví pravdu?“ zeptal se Wiprecht ze Starkau pochybovačně.

„To nemůžeme vědět,“ odpověděl Dietrich a vděčně přijal pohár vína. „Každá vesnice, kterou jsme dosud projížděli, byla opuštěná, sýpky prázdné, nemůžeme tu získat zásoby, jak bylo slíbeno. Ale znamená to, že Izák prostě porušil slovo, nebo skutečně propukla válka, která s námi nemá nic společného? Ani nevíme, kdo nás každou noc přepadá, zda Bulhaři, Řekové, Srbové nebo Valaši.“

Kdybych byl obyčejný sedlák a blížilo se tak ohromné vojsko, taky bych sbalil všechno, co mám, a pravděpodobně se schoval do hor, pomyslel si Thomas. Nemůžou vědět, že my nechceme drancovat ale kupovat.

„Na Byzantince nikdy nebylo spolehnutí,“ poznamenal pohrdavě rytíř z Auenweileru. „A ten jejich císař musí být nectný lump, když nedrží dané slovo.“

„Vzhledem k tomu, co jsme prve slyšeli, ho spíš považuju za slabocha, který se nedokáže prosadit ve vlastní říši,“ namítl rozvážně Dietrich.

„To není o nic lepší,“ opovržlivě dodal rytíř.

Jak se záhy ukázalo, guvernér Braničeva dal prostřednictvím vyslaného doprovodu vojsko vést špatnou cestou: nikoli po staré císařské silnici, ale po špatně schůdných, kamenitých, úzkých stezkách, které byly navíc často zavalené ohromnými balvany nebo poraženými či vyvrácenými stromy.

A jakmile byla stará pevnost za nimi, začala každodenní přepadení. Ze svahů pahorkaté krajiny se na ně snášela mračna šípů vystřelovaných zpoza keřů, aniž útočníky viděli. Ve dne, ale hlavně za nocí, byl rychlými útoky přepadáván tábor, hlavně vozy se zásobami a pastviny s koňmi. Pokaždé bylo zabito několik pacholků a vozků a útočníci vzápětí i s kořistí zmizeli. Bylo tedy nařízeno, aby se k pastvinám a proviantu rozestavily zesílené stráže. K nim se dnešní noc přihlásili i Roland a Thomas.

Temná noc s úzkým srpkem měsíce na nebi musela být pro lupiče výzvou. A nějakou chvíli už lilo jako z konve. Šumění deště znemožňovalo slyšet, zda se někdo plíží blíž.

Dosud byl všude klid. Ale každým okamžikem se to mohlo změnit.Thomas stále silněji pociťoval, že se blíží nebezpečí. A pohled na přítele ho utvrdil, že i Roland je napjatý. Něco, co nedokázali popsat, způsobovalo, že se jim zježily chlupy v zátylku.

Stáli na pastvině koní blízko vnější ohrady. Kousek vedle u vozů se zásobami se několik českých rytířů převléklo za pacholky, aby je útočníci bez obav přepadli. Takovou lest Weißenfelští odmítli, a tak Thomas s Rolandem čekali v plné zbroji mezi koňmi, napůl kryti koňskými těly, avšak připraveni okamžitě vyrazit na zloděje.

Thomas položil ruku na krk svého vraníka, aby ho uklidnil. Pravačkou tiše tasil meč. Také Roland byl připraven s tasenou zbraní.

Radomir zaržál a vztyčil uši.

Thomas uchopil jílec meče do obou rukou. Náhle se zleva, kde na útočníky čekali Češi, ozval křik a řinčení zbraní.

Thomas by se tam nejraději rozběhl a pomohl v boji, ale dostali jasný rozkaz: střežit pastvinu a bránit koně.

Nejprve slyšel pleskání nohou v loužích a na blátivé zemi, potom uviděl dva tucty otrhaných mužů, kteří mlčky běželi k pastvině.

Thomas zahnal koně dozadu a pak spolu s ostatními strážemi běžel s taseným mečem za zloději. Ti chtěli utéct, když zjistili, že proti nim není pár vyděšených pacholků beze zbraní, ale ozbrojená stráž. Ale cestu jim odřízl tucet rytířů.

Zloději křičeli a snažili se uniknout, první byli rychle zabiti, ostatní se pokoušeli zachránit.

Rolanda napadli dva s dlouhými dýkami. Ale Thomas musel doufat, že si s nimi přítel poradí sám. Viděl, jak jeden ze zlodějů běží doprostřed koňského stáda, zřejmě s úmyslem skočit na nějakého koně a svou kořist hned využít k útěku. Thomas se za ním rozběhl a ostře hvízdl. Koně se rozběhli ke straně, jen Radomir běžel k němu. Zloděj to považoval za svou příležitost a přiblížil se k vraníkovi. Ten ho však k sobě nepustil a výhrůžně vyhazoval kopyty. Thomas slyšel, jak zloděj kleje v cizí řeči.

Když se Freiberčan přiblížil na deset kroků, zloděj zvedl ze země dlouhý, silný klacek a výsměšně se zašklebil. I beze slov bylo jasné, co naznačuje: Ještě se o krok přiblížíš a přerazím tvému koni nohy! Thomas na něj vrhl dýku a hned k němu přiskočil s mečem. Zloděj ležel na zemi, ale Thomas koutkem oka zahlédl, že se ze strany blíží další útočník. Prvnímu mohutným sekem oddělil hlavu od těla a okamžitě se otočil.

Muž si nesl dlouhou, vpředu ostře špičatou tyč a už útočil. Thomasovi se podařilo vyhnout první ráně, uskočil i před druhou, ale po třetí mu kůl narazil do boku s takovou silou, že padl na zem. Protivník k němu přikročil s triumfálním úsměvem a chtěl mu zasadit smrtící úder. Ale Thomas ani v prudké bolesti nepustil meč z rukou. Zloděj oběma rukama svíral kůl a už se rozpřahoval. Thomas se dokázal trochu pozvednout a zabodl mu meč do nohou.

Muž, stržený ještě silou svého úderu, padl do bláta a řval bolestí. Thomas ho umlčel dobře mířenou ranou do brady. Podíval se na bodnou ránu v jeho noze. Utrhl pruh látky z mužovy špinavé košile a podvázal krvácející nohu. Pak si zraněného hodil přes rameno. Dostali totiž pokyn, aby pokud možno přivedli pár zajatců, protože velitelé chtěli zjistit, kdo je v pozadí všech přepadení.

Byzantský chaos

Podle zvuků, které k němu dolehly, byl boj u konce. Thomas se snažil potlačit prudkou bolest v boku a zamířil ke strážím, které vedl Wiprecht, aby jim předal zajatce.

„Měli jsme ztráty?“ zeptal se starostlivě. „Tady ne,“ odpověděl zachmuřeně kopidlník. „Ale v táboře. Přepadli náš tábor vystřelenými šípy. Váš panoš to taky dostal…“

„Žije ještě?“ zeptal se rychle Thomas. „Můžu k němu?“

„Ano, jen jděte. Ještě je naživu. Asi je u něj felčar. Snad při něm bude stát Bůh. Ty šípy jsou prý otrávené…“

Thomas se rozhlížel po Rolandovi, který ho už uviděl. Drátěnou košili měl na levé paži roztrženou a rukávem prosakovala krev.

„To je jenom škrábnutí,“ uklidňoval přítele.

„Dýka, nebo šíp?“ zeptal se znepokojeně Thomas.

„Dýka. Aspoň nebyla otrávená…“

Thomasův panoš ležel na zemi se zaťatými zuby a třásl se po celém těle, přestože na čele mu stály krůpěje potu.

Několik dalších mladíků mlčky stálo nebo klečelo kolem něj. Šíp mu trčel z ramene a jeden z panošů mu právě na ránu přikládal něco, co vypadalo podezřele a páchlo jako kravinec.

„Co se tu děje? Kde je felčar?“ zařval Thomas.

Chlapci okamžitě vyskočili. „Je u mužů, kteří jsou zranění ještě hůř,“ odpověděl mladík, který se snažil Ruperta ošetřit kravincem.

„Co to je?“ zeptal se Thomas a ukázal na páchnoucí hroudu v jeho ruce.

„Kravské lejno. Úplně čerstvé, aby udrželo ránu teplou a vytáhlo jed,“ odpovídal horlivě panoš o něco mladší než Rupert. „To je ten nejlepší prostředek. Felčar to taky tak dělá. Ale vytáhnout šíp jsme si netroufali.“

Thomas spolkl pohrdavou poznámku o felčarovi a jeho metodách.

„Okamžitě to dej pryč a dones mi vodu! Nebo ještě lépe víno!“ poručil.

Teď to vypadalo, že ho Rupert konečně poznal.

„Jste teď nakonec i chytřejší než ranhojič?“ zeptal se nevěřícně a zuby mu drkotaly.

„Ještě se budeš divit, co všechno umím, když to musí být,“ odpověděl Thomas.

Vytáhl dýku a rozpáral látku kolem rány. Šíp vězel pevně, ale ne moc hluboko ve svalu, dokonce bylo vidět jeho špičku. Možná se mu podaří ho vytáhnout. Jestli je opravdu otrávený, tak je důležitý každý okamžik.

„Ty přines pár žhavých uhlíků,“ ukázal na jednoho chlapce, „a pospěš si. Vy dva ho budete držet, přitiskněte ho k zemi, aby se nehýbal, až budu šíp vytahovat.“

Panoši poslechli, třebaže bylo vidět, že s ním nesouhlasí. Thomas se rychle rozhlédl po něčem vhodném, pak vytáhl Rupertovi z opasku jeho jídelní nůž a strčil mu rukojeť mezi zuby.

„Rychle se pomodli! Pak se zakousni a drž. V myšlenkách se třikrát pomodli Otčenáš.“

Rupert přikývl a nespustil z Thomase pohled.

Mladý rytíř vedle něj poklekl, krátce se pomodlil, oběma rukama chytil šíp a prudce ho vytrhl. Ale špička zůstala v ráně. Vyvalil se proud krve.

„Utíkej za felčarem, ať pošle nástroj na vytahování hrotů ze šípů,“ rozkázal Thomas panoši Filipovi, nejmladšímu ze skupiny, který vypadal, že brzy omdlí.

Dal zraněnému napít trochu studené vody, pak ho otočil na zdravou stranu a vylil na krvácející ránu všechno víno, které mu přinesli. Chtěl vyplavit co nejvíc jedu.

Rolandův chlapec udýchaně přiběhl. „Felčar ho potřebuje sám. A může to ještě trvat nějakou chvíli, než přijde. A stejně by prý nástroj nedal z ruky,“ vypravil ze sebe a rozkašlal se.

„Tak to je smůla pro vašeho kamaráda,“ zalitoval Thomas. „Utíkej ke kováři a přines jeho nejužší kleště. Nemůžu tam tu špičku nechat.“

„Chci počkat na ranhojiče!“ vykřikl Rupert z posledních sil.

„Než se sem dostane, byl bys mrtvý,“ klidně prohlásil Thomas. Vstal a rozpálil čepel své dýky nad plamenem svíčky. Opatrně sjel hrotem po špičce šípu a pokoušel se ho drobnými pohyby uvolnit.

„Rozpal kleště!“ přikázal nejmladšímu panoši a dal mu přesné pokyny. Pak opatrně vzal rukojeť dýky do levé ruky, pokusil se pozvednout špici, jak jen to šlo, nahoru a zachytil ji kleštěmi, které držel v pravé ruce.

Zatáhl a špička byla venku. Rupert zařval a omdlel. Přihlížející panoši jen zasténali a jeden z nich rychle vyběhl, aby za stanem vyhodil ze žaludku poslední jídlo. Z rány se valilo tolik krve, že Thomasovi bylo jasné, že ji musí vypálit. Možná tím zneškodní i jed, pokud nějaký do Rupertova těla vnikl. Poručil jednomu z chlapců, aby podržel dlaň na krvácející ráně a na pánvi s rozžhaveným uhlím rozpálil dýku.

„Vy dva, ještě ho podržte!“ rozkázal. Bledí chlapci bez odporu poslechli.

Když přitiskl žhavé železo na ránu. Rupert se probral a bolestí řval. Chtěl se vzepřít, ale přátelé ho tiskli k zemi.

„Ještě jednou a máš to za sebou,“ povzbuzoval Thomas nešťastného panoše. „A máš mé slovo, kdybych to někdy chytil já, můžeš mi tohle všechno vrátit.“

„Tak to se těším,“ zasténal Rupert.

Thomas viděl, že chlapec už zase ztrácí vědomí. Dal mu napít vody znovu mu vsunul střenku nože mezi zuby.

„Připraven?“

Rupert kývl. Nedokázal spustit oči z rozžhavené čepele, ale tentokrát sebral všechny síly, aby neřval.

„Můžete ho pustit,“ přikázal Thomas panošům, když byl hotový. Prohlédl si jizvu. Už nekrvácela. Víc teď dělat nemůže.

Matka by jistě věděla, co dál. Pamatoval si, že radila držet raněného v teple a dávat mu hodně pít. Má ránu zavázat? Ale pak by se k ní plátno přilepilo. Jedním si byl jistý: v žádném případě na ni nesmí přijít kravinec, který je v podobných případech často považovaný za všelék.

„Držel ses dobře,“ pochválil panoše. „S boží pomocí se to brzy zahojí.“

To ho přivedlo ještě na jednu myšlenku. „V táboře biskupa Martina je mladý benediktin, má nakřivo tonzuru. Požádej ho, ať sem přijde. Možná bude vědět ještě nějakou radu,“ přikázal Filipovi.

Když pro něj v Prešpurku mnich přišel, aby ho odvedl ke zpovědi, všiml si, že nemá prsty od inkoustu, jako mívají písaři, ale bříška zbarvená zeleně, jako mívala matka, když krájela čerstvé byliny. Mnozí mniši mají léčitelské znalosti. Možná dokáže pomoct.

„Děkuju vám, pane,“ ozval se chraptivě Rupert a znělo to upřímně.

„Odkud vlastně pocházíš?“ zeptal se Thomas. „A máš doma nějakou hezkou sestru?“ pokračoval, aby ho rozptýlil.

„Tři pane,“ usmál se panoš. „Ale ani jedné byste se raději neměl dvořit, chcete-li se ještě radovat ze života.“

„No jestli mají tak proříznutou pusu jako ty, tak to abych se jim vyhnul obloukem,“ zamrkal na něj šibalsky Thomas a vyšel ven.

Teprve za svítání si mohli udělat přehled o tom, co všechno se v noci událo. Ve tmě došlo v táboře na pěti místech k přepadení. U vozů se zásobami byly víc než dva tucty mrtvých: pacholci od koní a několik nebohých poutníků, kteří se k nim připojili na cestě do Svaté země. Vojsko s nimi mělo potíže, protože původně měli táhnout jen muži zkušení v boji a schopní se sami za své peníze živit. Ale nebylo možné všechny odmítnout, koneckonců úkolem celé křížové výpravy je chránit poutníky, kteří chtějí do Jeruzaléma.

Byli ostřelováni šípy, před kterými ve tmě nebylo ochrany. Ale když pak útočníci vyrazili a chtěli drancovat, čeští rytíři se na ně vrhli a asi dvacet jich zabili.

Bylo usmrceno také deset koní, dvanáct ukradeno a s nimi i několik pytlů zrní.

Thomasův zajatec ještě za úsvitu vykrvácel. Šest ostatních klečelo se svázanýma rukama a nohama před císařským maršálem a byli vyslýcháni, aby se zjistilo, na čí pokyn jednají. Ovšem pokus ztroskotal na tom, že nikdo neznal jazyk druhé strany.

Maršál Jindřich z Kaldenu se tedy po dlouhém naříkání zatčených, kteří zřejmě prosili o milost, jednoduše zeptal: „Izák Angelos?“

Zajatci horlivě přikyvovali a opakovali jméno byzantského císaře.

To maršálovi stačilo jako přiznání, že císař na ně poštval tyhle lupiče.

„Pověste je!“ rozkázal a rozkaz byl okamžitě splněn.

Pusté klení a nadávání na nespolehlivost Byzantinců znělo odevšad a muži se rozcházeli do svých táborů. Vždyť přece Izák Angelos už před rokem slíbil císaři Friedrichovi pokojný průchod svou zemí, doprovod a nákup zásob za pevnou cenu, stejně jako uherský král, který vše dodržel. Vyslal tehdy do Norimberku svého kancléře, tedy žádného malého úředníčka, nýbrž někoho, jehož slovo závazně platilo. A tři velmi úctyhodní muži císařství, Friedrichův syn vévoda švábský, biskup z Würzburgu a vévoda Leopold Rakouský, přísežně prohlásili, že vojsko má k byzantské říši výhradně mírové vztahy.

Ovšem znesvářeni byli nejen císař východořímský se západořímským, ale také východořímská církev se západořímskou.

Thomas o všem uvažoval, když se po popravě zajatců vracel do wettinského tábora. Podle jeho názoru vypadali oběšení spíš jako lupiči a obyčejní lapkové než muži, které vyšle císař, aby bojovali proti jinému císaři. Všichni byli oblečení v rozedraných hadrech a zbraně uloupili.

Možná tu opravdu zuří válka, která začala již před jejich příchodem. Ale jak to můžou zjistit? Nu, on se teď nejprve musí podívat, jak se daří jeho panoši, a pak bezpodmínečně zajít za knězem a vyzpovídat se. Dneska poprvé zabil člověka, přesně vzato vlastně dva, když uváží, že ten druhý muž vykrvácel z rány, kterou mu zasadil.

„Zabil jsi dva zloděje,“ opravil ho Roland. „Bezectnou pakáž, která zákeřně útočila za tmy a vystřelovala otrávené šípy. Jeden z nich málem zabil tvého panoše. A ještě pořád není jisté, jestli na to ten chlapec neumře.“

Když Thomas mlčel, Roland netrpělivě pokračoval: „Nechápu, nad čím přemýšlíš. Jsi rytíř a zabíjení je tvá práce. Cožpak jsme se nevydali na cestu, abychom bojovali proti nevěřícím?“

Tohle nebyli nevěřící, chtěl namítnout Thomas. Ale přítel má pravdu: zbožní křesťané to taky nebyli, patřili k pakáži, před kterou mají rytíři ochraňovat bezbranné. A mezi jejich oběťmi byli lidé, kteří vůbec nesáhli po meči: pacholci od koní a jeho panoš.

„Ještě před několika týdny ses nemohl dočkat, že zabiješ Rutgera. Na tos zapomněl?“ připomenul mu Roland.

„Ano, ale toho znám a vím, že si smrt zaslouží,“ opáčil Thomas. Ale jakmile ta slova vyřkl, přepadly ho pochybnosti. Teď, když zabil, se mu smrt už nejevila tak samozřejmá. Něco jiného je o zabíjení mluvit a něco jiného mít na rukou něčí krev.

„Jeho otec si zasloužil smrt,“ opravil ho Roland. „Nemůžeš chtít Rutgera trestat za činy jeho otce, přestože je to zákeřný prevít. Kdyby člověk chtěl pobít všechny toho druhu, zůstalo by na tom božím světě dost málo lidí.“

Při té představě se Thomas zasmál a dal příteli zapravdu.

„Nevíš, kdy můj otec poprvé někoho zabil?“ zeptal se s nadějí, že to Roland možná někdy slyšel od Raimunda.

„Ne. Ale vím, kdy a proč poprvé zabil tvůj nevlastní otec,“ odpověděl přítel k Thomasovu překvapení. „Tehdy byl ještě panoš. A zabil takového lotra, jako byli ti dnešní, když se chystal přepadnout tvou matku.“

Thomas se okamžitě cítil lépe a jeho úcta k Lukasovi vzrostla ještě víc. Další důvod proč být vděčný a neudělat mu ostudu. Nevlastní otec by se jistě neutápěl v takových úvahách.

Když se Thomas vyzpovídal a dostal rozhřešení, postaral se, aby jeho panoše naložili na vůz. Chlapec chtěl mermomocí pokračovat dál na koni, ale rytíř mu to přísně zakázal.

„Nedopustím, aby se mi ostatní rytíři smáli, že můj panoš padá z koně,“ zašeptal mu. „Jen si představ, jak s tímhle zraněním vsedáš na koně, a přiznej, že to byl zase jednou hloupý nápad.“

Doslova viděl, co se za Rupertovým čelem odehrává, a že je mladík nakonec rád, že do sedla nemusí.

„Ano, pane,“ přiznal panoš.

Thomas se ujistil, že Rolandův panoš dokáže sám složit stan a všechny jejich věci. Filip se snažil a pilně pracoval, ale Roland si o svého panoše také dělal starosti, jen trochu jiné než Thomas o Ruperta.

„Neměli ho posílat na tuhle výpravu,“ svěřil se příteli mezi čtyřma očima. „Je příliš slabý a nemůže se zbavit těch záchvatů kašle, ani když je teplo a slunečné počasí. Tohle z něj nemůžu vyhnat tvrdým cvičením se zbraní, jako ty z toho tvého vejtahy jeho domýšlivost. Zřejmě jsme dostali panoše, které nikdo jiný nechtěl. Ty vejtahu a já schouru. Ale…,“ nedokázal Roland potlačit ušklíbnutí, „připadá mi to jako spravedlnost, že zrovna ty se musíš trápit se vzpurným panošem. Budu to vyprávět Hartmutovi, až se vrátíme do Míšně. Určitě mě pozve na velký džbán vína, aby se o tom dozvěděl víc.“

„My se do Míšně nevrátíme, zapomněls na to?“ namítl Thomas a přítele tak umlčel. „Ani kdybychom tohle válečné tažení přežili, v markrabství bude vládnout Albrecht z Wettinu. A my jsme zavržení.“

Vojsko ještě nebylo připraveno vydat se na cestu. Poprava lupičů, pohřbení vlastních mrtvých a péče o zraněné protáhly obvyklý ranní program. Thomas se tedy rozhlížel, zda neuvidí mladého benediktina. Chtěl mu poděkovat za to, že ošetřil Rupertovo zranění. K svému překvapení ho našel u vozu, na kterém jeho panoš ležel. Právě přikládal nějaké sáčky na vypálenou ránu. „To jsou vařená lněná semena. A nedovol nikomu, aby ti to mazal nějakou mastí nebo přikládal páchnoucí obklady. V klidu lež a modli se, aby tě Bůh uzdravil,“ nabádal zraněného a zjevně zapomněl na svou obvyklou zdrženlivost.

„Budu se modlit, bratře. Ale všechno ostatní raději domluv s mým pánem,“ odpověděl Rupert, když viděl přicházet Thomase.

„Dodržuj pokyny, které ti bratr dal,“ nařídil rytíř a Rupert se uklidnil. Prve se obával, že by jeho pán mohl přijít na ještě podivnější metody než ten mnich. Přitom přece každý ví, že na čerstvou ránu se má přiložit kravinec!

Thomas se obrátil k mladému mnichovi. „Děkuji ti, bratře, že ses postaral o mého panoše.“

„Překvapilo mě, že jste dal zavolat rovnou mě,“ přiznal benediktin. „Jak jste mohl vědět, že jsem byl v našem klášteře pomocníkem bratra ošetřovatele?“

„Protože máš nazelenalé prsty,“ usmál se Thomas. „Sbíráš byliny, viď? Moje matka se také vyzná v léčitelství a dala mi na cestu spoustu rad.“

„Tak to by se měl váš panoš za vás pomodlit. Vaše rychlé jednání mu nejspíš zachránilo život.“

„Abych se přiznal,“ svěřil se Thomas, „necítil jsem se při tom moc dobře. Ale felčar měl jinou práci a ten chlapec by jinak možná umřel.“

„Minulou noc bylo mnoho mrtvých a kdoví, kolik zraněných je ještě bude na onen svět následovat. Kéž jim Bůh dopřeje uzdravení!“ Mladý mnich se pokřižoval.

„Jeden život jsem zachránil a dva vzal,“ zašeptal Thomas.

„A nejste snad proto v tomhle tažení?“ zeptal se benediktin, jenž okamžitě pochopil, co má rytíř na mysli. „Předpokládám, že jste dostal velkorysé rozhřešení za to, že jste zabil dva lupiče.“

„To ano…“

Thomas spolkl další slova, která měl na jazyku, a raději začal mluvit o něčem jiném. „Jestli mi, bratře, dovolíš tu otázku, proč ty ses vydal s křížovou výpravou? Když jsem tě viděl poprvé, napadlo mě, že se hodíš do kláštera, ale ne do drsného, válečného světa.“

Mnich s křivou tonzurou se smutně pousmál. „Tam bych také nejraději zůstal a jednou s boží pomocí převzal práci bratra ošetřovatele nebo zahradníka v bylinkové zahrádce. Ale můj opat mě poslal na tuhle výpravu, abych sám našel odpověď na otázku, kterou nechtěl v kapitule slyšet.“

„A co to bylo za otázku?“

Odpověď předcházel hluboký povzdech z nejhlubšího srdce. „Šlo o spis jednoho anglického duchovního, jenž je zběhlý v právech. Moudrý Radulf míní, že Bůh si nepřeje žádné prolévání krve, ani když jsou zabíjeni Saracéni. A rovněž úplné odpuštění všech hříchů křížovým rytířům nemůže být v božím smyslu, protože hříšníci si nejprve musí své hříchy odpykat, než jim je Bůh odpustí.“

„A to se tvému opatovi tak moc nelíbilo, že tě poslal na tuhle dlouhou a nebezpečnou cestu?“ svraštil čelo Thomas.

Takže mladý benediktin tady není dobrovolně, nýbrž za trest za své pochybnosti. Ovšem pochybnosti, jimiž zpochybňuje papežovo vyhlášení křížové výpravy.

Docela věřím, že se to opatovi nelíbilo, pomyslel si Thomas. Ale cožpak mu nebylo jasné, jakým nebezpečím mladého bratra vystavuje? Vždyť je snad na to, co na nás možná čeká, ještě slabší než Rolandův postonávající panoš. Navíc vypadá, že nikdy předtím neopustil klášterní zdi.

„Všichni jsme v rukou božích. Jak se Jemu zlíbí, bude nás zkoušet nebo chránit, dodal odevzdaně benediktin a sklopil hlavu.

Rytíř a mnich na křížové výpravě proti nevěřícím, a oba mají pochybnosti o tom, co děláme, pomyslel si Thomas napůl stísněně a napůl posměšně. To se tedy vydali na cestu ti praví.

Rozhodl se, že podle možností dohlédne na mladého benediktina, aby se mu nic zlého nestalo.

„Pověz mi, bratře, jak se jmenuješ, abych na tebe mohl vzpomenou ve svých modlitbách!“

„Notker. A já se budu vřele modlit za vás, Thomasi z Christiansdorfu.“

Poselstva

Rupertovo zranění se špatně hojilo, mokvalo a na okra jích začala rána hnisat. Teprve když Thomas jizvu znovu rozřízl, vymačkal hnis a bratr Notker ránu potřel pronikavě páchnoucí tekutinou, zánět pomalu ustupoval.

Vojsko křížových rytířů táhlo dál na jih a každý den se potýkalo s novými obtížemi. Cesty byly úzké, strmé a často musely být nejprve uvolněny a vyklizeny. Vesnice, jimiž procházely, byly jako vymetené. Zásoby se povážlivě tenčily, protože nikde nebylo možné je doplnit. Nejhorší však byla neustálá přepadení zamířená hlavně na vozy s proviantem.

Procházeli lesnatou oblastí a neustále museli počítat s tím, že z pahorku porostlého stromy na ně vyletí mračno šípů nebo se na kolonu sesypou ze stromů lemujících stezku. Jakmile to ráz krajiny dovolil, vyráželo několik jezdeckých oddílů do protiútoků, zajatci byli pověšeni na nejbližší stromy a ponecháni tam pro výstrahu.

Výprava ztratila už na sto lidí a ještě víc koní, kteří byli zranění, zabití nebo ukradení.

Vzhledem k posíleným nočním hlídkám byli rytíři někdy přes den tak unavení, že málem usínali v sedlech. Ale i za denního světla museli být ostražití, protože v každém lese a za každým keřem mohli číhat útočníci.

To všechno drásalo nervy mužů a stále hlasitěji nadávali na zákeřnost byzantského císaře. Záhy začaly kolovat zvěsti, že se spojil se Saladinem.

Červenec se zvolna chýlil ke konci. Thomas a Roland byli na tuto noc přiděleni na druhou hlídku. Skromnou večeři snědli ve společnosti rytířů z Weißenfelsu a Míšně. Dneska se však neodebrali hned po jídle na lůžko, aby se aspoň trochu vyspali. Čekali na novinky. Hrabě Dietrich byl povolán na radu šedesáti a po celém táboře se už dávno rozšířila zpráva, že za dne přijelo několik poslů.

Rozhovory mužů sedících u dvou dlouhých stolů pod plátěným přístřeškem se zase jednou točily kolem toho, co na ně asi ve Svaté zemi čeká: ulice dlážděné mramorem a zlatem, podivná zvířata, Saracéni se zvláštně zahnutými meči a koňmi, kteří jsou malí jako kozy a rychlí jako kočky. Hlavně o tom posledním se dost pochybovalo, především mladí rytíři se tomu smáli.

Thomas a Roland se rozhovorů neúčastnili. Od Rolandova otce, jenž měl chov koní, věděli, že Saracéni mají podivuhodně malé a hbité koníky, avšak nikdy žádného neviděli.

„Kdo by jezdil na koze?“ zasmál se mladík jménem Bruno s plavými vlasy a řídkým plnovousem, jeden z těch, kteří se přidali k výpravě, aby unikli věřitelům. „A proč by měl někdo bojovat křivým mečem? To nevěrci nemají pořádného kováře?“

Energicky mu odporoval Gottfried, nejstarší z Dietrichových rytířů, jenž před několika lety putoval do Jeruzaléma, než město obsadil Saladin se svým obávaným vojskem.

„Saracénští kováři a řemeslníci jsou mnohem lepší než naši! A stejně tak jejich lékaři a učenci.“

„Nevynášejte nevěřící nad křesťany, nebo se dopustíte hříchu!“ okřikl ho ostře jeden z mužů z biskupova tábora.

Starý křižák vytáhl dýku, jejíž čepel byla zdobená jemným vzorem, a podržel ji tak, že se na ní odrážela zář ohně. „Přece uznáte, že tahle damascénská dýka je lepší než to, co vyrobí váš vesnický kovář.“

„Pak ji vyrobili arménští nebo syrští křesťané,“ uraženě zvolal biskupův muž.

„No jistě,“ zavrtěl Gottfried hlavou nad takovou zavilostí.

Než mohla propuknout hádka, zvolal Wiprecht: „Hrabě přichází!“

Rytíři okamžitě povstali, aby svému veliteli prokázali čest.

Hrabě si dal nalít pohár vína a postavil se k čelní straně stolu.

„Zítra dojedeme do města Niš, kde pro nás bude tři dny otevřený trh, abychom se mohli zásobit vším potřebným,“ oznámil.

Zpráva vyvolala hlasité nadšení.

„To se věrolomný Byzantinec konečně rozpomněl, že by měl držet slovo?“ vykřikl rytíř z Auenweileru.

Na Dietrichově obličeji se objevil ironický úsměv. „Niš už nepatří pod vládu byzantského císaře. Město dobyl srbský velkokníže Štěpán Nemanja, stejně jako část Bulharska a Makedonie. Kníže našeho císaře přijme s velkou slávou. Nabízí nám ozbrojenou pomoc a císaři lenní svrchovanost nad dobytými územími.“

„Ať náš císař přijme srbského knížete jako svého vazala a společně potáhneme proti Byzanci!“ zvolal Auenweiler.

„Jste moc horká hlava, Humfriede,“ napomenul ho hrabě. Potom se opět obrátil k celé společnosti. „Nechci tajit, že takový návrh předložilo i několik členů rady šedesáti. Ale naším cílem je Jeruzalém, a nikoli Konstantinopol, která je navíc křesťanské město!“

„Konstantinopoli bych rád viděl aspoň jedním okem,“ zašeptal Thomas kamarádovi. „Prý je tam kostel, který se jmenuje Hagia Sofia, je největší na světě a je to opravdový zázrak.“

„Dávej si pozor, co si přeješ,“ sykl Roland. „Jestli to bude s byzantským císařem takhle pokračovat, Friedrich s námi nakonec udělá malou okliku přes Konstantinopol. A jistě to nebude přátelská návštěva.“

Většina rytířů kolem nich si zřejmě myslela totéž, protože se teď někdo zeptal: „Je pravda, hrabě, že dneska dorazila ještě další poselstva? Že poslal zprávu i byzantský císař? Dodrží konečně své slovo?“

„Ano, dneska došla ještě další důležitá poselství,“ přisvědčil Dietrich. „Posel uherského krále potvrdil, že byzantský císař skutečně válčí na druhé straně moře v Malé Asii.“

„Copak se tam asi děje, když mu připadá důležitější odebrat se s vojskem tam, zatímco mu tady Srbové obsadili severovýchod země?“ zvolal starý křížový rytíř Gottfried a rozesmál tím ostatní.

„Ano, zdá se, že císař Izák Angelos je v současné době velmi zaměstnaný muž,“ poznamenal výsměšně Dietrich. Postavil jednu nohu na lavici a lehce se o ni opřel rukou. „A buď má velmi podivný humor, nebo hodně krátkou paměť. Protože jeho posel nám sdělil něco hodně překvapujícího. Jeho pán je prý udiven naším vstupem do jeho země a doufá, že hodláme jen v míru projít. Kdyby o tom byl včas zpraven, zajistil by důstojný doprovod a připravil trh, abychom si mohli doplnit zásoby ke své spokojenosti.“

„Východořímský král je prolhanej pes!“ zařval rytíř z Auenweileru. „Vždyť do Konstantinopole byli vysláni poslové! Urození muži! Co s nimi udělal?“

„Uklidněte se,“ nabádal ho hrabě z Weißenfelsu. „Naši vyslanci jsou kousek před Konstantinopolí a potvrzují, že byzantský císař se ve městě nezdržuje. Jen poslal vzkaz, že pro naše důstojné přijetí bude všechno připraveno ve městě Sofie, to je odtud vzdáleno patnáct dní pochodu.“

„Patnáct dní pochodu?“ zvolali zděšeně biskupovi muži. „Jak dlouho tohle všechno ještě potrvá? Kde je doprovod a zajištěná možnost nakoupit na trhu?“

„To všechno dostaneme zítra od Srbů v Niši. A připomínám znovu, abyste svou nelibost nad nespolehlivými Byzantinci neprojevovali vůči spojencům v Niši! Dobře víte, jaké tresty jsou za drancování. A teď se rozejděte na svá místa, nebo si jděte odpočinout.“

Čtyři dny tábořilo vojsko v Niši a ty čtyři dny po mnohatýdenním úmorném pochodu lesními oblastmi obsazenými lupiči a přes prázdné vesnice, po častých přepadeních a bez možnosti doplnit si zásoby, skýtaly vítanou změnu.

Jen při pohledu na zralé ovoce na trhu a vdechnutí vůně čerstvě pečeného chleba se mužům sbíhali sliny v puse. Mnozí se zcela nepokrytě těšili na to, že ve městě si jistě seženou i nějaké nevěstky, navzdory složenému slibu křížových rytířů.

Thomas dospěl k názoru, že jeho panoši se už vede natolik dobře, aby mohl spolu s ostatními obstarat nákupy, a on se tak s rytíři vypravil na hrad, kde chtěl velkokníže Štěpán Nemanja přivítat císaře a jeho družinu.

Dal Rupertovi peníze, podrobné pokyny, co potřebují, a důrazný rozkaz, aby část ovoce odnesl mladému benediktinovi jako odměnu za poskytnutou pomoc. Maso by mnich nechtěl, ale možná pro něj sežene kousek sýra. „A v tom vedru nekupuj žádnou rybu, kterou jsi předtím neviděl plavat v sudu s vodou,“ kladl na srdce panoši, jehož chování se po zranění a Thomasově ošetření výrazně změnilo k lepšímu.

Bylo už pozdě v noci, když se Thomas s Rolandem vrátili do tábora, stále ještě přemoženi dojmem, jaký v nich vyvolalo slavnostní přijetí, bohatá hostina a skvostné dary, které dal srbský kníže jejich císaři.

Panoši na ně čekali, a jakmile je uviděli, vyskočili na nohy. „Vyřídili jsme všechno, jak jste přikázali,“ oznamoval Rupert, ale stejně jako hubený Filip se tvářil podivně a oba na sobě měli patrné známky pořádné rvačky.

„Hrozny jsou opravdu sladké, ochutnejte,“ horlivě doplnil Filip.

„Snad jste se na trhu neprali s místními?“ výhrůžně se zeptal Thomas.

Filip sklopil hlavu a kradmo pohlédl na Ruperta, který pochopil, že jasná odpověď je na něm.

„Ne, pane. S našimi,“ přiznal přidušeně.

„Mám snad být nakonec rád, žes nezmlátil lidi, kteří nás tu vlídně přijali, ale jen naše spolubojovníky?“ zaburácel Thomas. „Víš ty vůbec, jaký trest je za rvačky v táboře? Měl bych tě hned poslat domů!“

„S kým jste se to dostali do křížku a proč?“ zeptal se Roland a určitě to neznělo shovívavě.

„Pane, několik mužů se na trhu přestalo ovládat, když uviděli všechny ty dobroty, a začali drancovat. Jeden z nich chtěl Filipovi sebrat chleba, který už pro vás koupil, druhý zase sahal pod sukni ženě, co u stánku prodávala kuřata,“ vysvětloval Rupert se sklopenou hlavou. „Tak jsem musel zasáhnout…“

Thomas pohlédl na Rolanda a poznal, že přítel si myslí totéž co on. Událost je nepříjemná, ale představa si spravedlivě rozčileného Ruperta uprostřed rvačky v nich prostě vyvolávala smích.

„A jako to dopadlo?“ zeptal se s předstíranou přísností Thomas.

Jeho panoš si oddychl, že nebyl hned poslán zpátky domů. Teď v jeho slovech dokonce znělo jisté nadšení. „Nejdřív to byla dost nepřehledná pranice, ale pár lidí z tábora vévody z Merana se přidalo na naši stranu a nastolili jsme pořádek. Jo a tomu benediktinovi jsem odnesl, co jste přikázal,“ dodal jedním dechem.

„Svlékni si košili!“ přikázal Thomas.

Z Rupertovy tváře se úsměv rázem vytratil. Předpokládal, že pán ho chce potrestat několika ranami metlou.

„Chci se jen podívat, jak ta rvačka prospěla tvému zranění,“ uklidnil ho Thomas a netrpělivě zakoulel očima.

Mladík si s Filipovou pomocí svlékl bliaut a přetáhl košili přes hlavu. Jak se Thomas obával, strup se zčásti uvolnil a krví nasáklý plátěný obvaz se lepil na kůži.

„To znamená, že ještě nebudeme moct začít s cvičením se zbraní,“ poznamenal přísně Thomas. „Filipe, roztrhej na pruhy čistý kus plátna a obvaž mu to. A pak si jděte lehnout, vy blázni. Protože jste se bili za to, aby pár lumpů nezostudilo naše vojsko, nebudu vám tu rvačku mít dál za zlé.“

„Ano, pane,“ odpověděli chlapci jednohlasně a vyběhli ze stanu.

„Kdo by to řekl? Ono z těch dvou budižkničemů přece jen ještě něco bude,“ poznamenal Thomas, když byli panoši z doslechu.

„Koukám, že sis už u toho svého mládence zjednal úctu,“ zasmál se Roland. „Prve by si člověk opravdu myslel, že z tebe má strach.“

Potom změnil tón a vážně pokračoval. „Ta záležitost s drancováním je ošklivá věc. Jen přemýšlím, co se stane, když muži ve výpravě dostanou ještě větší vztek na věrolomné Byzantince. A jak tomu chce císař zabránit.“

„Možná dosud nikdo nedrancoval jen proto, že v tom bohem opuštěném bulharském lese nebylo co,“ uvažoval Thomas a ta myšlenka oba značně znepokojila.

Vojsko puštěné z řetězu

Křížové vojsko se v Niši zotavilo po útrapách minulých týdnů a doplnilo zásoby jídla, krmení, zrní, zeleniny a medu. Samozřejmě se o události na tržišti mluvilo po celém táboře a biskup z Würzburgu, obratný v zacházení s mečem i slovem, měl naléhavé kázání o zavrženíhodnosti takového počínání.

Z Niše pokračovalo vojsko dál, posíleno doprovodnými oddíly Srbů, nyní už seřazeno do bojových útvarů. Vpředu šel předvoj složený z Uhrů a Čechů, ten musel často odklízet překážky, jimiž byly úzké, horské cesty zablokované. Za ním dva velké oddíly jezdců v těžké zbroji pod velením Bedřicha Švábského, závěr tvořila družina v čele s císařem a za ní ostatní doprovod a vozy se zásobami.

Všechny naděje se upínaly k příchodu do Sofie, kde byzantský císař slíbil výpravě důstojné přijetí a možnost nákupu na trhu.

Ale když vojsko po čtrnácti dnech pochodu jednoho horkého, uprášeného dne v polovině srpna dospělo k cíli, bylo město liduprázdné. Nikde ani zrníčko, natož slibovaný trh. Hrozilo, že vření mezi muži překypí.

Po pěti dnech dalšího pochodu se přiblížili k Philippopelu, dalšímu velkému městu. Vojsko zde rozložilo tábor. A zde také dopis byzantského císaře způsobil, že pobouření naplno propuklo.

Kousek cesty od Philippopelu, při jednom z nečekaných, zákeřných útoků, přišel Roland o svého koně.

Thomas ani neslyšel zasvištění šípu, jen ke svému zděšení viděl, jak přítelův vraník padl a jezdce napůl zavalil. Okamžitě zastavil Radomira a seskočil, aby se podíval, co je s Rolandem. Teprve teď objevil šíp, který se koni zabodl do krku. A okamžitě také poznal, že zvíře nelze zachránit, protože při pádu si zlomilo obě přední nohy.

Roland zjevně nezraněný vylezl vzápětí zpod vraníkova těla. Kolem zněly hlasité rozkazy, aby se všichni semkli a chránili kolonu štíty.

Thomas se rozhlédl, aby zjistil, kde jsou útočníci. K přepadení došlo v řídkém lese, kde bylo málo podrostu. Proto záhy objevil jednoho z nich na stromě. Wiprecht svolal lučištníky a ve chvíli bylo několik lupičů sestřeleno na zem. S řevem padali z výšky. Jejich kumpánům se teď zřejmě jevilo nebezpečné setrvávat dál v korunách stromů a čekat, až je zasáhne šíp. Kryli se za silnými kmeny, hbitě slézali a co nejrychleji utíkali.

„Pronásledujte je a zabijte!“ zařval Wiprecht na tucet ozbrojenců. Rytíři měli zůstat na místě a chránit výpravu, bylo totiž možné, že první útok byla jen past, která měla bojovníky odlákat a druhá část lupičů by vykradla vozy se zásobami.

Thomas dostal rozkaz dohlížet na panoše, aby se nenechali strhnout k nějakým hloupostem. Rupert ho požádal, aby jako nejstarší z panošů směl ostatní bránit rovněž mečem a štítem, a bylo mu to dovoleno.

Když na ně zatím nikdo znovu nezaútočil, odvážil se Thomas starostlivě pohlédnout na přítele. Viděl, jak sedí u koně a promlouvá na něj. Pak tasil dýku a jednou ranou mu přeťal krční tepnu.

Thomase zamrazilo a odvrátil oči od zvířete, které se naposledy vzepjalo. Dovedl si představit, co se v Rolandovi odehrává. Pro rytíře znamenal jeho kůň víc než jen zvíře, které ho nosí na hřbetě, byl to důvěrník, kamarád, na jejich souhře závisely v bitvě životy obou. Ale kdo chtěl koně ovládat tak dobře, aby okamžitě poslechl každý rozkaz a nesplašil se v bitevní vřavě, neutíkal před ohněm a útočícími hordami, musel s ním trávit hodně času. Rolandův vraník byl ze skvělého chovu. Vychoval ho osobně Raimund, a kdykoli syn přijel domů, cvičil s ním. Poslední rok a půl poté, co byl Roland pasován na rytíře, byl se zvířetem skoro pořád a vztah mezi nimi byl tak těsný a důvěrný, jak se málokterému jezdci povede.

Ozbrojenci se hlučně vraceli podrostem. Někteří z nich drželi v rukou uťaté hlavy jako trofeje.

„Dostali jsme všechny až na jednoho,“ hlásil jejich vůdce, statný chlap s jizvou na tváři, jenž sloužil Dietrichovi na hradě Weißenfels a vydal se s ním také na křížovou výpravu. „Jeden nám unikl. Ale ať klidně vyřídí svým kumpánům, že na nás si vylámou zuby.“

Thomas šel k Rolandovi, stále ještě sedícímu u mrtvého koně. „Vezmi si Radomira,“ nabídl mu. „Beztak jsem si tak cenný dar od tvého otce nezasloužil. Jistě by s tím souhlasil.“

„Nesmysl,“ odmítl stroze Roland, otřel krvavou dýku o mech a vstal. „Dal ho tobě!“

„Nemůžeš jet do boje na nákladním koni!“ odporoval Thomas. Protože se k vojsku přidali jako uprchlíci, ani jeden z nich neměl kromě cestovního a nákladního koně ještě koně bitevního, vycvičeného do bojů, jak se sluší na rytíře táhnoucí do války.

Roland s hranou lhostejností pokrčil rameny. „Nejsem tady první, kdo to musí udělat. A můj nákladní kůň je pořád ještě lepší než herky, na kterých tu většina jede.“

Po mnoha útocích v uplynulých týdnech mnozí rytíři přišli o své bitevní i cestovní koně a museli se spokojit s nákladními.

Roland poručil svému zaraženému panoši, aby mrtvému koni odebral sedlo a postroje, z nákladního koně přeložil věci do vozu a osedlal ho. Pak přivolal několik pacholků, aby mrtvého koně odtáhli na káru.

Dneska večer nebude v táboře Weißenfelských k večeři jáhlová kaše ale pečené maso. Jen Roland a Thomas si nevezmou ani sousto.

Druhý den ráno zazněl vojenským táborem málo používaný signál. Nevyzýval k odjezdu a nebyl to ani poplach, nýbrž svolával všechny rytíře, aby se shromáždili na prostranství před ohromným, nádherným stanem, který v Ostřihomi darovala císaři uherská královna.

Thomas pohlédl na Rolanda, jehož to také zneklidnilo, a pak na Dietricha z Weißenfelsu, jenž se tvářil neproniknutelně a vypadal ještě vážněji než obvykle. Hned po ranní mši byl povolán na zasedání rady šedesáti a o chvíli později se vrátil, aniž komukoli cokoli prozradil.

Jakmile signál zazněl, rytíři okamžitě přerušili střídmou snídani, vzali ze stojanů meče a následovali Dietricha. Ten ještě v chůzi rozkázal ozbrojencům a panošům, aby začali se skládáním stanů a sedláním koní.

Co se asi bude dít, přemýšlel Thomas. Jakou zprávu pro nás císař má? A jaké rozkazy?

Rytířstvo se rychle shromáždilo, vytvořily se oddíly po padesáti mužích, a ty se seřadily před císařem. V uctivém odstupu, ale dostatečně blízko, aby všichni slyšeli, co jim císař sdělí. Musí to být důležité novinky, když je oznamuje císař osobně a nepřenechá to členům své válečné rady.

Friedrich Štaufský seděl na koni, vedle něj jeho maršál a biskupové z Würzburgu a Řezna. Pohlédl na shromážděné muže a pobídl bělouše, aby k nim pokročil o dva kroky blíž.

„Mí věrní!“ zvolal a vypadalo to, jako kdyby se i vítr utišil, aby jeho slova mohla dolehnout i na druhý konec prostranství. „Společně jsme se vydali za velkým, svatým cílem osvobodit Jeruzalém a pravý kříž, na němž zemřel náš Spasitel, z rukou nevěřících. Ale od chvíle, kdy jsme překročili hranici Byzance, kupí se před naší křížovou výpravou jedna překážka za druhou. Tyto zkoušky nám neukládá Bůh, aby se ujistil o naší odhodlanosti. Jsou to ubohé a zbytečné pokusy východořímského císaře, aby nás zastavil, přestože jeho kancléř Johannes Dukas nám podle příkazu svého císaře odpřísáhl, že budeme přátelsky přijati a bude nám poskytnuta veškerá pomoc, přestože tři vznešení mužové naší říše, mezi nimi i náš syn, přísahali, že projedeme zemí s mírovými úmysly.“

Co asi přijde teď, pomyslel si Thomas a na obličejích mužů kolem sebe vyčetl stejnou otázku, třebaže nikdo nepromluvil ani slovo.

„Ve snaze zachovat mír mezi Východořímskou a Západořímskou říší jsme s nekonečnou trpělivostí přijímali jeho výmluvy, přestože každý z vás i vašich mužů musel vzít na svá bedra další odříkání,“ pokračoval císař pevným hlasem.

„Ale slyšte, jakou nehoráznost nám dnes Izák Angelos dal vědět. Odmítá nám poskytnout slíbené lodě pro přepravu do Malé Asie. A nejen to, on nám zakazuje další cestu!“

Hluk, jaký se po těchto slovech ozval, byl nepopsatelný. Po týdny nastřádaná zlost rytířů se provalila, ozývaly se výkřiky: „Zrádce!“ nebo „My si nenecháme nic zakazovat!“

Friedrich Štaufský promyšleně ponechal mužům čas, aby vykřičeli svůj vztek a pobouření. Pak zvedl ruku na znamení, že chce pokračovat. Rázem zavládlo ticho.

„Ne, My si nenecháme zakazovat to, co bylo dohodnuto a odpřísáhnuto! Ale vyslechněte si do konce, kam až sahá zrada toho Byzantince. Máme spolehlivou zprávu, že Izák Angelos vězní naše posly, ctihodného biskupa Hermanna z Münsteru, hraběte Roberta z Nasavy a našeho komorníka Markwarda z Neuenburgu. Ukradl jim peníze a oblečení a bez ohledu na jejich stav je nahé vsadil do žaláře.“

Tak neslýchané porušení všech zvyklostí vyvolalo mezi shromážděnými rytíři takové pobouření a řev, že dokonce císařův skvěle vycvičený bělouš neklidně přešlapoval. Císař koně uklidnil a opět zvedl ruku, ale tentokrát výkřiky neutichly tak naráz.

„Křížoví rytíři ze Soestu a Provence, kteří se k nám chtěli připojit, jsou drženi v Konstantinopoli. A patriarcha Konstantinopole v chrámu Hagia Sofia vyhlásil, že kdo zabije sto z nás, bude mu vše odpuštěno, i kdyby zabil deset svých krajanů!“

Thomas nevěřícně hleděl na císaře a oba biskupy po jeho boku. To bylo… prostě nepochopitelné! Jak může duchovní vůdce křesťanů, třebaže patří k východořímské církvi, vyzývat k vraždění křesťanských poutníků? Pohlédl na Dietricha z Weißenfelsu, na jehož tváři byl výraz stejného odporu jako v obličejích biskupů. Je to tedy pravda?

„Na Konstantinopol!“ zařval jeden z družiníků hraběte Heinricha ze Saarbrückenu a tasil meč. „Potrestejme zrádce!“

Několik dalších rovněž tasilo zbraň a křičelo: „Na Konstantinopol!“ Připojovalo se jich stále víc a prostranstvím burácel řev: „Na Konstantinopol!“, „Na Konstantinopol!“

Friedrich se opět na chvíli odmlčel a pak si rázným gestem znovu zjednal klid.

„Potáhneme na Konstantinopol,“ prohlásil a sklidil hlasitý, nadšený souhlas z tisíců mužských hrdel. „Potáhneme na Konstantinopol, pokud Izák konečně dobrovolně nevydá to, co nám slíbil. Podřídíme si jeho zemi, dokud neustoupí, neposkytne nám lodě a nevyšle naše urozené posly do bezpečí. Kdyby neustoupil, dobudeme Konstantinopol!“

S nepřehlédnutelným zadostiučiněním, když nadšené výkřiky mužů umlkly, císař pokračoval: „Můj syn, král Jindřich, sestaví flotu, která nás bude podporovat z moře, zatímco my na město zaútočíme z pevniny. Napíše také papeži, že nepřátelé kříže jsou nyní usazeni i v Konstantinopoli a uskutečňují tam své zlé rejdy.“

Papež má vyhlásit křížové tažení proti křesťanům? pomyslel si Thomas zděšený do morku kosti. Přece jsme chtěli získat zpátky Jeruzalém z rukou Saracénů!

„Tak to vypadá, že se tvé neopatrné přání splní dřív, než si myslíš,“ zašeptal mu Roland.

„Ale nebudeme bojovat proti Saracénům, nýbrž proti křesťanskému městu!“ poznamenal užasle Thomas.

Přítel se však díval na celou věc s chladným rozumem. „Když Izák neustoupí, nezbývá nám nic jiného. Chceš do Jeruzaléma? Pak potřebujeme lodě! Musíme ho tedy dostat na kolena, aby konečně splnil své slovo.“

„Nezastaví nás!“ zvolal císař. „Na pahorcích před námi, mí věrní, leží Philippopel. Tam se dnes večer utáboříme. Obsaďte město a vezměte si, co vám bylo slíbeno a nebylo dobrovolně vydáno. Za Boha a Jeruzalém!“

Friedrich vytasil meč a rytíři ho napodobili a křičeli: „Za Boha a Jeruzalém!“

Většina se zjevně nemohla dočkat, až vyrazí.

„Vyjíždíme hned, doprovodné vozy pojedou za námi!“ oznámil maršál za ohlušujícího jásotu.

Za několik okamžiků bylo prostranství jako vymetené, rytíři spěchali ke svým táborům, dávali si sedlat koně a brali kopí.

Než by se člověk stačil pomodlit deset Zdrávasů, vyrazila jízda v plné zbroji pod velením švábského vévody: Bylo to několik tisíc rytířů v brněních a s těžkými zbraněmi, rozzuřených a pevně odhodlaných zničit všechno, co se jim postaví do cesty.

Modleme se, aby město bylo stejně opuštěné jako většina těch, jimiž jsme procházeli, pomyslel si Thomas, když se vyhoupl do sedla.

Císařův záměr dostat se do Svaté země v míru ztroskotal. Nyní Friedrich Štaufský, jenž několik měsíců železnou rukou udržoval disciplínu v mnohatisícovém vojsku, pustil tuhle obrovskou ozbrojenou moc ze řetězu.

Říjen 1189 v Merseburgu

Zřídka vyvolal dvorský sněm už předem takový rozruch, jako tomu bylo tentokrát, když král Jindřich svolal jeho zasedání do Merseburgu.

Jako požár se v zemi rozšířila zpráva, že Jindřich Lev porušil slovo a vrátil se z anglického exilu. Údajně proto, aby se v Braunschweigu pomodlil na hrobě své milované manželky Matyldy, jež zemřela tři měsíce po jeho odjezdu. Nikdo to však nepovažoval za skutečný důvod.

Vskrytu většina knížat dávno počítala s tím, že bývalý saský a bavorský vévoda využije císařovu nepřítomnost, aby se pokusil získat zpátky své tituly a území.

Jak bude sotva čtyřiadvacetiletý král asi postupovat proti zkušenému a v bojích zocelenému Welfovi, proti němuž jeho otec léta vedl tvrdou válku?

O odhodlanosti mladého Štaufa nebylo pochyb. Neochromovala ho myšlenka, s níž se kdysi potýkal jeho otec Friedrich, že totiž Jindřich Lev byl dlouhé roky jeho nejbližší spojenec, přítel a bratranec. Dokáže se však mladý Jindřich prosadit proti stejnojmennému starému bojovníkovi a jeho synům bažícím po moci stejně jako on?

Šuškalo se, že současný saský vévoda Bernhard z Anhaltu se třese jen při pomyšlení na to, že by se jeho předchůdce vrátil. Askánec vedl několik bitev, ale málokterou vyhrál. Proti welfské moci, jež byla i navzdory říšské klatbě a vyhnanství stále ještě značná, nemohl nasadit nic, co by se jí vyrovnalo. Vypadalo to, že nová válka proti Jindřichu Lvovi je nevyhnutelná.

Hosté, kteří se sjížděli do Merseburgu, však měli ještě jedno téma, o němž živě debatovali, ovšem jen v ústraní a vskrytu. Děsivé spory v rodině Wettinů prý budou konečně urovnány.

V srpnu na dvorském sněmu ve Würzburgu se mladému králi nepodařilo smířit starého míšeňského markraběte s jeho synem, jenž otce opravdu uvěznil, aby konečně mohl vládnout Míšeňské marce a přivlastnit si bohaté stříbrné doly.

Názory na to se velmi rozcházely. Starší se pohoršovali nad drzým činem nevděčného syna, leckterý mladý muž si však pomyslel, že Albrecht opravdu už čekal dost dlouho, až jeho otec odstoupí. Navíc když se proslýchalo, že jeho matka mu chce upřít dědictví a působí na Otu, aby je přiřkl mladšímu synovi. To se mu nelze divit, že chtěl vývoji událostí trochu napomoct.

Oto z Wettinu si uvědomoval, že při tomto dvorském sněmu nebude moct udělat ani krok, aniž by nebyl zvědavě, zlostně či posměšně sledován, bez ohledu na to, zda v nádherně malbami vyzdobené císařské falci, nebo v dómu. Za jiných okolností by mu to nevadilo. Teď ho však sužovalo pomyšlení, že by ho jen zázrak dokázal uchránit před tím, aby před očima krále a shromážděných říšských knížat objal svého nenáviděného syna na znamení smíru. A zázraky jsou v poslední době moc vzácné.

Hedvika mu trpělivě domlouvala a líčila všechno růžově, aby mu celou věc aspoň trochu usnadnila a učinila přijatelnou. Ale Oto i pouhou myšlenku na přikázané smíření pociťoval jako své hluboké pokoření.

Kdyby jen starý císař nebyl na křížové výpravě! Friedrich Štaufský by Otova neposlušného syna jistě přísně potrestal, už jen proto, aby další nenásledovali jeho příkladu. Ale nebylo náhodou, že Albrecht se svou vzpourou čekal, až císař překročí uherskou hranici. A s mladým králem udržoval dobré vztahy. Aspoň do té míry, do jaké je to s tímhle králem možné.

„Je to jen naoko,“ polohlasně promluvila Hedvika, jež zřejmě uhodla manželovy myšlenky. „Potrvá to okamžik! Vypraví ze sebe pár pokryteckých slov lítosti, ty ho krátce obejmeš a král bude spokojený. Nikdo neočekává, že mezi vámi najednou opět zavládne svornost a láska. Albrecht se v dohledné době beztak v Míšni neukáže, ale zůstane u krále. Jen ať mému zrádnému bratru Bernhardovi pomůže odolávat Lvovi! A Bernhardův obrovský strach před Welfem by tě měl odškodnit za to, že tehdy Albrechta povzbuzoval, aby proti tobě vystoupil. Pro mě a za mě může Bernhard klidně Sasko ztratit! Není hoden mít vévodství, když si ho nedokáže udržet.“

Oto s údivem vyslechl Hedvičin tvrdý názor na jejího nejmladšího bratra, jenž se poté, co byl Lev zbaven moci, k úžasu všech stal saským vévodou, pravděpodobně nejslabším a nejvíc smůlou pronásledovaným vévodou, jakého kdy země viděla. Její otec Albrecht Medvěd, bývalý markrabě Braniborska, i její starší bratři byli úplně jiní chlapi. To ho však jen na chvilku odvrátilo od pochmurných myšlenek, které se do něj zakously jako obtížný hmyz.

„To je pokoření, jaké jsem za celý život nezažil! Když můj otec musel přijmout podobnou potupu, nezbývalo mu nic jiného než se stáhnout do kláštera. A to mu tehdy bylo upřeno jenom jedno léno, nemusel se před celým dvorem otcovským políbením smiřovat se zrádcem a ještě mu odpustit!“

„Kdybys teď odešel do kláštera, Albrecht by okamžitě dostal celé tvé území a majetek. To bys přece nechtěl, že?“ namítala Hedvika s neúprosným, pronikavým pohledem. „Tak se překonej, vydrž ten jeden okamžik a pros Boha, aby ti daroval ještě hodně let života. To bude tvůj triumf nad Albrechtem!“

Hedvika se spokojeně zadívala do manželova obličeje.

Oto právě teď s její pomocí pro sebe objevil nový cíl: odepírat svému prvorozenému dědictví tak dlouho, jak jen to bude možné. Musím si promluvit s Martou, pomyslela si. Teď bude Oto i ochoten pít léčivé lektvary, které mu léčitelka vaří, a on je podle jejího názoru potřebuje. Upravila mu plášť na ramenou a přikázala komorníkovi, ať přinese větší, drahými kameny ozdobenou sponu, aby manžel před ostatními knížaty vypadal přiměřeně svému postavení a důstojně.

„Čekáme s krajní netrpělivostí!“

Král s nelibostí pohlédl na starého míšeňského markraběte, jenž se stále nemohl překonat a poslechnout jeho rozkaz, aby svému synovi odpustil.

Knížata shromážděná v sále císařské falce byla velmi napjatá, jaké divadlo jim předvedou rozhádaní Wettinové, kteří proti sobě stojí uprostřed sálu: budoucí dědic záměrně v prostém bliautu a s vynuceným úsměvem na rtech, jeho starý otec bohatě oblečený a ozdobený šperky, hrdý a s neústupným pohledem.

„Váš prvorozený syn tu právě přede všemi vyřkl slova upřímné lítosti,“ vyzval král ostře markraběte, aby také splnil daný příkaz. „Musíme dnes ještě projednat důležitější věci než rodinné spory ve východních markách!“

Povýšené pokárání mladého krále, jenž by věkem mohl být jeho vnuk, Otovu situaci ještě ztížilo. Musel se přinutit, aby se s pohledem žadonícím o pomoc neobrátil na Hedviku, ale zpříma se podíval do synových chladných očí.

Odstup jednoho kroku mezi nimi mu najednou připadal nepřekonatelný, jako kdyby se na tom místě země rozevřela a puklinou bylo vidět do pekelného chřtánu.

Pane na nebi, tak mě trestáš za mou pýchu, pomyslel si a měl pocit, že se mu v žilách začíná vařit krev.

Albrechtův vítězný úsměv ho přiměl, aby ten jeden krok udělal.

„Budeš si muset ještě léta počkat, než dostaneš, co chceš,“ sykl svému nejstaršímu do ucha a objal ho tak lehce a krátce, jak jen to bylo možné.

„Ale dostanu to v každém případě,“ opáčil tiše syn. Jen velmi špatný pozorovatel by mohl jeho úsměv považovat za srdečný.

Oto syna pustil jako kus rozžhaveného železa a opět ustoupil o krok zpátky, přitom potlačoval rozechvělost.

„Děkuji vám za vaši velkorysost, ctěný otče,“ prohlásil nahlas Albrecht, poklonil se a se spokojeným úsměvem se obrátil ke králi.

„Tímto je celá ta neblahá záležitost konečně sprovozena ze světa!“ rozhodl král.

Oto se vrátil mezi knížata a postavil se vedle bratra durynského lantkraběte. Albrecht se postavil na druhý konec ke svému bratranci Konradovi z Groitzsche, jehož samolibý úsměv Otovi zasadil další ránu. Okamžitě mu před očima vyvstal obraz, jak v Döbenu Konrad vystoupil po Albrechtově boku, aby ho přiměl podepsat listinu o odstoupení.

Starý markrabě se najednou nemohl nadechnout. Měl pocit, že mu hruď svírá železná obruč, na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Ale nedopřeje nepřátelům triumf a nedá najevo záchvat nevolnosti.

Hedvika měla pravdu: Navenek je teď on ten milostivý vládce, který darebákovi velkoryse odpustil. Jen ať Albrecht čeká, až ztratí trpělivost! Prý jsou i lidé, kteří se dožili víc než osmdesáti let. A to si teď Oto předsevzal.

Přinutil se klidně a pomalu dýchat. Silou vůle a synovi na vztek bude žít dál.

„Dostali jsme žádost o pomoc, kterou nám poslal saský vévoda vzhledem k protiprávnímu návratu Welfa Jindřicha,“ zahájil král jednání o nejdůležitějším bodu jednání merseburského dvorského sněmu. „Víme, že má v úmyslu nejprve obsadit bohaté obchodní město Bardowick a potom na sebe strhnout celé Sasko. Se souhlasem shromáždění knížat vyhlašujeme vojenské tažení proti Jindřichu Lvovi. U Hornburgu se spojí naše ozbrojená moc s vojskem vévody Bernharda. Míšeňský i kolínský arcibiskup budou bojovat na naší straně.“

Většina shromážděných šlechticů okamžitě souhlasila a přihlásila se k chystanému tažení. Mezi nimi, jak bylo dávno domluveno, i Albrecht z Wettinu a jeho bratranec Konrad z Groitzsche.

„Vítejte na naší straně, hrabě z Groitzsche,“ oslovil ho král a vzápětí se číhavě zeptal: „Můžeme počítat i s vojenskými oddíly vašeho otce, markraběte Východní marky?“

„Veličenstvo, můj otec je příliš nemocný, aby ještě mohl táhnout do války. Ale poskytne mi dostatečné množství dobře vyzbrojených mužů,“ odpověděl Konrad medově.

Král na něj chladně pohlédl. „Máte na mysli, že je moc tlustý, aby mohl ještě jet na koni do války,“ opravil ho řezavě. Potlačovaný smích v sále uvolnil napětí, jež se stále ještě vznášelo ve vzduchu.

Král Jindřich však beze stopy úsměvu pokračoval: „Vyřiďte svému otci, že se má postarat o to, aby nás při příštím vyhlášení boje osobně podporoval. Kníže Dedo si nemůže ponechat Východní marku jako léno, když osobně neplní vojenskou službu. Ledaže by se vykoupil. V době, jaká je nyní, potřebujeme knížata schopná vést válku!“

Konrad si vyměnil pohled s Albrechtem a ani nemusel vyslovit, co si myslí: jeho otec nyní stojí před opravdu těžkým rozhodnutím.

Jistě nemá dost peněz, aby se vykoupil z povinnosti účastnit se vojenského tažení, protože král vzhledem k ohrožení říše stanoví cenu hodně vysoko. Ale jak by tlustý Dedo, který se stěží vyškrábe do sedla, mohl přežít válečné tažení?

Nastanou napínavé časy. Možná jeho přetloustlý otec pochopí a předá mu Východní marku. Jinak bude otec možná ještě víc pokořen než před chvílí jeho bláznivý bratr Oto.

Na požitkářském výrazu Albrechtovy tváře Konrad poznal, že bratranec si právě myslí totéž, co on: Pod Jindřichovou vládou by čas starých mužů s konečnou platností uplynul. Možná už za pár týdnů budou společně vládnout markám na východě.

Jen dík celoživotnímu zvyku pohybovat se u dvora a s tím spjaté zkušenosti skrývat v případě potřeby své pocity dokázal Oto zvládnout i slavnostní hostinu, která v merseburské falci následovala po jednání. Naštěstí byla po jeho boku Hedvika a zářivým úsměvem i novými, temně rudými šaty k sobě poutala pohledy přítomných.

Opět seděli po boku Hermanna z Durynska, saského falckraběte. Byl to chytrý a vypočítavý muž kolem pětatřiceti let s velkými válečnickými zkušenostmi. Před deseti lety ve válce proti Jindřichu Lvovi pomohl spolu s bratrem neúspěšnému Bernhardovi z Anhaltu hájit Goslar. Avšak krátce poté stáli bratři v jedné bitvě v Durynsku proti welfské přesile a upadli do Lvova zajetí. Držel je jako rukojmí tak dlouho, dokud nepochopil, že mu nezbývá než se císaři vrhnout k nohám a prosit o milost. Hermann zřejmě také nezapomněl, že Jindřichovy oddíly v té době zpustošily polovinu Durynska.

Tím podivnější Hedvice připadalo, že dosud neprojevil ochotu podílet se na obnoveném říšském tažení proti Lvovi, který se vrátil z vyhnanství.

Domnívala se však, že důvod jeho počínání tuší. Proto zdánlivě mimochodem převedla rozhovor na to, že Hermannův bratr Ludvík, durynský lantkrabě, přijal znamení kříže stejně jako její mladší syn Dietrich a nyní je na cestě do Svaté země. Ludvík se však rozhodl, že nepůjde s císařem po pevnině přes Uhry, Byzanc a Seldžuckou říši, nýbrž se z Brindisi vydá lodí.

„Je pravda, že vám císař odmítl předat Durynsko v případě, že se vašemu bratrovi na křížové výpravě do Jeruzaléma něco přihodí?“ zeptala se tiše, když hostina pokročila a hosté v její blízkosti byli rozptýlení.

„Na ženu jste velmi chytrá, markraběnko… a mluvíte velmi jasnou řečí,“ odpověděl Hermann nevrle a postavil pohár na stůl.

„Lidé hodně klevetí o tom, že váš bratr kvůli tomu rozhodnutí zvolil jinou cestu do Svaté země než jeho bratranec císař,“ usmála se nevinně Hedvika.

Hermann se pokusil úsměv opětovat. „Oficiálně se prohlašuje, že můj bratr má dost peněz, aby dal své muže přepravit přes moře na pisánských či janovských lodích. Jak víte, byla by to drahá záležitost pro vojsko tak velké, jako má císař. Durynské oddíly jsou tedy na cestě jen několik týdnů a nemusí dlouhé měsíce táhnout přes pouště a nebezpečné horské průsmyky.“

„Pak možná pochopíte mou starost o mladšího syna.“

„Chápu vaše starosti o oba syny,“ dvojsmyslně odpověděl Hermann a vzápětí odvedl rozhovor k jinému tématu tak, že ukázal do čela sálu, kde skupina pěvců bavila hosty písněmi.

„Skutečně výborní zpěváci. Zítra za nimi pošlu svého komorníka, aby domluvil jejich vystoupení u mého dvora.“

„Znám jednoho vynikajícího zpěváka a hráče na loutnu, jenž nám v Míšni často hraje. Mám ho za vámi poslat?“ nabídla Hedvika.

Hermann byl stejně jako jeho bratr vychován u dvora francouzského krále a vědělo se o něm, že miluje hudbu a zpěv a neustále hledá dobré pěvce. Třebaže se prve projevil tak odmítavě, chtěla si Hedvika zachovat jeho přízeň. Vztah s Ludvíkem Durynským byl napjatý, protože Oto měl v jeho lantkrabství pozemky patřící Wettinům a vedli o ně vleklé, občas i ozbrojené spory. Před několika lety lantkrabě dokonce jejího manžela držel uvězněného na hradě Wartburgu. Možná by se vztahy mohly trochu vylepšit, kdyby Hermannovi poslala Ludmilla. Kromě toho by mohl zbystřit sluch a varovat je, kdyby Ludvíkovci plánovali něco proti jejímu manželovi. Od té doby, co se její bratr a švagr podíleli na Albrechtově vzpouře proti vlastnímu otci, Hedvičina nedůvěra vůči všem vzrostla.

Doufala však, že v Hermannovi by mohla nalézt spojence pro mladšího syna Dietricha, pokud se vrátí ze Svaté země.

Při hostině bylo vyřčeno nespočet přípitků na zdraví krále a úspěch vojenského tažení proti Lvovi. S odkazem na nadcházející boj a jasný rozum, který je pro něj třeba zachovat, Jindřich dovolil knížatům odejít dřív, než bylo obvyklé, pokud si to přejí.

Oto nechtěl nikomu dopřát triumf vidět ho odcházet jako prvního. Takovou slabost nesmí projevit právě dnes, přestože by nejraději smetl z tabule nádobí a vzpřímeně odkráčel. V hlavě mu hučelo a v uších podivně šumělo, takže sotva vnímal, co lidé kolem něj říkají.

Hedvika ho trochu probrala, když zašeptala: „Nevypadáte dobře, můj drahý. Byl to náročný den. Měl byste si odpočinout.“

Pokynula šenkovi, aby nalil vodu do poháru, který při hostině s Otou sdílela. Na Martinu radu dbala na to, aby manžel dneska pil jen hodně zředěné víno a jen bílé maso a rybu místo tučné pečeně.

Oto se žíznivě napil chladné vody, aniž manželce odporoval. Pak vstal, podařilo se mu zastřít zakolísání, nabídl Hedvice rámě a rozloučil se.

Cítil v zádech pohledy shromážděných knížat a služebnictva, zabodávaly se do něj jako dýky. Ale bylo mu to lhostejné. Teď nechtěl nic jiného než odtud zmizet.

Případy nutnosti

Také Žofie Česká s výmluvou na ženskou nevolnost ode šla od královské tabule tak brzy, jak jen to bylo možné. Podle toho, jak se na ni manžel podíval, jen s velkým úsilím potlačil chuť se jí před všemi přítomnými zeptat, zda je už konečně těhotná. Koneckonců by si ostatní muži třeba mohli vykládat jako jeho selhání to, že dosud nezplodil dědice.

Albrecht měl dnes kvůli vítězství nad otcem a budoucím válečným dobrodružstvím tak skvělou náladu, že s královými muži vyprázdní ještě nejeden pohár. Jeho žena může jen doufat, že bude příliš opilý, než aby podnikl další ze svých odporných pokusů přivést ji do jiného stavu, až konečně v noci přijde do společné komory.

Ale do té doby je ještě dost času, času, který potřebuje, aby konečně urovnala jednu záležitost, která ji už dlouho zaměstnává.

„Všechny můžete odejít. Zůstane tu jen maršálova manželka!“ přikázala ženám v komnatě pro hosty, která jí byla přidělena.

Tón hlasu přiměl dvorní dámy, služky i mladé dívky, které měla na vychování, aby urychleně opustily místnost, přestože těm nejmladším se už únavou klížily oči. Raději budou stát na ledové chodbě, než aby je zjevně špatně naladěná vévodská dcera potrestala za otálení. Možná se dokonce dá zaslechnout něco zajímavého.

Žofie stála na místě, dokud se dveře za poslední dámou zvenčí pečlivě nezavřely. Ani potom si nesedla, což Lucardis přinutilo, aby vstala a poklekla před ní na jedno koleno.

Žofie maršálovu ženu záměrně dlouho nechala v nepohodlném postoji a s nepohnutou tváří na ni upírala oči. Lucardis zřejmě pochopila, o čem nastávající rozhovor bude, a její výraz se měnil z dvorské pokory v nepokrytý triumfální pocit. Žofie k ní přistoupila o krok blíž, aniž jí dovolila vstát.

„Mýlíš se, jestli si myslíš, že mi vadí, když se necháváš obskočit mým manželem,“ promluvila chladně. „Ale budeš trpce litovat, když uvěříš, že si kvůli tomu můžeš vůči mně dovolit nějaké drzosti.“

Lucardis bez dovolení vstala. Byla větší než Žofie, a že si teď troufla na ni shlížet, svědčilo, jak velmi si je svou věcí jistá.

„Váš manžel nedopustí, aby se mi něco přihodilo. Nosím pod srdcem jeho syna,“ prohlásila vítězně.

Žofie jen pohrdavě povytáhla obočí. „Jsi tak nestydatá a navíc tak hloupá, abys přiznala, že nosíš v břiše bastarda? Můj choť jistě tvému nebude bránit v tom, aby tě za tvé pelešení potrestal. Kdoví, čí ten parchant vlastně je.“

Lucardis o krůček ustoupila. „Jeho Výsost mě ochrání! A bude mě milovat a ctít ještě víc, když mu konečně porodím vytouženého syna.“

„Nemyslím, že k tomu dojde. Tvůj manžel je dost tvrdý v zacházení s necudnými ženskými, že ano? Cožpak nedal dokonce svou sestru málem umlátit k smrti, když ji přistihl s tím Lukasem? Přestal, až když se ten rytíř konečně uvolil požádat ji o ruku. Bylas při tom, ne? Nebyly jste tenkrát kamarádky?“

Samozřejmě si Lucardis na tu událost pamatovala, třebaže od té doby uplynula léta. Sama ji k tomu tehdy navedla, aby Adéla dostala Lukase a ona se mohla provdat za Geralda, a nikoli za starce, jehož jí vybral otec. Vzpomínka na Adélin trest, kterou pokud možno potlačovala, v ní teď poprvé vyvolala pochybnost, zda bylo chytré být manželovi nevěrná, přestože Gerald si jí už skoro nevšímá a její milenec je vysoce postavený muž. Žofie si je naprosto jistá tím, že Albrecht ji nepošle od sebe pryč.

Kněžna přimhouřila oči, zkřížila paže na prsou a měřila si Lucardis. „Než tě zapudí, pravděpodobně ti zláme nohy. Nebo ti toho zmetka vyřízne z těla a bude pozorovat, jak chcípáš.“

„To neudělá!“ pokusila se namítnout Lucardis, ale hlas se jí chvěl. „Už se na dítě těší…“

„Tak se hned podíváme, co udělá, až zjistí, že není jeho.“

Žofie přešla ke dveřím a položila ruku na závoru.

„Výsosti, prosím vás, počkejte!“

Lucardis přiskočila ke kněžně a padla jí k nohám.

„Neprozraďte mě manželovi! Udělám, co mi rozkážete. Vyžeňte mě ode dvora, třeba na můj věnný statek nebo kamkoli jinam. Budu mlčet. Ale prosím vás, neříkejte nic mému manželovi!“

Slzy zoufalství byly upřímné. Žofie věděla, že zvítězila. Vychutnávala si zmučený výkřik své sokyně, když otevřela dveře a lhostejně vyzvala ženy na chodbě: „Můžete vejít a připravit mě na noc. Maršálova žena mi smí umýt nohy a vykartáčovat vlasy.“

Spokojeně si vyslechla vděčné díky prve ještě pyšné Lucardis. Ale když jí dvorní dáma rozpletla a pročesávala krásné, rudoplavé vlasy, Žofie přemítala, zda nebezpečí opravdu pominulo.

Albrecht patřil k posledním, kteří odcházeli od královy tabule. Teprve když se zvedl Jindřich, namáhavě vstal a přivolal sluhu, aby ho doprovodil do jeho komory pro hosty. Nebyl si jistý, zda by po takovém množství vína ještě našel správné dveře.

Když vešel, Žofie už spala, nebo to předstírala.

„Vítězství!“ zařval tak hlasitě, že se polekaně posadila na posteli. „Stařec se pokorně podrobil. A ve válce proti Lvovi se stanu pro krále Jindřicha nepostradatelným.“

„Vy vážně chcete vytáhnout do války v tomhle ročním období? V říjnu?“ zeptala se ještě ospale.

„Ještě tenhle měsíc budeme obléhat Braunschweig, má drahá! Předpokládám, že se nemůžete dočkat, až se mě zbavíte!“

Albrecht poručil jedné komorné, která se také jeho křikem probudila, aby mu stáhla holínky, pak ji vyhodil a klesl na postel. Páchl vínem a potem a dlaně, jimiž jí přejížděl po obličeji, byly lepkavé. Žofie se musela ze všech sil přemáhat, aby se od něj neodtáhla. Bylo jí skoro špatně odporem.

„Tak dělej, pomoz mi!“ zablábolil, chytil ji za zápěstí a strčil jí ruku pod své bruchy.

Nevěděla, jestli má být ráda, nebo se bát toho, že se tam nic ani nepohnulo, protože jistě za to bude obviňovat ji.

Ještě ani myšlenku nedokončila, když už to vyslovil: „Vyschlá, pánbíčkářko! Měl bych tě zapudit pro neplodnost…“

Za okamžik usnul a hlasitě chrápal.

Zapudit mě nesmí, zoufala si Žofie. Vždyť jsem mu už porodila dceru…

Opravdu dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby otěhotněla a měla syna: modlila se, postila, věnovala Panně Marii spoustu krásných svící a nakonec i poslouchala rady Reinhardovy ženy. Dokonce se pokusila manželovi předstírat, že ji jeho pokusy o manželské sblížení těší.

Možná je to jeho vina? Co když nedokáže plodit syny? Ale to by nikdo nahlas nevyslovil.

Manželství s Albrechtem bylo strašné, ale to, co by jí hrozilo, kdyby ji od sebe vyhnal, by bylo ještě horší. A neoddávala se naději, že by snadno neprosadil rozvod manželství. Dokázala už svou plodnost, přestože Albrecht se na malou Christinu ani nepodívá a Žofie je ráda, že živý důkaz jejího selhání je daleko odtud pod ochranou chůvy. Avšak vlivný a bezohledný muž jako Albrecht by si už našel cestu jak si vzít jinou ženu, která mu porodí dědice. Všechno je to jen otázka peněz.

Ostuda, jakou by měla, kdyby ji manžel zapudil, by byla tak velká, že by ji k sobě už otec nepřijal.

Zbýval by jen klášter, ale ona nechce žít tak jednotvárným životem, bez hezkých šatů, ušlechtilých koní, hostin a slavností s potulnými pěvci, bez blyštivých šperků a dlouhých cest, na kterých se k ní všichni chovají jako ke královně. Už teď jí nahání hrůzu jen pomyšlení na nekonečné modlitby, pobyt jako ve vězení za silnými kamennými zdmi, skrze něž nepronikne nic z vnějšího tak vzrušujícího světa, tenké šaty z hrubé tkaniny a trochu skromného jídla.

V nejhlubším zoufalství Žofie už uvažovala i o tom, že se pokusí otěhotnět s nějakým jiným mužem u dvora, který už zplodil několik synů. V myšlenkách si již vybírala, kdo by připadal v úvahu. Ale nesnesla by, aby se jí některý z nich dotkl, a především nikomu nedůvěřovala, že by o něčem takovém navždy zachoval úplné mlčení.

Možná ji Panna Marie konečně vyslyší a daruje jí syna. Ale jestli Lucardis porodí syna a Albrecht ho uzná jako svého levobočka, pak bude Žofie vážně ohrožena.

Musí jednat. Naštěstí je připravená… pro všechny případy.

Marta neklidně a se zlým tušením čekala v Hedvičině a Otově komoře na návrat markraběcího páru.

Lukas i ona byli jako ostatní šlechtici z doprovodných knížecích družin skvěle pohoštěni v ohromné hale. Dávno věděla, že se uskutečnilo vynucené smíření mezi starým a budoucím míšeňským markrabětem a že král vyhlásil vojenské tažení proti vypovězenému welfskému knížeti. Takové novinky k ní pronikly rychle.

Před večeří se Marta ještě jednou z dálky pozorně podívala na Otu. Příležitost k tomu si už ráno domluvila s Hedvikou. Třebaže se sedmdesátiletý kníže před ostatními choval lhostejně, jako by se ho události netýkaly, Martin zkušený pohled na něm viděl příznaky toho, že je mu hodně zle a starosti jsou na místě.

Ve vzteku měl Oto vždycky sklon se rychle a prudce rozčílit. Teď však byl v obličeji temně rudý a krůpěje potu, jež mu vyvstávaly na čele v říjnovém chladu a studených kamenných zdech hradu, i žilka tepající na spánku svědčily o jeho špatném zdravotním stavu.

„Musí někdo přijít, aby mu pustil žilou, nebo ho raní mrtvice,“ zašeptala zděšeně Lukasovi.

Obvykle neměla o pouštění žilou valné mínění, protože lékaři a lázeňští tu metodu používali při všech potížích. Avšak v tomto případě jí připadalo jako nejlepší prostředek, protože působí rychleji než uklidňující lektvary, které už měla připravené.

Lukas měl v úmyslu se po jídle porozhlédnout mezi rytíři a poptat se, zda někdo nemá zprávu o křížové výpravě, která v čele s císařem táhne do Svaté země, a také si trochu popovídat s Danielem, jenž na dvorský sněm přijel s ostatními panoši pod Hartmutovou ochranou. Obojí však okamžitě odložil na později. „Najdu někoho, kdo to umí. Možná mě dokonce pustí ke královu osobnímu lékaři.“

Když rytíř žádá pomoc pro svého knížete, sotva ho odkážou na některého ze šarlatánů, kteří si vydělávají na živobytí na jarmarcích, kde pro obveselení čumilů tahají lidem zuby.

Od jejich rozhovoru uplynula dlouhá chvíle, která Martě připadala jako věčnost. Vždycky nenáviděla jen čekat a nic nedělat.

Konečně se otevřely dveře a Lukas vstoupil v doprovodu urostlého muže v cizokrajném oděvu z temně modrého hedvábí s bohatými, ornamentálními výšivkami na lemech rukávů a kolem krku.

Zaraženě se rozhlédl, protože v místnosti neviděl nikoho, kdo by naléhavě potřeboval jeho pomoc.

„To měl být žert?“ zamračil se. „Pak musím říct, že byl hloupý. Jinde jsou mé služby opravdu třeba.“

„Prosím vás, počkejte tady s námi,“ požádal ho Lukas. „Budete za svou práci velkoryse odměněn.“

Několika slovy mu Marta sdělila, co ji přivedlo k rozhodnutí zavolat medikuse nebo lázeňského.

„To od vás bylo moudré, ženo,“ přikývl cizinec. „V takovém případě je puštění žilou opravdu nevhodnějším prostředkem léčby.“

Rozbalil uzlík, který nesl pod paží. Nožíky různé velikosti seřazené na čistém plátně a jeho požadavek přinést horkou vodu mu získaly Martinu přízeň.

Kývla na páže, asi osmiletého či devítiletého chlapce v drahém oblečení, který vypadal bystře. „Teď můžeš získat velké zásluhy a dokázat, jak jsi chytrý. Vyřiď nenápadně kněžně Hedvice, že se dostavil medicus, aby se postaral o knížete.“

Chlapec přikývl a odběhl. Měl štěstí. Markraběcí dvojice již byla na odchodu, a tak mohl kněžně zprávu zašeptat ve chvíli, kdy si Oto u vchodu bral meč, který musel stejně jako ostatní před příchodem do královy společnosti odložit.

Hedvika se okamžitě rozhodla Otovi zatím neprozradit, že na něj v jejich komoře čeká lékař. Domnívala se, že bude lepší ho tam bez předchozího varování co nejrychleji dostat. Velmi ji znepokojovalo, že Marta považuje za nutné povolat medikuse, protože měla velkou důvěru v její léčitelské umění.

Oto dýchal povrchně a nepravidelně, když konečně vešli do jejich komnaty. Ale okamžitě si všiml cizince, a když uviděl připravené nástroje, pochopil, co se chystá.

Než mohl cokoli namítnout, cizí muž pozvedl ruce a klidným, přesvědčivým hlasem pravil: „Výsosti, chytrá žena vašeho rytíře mě sem pozvala, abych vám pomohl. Studoval jsem na lékařské škole v Salernu a naučil jsem se i léčitelskému umění lékařů z Východu.“

„Vaše služby nejsou zapotřebí,“ osopil se na něj Oto. „Jinak si zítra všichni u dvora budou vykládat, že mě dnešek rozrušil a museli ke mně zavolat medikuse.“

„Samozřejmě má návštěva u vás je tajná, Jasnosti,“ ujistil ho lékař. „Dovolíte, abych vám změřil tep?“

„A když ne?“ zabručel Oto.

Medicus si dovolil shovívavý úsměv. „I tak vidím, co vidět musím, a co viděla i léčení znalá manželka vašeho rytíře. Zavolala mě, a tím vám nejspíš zachránila život. Pustím vám teď žilou, pak vás přenechám v její péči. Na ranku po noži bych vám dal tinkturu, kterou už připravila. Odpočívejte, jak jen je to možné, málo jezte a nepijte víno.“

Navzdory všem obavám přestál Oto noc klidně. Díky Martinu lektvaru na uklidnění dobře spal a druhý den ráno nebezpečná brunátnost jeho obličeje ustoupila a utišilo se šumění v uších.

V císařské falci v Merseburgu panoval toho rána čilý ruch, stejně tak v hostincích a ubytovnách hostů ve městě, na mostě přes Sálu a v kostele na Novém tržišti. Většina účastníků dvorského sněmu se už připravovala k odjezdu. Vojenské tažení proti Lvovi začne brzy a je třeba jednat rychle.

Nikomu tedy nebylo nápadné, že starý míšeňský markrabě zůstal na lékařovu radu ještě půl dne v posteli a jeho družiníci se zatím starali o cestu celé markraběcí výpravy domů do Míšně. Na medikusovu radu neměl Oto raději cestu podniknout na koni, nýbrž v pohodlném voze. To však sedmdesátiletý kníže rázně odmítl. Takovou slabost najevo nedá. Cožpak dávné a tradované pravidlo neříkalo, že v lénu nesmí vládnout ten, kdo není schopen vlastní silou se z kamene vyhoupnout do sedla?

Hedvika a Marta se pohledem dorozuměly, že zatím nebudou nic namítat, aby ho nerozčílily. Kníže nechť odjede z dvorského sněmu tak, jak vyžaduje jeho důstojnost. Pět mil za Merseburgem se uvidí.

Po snídani se Hedvika s několika svými dvorními dámami vypravila do dómu svatého Jana Křtitele a svatého Vavřince, aby zapálila svíci jako poděkování za to, že uplynulého dne všechno proběhlo v klidu a že se její manžel zjevně zotavuje.

Marta se starala o markraběte a Lukas dohlížel, aby koně byli připraveni k odjezdu. Uděloval právě pokyny stájovým pacholkům, když slyšel, jak ho volá známý hlas.

Chodbou se hnal jeho švagr Gerald. Muselo ho sem vést něco velmi zneklidňujícího, když mu náhle nevadilo, že požádá o pomoc neoblíbeného švagra a starého markraběte.

„Moje žena… umírá… nebo přijde o dítě!“ vypravil ze sebe udýchaně. „Můžeš k ní poslat Martu, aby jí pomohla?“

Navzdory švagrovu zoufalství a špatné zprávě Lukas nepřehlédl nebezpečí číhající za tou prosbou o pomoc. „Ty chceš, abych svou ženu poslal do Albrechtových komnat?“ zeptal se užasle.

„Osobně ručím za její bezpečnost,“ přísahal okamžitě Gerald. „Nevím, kdo jiný by jí mohl pomoct. Zapomeň na spory, tady jde o její život a mého dědice!“

To Lukas nemohl odmítnout. „Zeptám se, zda Marta smí a chce jít. Ale nepůjde beze mě. Počkej tady na nás!“

Gerald s úlevou souhlasil, přestože by nejraději běžel se švagrem. Avšak pochopil, že teď se stěží může ukázat v Otově komnatě s prosbou, aby markrabě poslal Lukasovu manželku v naléhavém případě k jeho odpůrci a odpadlíkovi.

„Co se stalo?“ zeptala se Marta Geralda, když se v Lukasově doprovodu objevila na domluveném místě.

„Čeká dítě,“ přiznal neklidně a starostlivě. „Po snídani se najednou zhroutila v bolestivých křečích. Ztratila hodně krve a div si nevyzvrací duši z těla.“

Marta neodpověděla. Znala Lucardis, ještě když byla jako mladá dívka na vychování u Otova dvora, a už když ji tady uviděla, poznala, že je mladá žena opět těhotná. Když žena potrácí dítě, většinou hodně krvácí a má bolestivé křeče. Ale aby k tomu zvracela, vypadá to, že tohle bude něco jiného.

Lucardis ležela na zemi ve velké louži krve a kolem ní mlčky stály a zíraly na ni ostatní dvorní dámy. Nikoho nepřekvapilo, že sem přišla Marta, navíc v Lukasově doprovodu. Příbuzenský vztah a její léčitelské znalosti jsou nyní zřejmě důležitější než příslušnost k různým dvorským táborům.

„Dítě je ztracené,“ oznámila děvečka, která chtěl vynést mísu se zakrvácenými utěrkami a zvratky, v naději, že oba rytíři pochopí a budou ji následovat, neboť muži koneckonců nemají na takových místech co pohledávat. Cožpak ti chlapi v sobě nemají špetku zdvořilosti?

Marta zkoumavě pohlédla na mísu a poklekla ke zkroucené ženě, aby jí změřila puls, který pod prsty sotva cítila. Lucardis měla v tváři popelavou barvu a byla ledově studená. Když se Marta nad ní sklonila, ucítila něco, co její domněnku potvrdilo.

Marta se ani nepotřebovala podívat na Žofii, aby cítila prudkou nenávist, jaká z ní vycházela. Teď přesně věděla, kdo dal Lucardis do poháru prášek, který vyhání plod z těla. Nesmí však na sobě dát vůbec nic znát, jinak by možná Klára byla další, kdo v křečích vykrvácí na zemi.

„Zavolejte kněze,“ vyzvala tiše Geralda. „Je mi líto, ale už pro ni nemůžu nic udělat.“

Lukas s politováním položil švagrovi ruku na rameno. Ale muž se ani nepohnul.

Jedna z mladých dívek vyběhla ven a zřejmě byla ráda, že má záminku uniknout z komnaty hrůzy. Když se vrátila s duchovním, všichni vyšli na chodbu, aby se umírající mohla beze svědků vyzpovídat z posledních hříchů.

Žofie se ostře podívala na Martu a tleskla do dlaní. „Nepostávejte tady zbytečně na chodbě, máte dost věcí na práci!“ vykřikla na děvčata a ženy ze svého doprovodu.

Nechtěla, aby její dvorní dáma umřela, měla jen potratit plod zlého, nebezpečného vztahu. Avšak Bůh rozhodl, že hříšnice zemře, a potvrdil Žofii správnost jejího činu. Tak zkažené ženy nesmějí beztrestně chodit po světě.

Jestlipak je teď ohrožena spása i její duše? Koupí ze svých peněz devět lánů půdy a věnuje je i s kostelem svatého Ondřeje v Zadelu konventu v Marienzelle, aby se mniši za ni modlili. To ji zachrání.

Lukas vyslovil švagrovi soustrast a s Martou odešli.

Nakonec stál Gerald sám na chodbě před komorou, v níž umírala jeho žena. A nemohl k ní jít, dokud jí kněz neudělí svátost umírajících.

Přistoupila k němu Žofie, poznal to podle šustění jejích hedvábných šatů a šoupavého zvuku dlouhého, kožešinou lemovaného pláště, jehož okraj klouzal po zemi. „Neměl byste tak truchlit pro to dítě,“ poznamenala chladně a bedlivě ho pozorovala. „Nebylo vaše.“

Když kněžna odešla, Gerald plnou silou udeřil pěstí do zdi a zařval vzteky a bolestí.

Tušil to celou dobu. A nejhorší na tom bylo, že nebyl jediný, kdo věděl, že jeho žena byla děvka.

Návrat

I za hranicemi města Merseburgu Oto odmítl sestoupit z koně a pokračovat v cestě do Míšně ve voze.

„Já jsem říšské kníže, a ne nějaký kejklíř nebo stará bába!“ rozhodl tónem, který nestrpěl odpor.

Hedvika se tedy spojila s Hartmutem, jenž velel doprovodnému oddílu, a mistrem kuchařem a postarali se společně o to, aby cesta byla rozdělena na menší úseky a několikrát za den byly vloženy přestávky, údajně proto, že si markraběnka potřebuje odpočinout nebo má hlad.

Marta z Oty nespustila oči a dělala, co bylo v jejích silách, aby jeho stav zlepšila. Nepochybně ho události posledních měsíců podlomily. Avšak zřejmě nebyl ochoten to přiznat. Protože byl už konec října a počasí většinou studené a deštivé, Oto neměl skoro nic proti tomu každých pár mil se zastavit u některého ze svých spojenců a vychutnávat si tam teplou večeři a pohodlnou postel.

První listopadové dny uplynuly, když se průvod konečně blížil k Míšni. Cestou slyšeli první zprávy o dosud nepříliš úspěšném vojenském tažení proti Jindřichu Lvovi. Královskému vojsku se nepodařilo obsadit dobře zajištěný Braunschweig, který stejně jako Lüneburg byl stále ještě welfským majetkem. Naopak Lev pouze po třídenním obléhání zaútočil na důležité obchodní město Bardowick a srovnal je se zemí.

„To potěší Lübecké,“ poznamenal posměšně Lukas, jenž byl spolu s Otou a skupinou nejbližších důvěrníků pozván na večeři k jejich hostiteli. V budoucnosti zřejmě bude město Lübeck, které založil Jindřich Lev, nejdůležitějším překladovým přístavem pro obchod na Baltu. Lübečané za to budou vděčně a radostně Welfovi opět přísahat věrnost.

„Bůh zřejmě usoudil, že je načase odkázat mladého krále do jeho mezí. Ať si na Lvovi vyláme zuby,“ poznamenal zlostně Oto, přestože kdysi také táhl do boje proti Welfovi. „Nám starým zuby ještě nevypadaly, i když si to ten mlaďoch král myslí.“

„Jistě,“ souhlasil zdvořile hostitel a dal znamení šenkovi, aby dolil poháry. „Ale slyšel jsem, že Bardowickým ztrpčili život hlavně Lvovi synové.“

„Tak ať si můj syn zkrátka vyláme zuby na mladých Welfech. Aspoň se naučí pokoře…“

Možná Albrecht v té válce padne, pomyslela si Marta a unaveně se opřela v židli. Ale bohužel trvá většinou hodně dlouho, než největším padouchům sklapne a jejich zlé činy jsou potrestány. Doufám, že páter Hilbert má pravdu, když říká, že Bůh nám ukládá jen tolik zkoušek, kolik jich dokážeme snést. Cožpak pořád ještě nestačí, co všechno jsme museli prožít?

Navzdory veškerým snahám se jim nepodařilo získat nové zprávy o císařově křížové výpravě. Jen Lukas se doslechl zneklidňující zvěsti, které však raději před Martou zamlčel. Nikdo nevěděl, zda je na tom něco pravdy, ale příliš překvapivé ty věci nebyly: mluvilo se o zbabělých útocích na císařské vojsko, o přepadeních ze zálohy, k nimž docházelo od chvíle, kdy výprava vstoupila na byzantskou půdu, o mnoha mrtvých a velkých ztrátách koní.

Jedním si však byl Lukas jistý: Kdyby se na výpravě stalo oběma mladým mužům něco zlého, Marta by to vycítila. Nechtěl ji tedy zbytečně znepokojovat.

Beztak si už dělala spoustu starostí: o Otovo zdraví, o jejich malého syna, kterého museli nechat ve Freibergu a po němž se jí stýskalo, a o Kláru, jejíž těhotenství už dost pokročilo.

Je to zvláštní pocit, když se člověku má narodit vnouče, pomyslel si Lukas. Třebaže Klára je jen nevlastní dcera, má ji rád, jako by byla jeho, protože ji viděl vyrůstat od prvních dnů jejího života.

Občas se přistihl při úvaze, zda a hlavně jak by si měl vzhledem k očekávanému potomkovi navyknout trochu dědečkovské důstojnosti. Nakonec se však vždycky sám sobě vysmál. Pokud vnouče bude chlapec, může ho naučit zacházet se zbraněmi a jezdit na koni, jakmile se naučí chodit. A jestli to bude holčička… jistě bude vypadat jako zmenšenina Marty a Kláry a srdce se mu nad ní rozplyne.

Na této cestě se zatím s Martou těšili ze společnosti Christianova nejmladšího syna Daniela.

Pokud zrovna nejeli z jednoho místa na druhé, museli panoši pod Hartmutovým nemilosrdným vedením cvičit se zbraněmi a Lukas si samozřejmě nenechal ujít příležitost, aby vyzkoušel, jak si vede Daniel, který ve čtrnácti letech stále ještě patřil mezi nejmladší panoše.

„Dovol mi, prosím, abych dal nevlastnímu synovi navíc pár hodin bojového cvičení,“ požádal Hartmuta při jednom odpočinku, protože měl občas už pocit, že mu zatuhnou klouby, když se nebude v tomhle vlhkém počasí víc pohybovat.

Daniel při jeho slovech zbledl. Zoufale pohlédl na kamaráda Johanese, a když Hartmut svolil, se sklopenou hlavou a nahrbenými zády následoval nevlastního otce.

„Copak je?“ zeptal se ho povzbudivě Lukas, jemuž Danielův nešťastný výraz neunikl.

„Tak tedy se mnou nejste spokojený,“ vypravil ze sebe Daniel. „Přitom opravdu dělám, co můžu. Když tady ještě byl Thomas, tak se mnou on a Roland ještě potají cvičili…“

„Očekávám od tebe, že děláš, co můžeš. Koneckonců musíš hájit velké jméno svého otce, No a já se taky nechci nechat zahanbit.“

Lukas se vesele zašklebil a naklonil se k chlapci, jenž v poslední době rychle vyrostl a už byl jen o půl hlavy menší než on. „Jsem v tomhle ohledu trochu ješitný, víš? Přestože ješitnost je hřích a páter Hilbert mi za tohle přiznání určitě uloží týdenní půst.“

Daniel zdráhavě úsměv opětoval.

Lukas zvážněl. „Chci, abys přežil, chlapče, chápeš? Musíš být lepší než ostatní, než jakýkoli tvůj protivník. A předpokládám, že jich jednou budeš mít víc, než je nám všem milé.“

Daniel přikývl. Tohle už dávno pochopil.

Osedlali koně a jeli spolu o kus dál, za to byl mladík velmi vděčný. Až mu nevlastní otec bude dokazovat, jak málo ještě umí bojovat s mečem, nemusí to být před očima všech.

Lukas spokojeně sledoval, jak se chlapec drží v sedle, a asi půl míle od tábora dal znamení, aby zastavil a sesedl z koně.

Daniel seskočil ze sedla, přivázal koně ke stromu a vytasil z pochvy cvičný meč. Nezaujal však útočný ani obranný postoj, nýbrž držel zbraň hrotem k zemi.

„Smím se vás na něco zeptat?“

„Jen do toho!“ povzbudil ho Lukas.

„Teď je už jisté, že Albrecht bude příštím vládcem Míšeňské marky, že ano? Co uděláte? Budete mu přísahat věrnost? Nebo všichni z marky odejdeme?“

Lukas si byl jistý, že Daniel tuhle otázku důkladně probíral s bratrem ještě předtím, než Thomas musel prchnout.

Naznačil synovi, aby si sedl vedle něj na vyvrácený strom. Tenhle rozhovor je příliš důležitý, než aby ho odbyli jen tak vestoje.

„Do dvorského sněmu v Merseburgu jsme ještě měli na vybranou: Oto nebo Albrecht. A než král rozhodl, měli jsme ještě jednu naději, Dietricha z Weißenfelsu,“ začal. „Avšak teď bylo rozhodnuto. Po Otově smrti bude nezvratně markrabětem Albrecht. Je to jeho právo prvorozeného, které královo rozhodnutí ještě potvrdilo. Tak káže boží řád na světě a my se mu musíme podřídit, ať se nám to líbí nebo ne.“

„Ale Albrecht je špatný vládce!“ namítl Daniel a kousl se do rtů. Bylo mu jasné, že vlastnímu otci nesmí takovým způsobem odporovat. Lukas mu však dovolil otevřený, upřímný rozhovor.

„Albrecht je špatný člověk,“ opravil ho Lukas.

„A jak může být špatný člověk dobrým vládcem?“ opáčil okamžitě Daniel.

Lukas se vskrytu usmál mladíkově bystrosti. Ale jedno mu musí velmi naléhavě ujasnit.

„Jsou i dobří lidé, kteří byli špatnými vládci,“ odpověděl s nadějí, že Daniel nebude požadovat nějaký příklad, protože ho zrovna žádný nenapadal, ani když se nad tím zamyslel.

„Samozřejmě můžeme Míšeňskou marku opustit, až se Albrecht nastěhuje na hradní vrch. Tvoje matka to už také navrhla. Ale prokaž mi tu laskavost a nemluv s ní o tom,“ požádal ho.

Daniel přikývl a byl rád, že ho nevlastní otec bere vážně a matka přemýšlí podobně jako on.

„Možná dokonce budeme muset odejít, jestli nás ze země vykáže,“ pokračoval zamyšleně Lukas. „Ale dokud to neudělá, měj neustále na paměti: My věrně sloužíme rodu Wettinů, jak to činili naši otcové a dědové. Jako rytíři jsme tvůj otec a já přísahali, a ty budeš muset také, že budeme chránit lidi, kteří se nemohou bránit sami. Sedláky, měšťany, mnichy… Ti všichni nemůžou jen tak odejít, jako bychom možná mohli my, když vládu převezme někdo, kdo se nám nelíbí. Zůstaneme tady, abychom jim pomohli. Abychom jim udělali život aspoň trochu snesitelný.“

Na Danielovi bylo vidět, že o slovech usilovně přemýšlí.

„Albrecht dal zabít mého otce,“ promluvil po chvíli.

„To nemůžeme dokázat,“ připomněl mu Lukas. „Vystřelili tři lučištníci a Raimund a já jsme je vzápětí zabili. Podle zákona tak byla smrt tvého otce pomstěna. O boží spravedlnost se postará Všemohoucí při posledním soudu. Tak dlouho budeme muset mít strpení.“

Daniel měl v obličeji vepsány pochybnosti. Lukas ho tedy vyzval, aby mu pověděl, co mu prochází hlavou.

„Bůh určí, kdo bude vládnout. A my máme Jeho vůli naplnit,“ začal zvolna chlapec a zřejmě pečlivě volil slova, aby vyjádřil, co si myslí a neznělo to jako rouhání. „Ale nemůže nastat situace, kdy člověk smí, či dokonce musí odepřít poslušnost vládci zvolenému Bohem?“

„Zákon praví, že není povinnost poslouchat pána, jenž porušuje své slovo a chová se ke svým poddaným nespravedlivě, místo aby je chránil,“ vysvětloval Lukas. „Přísaha, kterou takový vládce vynutil, pak není závazná. Nazývá se to svoboda svědomí. Protože za své činy, bez ohledu na to, kdo je rozkázal provést, je nakonec každý před Bohem odpovědný. Doufám však, že do takových podrobností nebudeme muset zacházet.“

Vstal z kmene stromu, oklepal si ztrouchnivělou kůru z rukou a sáhl po meči.

„Nejprve se postaráme o to, aby z tebe byl tak obávaný bojovník, jako byl tvůj otec. Souhlasíš?“

Slunce jako by chtělo pozlatit Otův návrat do Míšně. Po celý poslední den jejich klopotného návratu z Merseburgu bylo nádherné, na tuto roční dobu neobvyklé pozdně podzimní počasí. Na stromech zůstalo jen pár listů, cesty byly pokryté pestrobarevným listím, na němž se ráno usazovala jinovatka. Přes den však slunce stojící nízko na nebi vyzařovalo překvapivé teplo.

Hartmut a Hedvika vyslali rychlé jezdce do Míšně, aby všechno bylo připraveno na příjezd markraběte. Mohli si tedy i na posledních mílích dopřát čas na odpočinek a byli si jistí, že po příjezdu bude hned připravená koupel a dobrá večeře.

Oto však měl zjevně naspěch, aby už byl na hradním vrchu. Byl si velmi dobře vědom významu svého nezpochybnitelného návratu.

Hradní posádka a služebnictvo ho uvítají s jásotem, uloupené cennosti jsou opět na svém místě v jeho hale, to byla první podmínka veřejného smíření se zrádným synem. Ten touto dobou vězí někde v blátě před Braunschweigem a bez vyhlídky na úspěch obléhá silně opevněné město, které i tentokrát zachovává věrnost Lvovi.

V celém průvodu se nenašel nikdo, kdo by si s úlevou nevydechl, když Oto, zdánlivě ve zdraví, vyjel na hradní vrch a sáhl po poháru na uvítanou, který mu podával holohlavý hofmistr.

Pak se však stalo něco, co ve všech vyvolalo dojem, že se náhle zastavil čas. Přitom zkameněl jen Otův pohyb: Nepřevzal pohár, ruka mu strnula uprostřed pohybu, sklesla, Oto zasténal a zhroutil se v sedle, obličejem na koňský krk.

Vrchní štolba, který koně vedl, se duchapřítomně pokusil markraběte zachytit. Na jeho hlasitý povel přispěchalo několik mužů, kteří bezvládnému knížeti vyprostili nohy z třmenů, opatrně ho sňali z koně a odnášeli do haly.

Hedvika bledá jako stěna si dala pomoct ze sedla a rozkázala okamžitě zavolat paní z Christiansdorfu.

Marta však již prve zpozorovala, co se stalo, rychle sesedla z koně, přičemž se jí lem sukně zachytil o třmen a utrhl se, a rozběhla se ke knížeti. Cestou jen rychle vzala z nákladního vozu svůj koš s bylinami a běžela po schodech nahoru.

Čtyři muži, kteří starého knížete vynesli nahoru, stáli přede dveřmi jako ochromení a Marta se mezi nimi musela prodrat dovnitř. V komoře zmateně pobíhali sluhové, chystali postel a vyptávali se markraběte, jenž zjevně ještě nedokázal mluvit, co by si přál.

Chaos a rozrušení určitě nebyly pro těžce nemocného muže dobré. Ale protože Hedvika seděla na kraji Otovy postele jako ochromená a zřejmě ji vůbec nenapadlo, že by měla vyhodit všechny, kdo tu dělají rozruch, Marta se rozhodla, že to udělá sama.

„Teď všichni odejděte! Kníže potřebuje klid. Zůstane tady jen kněžna a její služebná.

V duchu se podivila, že byl její rozkaz okamžitě splněn.

Když služebnictvo odešlo, požádala Hedvičinu služku Zuzanu, aby otevřela dřevěné okenice. Teď potřebuje světlo a čerstvý vzduch.

Potom se obrátila ke starému knížeti. Oto bděl, chraplavě dýchal a vydával ze sebe nesrozumitelné zvuky.

Marta se rychle snažila rozepnout mu sponu na bliautu, ale když se jí to nedařilo dost rychle, sáhla po svém jídelním noži na opasku a přeřízla pevnou stuhu uvázanou kolem krku. V tom okamžiku ani nepomyslela na to, že zničila oděv, na jaký by kramář nebo kovář vydělávali celý život. Soustředila se jen na jednu myšlenku: Oto nesmí umřít!

Kníže měl ledový obličej i ruce, pohledem bezmocně a polekaně těkal kolem sebe.

„Pane, prosím vás, uklidněte se,“ promluvila na něj mírně. „Zkuste pravidelně dýchat! Pak se hned budete cítit lépe.“

Hedvika manželovi osobně stáhla holínky, aby se mu leželo pohodlně.

„Pomoz mi knížete posadit!“ požádala Marta Zuzanu. „Mistr kuchař ať připraví silný vývar. Ale nesmí v něm být maso ani chleba!“

Namočila kus plátna do vody a otřela jím studený pot z Otova čela. Potom na vyschlé rty nakapala trochu vody. Dokud se mu neuleví, nesmí nic pít ani jíst, aby se neudusil.

A pak se rozhodla udělat něco, za co by ji každý očitý svědek ode dvora s výjimkou Hedviky a Zuzany dal uvrhnout do žaláře nebo poslal na hranici.

Rozepnula Otův svrchní i spodní oděv a rozhrnula ho tak, že měl odhalený hrudník. Potom mu na kůži rozetřela pronikavě vonící koření, pomodlila se a položila ruce na Otovo staré, unavené srdce. Všechny myšlenky soustředila do toho, aby mu předala svůj klid a svým teplem a životní energií dodala starému knížeti sílu.

Celý markraběcí okrsek na míšeňském hradním vrchu byl událostí jako ochromený. Mluvilo se jen šeptem, služebnictvo chodilo po špičkách.

Rytíři seděli v hale, jedli a pili, pokud měli chuť, ale ani tady se skoro nemluvilo.

Lukas věděl, že pohledy mužů stále znovu zalétají k němu, zřejmě se domnívají, že ví, co se teď v markraběcí komoře děje, protože se tam zdržuje jeho manželka.

Přitom považoval za velmi pravděpodobné, že Martu teď několik dní vůbec neuvidí, dokud se markraběti nebude dařit lépe. Na jiný konec událostí nechtěl ani pomyslet. „Ještě nedali zavolat kněze,“ ozval se někdo do ticha, zřejmě aby vyjádřil naději, že situace snad není tak špatná.

Lukas měl náhle dost vysedávání v hale a vyšel ven. Hartmut podle očekávání umístil před dveře komory několik nejspolehlivějších stráží, a tak mu Lukas nabídl, že také jednu stráž převezme. Třeba se Marta na chvilku ukáže. Nebo se naskytne něco, co by mohl udělat.

Po chvíli vyšla Zuzana a šeptem sdělovala jedné z čekajících komorných pokyny pro kuchaře. Potom opět zmizela za dveřmi, aniž se Lukasovi podařilo nahlédnout dovnitř.

Připadalo mu, že uběhly celé hodiny, kdy se nic nedělo kromě toho, že bylo něco přineseno z kuchyně. Konečně vyšla z komory Marta, která jistě od Zuzany věděla, že tu Lukas čeká.

Krátce ji zatáhl na stranu. „Jak se mu daří?“

„Jestli se mu podaří přežít tuhle noc, pak by mohl ještě nějaký čas žít,“ odpověděla vyčerpaně a unaveně si přejela rukou přes oči. „Ale podle všeho už nebude moct nikdy vstát a možná ani mluvit.“

„Proto u něj ještě nebyl kněz?“ otázal se Lukas stísněně.

Zavrtěla hlavou. „Teď spí, je to pro něj nejlepší. Ale musím u něj zůstat.“

„Mám ti dát něco přivézt? Nějaké tvé byliny z domova?“

Opět zavrtěla hlavou

Lukas si všiml, že se chvěje zimou, sňal svůj přehoz a položil jí ho na ramena. „Až skončí moje stráž, půjdu do kaple a budu se za něj modlit,“ zašeptal.

„To bychom měli všichni.“

Uplynulo několik mučivě dlouhých dní, než byl markrabě v takovém stavu, aby mohl být s cizí pomocí posazen a Hedvika do něj mohla vpravit trochu řídké kaše nebo vývaru.

Všechno, co by mu mohlo v krku zaskočit a udusit ho, kousky masa a chleba, Marta přísně zakázala.

Markrabě měl polovinu těla úplně ochrnutou, což mu znemožňovalo mluvení a stáhlo mu obličej do grimasy. Dorozumíval se jen několika zvuky, jimiž vyjadřoval svá přání nebo nelibost.

Hedvika se postarala, aby nikdo kromě Marty a Zuzany starého knížete v tomto stavu neviděl. Navenek se rozhlásilo, že se mu pomalu začíná dařit lépe. Byla to v podstatě pravda, avšak ani náznakem se neuvádělo, že zřejmě už nikdy nebude schopen vstát z postele.

Markraběnka vyslala posla s dopisem švagrovi Dedovi do Rochlitzu. Prosila v něm markraběte Východní marky, aby poslal do Míšně svého medikuse, jehož vychvaloval do nebes. V Míšni nyní nebyl ani jediný lékař, protože Oto je jednoho po druhém vyhnal z hradu, a proti bolestem způsobeným dnou používal prostředky, které mu dávala Marta. Teď však je zapotřebí lékař, to bylo i Martě jasné.

Dedo okamžitě medikuse poslal, podsaditého muže v nápadně nazdobeném oblečení. V Hedvičině a Martině přítomnosti se krátce podíval na nemocného a okamžitě prohlásil: „Každý den se mu musí pouštět žilou. Jestliže se do zítřka jeho stav nezlepší, oholím mu vlasy a na kůži hlavy vyříznu kříž, aby z něj mohlo odejít zlo, které se ho zmocnilo.“

Rozbaloval si nástroje a unikl mu zděšený pohled, jaký si ženy v komoře vyměnily.

„Děkuji vám, že jste přijel,“ prohlásila Hedvika pevným hlasem, „ale vaše služby zde nejsou třeba.“

Medicus na ni udiveně pohlédl už se špičatým nožem v ruce.

„Kněžno, vy jste mi neporozuměla! Musíme vyhnat démony, jež oslabují jeho tělo. Na to modlitby nestačí. Musím mu vyříznout v hlavě otvor, aby mohli uniknout.“

„Vy jste mi neporozuměl!“ odsekla markraběnka ostře. „Sbalte si své věci a odejděte z hradu! Sluha vám zaplatí za cestu sem. Ale jestli se ještě o krok přiblížíte k mému choti, zavolám stráže, aby vás vyvedly!“

Hedvika teď také rozčilením lapala po dechu. Měla pocit, že v manželově tváři zahlédla náznak vděčnosti. Otova křečovitě stažená tvář se při medikusových slovech o připravované léčbě, proti níž se ve svém stavu nemohl bránit, navíc naplnila hrůzou.

„Promarníte spásu duše svého manžela!“ zasyčel vztekle medicus a balil nože do plátna potřísněného starými krvavými skvrnami.

„O tu se postarají duchovní,“ odpověděla chladně. Medikus pochopil, že mu tady nebude dovoleno léčit podle jeho představ a že bude lépe, když se co nejrychleji ztratí v dálce.

Bláznivé ženské postižené slepotou, pomyslel si. No snad mu aspoň slušně zaplatí za dlouhou cestu.

Na Hedvičinu prosbu navštívil nemocného šedovlasý, obtloustlý a drahými prsteny ozdobený probošt dómu Dittrich z Ketlic. V biskupově nepřítomnosti byl nejvyšším duchovním diecéze. Vedl s Otou dlouhý rozhovor mezi čtyřma očima, přestože kníže skoro nedokázal mluvit.

„Nezbývá mu moc času, Pán si ho brzy povolá k sobě. Váš manžel by měl ke svému loži zavolat své bratry a děti, aby se s ním rozloučili,“ opakoval probošt markraběnce, co prve naléhavě kladl na srdce smrtelně nemocnému.

„I Albrechta?“ zeptala se znepokojeně kněžna. Vůbec by se neodvažovala před Otou vyslovit jméno jeho prvorozeného syna, aby ho znovu nerozčílila. Obávala se, že i pouhá otázka by mohla manželův stav prudce zhoršit. „A jistě víte, ctihodný otče, že náš mladší syn je s císařem a biskupem na křížové výpravě do Jeruzaléma.“

Duchovní nesouhlasně svraštil šedivé obočí.

„Nad křížovým rytířem bude Bůh držet svou ochrannou ruku,“ prohlásil netrpělivě. „Ale pokud kníže neuzavře smír se svým prvorozeným dědicem, Pán na nebesích ho nepřijme v dobrém.“

S přísným výrazem odešel těžkým krokem z komnaty.

Hedvika počkala, až Oto usnul, a odešla se poradit s Lukasem a Raimundem, jenž okamžitě, jakmile dostal Lukasovu zprávu, vsedl na koně a přijel ze svého panství v Muldentalu do Míšně. Ze všech rytířů patřících ke dvoru Hedvika těmto dvěma důvěřovala nejvíc.

„Opravdu sem máme přivolat Albrechta? Pravděpodobně někde něco obléhá a sotva se bude moct vzdálit,“ pokusila se Hedvika sama před sebou ospravedlnit, že se prostě nedokázala v tomto případě rozhodnout.

„On se to stejně dozví. Možná to ví už teď,“ namítl Lukas. „Jistě je tu víc než dost lidí, kteří se mu tou novinkou budou chtít zavděčit.“

„Proto bychom měli vyslat Reinharda, a to co nejdřív,“ navrhl Raimund. „Měli jsme to udělat už dávno! Albrecht by se moc divil, kdyby tu zprávu jako první nedonesl on.“

Lukas přemýšlel a zvažoval možnosti.

„Vyšlete posly ke svým dcerám a Albrechtovi,“ poradil rozvážně Hedvice. „Pak uvidíme, zda, kdy a jak přijede. Máte mé slovo, že mu všemi prostředky zabráním vstoupit do otcovy komnaty, pokud budete mít sebemenší podezření, že by to vašemu choti uškodilo. Bez ohledu na to, jaké následky to pro mě bude mít, protože to jsem jemu i vám dlužen.“

Obezřetné přípravy

Klára nevěděla nic o zlých událostech na hradním vrchu. Byla šťastná, že je konečně ve Freibergu. Žila nyní s Reinhardem v jeho domě v hradním okrsku, dělala si svou práci a těšila se z nového života, který jí rostl pod srdcem.

Na začátku manželství se obávala budoucího těhotenství. Připadalo jí, že zasáhne do jejího života víc než sňatek. Když porodí dítě, bude navždy upoutaná v novém životě, který nechtěla, a bude ještě zranitelnější. Ale v osamělých týdnech na hradním vrchu začala po dítěti toužit stále víc.

Reinhardův dům pro ni byl neznámý, ale cítila se v něm dobře a bezpečně. Jako kdyby se jí ve Freibergu nemohlo nic stát, jako by byla chráněná před vším, co ji na míšeňském hradním vrchu ohrožovalo.

Nikdo se na ni nedíval opovržlivě a nemusela neustále žít ve strachu, že na ni někde může čekat Elmar nebo jeho nenávistí prodchnutý schovanec.

Služebnictvo bylo rádo, že se do domu konečně zase přistěhovala paní, navíc taková, co jenom neudílí příkazy a neprohání služebné, ale má pochopení i pro jejich starosti. Všichni tedy novou paní podporovali.

Klára chtěla udělat Reinhardovi radost, a tak se postarala, aby dům zútulnila, pod rákosové rohože na zemi nasypala voňavé koření, s hospodyní připravovala zásoby na zimu a mezi prádlo a oblečení v truhle vložila levandulové lístky.

Věděla, že měšťané pozorně sledují, co dělá, a u pekařky se probíralo, jak obávaný rytíř Reinhard zřejmě rychle dokázal přivést Christianovu svévolnou dceru k rozumu. Pár týdnů v manželské posteli a společnost urozeného panstva na míšeňském hradním vrchu udělaly své a zase jednou se ukazuje, že s trpělivostí a přísností se může i z nechtěného svazku stát něco pořádného. A když upovídaná pekařka ještě každému zákazníkovi vykládala o očekávaném potomkovi, všem se ohromně ulevilo, že to malé ještě zpečetí svazek, který je pro Freiberg tak důležitý.

Reinhard, jenž se navenek stále tvářil přísně a zachmuřeně, se ve skutečnosti na dítě s velkou radostí těšil a zároveň si dělal velké starosti, aby Klára při porodu nezemřela jako jeho první manželka. Nikdo z nich se už nezmínil o tvrdých slovech, která jí vmetl po vášnivé milostné noci v Míšni. A oba se snažili vzbudit dojem, že řečené se už mezi nimi nevznáší.

V noci k ní Reinhard nepřicházel a trvalo nějaký čas, než Klára pochopila, že to není ze vzteku nebo žárlivosti, ale z obav, aby neublížil nenarozenému dítěti.

Proto jednoho chladného, podzimního večera, když už leželi v posteli, ho vzala za ruku a přitiskla ji ke svému břichu.

„Cítíte to? Už se pohybuje,“ zašeptala.

Reinhard přeslechl, že mu opět vyká, jako vždy od jeho nočních výčitek v Míšni.

Opatrně ji teplou dlaní hladil po břiše a mlčel. Klára už přemítala, zda to jemné chvění, které v břiše pociťovala, je ještě příliš slabé, aby je mohl cítit.

Pak se však nenarozené dítě zřejmě rozhodlo otce pozdravit a břicho se jí zavlnilo.

Reinhard rychle rukou ucukl a vstal, nikoli polekaně nebo rozzlobeně, jak si v prvním okamžiku pomyslela, ale jen proto, aby vzal ze stolu svíčku a zapálil ji od žhavých uhlíků v ohništi. Chránil mihotavý plamínek rukou a vrátil se k posteli. Odhrnul deku a posvítil na manželčino břicho, které se ještě pohybovalo.

Klára viděla, jak se mu radostí rozzářil obličej a kolem očí se objevily drobné vrásky úsměvu.

„To je opravdu boží zázrak,“ zašeptal s úctou. „Zvětšila se ti prsa,“ poznamenal a opatrně po nich přejel prstem.

Zamrazilo ji zimou a touhou.

Ve světle svíčky viděla, jak se mu napřimuje úd. Ale zřejmě se neodvažoval dotknout se jí jinak než špičkami prstů.

„Myslím, že mu neublížíme, když budeme trochu opatrní,“ povzbudila manžela.

Reinhard na ni překvapeně pohlédl. Položil svíčku v hliněném svícínku na stůl, lehce přitiskl obě ruce na její břicho a líbal ji.

Klára ho vzala za ramena, přitáhla blíž a rozevřela nohy. Reinhard ji lehce pozvedl a celou dobu klečel, aby na ní nespočinula váha jeho těla. Miloval se s ní tak něžně, jak by to vůbec nepovažovala za možné vzhledem k jeho žádostivosti a týdnech odříkání.

Když dosáhl vrcholu, tlumeně vykřikl tak, že jí srdce usedalo.

„Všechno bude dobré,“ šeptala a hladila ho po obličeji, který jí teď připadal důvěrně blízký. Dokonce se na něj usmála. „Vždyť víte, že se v těchto věcech vyznám. Pomohla jsem na svět už tolika dětem, že si to neumíte představit.“ Nikdo nevěděl lépe než ona a její matka, co všechno se může při porodu přihodit. Ale o tom s ním mluvit nebude.

„Bude to zdravé, silné dítě. Vím to,“ prohlásila pevným hlasem.

Reinhard neodpověděl, ale přetáhl přes oba deku a něžně ji pohladil po tváři. Klára zavřela oči a plně se oddávala svým citům.

Náhle bylo ticho přerušeno. Dole na dveře někdo zabušil pěstí a mužský hlas se domáhal vstupu.

„Kdo to může být?“ zeptala se polekaně. Elmarovy výhrůžky měla pořád na paměti.

Reinhard rychle vstal, oblékl bliaut a sáhl po meči, který stál opřený u dveří. Jakmile vyšel z komory, oblékla se i Klára, zapletla si cop a pokryla vlasy šátkem. Dolů však nesešla, ze strachu a opatrnosti. Reinhard ji zavolá, jestli se ukáže, že návštěva není nebezpečná. Možná ji volají k nějaké rodičce, nebo ji potřebuje někdo nemocný.

O chvilku později se manžel vrátil a vyzval ji, aby s ním sešla dolů.

„Přijel Raimund,“ sděloval jí. „A měla by sis také vyslechnout, jaké zprávy přivezl.“

Kláře bylo okamžitě jasné, že pokud otcův přítel přijel tak pozdě v noci, přestože městské brány jsou již zavřené, nemůže to znamenat nic dobrého. Snažila se nedat na sobě znát obavy a upřímně hosta pozdravila. Nařídila služebné, aby dostal jíst a pít a stájový pacholek se postaral o jeho koně. Potom usedla vedle manžela naproti Raimundovi a poslouchala.

„Tak zítra brzy ráno vyrazím a vyhledám Albrechta,“ rozhodl se okamžitě Reinhard, když jim přítel pověděl zlé novinky z míšeňského hradního vrchu. „Vezmu s sebou Kuna a Bertrama. Kdyby se to nějak špatně vyvíjelo, ti dva se probojují zpátky a budou vás varovat. Slibuješ mi, že v takovém případě odvezeš mou ženu do bezpečí?“

Klára chtěla něco namítnout, ale odhodlanost v manželově tváři ji umlčela. Ani Raimund neodporoval. Z jeho výrazu vyčetla, že si uvědomuje, do jakého nebezpečí se přítel vydává. Nebylo jisté, zda Albrecht ještě věří v Reinhardovu věrnost.

„Máš mé slovo,“ přísahal. „Nenecháme ji tady bez ochrany.“

Klára dala přichystat komoru pro Raimunda a pak se s manželem vrátila nahoru. Bylo už pozdě a zítra při prvním kohoutím zakokrhání musí oba vstát a připravit všechno na cestu.

„Povíte fojtovi, kam jedete?“ zeptala se Klára a prokřehlá chladem vklouzla pod deku.

„Samozřejmě. Oto mi svěřil velení nad hradní stráží a nemůžu jen tak na pár týdnů zmizet a ještě s sebou vzít dva muže,“ pohrdavě se ušklíbl. „Kromě toho jsem si jistý, že fojtovi velmi záleží na tom, aby si opět co nejrychleji získal Albrechtovu přízeň. Pravděpodobně mu bude po mně vyřizovat svou nejoddanější poklonu.“

Reinhard stále ještě seděl na kraji postele a vypadalo to, že zimu vůbec nevnímá. Ve svitu svíčky viděla, že ho něco trápí, a zneklidňovalo ji to.

Vzal ji za ruce a po chvíli ovládnutým hlasem promluvil: „Kláro, vím, že ses za mě nechtěla provdat. A nevím, zda a kdy se vrátím. Až tu nebudu… zapálíš občas svíčku a pomodlíš se za mě? Tak jako já se budu modlit za tebe a naše dítě.“

Nejprve nevěděla, jak odpovědět. Slova by teď jen rušila, a tak se k němu přitiskla.

Díval se za její hlavu a hladil ji po vlasech. „Prosím tě, když to bude chlapec, pojmenuj ho po mně. A jestli to bude dívka, ať se jmenuje po mé matce.“

„Ty se vrátíš. Vím to. A budu se denně za tvůj návrat modlit,“ zašeptala. „Protože… mi budeš chybět, když budeš pryč…“

Neviděla, jak se do tmy usmál. Ale vycítila to.

Listopad 1189, byzantská říše

Nad Philippopelí stoupal hustý, černý kouř a horký vzduch nad ohněm hnal jiskry do překvapivé výšky. Celé město hořelo. Ale z plamenů nikdo s křikem neutíkal.

Philippopel byla dávno opuštěná a nyní bojovníci Friedricha Štaufského stáli půl míle od městské hranice a pozorovali, jak se domy, v nichž kdysi bydlely tisíce obyvatel, rozpadají na popel a sutiny.

Vítr k nim hnal štiplavý kouř, několik mužů se rozkašlalo, jiní si předloktím zakryli nos, aby nemuseli vdechovat jemné saze.

Město bylo k Thomasově úlevě opuštěné už v době, kdy je vojsko Friedricha Štaufského vzalo útokem po zradě císaře Izáka, stejně jako většina vesnic, jimiž procházeli.

Utábořili se tam a vzali si ze sklepů a zásobáren všechno, co našli a mohli upotřebit. Ale tato kořist ani se sklizní vinohradů nestačila k tomu, aby na delší dobu uživila tak velké vojsko. Menší oddíly tedy podnikaly dobyvačné výjezdy do okolí, aby porazily skupiny nepřátel, které se shromaždovaly nablízku, a aby obsazovaly hrady a města a ukořistily zásoby jídla i krmiva pro koně.

Po celou dobu se bezvýsledně vlekla jednání s byzantským císařem. Sliby Izáka Angela byly příliš pochybné, než aby jim Friedrich Štaufský uvěřil. Plynul týden za týdnem a záhy bylo jasné, že vojsko bude muset v této části byzantské říše přezimovat. V tuto roční dobu již nemohou přeplout po moři do Malé Asie a rozhodně by ani nemohli v zimě pochodovat nehostinnou stepí, která je tam očekává.

Císař tedy zvolil za zimní sídlo svého vojska město Adrianopol, které leželo v polovině cesty mezi Philippopelí a Konstantinopolí, od níž bylo vzdáleno necelých sto mil. A jako varování Izáku Angelovi, jenž nyní věděl, že obrovské vojsko je od něj vzdáleno jen několik dní pochodu, dal vypálit Philippopel.

Také Adrianopel byla v době, kdy vojsko k městu dorazilo, liduprázdná. Mnozí bojovníci začali být netrpěliví. Dávno už chtěli být ve Svaté zemi, místo toho uvízli v zemi, jež s nimi jednala jako s nepřáteli a nikoli spojenci a kvůli každé troše proviantu museli pročesávat míle okolí. Neviděli Jeruzalém, ale dřepěli tady v jednotvárné pustině a nezbývalo jim nic jiného než čekat na jaro, a na to, až si byzantský císař konečně vzpomene na svůj slib a poskytne jim lodě na přeplutí moře.

Avšak netrpělivé vojsko je velmi nebezpečné.

Friedrich Štaufský s úmyslem donutit Izáka Angela, aby se podřídil, přikázal vojsku zpustošit zemi až k branám Konstantinopole. Muže rozzuřily zprávy o tom, že byzantský císař skutečně přešel na Saladinovu stranu. Přinesli je konečně propuštění poslové, kteří se vrátili do tábora a byly na nich patrné stopy násilí. Oddíly vyrazily a brzy se po celém území táhly stopy krve a popela.

Dietrich z Weißenfelsu dbal na to, aby jeho muži byli neustále něčím zaměstnaní a v jeho zimním táboře se nerozšířily nepokoje. Rozkázal každý den cvičit se zbraněmi a také jízda zkoušela útoky v různých formacích. Střelci z luků, kuší a praků nastupovali denně do soutěží, v nichž mezi sebou soupeřili. Jeho rytíři ctižádostivě cvičili své panoše a učili je obtížné finty, které jim možná v boji muže proti muži jednou zachrání život. Dokonce i Filip dělal pozoruhodné pokroky. Přestože nikdy nebude tak silný jako Rupert, zato však je hbitý, rychlý a šikovný, pokud se ho nezmocní záchvat kašle.

Thomas a Roland se mlčky shodli a svorně požádali Dietricha, aby je nasazoval s úkoly, při jejichž plnění budou mít proti sobě ozbrojené nepřátele.

Otův syn se na ně mlčky, zkoumavě zadíval, až z toho měl Thomas zvláštní pocit. Pak Dietrich k překvapení mladých rytířů, kteří se začali obávat, že je pošle jako doprovod stájových pacholků při shánění krmiva, odpověděl: „Také si myslím, že pro vás bude lepší místo v boji po boku našich mužů, než abyste se i se svými panoši prali s vojáky, co příliš horlivě drancují.“

Na rtech mu zahrál úsměv.

Tak se tedy dozvěděl o příhodě Ruperta a Filipa v Niši. Jak by také ne, když vévoda z Meranu, jehož lidé zasáhli, aby panošům pomohli, je příbuzný Wettinů a rovněž člen rady šedesáti. „Ale nebojte se, ještě na nás čeká dost opravdových bojů,“ dodal.

Jeho slova se potvrdila hned druhého dne, když dostal rozkaz, aby se svými muži vyjel směrem na jih, kde se údajně v jedné opuštěné vesnici shromáždilo několik tuctů nepřátelských ozbrojenců. Zprávu donesla výzvědná skupina.

Nepřátele rychle přemohli, ale tábor Weißenfelských měl také prvního svého mrtvého. Byl to rytíř, jenž se na křížovou výpravu vydal jako pokání za manželčinu smrt.

„No tak teď ji může v nebi poprosit o odpuštění,“ poznamenal bezcitně Humfried z Auenweileru, když se společně za mrtvého pomodlili, a v Thomasových očích tak opět potvrdil svou neotesanost.

Na zpáteční cestě ještě neujeli ani dvě míle, když jim vstříc přijel jezdec s důvěrným poselstvím pro Dietricha.

Hrabě z Weißenfelsu se krátce zamračil a oznámil, že většina jeho mužů ho má následovat na východ, kde je v boji s byzantským oddílem zapotřebí posila.

Skupinka pod velením rytíře z Auenweileru, k níž patřili i Thomas, Roland a jejich panoši, má dopravit mrtvého do tábora.

Každý ponořený do svých úvah, někteří s bolestí po zraněních z předchozího boje, zamířili k Adrianopoli. Dietrich s ostatními muži jim záhy zmizel z očí.

Ujeli ještě několik mil a přiblížili se k vesnici, která byla opuštěná, když tudy předtím projížděli. Nyní však z ní stoupaly sloupy dýmu.

Napjatě a připraveni na to, že každým okamžikem na ně může někdo zaútočit, se blížili ke vsi. Dvě usedlosti hořely jasným plamenem, ze třetí zbývaly jen ohořelé trosky.

Pomalu a v těsně semknutém hloučku projížděli vesnicí, nikde však nebylo ani živáčka. Na konci vsi cesta zahýbala a vedla k lesíku. Odtamtud k nim doléhaly hlasy a pronikavý křik. Skrze holé větve stromů jezdci viděli, že je tam asi tucet lidí, více než polovina z nich na koních.

Humfried z Auenweileru se rozhodl, že jsou dost dobří bojovníci, aby se bez větší opatrnosti zblízka podívali, co se tam děje.

„Taste meče!“ rozkázal a cvalem vyjeli, ostatní ho v těsném závěsu následovali.

Hned za ohybem cesty, kde stromy už nezastíraly výhled, se jim naskytl obraz celé situace. Dva rytíři a půl tuctu ozbrojenců na koních obklíčili pár zdejších vesničanů, kteří cizím jazykem zřejmě prosili o milost a ukazovali prázdné ruce. Možná se smrtelně vyděšení vesničané schovávali v lese a chtěli se jen krátce vrátit do vesnice a zachránit před ohněm zbytek svého majetku.

Jeden z rytířů tasil meč a bez okolků, jediným pohybem srazil hlavu nejhubenějšímu z vesničanů. Pak vyštěkl nějaký povel, ozbrojenci sesedli z koní, chytili ženy, povalili je na zem a pevně drželi. Bylo zřejmé, že by se na ně nejraději okamžitě vrhli, ale jejich páni, kteří pomalu sestupovali ze sedel, měli přednost.

Thomas vjel po bok Auenweilera, jenž zpomalil cval svého koně.

„To přece nemůžeme připustit,“ promluvil naléhavě, ale vskrytu pochyboval, zda to rytíř Humfried vidí stejně jako on. Třebaže na Dietrichův důrazný pokyn proti sobě nevystupovali otevřeně nepřátelsky, rozhodně nebyli přátelé.

Auenweiler na něj pohlédl, zakoulel očima a povzdychl: „Pro mě a za mě! Ale jednou se jasně ukáže, že s vámi jsou jen potíže.“ Poručil panošům, aby se drželi vzadu, zašklebil se a nasadil koni ostruhy.

„Uhněte!“ zařval na ozbrojence, kteří teď hlasitě povzbuzovali rytíře klečící nad křičícími ženami a roztahující jim násilím nohy.

„Pusťte ty ženské!“ zařval Humfried ze sedla.

„Až se na nich všichni vystřídáme, starej!“ odpověděl jeden z ozbrojenců, který už obnažil úd a sebevědomě ho ukázal Auenweilerovi. „Nebo je pak budete chtít taky?“

Rytíř se rozmáchl mečem a usekl necudnému chlapovi hlavu.

To na něj upoutalo pozornost obou rytířů.

„Vy zabíjíte mé lidi?“ zařval mladší, který právě dokonal znásilnění. „Vlastní lidi? Co vám k tomu dává právo?“

„Vy nejste mí lidé. A dneska nemám na něco takového náladu,“ odsekl Humfried. „Pusťte ty ženské a zmizte, než vás dám postavit před válečný soud!“

Plačící ženy upíraly oči na nově příchozí a snažily se stáhnout roztrhané šaty přes obnažená těla. Thomas teprve teď viděl, že jsou to dívky asi deset, nanejvýš dvanáct let staré.

Cizí rytíři si upravili oblečení a také sáhli po mečích.

„Vy se s námi vážně chcete pustit do boje kvůli pár vesnickým děvkám?“ zeptal se mladší a v očích mu blýskl pohled, který naznačoval, že vzápětí tady poteče ještě víc krve. Když Auenweiler pohrdavě odplivl a sevřel meč, cizí rytíř zavolal na své muže: „Nenechte ani jednoho naživu!“

Rychle se otočil a rozpřáhl se mečem, aby Radomirovi usekl hlavu. Thomas bleskově zaútočil spodním sekem a útočníkova ruka s mečem odletěla obloukem a o kus dál padla k zemi.

Vzápětí se strhl krátký, ale velmi tvrdý a surový boj. Bili se, jako kdyby do ran vkládali zuřivost nashromážděnou za poslední týdny.

O chvilku později leželi na trávě tři cizí ozbrojenci, ostatní byli spoutáni a naloženi na koně, stejně jako starší rytíř, jenž pustě klel a nadával na zrádce, kteří útočí na vlastní lidi. Vzteklý Auenweiler ho umlčel ranou pěstí. Vesničané dávno utekli a schovali se v lese.

Thomas šel ke zraněnému, který řval, klečel na cestě a držel si ruku na pahýlu, z něhož stříkala krev. Podvázal mu ránu opaskem. Jeho kletby za sebou slyšel ještě dlouho. Tak teď jsem zabil nejen křesťana, ale dokonce křesťana z vlastního tábora, pomyslel si. Jak to všechno ještě bude pokračovat?

Pátravě se rozhlédl a chtěl poručit Rupertovi, aby posbíral zbraně zajatců. Když ho uviděl, srdce se mu zastavilo. Rupert klečel na zemi, nepokrytě plakal a v náručí držel Filipovo tělo zalité krví. Mladý panoš byl mrtvý. Meč mu probodl hrdlo.

Je to moje vina, pomyslel si zoufale Thomas. Já jsem chtěl tenhle boj…

Mlčky jeli do tábora a předali zajatce hraběti z Weißenfelsu, jenž měl jako člen rady šedesáti soudcovskou pravomoc.

Dietrich pohlédl na mrtvého panoše, vyslechl, co se stalo, a zeptal se zajatých, zda se událost opravdu odehrála tak, jak bylo vylíčeno.

Když nikdo neodporoval, s kamennou tváří rozkázal: „Pověste je!“

V jeho táboře se našlo dost dobrovolníků, kteří se toho úkolu ujali. Odsouzení napadli jejich lidi a jednoho z nich zabili. Třebaže se zpočátku mnozí Filipovi posmívali, v posledních týdnech si svou pílí a pokroky vydobyl úctu.

Dietrich přidělil Rolandovi nového panoše, opět tak mladého. Roland se bránil. „Nedokázal jsem na svého prvního panoše dávat pozor, jak bylo mým úkolem. Nemůžete mi přece zase někoho svěřit,“ namítl zachmuřeně. Dietrich se však o svém rozhodnutí nehodlal dohadovat.

V královském polním ležení před Braunschweigem

Reinhard s oběma průvodci Kunem a Bertramem po třeboval týden rychlé jízdy, než dojel ke královskému vojsku a našel Albrechta a jeho družinu.

Obležení Braunschweigu, jak bylo na první pohled jasné, se chýlilo ke konci. Královské vojsko s dobře opevněným městem nic nepořídilo, naopak Lev a jeho synové po Bardowicku obsadili i Lübeck.

Ovšem Lübeck, který zachovával věrnost Welfům, nezničili, nýbrž do něj triumfálně vtáhli. Takové zprávy a ledové počasí se postaraly o špatnou náladu obléhatelů.

Když se Reinhard prodíral mezi stany, padal drobný sníh. Půda byla bahnitá a na loužích zamrzaly okraje, které se pod jeho kroky s praskáním tříštily.

Rozkázal Kunovi a Bertramovi, aby počkali o kus dál a z povzdálí sledovali, co se bude dít. Pokud mu Albrecht už nedůvěřuje a dá ho popravit, musí se okamžitě probojovat z ležení, vrátit do Freibergu a všechny tam varovat.

Pak zamířil ke stanu, kde se zdržoval Albrecht. Stráže ho znaly a uctivě pozdravily, rovněž tak panoši, kteří stáli vedle a zuby jim drkotaly zimou.

V přední části stanu Elmar a Giselbert s těžkými přehozy přes ramena seděli vedle pánve s rozžhaveným uhlím a hráli šachy. Gerald seděl stranou, držel v ruce pohár vína a civěl před sebe.

Elmar ho pozdravil jako první, zkoumavým pohledem.

„Předpokládám, že neseš důležité novinky? Ty, na které čekáme?“

„Ano a ne,“ odpověděl Reinhard. „Starý markrabě umírá. A chce vidět syna.“

„Vážně? To opravdu chce?“ zeptal se Elmar s povytaženým obočím. „To je to s ním asi opravdu špatné, když takhle změnil názor.“

Posunul jednu figurku a oznámil Giselbertovi: „Šachmat!“

Tlusťoch udiveně zíral na šachovnici a teprve po delším přemýšlení pochopil, proč partii prohrál. „To vážně nemá smysl s tebou hrát. Vůbec nevím, proč se o to pořád znovu pokouším,“ zamumlal zamračeně a vstal, aby s ostatními dvěma pozdravil Reinharda.

„Kamaráde, vnes nějakou změnu do téhle bídy tady!“ povzdechl si. „Byl to vážně špatný nápad chtít v takovém počasí táhnout do války. Navíc proti tak opevněnému městu, jako je Braunschweig!“

Uhlíky na pánvi žhnuly, ve stanu však přesto byla taková zima, že dech při jeho slovech tvořil malé obláčky.

„Musíš mít ještě chvíli strpení,“ sdělil Elmar a ukázal hlavou k zadní části stanu oddělené plátěným závěsem. „Gerald najezdil míle, aby sehnal pár pohledných děvek pro mladého markraběte. Ale brzy už budou hotoví.“

Pravděpodobně je tedy u Albrechta i hrabě z Groitzsche. A podle zvuků, které sem doléhají, se oba soustředěně zabývají nevěstkami. Reinhard slyšel pleskání, slastné sténání žen, vzdechy a vysoký hlas zvolal: „To je ale pořádný kopí!“

Zleva se ozvalo mužské zasténání a ve stejném okamžiku zprava Albrechtův rozčilený výkřik: „Drž, ty čubko!“

Zřejmě dal ženě políček, protože se znovu ozvalo plesknutí a pronikavý výkřik.

„Vezmi si tuhle, ta pořád nemá dost!“ doporučil Konrad z Groitzsche líně a zřejmě mu vůbec nevadilo, že má tři kroky od sebe posluchače.

Další dění se ztratilo v hlasitém dohadování žen, které se jedna před druhou vychloubaly svou šikovností.

Elmar zvedl oči k nebi a vyšel ze stanu, aby poručil některému ze sluhů přinést další horké, kořeněné víno. Když podle zvuků za závěsem usoudil, že i Albrecht je hotový, zašklebil se a poznamenal: „Kdepak, není nad sladký táborový život.“

O chvilku později se objevil Otův syn a požitkářsky se protahoval.

„Ta blondýna není k ničemu,“ sděloval Geraldovi. „Ale ta tmavovlasá je pěkně divoká. Nechcete ji taky? Už jsem ji předehřál, aby vám v tý zimě nezmrznul vocas.“

Gerald mlčel a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Ty už jsi předehřál leccos, co mělo patřit jenom mně, pomyslel si vztekle. Některým mužům lichotilo, když jejich manželka sdílela postel s knížetem. Gerald k nim nepatřil. Často se musel ovládat, aby na Albrechta nezaútočil dýkou a nepomstil se za potupu. Možná to jednou udělá. Ale ne na válečném tažení. To by byla velezrada.

Albrechtovi ve vítězné náladě uniklo, že mu maršál neodpověděl. Sáhl po poháru s horkým vínem, který mu podával Giselbert, a uviděl Reinharda. Překvapeně povytáhl obočí. „Novinky z domova?“ zeptal se náhle se zbystřeným zájmem, přestože Reinhard měl dojem, že Albrecht není unaven jen po děvkách, ale také po spoustě vypitého vína. Freiberský rytíř poklekl, aby pozdravil budoucího míšeňského markraběte.

Elmar se však ujal slova. „Pošlete ty ženské pryč, pokud už jich máte dost, Jasnosti! Váš otec umírá a přeje si vás vidět.“

Konrad z Groitzsche to za závěsem zaslechl, protože okamžitě hlasem přivyklým rozkazovat vyhnal děvky ven. Objevily se dvě velmi mladé a dvě o trochu starší ženy, pořád ještě nahé s oblečením v náručí.

„Zmizte!“ křikl na ně Gerald. „Obléknout se můžete venku.“

„V té zimě?“ odvážila se zeptat nejstarší z nich, hnědovláska něco přes dvacet let s kyprými prsy. „A za rány je příplatek půl feniku. Neřekl jste, že váš pán se udělá jenom…“

Gerald se rozpřáhl a udeřil ji do obličeje tak silně, až se zapotácela a z roztrženého rtu jí tekla krev.

„Zmizte! Nebo vás dám vypráskat!“ zařval.

Ženy se neodvážily nic namítnout a spěchaly ven, aby si narychlo na sebe natáhly šaty. Mohly být rády, že obvyklou mzdu dostaly předem. Teď bude důležité projít táborem a nevypadat bezbranně, nebo budou mezi tou smečkou ztracené. Když to dobře dopadne, dostanou dneska ještě dost peněz od jiných mužů.

Konrad z Groitzsche vyšel před závěs, aby si i on vyslechl novinky z Míšeňské marky. Albrecht proti tomu nic nenamítal.

Reinhard tedy vyprávěl, v jakém stavu Oto je. Když budoucí markrabě na to nic neřekl, obrátil se Reinhard ke Konradovi: „Vy byste si také měl dělat starosti o svého otce, hrabě. Medicus, jemuž tak důvěřuje, je šarlatán nejhrubšího zrna, pokud mi tu poznámku dovolíte. Slyšel jsem, jak říká, že vašemu otci bude odřezávat tuk z těla, aby pak mohl jet s králem do války.“

Konrad na něj užasle upřel oči a rozesmál se. „To je nejšílenější, co jsem kdy v životě slyšel!“ zvolal. „Takový hlupák nemůže být nikdo, ani můj otec ne!“

„Neznělo to, jako kdyby žertoval,“ namítl Reinhard. „Vychloubal se tím před mou tchyní, která se vyzná v léčitelství.“

Než mohl někdo cokoli dalšího říct, Albrecht, který dosud mlčel, se náhle probral ze strnulosti.

„Ven! Všichni!“ zařval k údivu přítomných a natáhl ruku k východu ze stanu.

Jeho výbuch byl tak nečekaný, že i Konrad z Groitzsche se rozhodl zmizet, přestože jeho špatně naladěný bratranec mu vlastně nemůže nic rozkazovat. Elmar zkoumavě pohlédl na Albrechta a uvažoval, zda by neměl zůstat a trochu ho uklidnit. Ale pak usoudil, že v této chvíli bude chytřejší poslechnout a vytratit se. Ať se mladý pán nejprve uklidní sám. Promluví si s ním později, až trochu vystřízliví, nebude už tak nevypočitatelný. Dal i ostatním znamení a vyšel s nimi ven. Aby nějak zastřeli nepříjemný výstup, provázeli hraběte z Groitzsche do jeho tábora. Pak se vrátili před stan a čekali, až budou zavoláni dovnitř.

Když Albrecht osaměl, vrhl se k cínovému až po okraj s vlažným kořeněným vínem a nalil si džbán. Lačně ho vypil a prázdným pohárem mrštil do kouta, klesl na židli a zakryl si obličej rukama.

Reinhardova zpráva neponechala jedinou pochybnost o tom, že rozrušení ze zajetí a přikázané smíření starého markraběte rozčílily natolik, že ho trefil šlak.

Zabil jsem svého otce!

Při té představě se ho zmocňovala ledová hrůza. Ano, povstal proti otci, těžce se na něm prohřešil, posmíval se mu a pokořoval ho. Dokonce si zahrával s myšlenkou dát ho zabít. Ale to byly jen myšlenky! Mnohem milejší by mu bylo, kdyby k tomu sporu nikdy nedošlo, kdyby si ho otec v posledních letech vážil stejně jako dřív.

Chtěl jeho uznání, chválu. To si uvědomuje až teď, kdy otec umírá. Vskrytu si vždycky přál, aby ho otec miloval. Zvlášť od té doby, co matka svému manželovi našeptávala, aby dával přednost mladšímu bratrovi.

Musí mi odpustit, zoufale si pomyslel Albrecht. Musím do Míšně dřív, než umře, jinak budu zatracený.

A bez jeho požehnání nemůžu vládnout. Potřebuju jeho odpuštění, pokud nechci den ze dne podezírat každého, kdo přede mě předstoupí, že mě poměřuje se starým markrabětem k mému neprospěchu…

Sepjal ruce a položil na ně čelo. Všemohoucí bože na nebi, odpusť mi mou vinu a dej, aby mi odpustil i můj otec dřív, než ho k sobě povoláš, modlil se tiše.

Seděl tak zdánlivě nekonečnou dobu.

Když nakonec vstal, potácel se k východu a hlasitě rozkázal, aby se všechno připravilo k rychlému odjezdu.

Musí okamžitě za králem požádat ho o dovolení, aby se směl vzdálit z tábora a odjet k otcovu smrtelnému loži. Jinak možná přijede pozdě. Příliš pozdě, aby mu ještě mohlo být odpuštěno.

Král Jindřich měl špatnou náladu a nebylo to, jak si všichni mysleli, kvůli nepodařenému obléhání města v době, kdy Lev sbíral jedno vítězství za druhým.

Mladý, ctižádostivý král se už jen okrajově zabýval válečným tažením proti Welfům. Ať se saský vévoda potýká se svým protivníkem sám!

Dostal však velmi důležitou zprávu ze Sicílie. Normanský král Vilém překvapivě zemřel a nezanechal po sobě žádné potomky. Jindřichova manželka Konstance byla jeho teta a měla oprávněné nároky na trůn. Ale proslýchalo se, že tamější baroni chtějí dosadit jako krále toho bezvýznamného, mrňavého bastarda Tankreda z Lecce. To je nevídaná urážka, kterou prostě nemůže jen tak spolknout. A Sicílie, nejbohatší země v Evropě, stojí za válečné tažení.

V myšlenkách už dávno na cestě na jih velkoryse udělil mladému Wettinovi dovolení odjet k otcově smrtelné posteli.

„Očekávám, že se brzy vrátíte,“ rozloučil se s ním. Překvapilo ho, že vypadá tak rozrušeně, skoro vyděšeně. Vždyť před půl rokem otce uvěznil, aby si vynutil vládu v markrabství. Ale to zoufalství není předstírané. Něco ho muselo vyvést z míry.

Když budoucí míšeňský markrabě odešel, Jindřich se obrátil na svého kancléře Diethera z Katzenelnbogenu. „Je Míšeňská marka vlastně dědičným lénem Wettinů?“ zeptal se zamyšleně, přestože odpověď musel znát.

„Ano, je,“ vyslovil ji kancléř, a protože pochopil, kam otázka mířila, dodal: „Ale Albrecht ještě nemá mužského dědice.“

Jindřich se rozhodl, že tuhle záležitost nespustí ze zřetele. Kdyby Ludvík Durynský na křížové výpravě zahynul, lantkrabství znovu připadne koruně. Pliseňsko je beztak královská země a bohatá Míšeňská marka by se dala skvěle do toho celku začlenit, kdyby Albrecht zemřel mladý.

Ale nejprve se musí postarat o Sicílii.

Smíření

Dny na míšeňském hradním vrchu se vlekly, aniž nastal vytoužený zázrak, který by uzdravil starého markraběte Otu z Wettinu.

Marta a Hedvika pečlivě dbaly na to, aby nemocného nic nerozčílilo, a díky Martině obětavé péči se Otovi dařilo trochu lépe. Zřejmě už vnímal okolí a zoufale hledal způsob jak se s ním dorozumět. Nedokázal mluvit ani psát a nevládl tělem. Polovinu obličeje měl ochrnutou a ochablou, druhou křečovitě staženou, což ještě zvyšovalo dojem bezmocnosti, který nemocný vzbuzoval. Nedalo se již déle popírat, že jeho dny jsou sečteny.

Do hradu přijížděly jedna po druhé jeho dcery: Adéla v doprovodu manžela, českého vévody Přemysla Otakara, jenž okamžitě odjel, jakmile ženu doprovodil na hradní vrch, a Žofie s manželem Oldřichem Českým a velkou družinou.

Také Dedo z Groitzsche se po delším váhání rozhodl, že podstoupí cestovní útrapy, aby při bratrovi stál v hodině jeho smrti, třebaže měl špatné svědomí, že Albrechta podporoval v tom, aby otce zbavil moci. Ale koneckonců je tlustý markrabě Východní marky poslední žijící z Otových čtyř mladších bratrů.

Všem bylo jasné, že Dietrich se nemůže dostavit, aby se s otcem rozloučil. Je odtud vzdálen pravděpodobně tisíc mil a není ani možnost poslat mu zprávu.

Teď všichni na hradním vrchu více či méně stísněně čekali, zda a jak se objeví Albrecht, aby viděl otce zemřít, než převezme dědictví.

Albrecht přijel tři dny po strýci Dedovi v doprovodu několika svých rytířů. Jeho členy byli i předčasně jmenovaní truchses, maršál a šenk a také, k Lukasově a Raimundově velké úlevě, jejich přítel Reinhard.

Kdo si však myslel, že Albrecht sem vtáhne s velkou slávou, dočkal se překvapení.

Otův prvorozený ani nepočkal na uvítací ceremoniál, seskočil z koně a dal se neobvykle zdvořile ohlásit u matky.

Hedvika vyčerpaná starostmi a nedostatkem spánku soustředila zbytek sil na očekávaný slovní souboj se synem. Bezmocně pohlédla na Lukase, jenž okamžitě vstal a vyšel, aby se s Albrechtem setkal už na nádvoří.

„Vítejte v Míšni,“ pozdravil ho. „Přijel jste převzít vládu?“

„Přijel jsem, abych se v míru rozloučil se svým otcem,“ odpověděl Albrecht přísně. Pak se v něm opět probudil záblesk jeho pýchy.

„A vy jste přišel, abyste mi složil přísahu věrnosti?“

„Až nás váš otec opustí, budete právoplatným vládcem Míšeňské marky,“ odpověděl klidně Lukas. „Pokud si budete přát, abych vám sloužil, složím vám také přísahu věrnosti.“

Albrecht neodpověděl a spěchal po schodech nahoru do komory rodičů.

„Zdravím vás, matko, sestry, strýci,“ pozdravil svou rodinu, jako kdyby nikdy k žádnému sporu nedošlo. „Jak se mu daří?“

„Probošt dómu řekl, že má uzavřít mír se světem,“ odpověděla Adéla, jeho nejstarší sestra, která buď byla v pokročilém stupni těhotenství, nebo velmi ztloustla od doby, kdy se viděli naposledy.

„A já chci uzavřít mír s ním,“ prohlásil Albrecht ke všeobecnému překvapení.

Hedvika povytáhla obočí a její nejstarší syn se k ní obrátil s obvyklou strohostí: „Nikdy by k tomu sporu nedošlo, kdybyste se neustále nepokoušela upírat mi nárok na dědictví, matko. Ale král rozhodl. Není jen mým právem, ale i povinností vést dál, co otec vytvořil, udržet a posilovat moc rodu Wettinů. Chci mu říct, že jsem k tomu odhodlaný. Aby mohl klidně zavřít unavené oči a konečně dojít míru a pokoje. Nemůžete mi zabránit, abych se s ním rozloučil. Tak tvrdá nemůžete být ani vy.“

„Teď spí,“ odpověděla Hedvika a zvedla paže v obranném gestu.

„Nemusíte se bát, že mu zakroutím krkem!“ obořil se na ni. „Něco tak odporného bych nedokázal ani já. Hluboce mě zraňuje, že si to o mně myslíte.“

„Probošt s tebou chtěl mluvit dřív, než půjdeš za otcem,“ vyřizovala mu matka.

Bez jediného slova se Albrecht otočil, vyšel z komory a zamířil k biskupskému paláci.

Lukas za ním hleděl s úlevou. Dittrich z Ketlic je velmi přesvědčivý muž.

Obtloustlý probošt už návštěvníka, jenž přijel zdaleka, očekával. Samozřejmě mu jeho služebnictvo okamžitě oznámilo, že Albrecht dorazil na hradní vrch.

Dittrich z Ketlic se napjatě opřel v bohatě vyřezávaném křesle a spojil špičky prstů, když mu komorník ohlašoval, že mladý míšeňský kníže prosí o audienci.

To, co se v nejbližších okamžicích stane, nepostrádá určitou vtipnost: Oba, Albrecht i on, mnoho let čekali, aby mohli nastoupit na místo, které jim přísluší, Albrecht jako markrabě a on jako biskup.

Před téměř dvaceti lety, kdy konečně odešel na věčnost starý biskup Gerung, by mu ta funkce náležela. Vždyť celá léta byl vůdcem skupiny starcových odpůrců, která se vytvořila v kapitule dómu. Avšak Martinovi stoupenci byli silnější a učinili Gerungovým následníkem jeho. Dittrich zůstal proboštem dómu a musel čekat dalších dvacet let. Po těch letech se z něj stal starý muž.

Ale vždycky věděl, že Bůh ho za jeho trpělivost odmění. A dnes tomu tak bylo.

Protože nyní je Martin s císařským vojskem na křížové výpravě, která podle několika zpráv, jež k němu pronikly, nepostupuje tak, jak se doufalo. A starý markrabě umírá.

Dneska budou figurky ve hře nově rozestaveny. Tohle je jeho hodina, jeho příležitost odkázat budoucího markraběte do patřičných mezí ještě dřív, než převezme vládu.

Albrecht je horká hlava, ješitný hlupák. Jistě, má chytré poradce, hlavně toho prohnaného truchsese, ale ti teď při jejich rozhovoru nebudou. Svým překotným jednáním mu bujný knížecí syn sám dal do ruky prostředky, jimiž ho donutí na kolena.

Dittrich z Ketlic nechal Albrechta ještě chvíli stát přede dveřmi, teprve pak ho vyzval, aby vstoupil. Přiměl se nasadit lhostejný výraz a potlačit zadostiučinění. Teď tomu mladíkovi ukáže, kdo má na hradním vrchu slovo a kdo je bude mít i v budoucnu.

Albrecht dlouhými kroky prošel sálem a poklekl před duchovním. Vypadal netrpělivě, ale ve srovnání s obvyklým domýšlivým vystupováním na něm byla patrná nejistota.

„Eminence!“

„Tak jste přijel k otcovu smrtelnému loži,“ promluvil Dittrich a nikdo by z jeho tváře nevyčetl, jaké myšlenky mu krouží v hlavě.

„Ano, Důstojnosti.“

„Těžce jste se na svém otci provinil.“

Duchovní pozvedl ruku ozdobenou drahocennými prsteny, když viděl, že Albrecht chce něco namítnout. „Vím, král přikázal usmíření. Ale litoval jste svého bezbožného jednání i v hloubi srdce, aby vám Všemohoucí na nebesích mohl odpustit?“

Albrecht neodpověděl a Dittrich z Ketlic, dobrý znalec lidí, zkušený pozorovatel, jenž z nepatrného pohnutí tváře dokáže zjistit protivníkova slabá místa, chvilku mlčel.

„Chcete-li uniknout věčnému zatracení, pak se svým otcem opravdu uzavřete mír.“

Dittrich ani nemusel do svých slov vkládat přísnost, protože se dotkl Albrechtova nejcitlivějšího místa: strachu před pekelným ohněm.

„Vyzpovídám vás, pak můžete očištěný předstoupit před otce a poprosit ho o odpuštění.“

Vztáhl k Albrechtovi ruku, ten ji váhavě přijal a políbil safírový prsten. Pak vstal a následoval duchovního s obavami, jaké pokání mu bude uloženo.

Když se Albrecht v doprovodu probošta vrátil, Hedvika nejprve sama zašla do komnaty, kde ležel umírající. Krátce poté vyšla a následovala ji Marta.

„Očekává vás. Ale nesmí se rozčílit.“

Oto seděl na posteli opřený o polštáře. Měl na sobě krásně vyšívané roucho, sněhobílé vlasy učesané, vousy pečlivě zastřižené. Všechno na jeho zevnějšku mělo sloužit k tomu, aby mu vrátilo aspoň část důstojnosti, kterou ztratil znetvořeným obličejem a neschopností mluvit.

„Pán ve své neskonalé dobrotě vám teď nabízí příležitost uzavřít spolu mír,“ promluvil Dittrich z Ketlic mírně, avšak důrazně.

Okamžik se odmlčel a ustoupil stranou k oknu. I tak uslyší každé slovo, které bude zde v místnosti řečeno.

Albrecht strnul při pohledu na smrtelně nemocného otce. Pak váhavě přikročil k jeho loži, poklekl a sklopil hlavu.

„Vím, že jste mi na dvorském sněmu neodpustil doopravdy, otče. Ale možná mi odpustíte teď…“ Zvedl hlavu a pohlédl otci do očí. „Cožpak jsem vám léta nebyl dobrým synem? Nebyl jste na mě hrdý? Na mou smělost, rozhodnost? Nedůvěřoval jste mi, že budu pokračovat ve vašem díle, jak si to přejete?“

V Otově obličeji se nic nepohnulo. Jen oči upíral na syna.

Albrecht se zhluboka nadechl a pokračoval. „Cožpak jste se také neprohřešil na svém otci, protože vás urazil? Dokonce jste se ani nezúčastnil jeho pohřbu. A podívejte, já jsem tady! Získal jsem od krále dovolení opustit jeho vojsko, abych tu teď mohl být s vámi. Co byste udělal vy, kdyby vám váš otec upíral dědictví? Vy jste na sebe nemusel naložit tak těžký hřích jako já. Měl jste štěstí, že se vaše matka nikdy nevměšovala do záležitostí vašeho otce. Proto mi odpusťte a dejte mi své požehnání jako svému nástupci, jenž bude vaše dědictví důstojně rozvíjet!“

Albrecht sáhl po otcově ruce, která bezvládně ležela na dece, sevřel ji do dlaní a položil si ji na čelo.

Doufal v zázrak? V jediné smířlivé slůvko? Nejistě pohlédl na probošta. Ale Dittrich z Ketlic mlčel.

Albrecht otcovu ruku tiskl, až si všiml, že mu bělají klouby na prstech. Pustil ji a paže umírajícího bezvládně klesla zpátky.

Ani slovo, ani jediný zvuk ze sebe stařec nevydal! Jen na něj upíral zrak jako na podivné stvoření, neúprosný pohled vyvolal v synovi vzpomínky na výjevy, jež mu před lety dělaly ze života peklo.

„Otče, prosím o vaše požehnání,“ žadonil zoufale Albrecht.

Dittrich z Ketlic si odkašlal. „O to budete muset poprosit Boha. Váš otec vám už nemůže odpovědět.“

Nic horšího mu povědět nemohl.

Albrecht prudce vyskočil. Beze slova se vyřítil z komory a hnal se kolem matky a sester. Proběhl chodbami a nevšímal si pohledů, které ho se strachem sledovaly. Hledal místo, kde bude moct být jen sám se sebou. Ale takové místo tady pro něj není.

Běžel do stájí a dal osedlat svého koně. Jeho truchses za ním přišel, chtěl s ním poslat osobní stráž, ale Albrecht zařval: „Ven!“

Vyhoupl se na koně a ve zběsilém cvalu se divoce hnal z města, na útěku před znetvořeným obličejem otce, jenž mu odepřel požehnání, na útěku před sebou samým.

Věděl, že ho s nějakým odstupem následuje tucet osobních strážců, protože Elmar by ho nikdy nenechal někam jet bez ochrany. Ale teď nechtěl nikoho vidět.

Vrazil koni ostruhy do boků, a když se v bezcílném trysku přiblížil k lesíku nedaleko města a podrost byl pro zvíře příliš hustý, sesedl a pěstí bušil do kmene nejbližšího stromu, znovu a znovu, až kůra odletovala a bolest v ruce ho vzpamatovala.

Každé slovo, jež řekl svému otci ležícímu na smrtelné posteli, myslel vážně.

Nesmiřitelný pohled umírajícího ho od té chvíle bude provázet, jako prokletí, jež z něj nikdo nedokáže sejmout. Mohl by to učinit jen Oto, ale neučiní to, pokud se nestane zázrak.

Dne 18. února léta Páně 1190 Oto z Wettinu, markrabě míšeňský, po čtyřiatřiceti letech vlády vydechl naposledy.

Tři dny a tři noci ležel na márách s hlavou k východu, směrem k Jeruzalému, poslové roznášeli zvěst o jeho smrti po celé zemi a všude se rozezněly umíráčky. Rytíři jeho nejbližší družiny, mezi nimi i Lukas, Raimund, Hartmut a Reinhard, se střídali na stráži u mrtvého. Jednu noc bděli u Otova těla jeho syn, manželka, bratr a dcery. V míšeňském dómu se sloužila mše za mrtvého a mnozí se modlili za spásu duše starého markraběte.

Pak bylo jeho tělo ve slavnostním průvodu odvezeno do kláštera Marienzelle. Tam, a to bylo Otovo výslovné přání, když kostel před téměř třiceti lety zakládal, mělo být místo posledního odpočinku pro něj a jeho rod. Opat Petr sloužil slavnostní mši za spásu duše zemřelého.

Všichni očekávali, že Albrecht okamžitě po návratu na hradní vrch triumfálně vyhlásí převzetí moci, jak to už jednou předčasně učinil.

Ale nic podobného se nestalo.

Avšak spíš to vyvolalo obavy než úlevu. Neboť nikdo nevěřil, že otcova smrt a vysoký úřad by mohly prchlivého mladého knížete umírnit.

Noční můry

„Výsosti…“

Elmar se opatrně blížil k nynějšímu míšeňskému knížeti, jenž po návratu z obřadu v klášteře Marienzelle nepodnikl ani náznaky toho, že by se chtěl dát oslavovat jako nový panovník a přijmout slib věrnosti rytířů svého markrabství. Albrecht jen civěl před sebe, vypadal zamyšleně, nechtěl nikoho vidět, ba dokonce ani svého nejdůležitějšího rádce a důvěrníka.

„Ukázal jste světu, jak velmi po otci truchlíte,“ pokračoval mírně Elmar. „Nyní je načase, abyste svou vládu zajistil. Mám začít s přípravami na skvělou oslavu vašeho nástupu k moci? Tady a ve Freibergu? Byla by to dobrá příležitost přijmout lenní přísahu vazalů a hold vašich poddaných.“

Albrecht pomalu zvedl hlavu a pohlédl na truchsese. Tvář měl opuchlou nevyspáním, oči podlité krví, jeho pohled těkal sem a tam.

Musím ho přimět k tomu, aby méně pil a konečně začal něco dělat, pomyslel si s obavami Elmar. Jinak mu země vyklouzne z rukou ještě dřív, než se jí opravdu zmocnil.

Elmarovo nabádání k Albrechtovi zřejmě pomalu pronikalo. Zvolna zavrtěl hlavou, jako by chtěl zaplašit mouchu, zvedl ruce, opět je nechal klesnout a pootevřel ústa, aniž cokoli řekl.

Elmar pochopil, že teď nadešel okamžik, kdy jeho chráněnec a pán promluví, anebo už nikdy. Rázným pohybem ruky vyhnal z komnaty všechny, kteří tu ještě postávali, a rozkázal schovanci Rutgerovi, aby se postavil na stráž před dveře a dbal, aby nikdo nemohl zaslechnout nic z toho, co bude uvnitř řečeno.

Když se dveře za posledním zavřely, Elmar na okamžik zvažoval pro a proti. Pak odstavil Albrechtův pohár stranou a přisunul k němu nedotčený podnos s různými druhy nakrájené pečeně.

„Tak dlouho jste na ten den čekal. Chcete snad teď své dědictví prohrát nicneděláním?“ zeptal se tónem, jaký mu rozhodně nepříslušel. „Ještě před několika týdny se vás lidé buď báli, nebo vás oslavovali. A teď? Musíte jednat, nebo se vám začnou posmívat. Co nejdřív pošlete svou matku na její vdovské sídlo, aby tu nemohla proti vám splétat nějaké pletichy, a přikažte vazalům, aby vám přísahali věrnost, než se proti vám spiknou! Pak objeďte zemi a každému ukažte, že osudy marky řídí nový, činorodý muž!“

Elmar s Albrechtem nemluvil jako truchses s knížetem, nýbrž jako otec s nevydařeným synem. Znal Albrechta dost dobře, aby věděl, že v této chvíli na něj platí přesně tohle. Něco tomu chlapíkovi podlomilo sílu a Elmar ještě nepřišel na to, co to skutečně bylo.

Jistě, otcova smrt byla zlá záležitost a Elmar si také domyslel, že probošt dómu využil svého postavení, aby získal nad novým knížetem navrch. Přísný půst uložený jako pokání o tom jasně svědčil.

Ale smrt starého markraběte, která rozhodně nebyla překvapivá, a řeči nějakého mazaného kněze podle jeho názoru nemohly stačit na to, aby muže, jako je Albrecht, natolik zlomily.

Kníže natáhl ruku po poháru, ale Elmar ho rozhodně posunul ještě dál a pohybem vybídl Albrechta, aby si posloužil z masového nářezu, který po jistém zdráhání mistr kuchař připravil, třebaže byl postní čas.

„Měl byste konečně něco sníst, a to kus dobré, silně kořeněné pečené z divočáka, ne jenom suchý chleba. Musíte mít sílu na úkoly, které na vás čekají. A co by si o vás lid pomyslel, kdybyste jedl jako nějaký sedlák a nestoloval jako kníže?“

„Dobře víte, že jsem dostal uloženo čtyřicet dní přísného půstu,“ vypravil ze sebe Albrecht.

„Ano, to vím. A myslím si, že ten kněz s vámi hraje ošklivou hru. Už čtyři dny jíte jen chleba a pijete pivo, dokonce i při hostině na počest zemřelého, a lůza si o tom vykládala, div si huby nenatrhla. Když si lidé budou myslet, že jste se asi dopustil těžkého hříchu, mohlo by to roznítit pochyby o oprávněnosti vaší vlády. Ukažte všem, že na hradním vrchu jste pánem vy, a ne Dittrich z Ketlic!“

„Už jsem se jednou dal oslavovat jako vládce a byla z toho velká porážka,“ namítl nevrle Albrecht. „Stoupenci mého otce po jeho návratu o mně zpívali posměšné písně. Podruhé to udělám, až mi král udělí léno.“

„Dobře,“ přikývl Elmar. „Pak pojeďme na dvorský sněm do Frankfurtu a vyřiďme, co si žádá obyčej. Ale nejprve odtud musíte poslat pryč svou matku a přijmout od rytířů přísahu věrnosti. Jinak nemůžete odjet, protože byste všechno ohrozil. Vaši odpůrci číhají všude!“

Albrecht odmítavě mávl rukou, zavřel oči a opřel si hlavu o zeď. Elmar se na něj pozorně zadíval. Mladý muž nespal, nýbrž v sobě zřejmě sváděl boj o nějaké rozhodnutí.

Truchses znepokojeně pozoroval, jak se Albrecht několikrát zachvěl. Konečně opět otevřel oči a měl v nich nepřítomný pohled.

„Vzpomínáte si… před deseti lety, když mě pronásledovaly ty pekelné ksichty?“ zeptal se rozechvěle. „Zase jsou tady… Pronásledujou mě dnem i nocí… a křičí na mě, že jsem zatracen… zatracen na věky věků!“

Elmar okamžitě pochopil, o čem Albrecht mluví.

„Zase jste bral ten prášek?“ zeptal se velmi znepokojeně. Poslední, co by mohl potřebovat, je dědic, který si jedovatým kořením zničí rozum a trpí děsivými přeludy.

Tehdy byl jediný, kdo věděl, proč Otova syna stále trýzní noční můry a nedopřejí mu spánek, on a ta dotěrná Marta, která prohlásila, že jsou to následky prášku z blínu, který tenkrát mladý muž nemírně požíval. Zbystřoval totiž jeho smysly na lovu a posiloval jeho mužskou sílu. Ale také v něm vyvolával ty šílené přeludy. Na Elmarův příkaz mu Marta míchala silný uspávací prostředek, který měl noční můry zaplašit.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Albrecht k nesmírné úlevě svého prvního rádce. Ale další slova úlevu rozmetala.

„Teď vím, že to nebylo to koření… Jsem prokletý, protože jsem zabil svého otce! Ty démonické ksichty, to je on, protože mi neodpustil!“

„To vám namluvil ten prohnaný kněz,“ odporoval Elmar rázně. „Bůh k sobě povolal vašeho otce a z vás učinil vládce marky. Je to boží vůle, že vládnete v zemi. A kdyby vás kvůli tomu trápila ještě nějaká pochybnost, vsedněte na koně a jeďte za králem. Až vám přede všemi udělí marku v léno, nikdo už nebude moci vaši vládu zpochybnit.“

Vytrvale postrkoval podnos s masem k Albrechtovi a vytáhl z opasku i svůj jídelní nůž. „A teď se najezte! Štědrým peněžním darem kostelu odpykáme, že porušíte půst. Spása duše se dá koupit jako skoro všechno na tomto světě a probošt jistě nebude mít nic proti novému oltářnímu kříži. A pokud budete pořád ještě pochybovat, vyšlete za sebe nějakého poutníka do Svaté země. Možná cestou narazí na ztrouchnivělé kosti vašeho bratra a poví jim o vašem triumfu.“

Aby svého chráněnce zlákal k jídlu, uřízl si kus jelení pečeně a s chutí se do ní zakousl.

„Každý kus masa jsem dal předem ochutnat,“ ujišťoval Albrechta.

Tomu se při pohledu na požitkářky žvýkajícího rádce zřejmě také začaly sbíhat sliny v puse. Po chvíli zdráhání si posloužil také.

„Tak je to správně,“ pochválil ho truchses. „Musíte mít sílu a nesmíte si nechat něco nařizovat takovým intrikánem, co touží po moci jako probošt. Myslí si, že vás odkáže do patřičných mezí. Ale on je jenom probošt, nikoli biskup, a vy jste markrabě!“

„Ještě ne tak úplně,“ namítl Albrecht.

„Pche! Jestli vás znepokojuje tohle, vyřídíme to co nevidět. Ale musíte si předtím zajistit hradní vrch, když chcete na dva nebo tři týdny odjet.“

„Pověřím vás velením. Zůstanete v Míšni,“ zamyšleně oznámil Albrecht. „Na cestě povede osobní stráž Gerald. Tady vás potřebuju naléhavěji. Jste jediný, komu plně důvěřuju.“

„Jen nerad se od vás vzdálím, ale v tomto případě vám dávám za pravdu,“ souhlasil prohnaný rádce. „Postarám se, aby vás na cestě provázely spolehlivé stráže. A až vám král udělí léno, považujte to za potvrzení, že je boží vůlí, abyste vládl této zemi!“

Albrecht však stále ještě nebyl úplně přesvědčený.

„Je-li to boží vůle, tak proč mi Bůh nedaruje dědice? Dává mi tak najevo, že se mnou není spokojený? Že jsem zatracený?“ vyslovil poslední svou pochybnost.

Elmar v duchu zasténal, zřejmě se radoval příliš brzy. Třebaže uměl o dvacet let mladšího knížete skoro ve všem nenápadně řídit, v této nepříjemné záležitosti, o níž se teď bude muset zmínit, nedovede Albrechtovu reakci odhadnout.

„Mějte trpělivost!“ odvážil se povzbudivě promluvit. „A kdyby se ukázalo, že vaše choť není schopná porodit syna, nu… pak jsou různé možnosti…“

„Ale Lucardis nosila pod srdcem mého syna, a dopadlo to špatně!“ odsekl Albrecht, zabodl jídelní nůž do stolu a opřel si hlavu do dlaní.

Elmar se na něj pozorně zadíval. Je důležité vědět, že mladého muže víc zasáhla ztráta nenarozeného dítěte než milenčina smrt. Kam až může zajít se svými náznaky?

„Po té události jsem důkladně nastražil uši,“ pokračoval zdráhavě. „A jak to tak vypadá… mohl být ve hře spíš jed než boží ruka. Možná byste si měl zavolat Lukasovu ženu a vyptat se jí. Byla u toho, když Lucardis zemřela.“

Albrecht s náhle probuzenou zuřivostí udeřil pěstí do stolu. „Ta čarodějnice zabila mého syna? Dám ji na místě rozčtvrtit a upálit!“

Už se hnal ke dveřím, když ho Elmar zadržel.

„Ne, uklidněte se! Ta by nikdy nikoho nezabila, na to nemá. A jedna z děveček mi prozradila, že při pohledu na umírající vypadala velmi zděšeně… ale vaše žena ji upřeně pozorovala.“

Elmar si s potěšením vzpomněl, jak z děvečky, kterou k smrti vyděsil, dostal temné tajemství.

Albrecht se zarazil uprostřed pohybu a výraz tváře věstil bouři. „Moje žena?! Vy myslíte, že ji zabila moje žena? Ta děvka!“

Teď se rozběhl ke dveřím, prudce je otevřel a zařval na Rutgera: „Ať sem okamžitě přijde moje choť!“

„Nechcete se nejdřív zeptat na podrobnosti té Marty?“ navrhl truchses.

„Proč? Abych celou věc rozviřoval před očima a ušima všech? Však se i bez ní hned dozvíme, zda je vaše podezření oprávněné.“

Mlčky čekali, až se ozvalo zaklepání na dveře a mladá markraběnka se zeptala, zda smí vstoupit.

„Chtěl jste mě vidět, Výsosti?“ zeptala se lehce zneklidněně a poklekla před manželem na jedno koleno.

Přiskočil k ní, strhl jí závoj z hlavy a popadl za vlasy. „Tys mě připravila o mého dědice, ty čarodějnice!“ zařval na ni a přinutil ji dopadnout na obě kolena.

Žofie bolestí vykřikla. Slzy jí vyhrkly do očí, naříkala, ale ani slovem neodporovala.

To Albrechtovi stačilo jako důkaz, stejně tak Elmarovi, který výjev pozoroval se založenýma rukama.

Albrecht ženou surově smýkl na podlahu a za vlasy ji zase pozvedl.

„Teď mě dobře poslouchej!“ zařval jí do tváře tak zblízka, až ucukla. Chytil ji pod bradou a donutil, aby se mu dívala do očí. „Máš jediné štěstí, že nemám čas vést válku s Čechy, jinak bych tě propíchnul jako prašivé zvíře. Zítra odjedu ke králi a ty tady budeš hrát novou vládkyni. Podle Elmarových rozkazů a pod jeho dohledem. Má ode mě plnou moc udělat s tebou, co mu libo, pokud nebude spokojený. A ty den za dnem budeš mým poddaným připomínat, že já jsem teď vládcem Míšeňské marky. Je to jasné?“

Žofie v pláči přikyvovala.

„Pak děkuj Bohu a mně, že tě tady na místě nezabiju! Možná bych to měl udělat. A taky to udělám, jestli mi po návratu Elmar nepodá uspokojivou zprávu.“

Rudý vztekem se obrátil k truchsesovi.

„Slyšel jste to. Můžete si s ní dělat, co chcete. Ale jestli ji seřežete, ušetřete zatím tu její hezkou tvář, aby ji mí poddaní mohli dál obdivovat. Lid rád na něco čumí. Jestli si to s ní chcete rozdat, jen do toho. Ale moc si s ní neužijete.“

„To se uvidí,“ odpověděl Elmar mnohoznačně. Neměl vůbec chuť jít do postele zrovna s kněžnou, to by vyneslo jen potíže. S děvkami nebo některými dvorními dámami si užije mnohem víc a lépe. Jemu úplně stačí, když se ho bude Žofie bát, a ona se ho strašně bojí.

Konečně je Albrecht zase takový, jaký opravdu je!

Lépe to dopadnout nemohlo.

„Pojď, příteli. Jdeme dolů a oznámíme novinky,“ vyzval Albrecht Elmara a otevřel dveře. Truchses ho spokojeně následoval.

Lukas a Marta seděli s Raimundem a několika dalšími rytíři v hale a tiše si vyměňovali dohady jak si vysvětlit Albrechtovo náhle zdrženlivé chování.

Reinhard se jich vědomě stranil a večeřel ve společnosti Giselberta a Geralda. Věděli, že by se nejraději už dávno vydal do Freibergu, protože Klára brzy porodí. Dítě už v břiše kleslo. Ale ještě nikdy nebylo důležitější než teď udržovat dojem, že Reinhard je Albrechtovi věrně oddaný. Avšak ani on nedokázal zjistit nic, co by vysvětlovalo podivné chování Otova dědice.

Také Marta by nejraději byla u dcery a pomáhala jí k porodu. Dokud však Albrecht neoznámí své plány do budoucna, Lukas ani ona nesmí opustit hradní vrch.

„Chce nás ukolébat do klidu a pak z ničeho nic udeřit jak blesk z čistého nebe?“ ptal se právě Raimund. „Chce, abychom uvěřili, že z něj nový úřad učinil nového člověka?“

„Vypadá to, že nedá ani na Elmara, a to mě zaráží,“ poznamenal Lukas.

Martu náhle zaplavil nedobrý pocit. Chloupky v týle se jí zježily a upřela pohled na schodiště. Vzápětí uviděla sestupovat mladého knížete a jeho truchsese.

Lukas sledoval její pohled a na tvářích obou viděl, co jeho žena předtím vytušila.

„Pozor…,“ zašeptal Raimundovi.

Na Elmarovo znamení všichni poklekli, aby knížeti prokázali úctu.

„Pozítří odjedu za králem, abych mu složil lenní přísahu,“ oznámil Albrecht klečícím. Potom se obrátil k Hedvice, jež seděla vedle kaplana u vysoké tabule. „Matko, přikažte svým dvorním dámám, aby začaly balit věci. Vyjedete společně se mnou a odstěhujete se na hrad Seußlitz. Po čas mé nepřítomnosti pověřuji velením svého truchsese. Až se vrátím, bude na počest mého převzetí vlády v Míšni uspořádána velká oslava, na níž mi všichni vazalové složí lenní přísahu. Ale teď hned mi každý rytíř na hradním vrchu odpřísáhne oddanost a věrnost.“

Elmar dal znamení, že smějí povstat, a rozkázal Hartmutovi, aby svolal všechny rytíře, kteří nejsou v hale.

Lukas a Raimund na sebe pohlédli a nepromluvili ani slovo.

„Prve se něco stalo,“ zašeptala Marta. „Už zase pustil své démony z řetězu.“

„To mě teď nesmí zajímat,“ opáčil Lukas zamračeně. „Má nás v pasti. Mají-li naše děti přežít, musím to udělat.“

Možná měl přece jen se svou rodinou opustit zemi. Ale na to je teď příliš pozdě. Právě totiž přicházel Gerald a vyřizoval švagrovi rozkaz, aby Albrechta provázel na cestě ke králi. Nový markrabě zřejmě nechtěl Lukase spustit z očí. Anebo ho chtěl při první vhodné příležitosti odklidit z cesty.

Hedvičiny plány

Ráno v den cesty Hedvika vzkázala Žofii, aby ji přišla navštívit, že se chce se snachou rozloučit.

„Tak jsem tady. Co mi chcete povědět?“ zeptala se Žofie povýšeně, jakmile vstoupila do komnaty. Co se této noci odehrálo, do toho nikomu nic není, a už vůbec ne její tchyni.

„Děkuji vám, že jste přišla,“ odpověděla Hedvika klidně a poslala všechny dvorní dámy a služebné za dveře.

„Chcete mě poprosit o nějakou laskavost? Pak si buďte vědoma toho, že mám na svého manžela, vašeho syna, jen velmi malý vliv.“

„Chtěla jsem vám nabídnout svou pomoc,“ objasnila Hedvika její omyl. Když Žofie překvapeně povytáhla obočí, tchyně pokračovala: „Od počátku mě mrzelo, že jste odmítala přátelskou ruku, kterou jsem vám chtěla podat…“

„Vy mi chcete pomoct?“ vyčítavě vybuchla Žofie. „Vy, která jste přivedla na svět toho netvora?“

„Tu výčitku musím přijmout,“ přisvědčila markraběnka tiše. „A můžete mi věřit, že jsem se všemožně pokoušela jeho násilnickou povahu zkrotit. Ale jak jistě víte, vychováván nebyl u tohoto dvora.“

„To vaše neustálé vměšování všechno ještě zhoršilo! Vy jste ho dohnala k tomu, že se postavil proti svému otci, protože by jinak přišel o dědictví.“

„Nepozvala jsem vás, abychom si navzájem něco vyčítaly,“ přerušila ji Hedvika trochu ostřejším hlasem, ale vzápětí opět mírně pokračovala: „Protože váš sňatek byl původně můj nápad, cítím se jistým způsobem odpovědná za to, aby se vám dobře vedlo. Nejste šťastná, to nelze přehlédnout, třebaže se to s obdivuhodným ovládáním snažíte skrýt. Ale dneska bychom si spolu měly aspoň jednou promluvit úplně otevřeně. Budete teď Albrechtovým náladám vystavena mnohem víc, a také jeho roztrpčení, že ještě nemá syna. Proto o vás mám starost a upřímně vám nabízím: Pokud se situace tady pro vás stane nesnesitelnou, dejte mi vědět. Napíšu vašemu otci. Mně bude český vévoda věřit spíš než vám a nebude to považovat za pouhou náladu.“

„Můj choť vás posílá do nejvzdálenějšího hradu a vy se pořád ještě chcete vměšovat do záležitostí mužů!“ pohoršovala se Žofie. „To je… neuvěřitelné! Nestydaté a drzé!“

Hedvika nedokázala potlačit úsměv. „Ne. Je to chytré a nutné. Marka a lidé v ní byli ušetřeni mnohého utrpení díky tomu, že jsem dokázala zapůsobit na svého manžela, Bůh buď jeho duši milostiv. Vy k tomu zřejmě možnost nemáte. Ale pomalu si začínám dělat vážné starosti o vaše blaho. Pamatujte si tedy můj návrh. A jestli si myslíte, že by pro vás a vaši dceru bylo lepší takové řešení, ráda si vnučku vezmu s sebou do Seußlitzu a postarám se o ni.“

Ten návrh Žofii zcela zaskočil. Pochopila, že se musí rychle rozhodnout. Albrecht nebude proti, jeho dcera ho nezajímá, chce syna.

A ona? Má-li být k sobě upřímná, nedokázala ke své dcerce rozvinout upřímný cit, protože pohled na ni jí stále připomínal její největší životní prohru: nepodařilo se jí porodit syna.

Dříve či později si Albrecht bude vybíjet zlost i na malé Christině. V Seußlitzu bude dítě v bezpečí před otcovými výbuchy zuřivosti. A musí také přiznat, že děvčátko nejvíc ze všech lne ke své babičce, dokonce víc než k chůvě.

Kolem poledne téhož dne vyjela Hedvika s družinou na své vdovské sídlo do Seußlitzu. Provázela ji její čtyřletá vnučka, nadšená, že smí cestovat s babičkou, která umí tak krásně vyprávět příběhy o předcích.

Tlustý Giselbert dostal za úkol hlídat kněžnu vdovu a postarat se, aby v Seußlitzu nenašla žádné spojence a nepodnikla nic proti svému synovi. Polovina tamější hradní posádky byla vyměněna a nahrazena lidmi, kteří v žádném případě nechtěli ztratit Elmarovu přízeň, a podobné to bylo i se služebnictvem.

Přivítání matky nového markraběte tedy bylo zdvořilé, ale velmi chladné.

Tím spíš Hedviku překvapilo, že krátce poté, co vstoupila do své komnaty, se u ní ohlásil velitel hradu. Pravděpodobně jí chce přednést všechny pokyny, které Albrecht pro její zdejší pobyt udělil, v lepším případě se za to omluvit.

Hned po příjezdu si ho všimla, byl asi v jejím věku, měl tmavé vlasy, na spáncích prošedivělé, a štíhlou, pružnou postavu. Jen na barvu očí se nedokázala rozpomenout, na nádvoří byl příliš velký chaos, než aby spolu mohli promluvit déle než vyžadovalo pozdravení. Když jí podával pohár na uvítanou, rozptýlila ji vnučka.

„Dále!“ zvolala. Velitel vešel a tři kroky před ní poklekl na koleno.

„Jasnosti, chci se jen zeptat, zda je tu vše k vaší spokojenosti, nebo jestli mohu ještě něco učinit pro to, abyste se tady cítila dobře.“

Neznělo to jako žalářníkova slova, ale ani podlézavě nebo lichotnicky, prostě tak, jako by mu opravdu záleželo na tom, aby se tu cítila dobře.

„Nemusíte se v tomto ohledu řídit… přáními mého syna markraběte?“ zeptala se lehce výsměšně a povytáhla obočí.

„Ptám se na vaše přání,“ trval na svém nečekaně přátelsky a pohlédl na ni tak, jak se na ni už dlouho žádný muž nepodíval. Poslední, a možná jediný, byl její švagr Dietrich z Landsbergu. Ten po ní z celého srdce toužil, jejich tajná, vroucí láska je strhla do propasti zoufalství, žádostivosti a zakázaného štěstí. Když před pěti lety odešel na věčnost, zemřela spolu s ním v Hedvice naděje, že ještě někdy pozná takovou vroucnost, že ji ještě někdo někdy bude milovat jen kvůli ní.

Má hnědé oči, pomyslela si Hedvika při pohledu na velitele hradu. A nepopiratelně se do ní zamiloval. Nemohla vědět, zda se muž někdy odváží byť jen v náznaku překročit neviditelnou hranici, která zakazuje takové sblížení mezi kněžnou a jejím poddaným. A nedokáže si ani představit, zda by po všech těch letech odříkání a truchlení za svým milovaným byla ochotna ještě někdy otevřít srdce nějakému muži.

Ale ať se to stane nebo ne, teď už se nebude tolik bát budoucnosti. Tím spíš však se musí bát o budoucnost Míšeňské marky a všech, co věrně stáli po boku jí a jejímu manželovi.

Únor 1190 v Konstantinopoli

Thomasovo neuvážené přání vidět Konstantinopol se skutečně mělo splnit.

Císař Izák pochopil, že Štauf by to mohl myslet vážně a dobýt hlavní město byzantské říše. Poté, co Srbové nabídli křížové výpravě na pomoc šedesát tisíc mužů a Friedrich si prostřednictvím svého syna vyžádal od italských obchodních měst flotu, aby mohl zaútočit z moře, Izák Angelos konečně souhlasil s podmínkami na uzavření míru.

Nyní stál Thomas v chrámu Hagia Sofia s nejurozenějšími družiníky Friedricha Štaufského a měl se spolu s pěti sty rytíři stát svědkem mírové smlouvy mezi dvěma císaři, západořímským a východořímským.

Při důkladnějším pohledu to ani tak nebyla mírová smlouva jako spíš bezvýhradné uznání veškerých požadavků, jež rozzuřený Štauf předložil Izákovi Angelovi. Nyní však obrovskou katedrálou ještě zněly slavnostní zpěvy a zvony bez ustání vyzváněly, což prý je při východořímské bohoslužbě zvláštnost, jak Thomase cestou sem poučil mladý benediktin.

Při ranní mši biskup Martin s nepokrytým pohrdáním upozornil shromážděné Míšeňské a Weißenfelské na omyly, jimž byzantská církev podléhá, a velmi se přitom rozhorlil. „Nevěří na Svatou Trojjedinost, jejich kněží nepřísahají cudnost, nýbrž žijí v hříchu se ženami, a neslouží mše s patřičnou úctou. Nechtějí uznat Svatého otce v Římě, ale jen své patriarchy Konstantinopole, Jeruzaléma a Antiochie. A při tomhle rouhání Bohu si ještě namlouvají, že jedině oni jsou naplněni pravou vírou. Nedejte se zaslepit tím, co uvidíte, neboť jediná pravá víra je ta naše!“

Takové varování však v Thomasovi nezanechalo žádoucí účinek.

Na něj zapůsobila velkolepost a nádhera chrámu Hagia Sofia a dokonce ho oslnila. Vždyť kdo by nestanul v úžasu před vznešeností této katedrály? Byla větší než jakákoli stavba, jakou kdy v životě viděl, vyvolávala dojem, že se dotýká nebe a drží ji pohromadě boží ruka. Neboť největší ze všech divů, které nabízela, byla obrovská kopule, jež se vznášela v neuvěřitelné výšce nad nádherným prostorem a vypadalo to, že ji nahoře drží jen věnec jasného světla.

Část rozumu mu napovídala, že to oslňující světlo vychází z oken umístěných těsně vedle sebe, jimiž teď procházejí sluneční paprsky, ale jak se může tak ohromná kopule udržet jinak než s boží pomocí?

Jako kdyby se člověk díval do nebeské klenby a Kristus odtamtud shlížel na užaslé lidi. To by se Filipovi líbilo, pomyslel si. Mramorové sloupy a podlahy ozdobené mozaikami ze zlatých a stříbrných kamenů zářily ve světle dopadajícím sem dalšími okny, celá ta nádhera vtáhla Thomase do snění. Katedrála jako by byla naplněná světlem, jako kdyby světlo vycházelo z jejího nitra.

Byl přesvědčen, že je nemožné, aby tak zázračné dílo bylo stvořeno bez boží pomoci a požehnání, navíc již před staletími.

Když Bůh drží tuhle stavbu pohromadě, nežehná tím i východořímské církvi, byzantské víře? přemítal pochybovačně a nedokázal odvrátit zrak od takové krásy, od zobrazení svatých v zářivých barvách a tajuplného světla, které proudilo bazilikou.

Přestože biskup hlásá, že naše víra je jediná pravá? Proč by Bůh stavbou Hagia Sofia prokazoval tak jednoznačně přízeň někomu, kdo vyznává špatnou víru?

Byzantinci svou víru považují za jedinou pravou, stejně jako židé tu svou. Někdo mu vyprávěl, že i nevěřící, od nichž chtějí znovu vybojovat Jeruzalém, uctívají svého boha a považují se za jediné správné věřící.

Čím víc o tom přemýšlel, tím spletitější ta záležitost byla.

Jedno však Thomasovi bylo jasné: Své pochyby, která víra je skutečně ta pravá, nebude smět nikdy vyslovit, pokud nebude chtít sebe a svou rodinu vystavit velkému ohrožení. Odtrhl oči od mihotavých paprsků světla prozařujících vnitřek katedrály, v nichž tančila a třpytila se droboučká zrníčka prachu, a pokusil se vyčíst něco z obličejů biskupů stojících vedle císaře Friedricha. Nezmocňují se jich také pochyby? Tohle zázračné dílo překonává všechny jejich dómy, bez ohledu na to, jak jsou velké a skvostné. V jejich tvářích však neviděl ohromení a rozhodně žádnou nejistotu, jen nedůvěru a nepokryté odmítání mše, jak ji právě sloužil patriarcha za ustavičného vyzvánění zvonů.

Roland, jenž se po smrti svého panoše a ztrátě koně zatvrdil, byl takovou nádherou rovněž zaskočený. Teď se však podíval na přítele a okamžitě, aspoň zčásti, uhodl, jaké nebezpečné otázky se mu honí v hlavě.

„Je možné, že mají lepší stavitele, ale my máme lepší vojevůdce,“ polohlasně promluvil Thomasovi do ucha. „V tomto kostele jsou korunováni byzantští vládcové. Ale dneska tady bude byzantský císař přinucen na kolena. Bůh tedy stojí na naší straně, na straně vyznavačů pravé víry! Protože dopustí, aby náš císař zvítězil nad zrádcem.“

Roland a Thomas znali čtrnáct bodů dohody uzavřené mezi císaři, vždyť byly předchozího dne za velkého jásotu sděleny všem rytířům, protože v podstatě to bylo dokonalé vítězství.

Ale nyní, v největším a nejkrásnějším kostele na zemi, v němž se každé hlasitější slovo odráží od kamenných zdí a vypadá skoro, jako by pocházelo od Boha a světa, znějí slavnostně předčítané mírové dohody téměř neuvěřitelně.

Byzantský císař se nejen vzdal veškerých náhrad za zpustošení země, jehož se křížoví rytíři dopustili, ale bude se kát za újmy způsobené Friedrichovu poselstvu, vydá rukojmí ze své rodiny, zajistí zásoby, doprovod a lodě a velení nad vším předá římskému císaři, naopak jeho flota nebude smět vyplout a jeho pozemní vojsko musí udržovat odstup čtyř dní pochodu.

„Myslím, že až se nás zbaví, postaví se Izák Angelos ještě osobně na břeh a bude nám mávat na rozloučenou,“ šeptal Roland s černým humorem.

Ta představa zaplašila i část Thomasovy pokorné nálady. „Teď jsme viděli, který z těch dvou císařů má slovo, a ten byzantský to není,“ promluvil rovněž tiše a nedovedl si odpustit škodolibost: „O tomhle se bude mluvit ještě sto let. A my jsme u toho!“

Jejich rozhovor nebyl nikomu nápadný, protože i jiní rytíři si vychutnávali tento završený triumf s několika více či méně zdvořilými poznámkami.

Thomas pohlédl na patriarchu Dosithea, jenž, pokud je pravda, co o něm slyšel, na tomto svatém místě vyzýval k vraždění účastníků křížové výpravy. Teď se tváří, jako by upíjel ocet, a stále zvedá oči vzhůru. Ale odtamtud pomoc nepřichází. I on musel potupně smlouvy uznat.

Když je konečně po obřadu a smlouva byla zpečetěna a odpřísáhnuta, Thomas si zhluboka oddychl.

Císař vyhrál, přestože ztratil mnoho mužů, koní a skoro půl roku času.

A Konstantinopole bude ušetřena války.

V uplynulých měsících viděl Thomas tolik míst vzplanout v ohni a topit se v krvi, až si mnohdy pomyslel, že takové činy nemohou být a nebudou křížovým rytířům nikdy odpuštěny, navzdory slibům duchovních.

Představa, že zázračná stavba Hagia Sofia by byla při obléhání a obsazení města zničená, nebo třeba jen poškozená, pro něj byla nesnesitelná. Začal přemítat, jaké škody asi způsobí na svatých místech a památkách, až budou bojovat o Jeruzalém. A kolik lidí přitom zemře. Vypráví se, že když křesťané před téměř sto lety dobyli Jeruzalém, brodili se po kotníky v krvi těch, které zabili.

Možná by si měl spíš přát, aby se tam nikdy nedostali?

Ale to je zase taková nedobrá, scestná myšlenka, před níž by ho Roland právem varoval. Protože na cestě tam je může zadržet jenom… smrt.

Dne 22. března roku 1190, na Zelený čtvrtek, začalo vojsko přeplouvat přes Dardanely.

V lijácích, které je každou chvíli bičovaly, pochodovaly oddíly k pobřežnímu městu Gallipoli, kde je už očekávala flota.

Silnice byly deštěm rozblácené a neschůdné, takže většina účastníků se vzdala vozů a kár a jejich obsah rozdlila na nákladní koně.

Tentokrát byzantský císař držel slovo: u pobřeží kotvilo sedmdesát nákladních lodí, sto padesát lodí připravených pro přepravu koní a patnáct galér s plnou posádkou pro bojovníky kříže.

Thomas využil první příležitosti, kdy se mohl vzdálit z tábora, protože chtěl vidět moře. Tolik vody si vůbec neuměl představit. Roland ho následoval, pravděpodobně s podobnou myšlenkou.

„Přece jen, člověk tady aspoň vidí na druhý břeh. „Jak daleko to asi je?“

„Těžko odhadnout… Nejsem si jistý, že bych tak daleko uplaval.“

„A podívej se na ty skořápky, jak se houpají na vlnách. Mně je špatně jen při pomyšlení, že tam musím odvést svého koně.“

S nelibostí pohlédl k nebi, z něhož se stále řinuly proudy vody. „Voda shora, zdola… Neříkalo se, že táhneme do pouště?“

„K té se ještě dostaneme, neboj se. Pak budeš po takovém deštíku toužit…“

Na břehu panoval čilý pracovní ruch, takže měli pocit, že jen překážejí v cestě. Koně byli převáděni sem a tam, nakládaly se bedny, zapalovaly ohně. Zamířili do své části tábora, kde se panoši spolu s ozbrojenci snažili napnout plátěnou střechu, aby se rytíři mohli najíst aspoň trochu v suchu.

Roland kývl na svého a Thomasova panoše.

„Umíš vůbec plavat?“ zeptal se Gerwina, chlapce, jehož měl teď vzdělávat na rytíře.

Čtrnáctiletý mladík nejprve kýchl a popotáhl, než odpověděl: „Moc ne, pane.“

Thomas pohlédl na Ruperta, jenž okamžitě odpověděl: „Umím, pane.“

„Tak teď půjdeš s Gerwinem a budeš s ním cvičit, dokud to nebude umět pořádně,“ přikázal Roland. Plavání patřilo mezi dovednosti, které měl každý rytíř ovládat. Dosud se však nenaskytla možnost panoše to naučit.

Roland zamračeně hleděl za mladíky. S přimhouřenýma očima pak zaklonil hlavu a zkoumal oblohu. Déšť mu stékal po obličeji, setřel kapky dlaní a přihladil si vlasy.

„Je mi divně už při představě, že se musím svěřit palubním prknům a nebudu mít pod nohama pevnou půdu,“ přiznal Thomas, když přítel pořád ještě mlčel. Cestou několikrát zažili, jak se při přechodech přes řeky utopili lidé i koně, strhl je zrádný vír, někdy jen pár kroků od břehu.

Roland však byl myšlenkami úplně jinde, a nikoli u Filipa, jak se Thomas domníval.

„Víš… teď zrovna už by mohla porodit dítě…“

To byla záležitost, o které Thomas nechtěl přemýšlet. „Mohlo by se toho dít tolik, o čem nemáme tušení,“ pokusil se přítele vytrhnout z chmur.

„Myslím… pro případ, že se nevrátím živý, mohl bys ji, až přijedeš domů, poprosit, aby se za mě pomodlila?“

Thomas se proti své vůli musel zasmát. „Neměl by ses raději ty jít s Rupertem procvičit v plavání? Cožpak nebudeme na jedné lodi? Takže buď se vrátíme domů oba, nebo se bude muset pomodlit za oba!“

Ještě na Zelený čtvrtek se švábský vévoda se svou družinou jako první přeplavili přes Hellespont. Na Velký pátek a Bílou sobotu je následovaly oddíly z Bavorska a Švábska.

Na Velikonoční neděli lilo jako z konve, proto bylo rozhodnuto nevyslat toho dne přes mořskou úžinu nikoho, nýbrž raději využít čas k modlení.

Thomas i Roland uvítali odklad, získali ještě den, než se budou muset i se svými koňmi nalodit na rozhoupané lodě.

V pondělí a v úterý byl na druhý břeh přepraven zbytek účastníků křížové výpravy, jako poslední císař v čestném doprovodu pěti válečných lodí.

Spolu s Friedrichem Štaufským opustili pevninu i hrabě z Weißenfelsu a jeho muži.

Sotva se loď odpoutala od břehu, seběhl se tam dav jásajících lidí, a nebylo to na počest římskému císaři, nýbrž z radosti, že jeho vojsko konečně odešlo ze země.

„Jestlipak víte, mládenci, že předevčírem přišlo za císařem poselstvo z Pisy a nabízelo mu válečné lodě, aby přece jen obléhal Konstantinopol?“ sděloval Wiprecht Rolandovi a Thomasovi. „Když se tak dívám na tu smečku na břehu, přál bych si, aby to udělal…“

Thomas nebyl schopen odpovědi, žaludek se mu obracel naruby. Původně chtěl zůstat v nákladním prostoru, aby uklidňoval své koně, ale bylo mu tak zle, že tam nevydržel a sotva stačil dát Rupertovi patřičné rozkazy, než se vyřítil nahoru, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Nechtěl přede všemi, zvlášť před svým panošem, vyhodit ze žaludku poslední jídlo.

Poprvé po devětatřiceti týdnech, od té doby, co překročili hranici Byzance, odložili rytíři gambeson a kroužkovou košili, aby je jejich tíha nestáhla ke dnu, kdyby se loď potápěla.

Avšak celá flota bez úhony doplula k druhému břehu.

Za šest dnů a bez jediné ztráty bylo obrovské vojsko Friedricha Štaufského přepraveno přes Hellespont.

I Thomasovi se podařilo udržet jídlo v žaludku, třebaže jen s velkým úsilím.

„Tak, malej, a jsme v Asii! Jestlipak by sis to někdy ve snu pomyslel?“ zeptal se Rupert, jemuž plavba vůbec nevadila, s rozzářenýma očima. Šťouchl pod žebra Gerwina, ke kterému si vytvořil skoro ochranitelský vztah, možná proto, že měl trochu špatné svědomí kvůli všelijakým ústrkům, kterých se dopouštěl na Filipovi.

Chlapec se zvědavě rozhlédl, ale kromě písečné pláže a pár keřů oškubaných větrem neviděl nic. „V Asii? A tady je teď všechno jiný?“

„Ne tak úplně,“ odpověděl Roland. „Tohle území ještě patří Byzanci. A nezapomeň, že na tuhle část Byzance se útočí ještě víc než na oblasti, jimiž jsme prošli. Jen tady budeme mít brzy co do činění se seldžuckými válečníky a ne s bandou loupežníků z lesa. Takže od této chvíle se zase bude pochodovat v plné zbroji!“

„Ale stejně, jsme v Asii,“ poznamenal Thomas, jenž chtěl chlapce trochu povzbudit. „Nechali jsme za zády Evropu a máme za sebou většinu cesty. To už něco znamená!“

Náhle vedle nich stál Dietrich z Weißenfelsu a usmíval se na užaslého mladého panoše. „Znamená to, že Jeruzalém už není daleko. Dá-li Bůh, mohli bychom za dva, tři měsíce být v Antiochii, ve Svaté zemi!“

TŘETÍ DÍL

Krvavá žeň

Březen 1190 ve Freibergu

Elmar měl pravdu. Okázalý obřad, při němž král před shromážděnými říšskými knížaty udělil Albrechtovi Míšeňskou marku v léno, vrátil jeho chráněnci starou vítěznou jistotu. V kruhu především mladých šlechticů, které kolem sebe shromáždil král Jindřich, se na něj nikdo nedíval vyčítavě, naopak někteří otevřeně obdivovali odvahu, s jakou se postavil proti svému zatvrzelému otci.

Na dobu dvorského sněmu mu navíc Giselbert přivedl nejkrásnější a nejdražší frankfurtskou nevěstku, která opravdu za ty peníze stála. Nevídanými milostnými hříčkami se jí podařilo posílit Albrechtovu mužskou ješitnost. Doháněla ho k takovému vyčerpání, že v noci tvrdě spal a na žádné démony a pekelné ohně ani nepomyslel.

Pro slavný návrat do Míšeňské marky si Elmar vymyslel něco zvláštního. Proto Albrecht na cestě z dvorského sněmu zamířil nejprve do Freibergu a cesta byla naplánovaná tak, aby tam se svým doprovodem dojel na Květnou neděli otevírající velikonoční týden.

„Není to trochu rouhavé připomínat tím příchod Ježíše do Jeruzaléma?“ pochyboval nejprve Giselbert, ještě než vyjeli z Frankfurtu.

Na Elmara to však neplatilo. „Přesně to podobenství by měli mít lidé před očima, až Jeho Jasnost vjede do Freibergu. A na Velikonoční neděli, se skončením půstu, oslavíme v Míšni začátek jeho vlády.“

Albrecht se vším mlčky souhlasil a přenechal přípravy na Elmarovi. Opět se ukázalo, že jeho prohnaný rádce je nepřekonatelný a nenahraditelný.

Když se Albrecht se svým doprovodem čítajícím víc než sto lidí přiblížil na několik mil od Freibergu, vyrazilo půl tuctu rytířů napřed, aby oznámilo příjezd dvora. Před Erlwinovou bránou na něj podle rozkazu čekala Žofie, jež přijela v nádherném oblečení se svou družinou z Míšně spolu s Elmarem.

Kněžna se neodvažovala podívat se manželovi do očí, když ji zdvořilými slovy, ale ledovým tónem zdravil. Třásla se zimou. Březnový den byl chladný a při čekání před bránou je zastihl krátký, ale prudký déšť.

Ale spíš se třese hrůzou, pomyslel si spokojeně Albrecht. A má k tomu důvod! Nejraději by ji hned tady a před očima všech zbil. Už pohled na ni v něm vyvolával zuřivost. Ale bude muset počkat. Do té doby si jistě najde nějakou jinou oběť, na které bude moct dokázat svou všemocnost.

Pokynul a Žofie se připojila k jeho boku s přikázaným zářivým úsměvem. Jen velmi zblízka bylo vidět, že se pod ním skrývá strach a odpor.

Za manželovy nepřítomnosti na hradním vrchu dělala pod Elmarovým neúprosným pohledem všechno, co se od ní očekávalo. Ale věděla, že Albrecht vůči ní neprojeví milost bez ohledu na to, co mu Elmar o ní poví. Jeho násilný výbuch před odjezdem v ní vzbudil smrtelnou hrůzu. Od té doby vážně přemýšlela o tom, zda by život v klášteře pro ni nebyl lepší, nebo zda by přece jen neměla využít nabídky, kterou jí učinila tchyně. Ale kdyby se to Albrecht dozvěděl, potrestal by ji ještě krutěji. Třebaže neviděla jeho oči, vycítila, jak v něm kypí chuť týrat ji a zabít.

Po zádech jí přeběhl mráz. Položila přes sebe ruce držící uzdu a pod ochranou širokých rukávů potají zvedla dva prsty na pravé ruce jako znamení proti zlu ztělesněnému manželem.

Při průjezdu Erlwinovou bránou vítalo knížecí pár víc než sto Freiberčanů, které sem svolalo troubení rohů a rozkazy rytířů z předvoje.

Po obou stranách ulice stáli natlačení měšťané, aby obdivovali nádherný průvod a svolávali na něj požehnání. Jen o oblečení knížete a jeho choti se bude mluvit celé týdny!

Z Kotlářské uličky skvostný průvod zabočil doleva na Horní náměstí.

Uprostřed náměstí čekal Elmar na vraníku provázen tuctem nádherně oblečených a vyzbrojených rytířů. Prostranství před ním udržovali ozbrojenci prázdné a lidé po stranách rychle ustupovali, aby udělali místo knížeti a jeho družině.

„Výsosti! Celý Freiberg vás vítá jako míšeňského markraběte a blahopřeje vám k udělení léna z ruky krále!“ zvolal Elmar a poklonil se s rukou přiloženou na srdce.

Tlustý vyvolávač, který byl i na zdejším turnaji, vyzval diváky, aby třikrát provolali slávu markraběti a jeho choti. Ze stovek hrdel se ozvalo nadšené Vivat!

Lukas na svém ryzákovi stál v první řadě Albrechtovy ozbrojené stráže a hleděl s neproniknutelným výrazem na jásající dav. Turnaj a feniky rozhozené tehdy mezi lidi skutečně zanechaly trvalý dojem, pomyslel si posměšně, aby potlačil hořkost nad svou současnou situací.

Cestou na dvorský sněm mu vždy bylo přiděleno místo uprostřed oddílu rytířů, takže byl neustále pod kontrolou a nemohl sám udělat ani krok. To mu nevadilo, naopak. Dát ho zákeřně propíchnout před očima ostatních rytířů by mohlo vyvolat jejich nevoli, a i kdyby ho přepadlo deset chlapů, do poslední chvíle by bojoval tak, že by se o tom ještě dlouho mluvilo.

Ale při příjezdu na Horní náměstí musel na markraběcí rozkaz do první řady. Každý Freiberčan měl vidět, že nejvěrnější družiník legendárního Christiana je teď zavázán poslušností Albrechtovi.

Lukase dodatečně zneklidňovalo, že v zástupu nikde neviděl Martu. Přihodilo se jí něco za jeho nepřítomnosti? Nebo je zrovna u Kláry a pomáhá jí v těžké hodince? Teď někdy už by měla porodit. Lukas si nedovedl představit jiný důvod, proč by Marta dobrovolně zmeškala příležitost přijít sem a přesvědčit se, že je živý a zdravý.

Pronikavé hvízdnutí přivolalo jeho pohled doleva a konečně ji uviděl. Nejstarší kovářův syn a stájový pacholek Christian jí razili cestu v davu, aby se mohla protlačit dopředu.

Určitě ho viděla hned, nebylo možné ho v první řadě jezdců přehlédnout.

Lukas se na ni povzbudivě usmál a snažil se vyčíst jí z tváře, jestli už má vnuka. Ale viděl jen úlevu nad jeho návratem… a pod ní velkou starost.

Nikdy před ním nedokázala něco dobře skrývat. Znal ji zkrátka velmi dobře.

Doufejme, že Albrecht nebude tohle představení dlouho prodlužovat, pomyslel si, ale nevěřil, že by se jeho přání mohlo splnit. Chtěl teď obejmout svou ženu, kterou tři týdny neviděl. A chtěl vědět, co se tady pro všechno na světě dělo.

Albrecht spokojeně shlížel na zástup lidí, kteří na něj s úctou upírali oči.

Předstoupili radní v čele s hubeným starostou a poklekli, zase jednou na náměstí pokrytém loužemi. Starosta držel v obou rukou bílý uzlík a podával mu ho.

„Dovolte, nejmilostivější kníže, abychom vás uvítali a jako výraz radosti nad vaší vládou vám předali dárek!“

Albrecht mu pokynem ruky dovolil vstát.

Krejčí se nemotorně postavil na nohy a rozbalil bílou králičí kožešinu, do které byl dárek zabalený: dva cínové poháry s míšeňským lvem a jménem markraběte a markraběnky, vysvětloval překotně.

„Práce našeho nejlepšího odlévače cínu, zhotovená zvlášť pro dnešní příležitost, Výsosti,“ dodal a hlas mu přeskakoval rozčilením.

Na znamení knížete přispěchal ke starostovi tlustý vyvolávač, převzal od něj dárek a ukázal ho Albrechtovi a Žofii.

Markrabě povýšeně kývl hlavou a rozkázal šenkovi, aby poháry vzal k sobě. Osobně se jich nedotkne, dokud nedá vyzkoušet, že nejsou potřeny zákeřným jedem, který zabije každého, kdo s ním přijde do styku. Člověk nikdy nemůže být dostatečně opatrný.

Ale lidé na náměstí k němu vzhlíželi s takovou úctou, že si zřejmě dělá zbytečné starosti. Možná by měl promluvit pár slov, pak mu už budou úplně žrát z ruky.

„Dovedu ocenit věrnost a píli spořádaných Freiberčanů,“ zvolal. „Náš král mě jmenoval právoplatným vládcem Míšeňské marky, proto mi dnes na hradě budou rytíři a stráže přísahat věrnost. Radní jsou tímto na slavnost pozváni, a kdo z vás chce přihlížet, může přijít, dokud místo na nádvoří postačí.“

Pozvednutou paží umlčel propukající jásot, aby mohl mluvit dál. „Potom se opět rozejděte ke své práci, těžte v šachtách rudu a tavte z ní stříbro. Tak přivedeme zemi k rozkvětu!“

Nadšené provolávání slávy nebralo konce.

Albrecht se v dobré náladě díval na dav, který mu byl zjevně oddaný. Elmar, na němž bylo patrné zadostiučinění, měl pravdu. Všechny pochybnosti a pocity viny, které ho trápily ještě před čtyřmi týdny, se vytratily. Teď už ho nic nezadrží. Tentokrát Freiberg s konečnou platností patří jemu a stejně mu za pár dní bude u nohou ležet Míšeň.

„Jednoho muže však chci už tady před vámi všemi vyznamenat zvláštní poctou,“ ohlásil Albrecht a sklidil zvědavé pohledy.

„Před shromážděnými obyvateli tohoto města pověřuji vrchním velením hradní stráže Lukase z Freibergu. Svým mečem nechť ochraňuje město a výtěžek z šachet, na můj rozkaz a z mé vůle!“

Dav na náměstí opět propukl v radostný jásot, koneckonců Lukas je osvědčený bojovník vždy se zastával měšťanů, někdy dokonce i před fojtem. Albrecht a Elmar si vyměnili krátký, spokojený pohled.

Lukas naopak jen s velkým přemáháním skrýval překvapení a vztek nad svým pokořením. Nezbývalo mu nic jiného než sestoupit ze sedla, pokleknout a před všemi obyvateli města Albrechtovi přísahat poslušnost.

Neměl ani čas pohlédnout na Martu.

„Kníže Albrechte, přísahám vám, že budu toto město a jeho obyvatele ochraňovat svým mečem a krví. Bůh mi budiž svědkem!“ zvolal.

Albrecht na něj nespokojeně pohlédl.

„Nechcete mě také ujistit svou oddaností?“ zeptal se, když Lukas už nic nedodal, a gestem ho vyzval, aby pokračoval.

„Sloužím míšeňskému markraběti,“ prohlásil Lukas.

„A protože jsem to já, je všechno jasné,“ předstíral Albrecht velkorysost a sklidil úlevný smích diváků.

Vidět Lukase, jak před ním klečí před očima všech obyvatel města, mu za takovou drobnou nesrovnalost stálo. V obličejích jednoduchých lidí viděl, že se jeho plán podařil: Když se mu podřídil i Lukas, nikdo ani v nejmenším nezapochybuje o jeho všemocnosti. Oznámil, že chce velitele stráží a hradního fojta vidět jako hosty na slavnosti v Míšni, a konečně dal osobní stráži znamení k odchodu. Za hlasitého troubení rohů odjížděl knížecí pár s družinou řadami jásajících lidí k hradu.

Jonas, městský radní a kovář, si oprášil oblečení a pomohl vstát starému formanu Friedrichovi, jenž klečel vedle něj.

„Jdeme na hrad, příteli, abychom Lukasovi v téhle hořké hodině stáli po boku aspoň modlitbou a dobrou myšlenkou?“ zeptal se tiše.

„To bychom tedy měli,“ souhlasil Friedrich a protáhl bolavá záda. „Když si vzpomenu, jak to všechno začalo… Kdo by si pomyslel, co se z toho nakonec vyvine.“

Jonas se při vzpomínce zamyšleně usmál. „Tenkrát jsme byli s průvodem kolonistů na staré solné cestě směrem do Čech, když jsme se s vámi setkali…“

„Ano, bratr a já jsme vezli drahocenný náklad soli, ale neměli jsme peníze na ochranný doprovod. Christian nám nabídl svou ochranu. To byl Lukas ještě jeho drzý panoš a Marta mladinká dívka na útěku před jedním krutým hradním pánem. Ale už tenkrát měla zlaté ruce. Pokaždé, když mi promasírovala záda, cítil jsem se jako nový. Ach jo, dneska by mi to taky udělalo dobře!“

„Určitě neodmítne, když se jí zeptáme,“ navrhl Jonas.

„Dneska ne, mistře kováři! To počká do zítřka. Dneska má dost starostí.“

Friedrich si přitáhl plášť pevněji kolem těla, aby se chránil proti studenému březnovému větru. Na stará kolena začal být i zimomřivý, přestože by vlastně měl být na vítr a nepříznivé počasí zvyklý. Je to snad tím, že na jeho dveře brzy zaklepá smrt? Pomalu kráčel vedle kováře cestou k hradu a nořil se stále hlouběji do vzpomínek.

„Mám pocit, jako by to bylo včera, když jsme u potoka našli první kus stříbrné rudy. Nikdo z vás netušil, co na tom kameni je, jenom můj bratr a já jsme to skoro jistě věděli, protože jsme podobné kameny znali z goslarských šachet.“

„Tak jste kámen dali prozkoumat a vrátili jste se, abyste Christianovi sdělili, že jeho vesnice stojí skoro na čistém stříbře,“ doplňoval vzpomínky Jonas. „Od toho dne byl konec s klidem ve vsi a okolí.“

„Ano. A já občas uvažuju, jestli stříbro bylo pro nás požehnání nebo kletba,“ skoro zašeptal Friedrich a tvářil se velmi vážně.

Obávám se, že se to záhy ukáže, pomyslel si Jonas, ale nevyslovil to.

Hradní fojt Heinrich a jeho manželka Ida se horlivě snažili připravit přivítání markraběcího páru ještě honosněji, než přikázal Elmar. Služebnictvo celé dny čistilo stáje, v hale bylo rozestřeno nové rákosí, nádvoří umeteno, bylo napečeno, navařené pivo, sud naplněný tučnými úhoři, protože maso přijde na stůl až na Velikonoční neděli. Pět mil proti proudu řeky Bobřice byli vychytáni všichni bobři do posledního, aby obohatili tabuli. Bobří maso neporušuje pravidla půstu. A zvlášť pro urozené hosty dali přivézt dva sudy silného, kořeněného piva, které tak dobře uměli uvařit jen cisterciáčtí bratři v Marienzelle.

Nyní stálo osazenstvo hradu připravené k přivítání knížecího páru, Heinrich držel v rukou pohár na uvítanou a Ida vyhledala pár hezkých děveček, které měly před kněžnou sypat na cestu sušené levandulové květy.

Pohled na dívky měl, podle předvídavé fojtky, v pánech rytířích vyvolat dobrou náladu a mohli si už předem vybrat společnost na noc. Pro zvlášť urozené a náročné hosty navíc pozvala půl tuctu krasavic z místního nevěstince. Nikdo nesmí mít důvod ke stížnostem.

Vypadalo to, že nápad s děvkami byl dobrý, neboť Albrecht přijímal pozdrav stráží a pohár na uvítanou avšak očima už se zájmem přejížděl po řadě nevěstek, které Ida postavila hned vedle rytířů hradní stráže, aby na ně bylo dobře vidět.

Fojt a jeho žena se radovali, že po chaosu uplynulých měsíců konečně nastanou lepší, klidnější časy. S úlevou doprovodili knížecí manžele do haly a dali znamení kuchaři, aby okamžitě začal s podáváním pokrmů slavnostní hostiny.

Ve všeobecném zmatku na nádvoří, odkud muselo být odvedeno víc než sto koní a ve stájích se o ně museli pacholci postarat, nebylo pro Lukase a Reinharda těžké najít si příležitost k rozhovoru.

„Jak se vede Kláře? Už vám můžu blahopřát k potomkovi?“ zeptal se nejdřív ze všeho Lukas.

„Ještě pořád ne. Ale už by to mělo být každým dnem,“ odpověděl starostlivě Reinhard.

„Proto je moje žena tak zneklidněná?“ vyptával se Lukas. Když přítel zavrtěl hlavou, ulehčeně si oddychl. „Jen trpělivost! Poslední dny jsou vždycky nejdelší,“ usmál se, protože si dobře pamatoval, jak se cítil, když Marta měla rodit jeho nejmladšího syna. O narození obou starších synů se dozvěděl pokaždé po návratu z cesty.

„Co vězí za tím, že mám jet na korunovační oslavy do Míšně?“ přešel k jinému tématu.

„Nevím. Ale zkusím to zjistit,“ přikývl Reinhard a vzdálil se.

Jistě nemohlo vzbudit podezření, že si Lukas vyměnil pár slov se zetěm, zvlášť když očekával narození vnoučete. Přesto se domnívali, že bude lepší, když je nikdo neuvidí v delším důvěrném rozhovoru.

Albrecht dal Žofii tak ponižující rozkaz, že otřesena raději odřekla svou účast na slavnostní hostině. Má ho očekávat nahá na kolenou u postele, a až se choť vrátí, rozhodne se, zda ji dneska obtěžká nebo ne.

Poručila komorným, aby ji svlékly, vklouzla pod deku a poslala všechny pryč. Své nejoddanější služebnici přikázala, aby čekala na chodbě a okamžitě jí dala vědět, až se bude manžel vracet.

To nemůže udělat, to snad nemyslí vážně, myslela si a třela o sebe ledové nohy. Ale v hloubi duše věděla, že to udělá a vážně to myslí.

Posté přemýšlela, zda by jí otec pomohl, kdyby mu ona nebo Hedvika popsala její svízelnou situaci. Války proti Čechám se Albrecht neodváží. Ale pokaždé dospěla k závěru, že otec od ní nejprve bude požadovat, aby splnila svou hlavní povinnost a porodila manželovi syna. Pravděpodobně by jí ani nedovolil odejít do kláštera. A Albrecht jí pro klášter nedá žádné věno, pokud si sám nebude přát zbavit se manželky tímto způsobem. Jemu by však spíš záleželo na tom, aby se mohl znovu oženit, a to není možné bez rozvedení manželství.

Ať přemýšlí jak chce a zvažuje co chce, vypadá to, že pro ni není východisko. Bude mít od toho netvora pokoj až potom, co mu porodí dědice. Mrazilo ji hrůzou už při pomyšlení, co kvůli tomu ještě musí vytrpět.

Tiché služčino zavolání vytrhlo Žofii z pochmurných myšlenek. Zachvěla se, poslala děvče pryč a po chvilce váhání odhodila stranou teplou deku a nahá poklekla na vlčí kůži před postelí. Ještě než Albrecht rozrazil dveře, třásla se zimou. Ale když vešel, strnula. Doprovázely ho dvě děvky.

Pohlédl na ni přimhouřenýma očima.

„Tak tady jsi!“ vykřikl a hlas se mu opilostí lámal. „Teď budeš koukat, jak se v chlapovi rozněcuje oheň. A takové služby od tebe budu napříště očekávat.“

To je nejodpornější, nejnechutnější a nejhříšnější, co jsem kdy viděla! pomyslela si rozrušená Žofie, když viděla, jak se děvky chopily díla. Tohle nemůžu před svým zpovědníkem ani slovy vyjádřit!

Je to boží pomsta za to, co provedla Lucardis? Že ji zavraždila?

Jindy by byla vskrytu ráda, že jí jiná žena odebrala břímě muset tohoto muže snést v posteli, dnešní noc však vnímala jako předstupeň do pekel. Ale to nejhorší ji ještě čekalo.

„Počkejte!“ rozkázal Albrecht děvkám ztěžklým jazykem, když se jeho úd vztyčil a ztvrdl. „Potřebuju semeno pro právoplatnýho dědice. Pak se o mě zase postaráte…“

Chytil Žofii za paži, smýkl jí na postel a několikrát do ní přirazil, až vyvrcholil.

Potom se zase obrátil k nevěstkám a dal si od nich plnit všechna svá přání, až se mu únavou zavřely oči a usnul.

Žofie ležela skrčená v koutku postele a plakala bolestí a potupou.

„Nikomu neprozradíme ani slovo, paní,“ slíbila soucitně na odchodu jedna z nevěstek.

Tak hluboko jsem klesla, že mě litují i děvky, pomyslela si trpce Žofie.

V té chvíli začala poprvé uvažovat o tom, zda by neměla manžela otrávit.

Lukas byl rád, že po hostině konečně mohl být o samotě s Martou a odejít s ní domů. Jak se vede Kláře a jeho nejmladšímu synovi se už od ní dozvěděl. Teď ještě přijal upřímné uvítání služebnictva a odcházel s Martou nahoru do jejich komory.

„Na dvorském sněmu jsem se dozvěděl novinky o císařové křížové výpravě,“ promluvil, jakmile za nimi zavřel dveře, protože Marta jistě chce vědět, jak se daří Thomasovi a Rolandovi. „Museli strávit zimu v byzantské říši. Východořímský císař jim včas nepřipravil lodě, aby mohli přeplout dřív, než začaly podzimní bouře. Král také sdělil, že stačilo málo a vedli bychom válku proti Konstantinopoli. Ale v posledním okamžiku spolu císařové uzavřeli mír. Vojsko bude brzy přepraveno na druhý břeh. Do Svaté země tedy dojdou v létě.“

Po celou dobu nespustil z Marty oči, ale nevypadala při jeho slovech víc ustaraně než každý, kdo pochopil jejich vážnost a měl syna v císařském vojsku. Dodalo mu to důvěru, že oba mladí muži, které na cestu vyslal, ještě žijí.

Marta vstala a chtěla mu nalít něco k pití, ale přitáhl ji k sobě a položil si hlavu na její rameno.

„Cítím se ušpiněný. Potřísněný tím, že jsem tomu chlapovi musel přísahat poslušnost, a to navíc před očima celého města,“ přiznal tiše.

Nikdo mu nerozuměl lépe než Marta. Albrecht byl Christianův vrah. Jak mohl Bůh dopustit, aby vládl marce?

Unaveně se opřela o manžela. Potřebuje teď její útěchu. „Ať se teď bude dít cokoli, já budu stát při tobě,“ bylo všechno, co mu na to řekla.

Bez dalšího slova ji Lukas odnesl k posteli. Milovali se vroucně, vášnivě, něžně, zoufale.

Marta se ani nezmínila o tom, že jí to připadá jako loučení na dlouhou dobu.

Klášterní poklad

„Byl to ale včera nádherný den,“ pochvaloval si Albrecht a spokojeně se opřel v židli. Seděl u snídaně na freiberském hradě v kruhu nejbližších. Společnost mu dělali jen Elmar, Giselbert, Gerald a Reinhard a stolovali opravdu královsky, tak bohatě, jak jen to bylo v postní době možné. „Teď mi Freiberg leží u nohou. Vymyslel jste to mazaně,“ obrátil se na Elmara, jenž se poklonil jako poděkování za pochvalu. „Teď už mi chybí jen dědic.“

Ta myšlenka Albrechta tak hlodala, že ji před ostatními muži vyslovil nahlas.

Pouze s mužským dědicem může markrabství zachovat pro rod Wettinů. Kdyby se s ním stalo něco dřív, než zplodí syna, král by si Míšeňskou marku vzal zpátky. Protože je velmi nepravděpodobné, že by vládu po něm převzal bratr Dietrich, pokud vůbec přežije válečné tažení.

„Tak rozkažte Lukasově manželce, ať se o to postará,“ navrhl Elmar zdánlivě lhostejně. „Jistě má v tomto ohledu víc zkušeností než její dcera. A můžete ji učinit odpovědnou za úspěch.“ Možnosti, jež by z toho vyplynuly, mu vyvolaly na rtech zlý úsměv.

„Za nic na světě!“ odmítl Albrecht ten návrh skoro vyděšeně. „Té ženské si netroufnu přes cestu. Ta by markraběnku spíš očarovala, aby neotěhotněla…“

Prudce od sebe odstrčil prkénko s úhořem. Jen pomyšlení na Martu mu vzalo chuť k jídlu.

„Nu, měl byste sem povolat aspoň jejího muže,“ pokračoval klidně Elmar. „Protože vám chybí ještě něco, a to tři tisíce hřiven stříbra!“

Albrecht strnul uprostřed pohybu. „Tři tisíce… Jak to? A Lukasovou vinou? Okamžitě mu dejte srazit hlavu!“

Elmar si v duchu blahopřál k rozhodnutí povědět novému markraběti o zející díře v jeho truhlách až po slavnostním ceremoniálu ve Freibergu. Bylo důležité, aby se Albrecht dal oslavovat jako Otův důstojný nástupce. Výbuch zuřivosti téměř biblických rozměrů, jaký teď hrozil, včetně neuvážené popravy váženého rytíře, by poněkud ztlumil lesk předváděné nádhery. A Elmar věděl, že Albrecht je pro svou neovladatelnost nejen obávaný, ale že mnozí, i někteří vlivní muži, ho proto považují za osobu nevhodnou pro postavení vladaře. Trvalo mu roky trpělivé práce, aby ho mohl předvést jako chytrého, uvážlivého muže.

„Za vaší nepřítomnosti jsem se trochu víc zabýval pozůstalostí vašeho otce,“ vysvětloval rozvážně. „Je tu zvláštní dodávka tří tisíc hřiven stříbra do kláštera Marienzelle, kterou tenhle Lukas doprovázel. Komorník si vzpomínal, že za ty peníze se měli mniši modlit za spásu duše vašeho otce. Ale není k tomu žádný písemný doklad.“

„Tři tisíce hřiven stříbra? Za spásu duše?“ zařval Albrecht. „Jakých neuvěřitelných hříchů by se musel otec dopustit, když se domníval, že za ně musí promarnit tolik peněz? Mniši jsou bohatí, pořád staví a mají výnosný obchod s vařením silného piva a malovanými knihami!“

„Když dovolíte, Jasnosti, možná bych mohl tuhle záležitost trochu osvětlit,“ vmísil se Reinhard. „Můj tchán skutečně dostal rozkaz odvézt tři tisíce hřiven stříbra z freiberské mincovny do kláštera Marinzelle. Byl jsem u toho, když mu to váš otec rozkázal a pod Lukasovým velením jsem byl členem doprovodu toho pokladu.“

Nemělo smysl chtít tu věc zamlčet. Beztak by vyšla najevo, pokud ji už Elmar dávno neví. A musí odvrátit Albrechtův hněv od Lukase.

„Jak přesně zněl ten rozkaz?“ zeptal se nevrle markrabě.

„Složit peníze v klášteře, aby se tam mniši modlili za spásu jeho duše,“ prohlásil Reinhard a tentokrát se velmi snažil, aby na něm nebyl patrný neklid. Myšlenky mu kroužily kolem otázky jak dát Lukasovi a Martě vědět, aby okamžitě uprchli, kdyby se tady situace vyhrotila. Ale bez ohledu na to, kolik tajných pomocníků na freiberském hradě mají, v této komoře není kromě Albrechta a jeho nejbližších důvěrníků nikdo a on nemůže odejít, aniž okamžitě vyvolá podezření. V nejhorším případě se bude muset smířit s tím, že také i s Klárou prchne.

Ale kam dojde se ženou, která může každým okamžikem začít rodit? Jak by měl sebe, ji a novorozence dostat do bezpečí?

„Tak si zkrátka od opata vyžádejte darovací listinu, až dnes odpoledne navštívíte klášter, abyste tam převzal úřad fojta,“ navrhl Elmar. „Pak se věci vysvětlí. A pokud žádnou listinu nemají, pak právem prosazujte nárok na vrácení peněz.“

„To taky budu!“ rozhodl vztekle Albrecht. „Zařiďte, ať se všechno připraví k okamžitému odjezdu!“

Elmar se poklonil a vyšel ven, aby vydal příslušné rozkazy.

„Vás, Reinharde, chci vidět za dva dny v Míšni. Přivezte s sebou svého tchána a nespouštějte ho z očí!“

„Samozřejmě, Jasnosti. Dovolíte, aby se má žena ze slavnosti omluvila? Každým dnem může porodit…“

„Tak mi ušetřete pohled na ni! Ale váš tchán ať v žádném případě nenechá svou ženu doma.“

Elmar mu naznačil, že se brzy zbaví toho protivného páru, a navíc ještě jednoho zrádce. Víc prozradit nechtěl, jen prosil o pár dnů strpení a ujistil ho, že pasti jsou rozložené a kořist tentokrát jistá.

Albrecht se už nemohl dočkat.

Na nádvoří freiberského hradu byli sedláni koně pro markraběte, jeho manželku a jejich družinu a Reinhard vyhledal Lukase, aby mu pověděl o ranním rozhovoru. Rychle byli zajedno v tom, že jim nezbývá nic jiného než varovat opata. Buď může darovací listinu předložit, nebo se Albrecht bude muset spokojit s přísahou složenou na oltářní kříž. Chtít bránit stříbro v klášteře se zbraní v ruce by bylo nesmyslné. Kromě toho ani neměli pohromadě dostatek bojovníků. Nastalo by strašné krveprolití a možná by v marce začala válka, kdyby se proti Albrechtovi postavili ve zbroji. Mniši musí důvěřovat Bohu.

Reinhard poslal spolehlivého stájového pacholka na rychlém koni, aby opata varoval. Vyrazil dřív, než byla knížecí společnost připravená k odjezdu.

„Ten Rutger tu pořád obchází a civí na mě, že bych byla nejraději neviditelná,“ přiznala Klára manželovi a dívala se z okna, jak se Albrechtova družina chystá k odjezdu do kláštera Marienzelle a do Míšně. „Včera při slavnostní večeři jsem měla pocit, že ze mě nespustil oči a má něco za lubem. Jako by si byl jistý svým triumfem…“

„Nemusíte se ho bát,“ pokoušel se ji uklidnit Reinhard. „Je to namyšlený mládeneček, který si myslí, že se vlivem svého poručníka rychle dostane nahoru. Mám si s ním promluvit?“

„Nepodceňujte ho,“ varovala zachmuřeně Klára. „Nezapomínejte, kdo byl jeho otec. A on se chce pomstít. Mám z něj opravdu strach. Už dlouho.“

Zamrazilo ji a zachvěla se. Přitom už obvykle nevnímala nic jiného než své těžké břicho a prudké pohyby tvorečka, který v něm roste a brzy se bude drát ven. Třebaže to manželovi nepřiznala, měla strach z porodu, i když se už nemohla dočkat, až konečně bude držet dítě v náručí.

Možná je to jen tenhle strach, kvůli kterému vidí skoro všude jen zlo.

Ale ten Rutgerův nenávistný, triumfální pohled… pořád měla před očima jeho pohrdavý výraz.

„Trochu ho v Míšni ohlídám,“ slíbil Reinhard. „A kdyby utrousil jedinou ošklivou poznámku o tobě nebo tvé matce, tak si to s ním vyřídím. To mi nemůže zakázat ani Elmar.“

Oběma rukama jí hladil vzdutý život a políbil ji na krk. „Mnohem víc starostí mi dělá, že tě tady musím nechat samotnou, když už to může každým okamžikem přijít…“

„V tom mi přece nemůžeš pomoct,“ usmála se Klára. Teď se pokoušela uklidnit ona jeho. „A kdybych začala rodit, když bude matka s vámi v Míšni, je tady Johana, která je také dobrá porodní bába.“

„Guntram je ještě v Míšni na hradním vrchu?“ zeptal se Reinhard. „Domluvím si s ním znamení. Kdyby se rýsovalo nějaké nebezpečí, okamžitě sem pojede a bude tě varovat.“

Opat Petr přijal knížecí společnost osobně u brány a provázel ji do domu pro hosty. Albrecht však byl příliš netrpělivý na zdvořilosti.

„Tak když jsme se pozdravili a vy jste mě uznal za fojta, měli bychom okamžitě přejít k naléhavým záležitostem,“ prohlásil ještě, když laičtí bratři přebírali od hostů koně.

„Jak jsem se dozvěděl, byly nedávno na příkaz mého otce do kláštera přivezeny tři tisíce hřiven stříbra, aby tu byly uloženy. Přeju si to stříbro okamžitě vzít s sebou do Míšně.“

Na vrásčité tváři starého opata se objevilo zklamání a zpomalil kroky. „Milostivý kníže, vůle vašeho otce byla ty peníze klášteru darovat, pro spásu své duše a rozkvět místa, jež si pro sebe a svou rodinu zvolil k poslednímu odpočinku,“ odpověděl důstojně.

„Předpokládám, že takový dar je písemně potvrzen darovací listinou,“ ostře opáčil Albrecht.

Teď se opat zastavil, počkal, až se Albrecht na něj netrpělivě otočil, a pohlédl mu do očí.

„Váš otec nepovažoval něco takového za nutné. Přísahám při Bohu, budete-li si to přát tak i na Písmo svaté, že ty peníze klášteru daroval.“

„Kde jsou ty peníze?“ zvolal výhrůžně Albrecht a varovně položil ruku na jílec meče.

Opat Petr se zachvěl, nikoli ze strachu o svůj život, ten spočívá v božích rukou, ale protože je někdo chopen na tomto poklidném místě vyhrožovat zbraní.

„Jsou jistě uloženy pod ochranou Páně,“ odpověděl klidně.

Albrecht se před opatem rozkročil a zařval: „Kde jsou ty peníze? Vydejte mi je, nebo rozkážu svým mužům, aby prohledali celý klášter!“

Petr viděl, že laičtí bratři se ustrašeně schovávají ve stájích a několik mnichů, kteří stáli poblíž, hrůzou strnulo. V tom okamžiku se tucet ozbrojenců, postavil po bok knížete a všichni také uchopili jílce mečů.

Opravdu by se nový markrabě odvážil znesvětit jejich svatyni?

Ano, odvážil, odpověděl si v duchu. Všemohoucímu budiž poděkováno, že jsme byli varováni a mohli se připravit. Otče na nebesích, ty víš, že mě nežene touha po bohatství, nýbrž vědomí, že to stříbro patří tobě.

„Jsou v bezpečí. A nejbezpečnější místo na zemi je na oltáři svaté Matky boží pod křížem.“

Opat by se nejraději rozběhl a postavil se před oltář, aby ho chránil vlastním tělem. Ale tady jde nejen o to ochránit důstojnost a mír kláštera. Tihle muži s meči jsou jako dravá zvířata. Jakmile jim kořist uniká, neumějí nic jiného než se za ní štvát a rozsápat ji. Byli by schopni uspořádat mezi bratry krvavou lázeň, přestože je největším zločinem vztáhnout ruku na duchovního.

„Do kostela! Následujte mě!“ přikázal Albrecht ozbrojencům a hnal se dlouhými kroky ke kostelu.

Opat spěchal za nimi, jak rychle dokázal, až se mu škapulíř vlnil kolem nohou.

Albrecht prudce otevřel dveře a vešel do kostela. Skutečně, stříbrné cihly ležely na kamenném oltáři a leskly se v záři hořících svíček. Jeho stříbro!

Opat Petr se protlačil mezi ozbrojenci a mlčky se postavil před poklad. Výraz jeho tváře prozrazoval, že dobrovolně neustoupí.

„Z cesty!“ zařval Albrecht.

Dal mužům znamení, aby přistoupili blíž, ale váhali.

Maršál Gerald k němu přistoupil blíž.

„Opravdu chcete vztáhnout ruku na božího muže, Výsosti?“ zeptal se tiše. „Nemůžu svým mužům rozkázat, aby na sebe vzali takový hřích.“

„To je v pořádku, synu,“ promluvil opat, který jeho slova slyšel. „Před takovou surovostí nás teď může ochránit jen Bůh.“

Sepjal ruce a poklekl.

„Všemohoucí otče…“

Albrecht rázným krokem prošel kolem maršála a starého cisterciáka modlícího se k Bohu a vzal si tolik stříbrných cihel, kolik mohl pobrat. Otočil se ke svým mužům a zvolal: „Vidíte? Vzal jsem stříbro z oltáře a žádný blesk z nebe mě nesežehl! Země se neotevřela a nepohltila mě. To stříbro patří mně!“

Teď se obrátil k opatovi: „Pohleď, starče! Jen se dobře podívej! Mohu se stříbra dotknout a nespálí mi kůži! Mohu si je vzít z oltáře a Bůh proti tomu nic nemá. To stříbro je moje!“

Opojen svým triumfem rozkázal mužům, aby vynesli z kostela všechno stříbro a uložili je do truhel, které dal naskládat na dva vozy tažené volskými spřeženími.

Váhavě poslechli. Gerald dohlížel na vykonání rozkazu, sám se však nedotkl ani jedné stříbrné cihly.

Venku dával Elmar pokyny k okamžitému odjezdu celého průvodu. Žofie na něj udiveně pohlédla, pak opět sklopila oči a neodvažovala se zeptat na důvod. Popohnala dvorní dámy, které se už usadily v domě pro hosty a těšily se na občerstvení, a dala si přivést svého bělouše.

Albrecht spokojeně sledoval, jak byly na vůz naloženy poslední truhly plné stříbra.

Obrátil se k Elmarovi: „Byli varováni. Zjistěte, odkud ti zbožní bratři věděli, že budu své stříbro požadovat zpátky!“

„Je jenom jeden člověk, jenž mohl vaše plány prozradit,“ odpověděl Elmar a pohlédl tázavě na Geralda: „Nebo snad mám zpochybňovat i tvou věrnost?“

„Samozřejmě ne,“ pospíšil si maršál s odpovědí.

„Ostatně jsem ho podezíral už dlouho,“ prozradil Elmar.

„A jeho zrada je možná ještě mnohem větší, než si myslíme. Jak mi sdělil můj schovanec, on a jeho žena si velmi dobře rozumějí a chovají se k sobě důvěrně. Možná byla celá ta svatba jen lest a její odpor byl předstíraný.“

Albrecht vztekle švihl jezdeckým bičíkem do vzduchu.

„Za to mu dám srazit hlavu!“ zasyčel.

„Přesto bychom si zatím měli nechat pro sebe, co víme,“ navrhl Elmar. „Zítra bude den zúčtování před očima všech, aby každý viděl, co se stane s těmi, kteří se vám budou protivit. Všechno jsem dobře připravil. Potom oslavíme Velikonoce v jejich celé kráse, zbaveni zrádců a obtížného hmyzu.“

Když poslední jezdec projel obloukem klášterní brány, opat Petr klesl na kolena a pozvedl ruce k nebi. „Pane, proč jsi to dopustil? A proč na nás sesíláš toho bezbožného muže?“

Té noci jistě nebude ani jeden z bratrů spát. Tak rouhavý čin většina z nich za celý svůj život neviděla. Nejlepší bude, když se budou modlit společně. On zítra ráno bude muset odjet do Míšně a povědět proboštovi dómu, co neuvěřitelného se tady přihodilo. Copak tomu asi Dittrich z Ketlic řekne?

Nejvyšší duchovní hodnostář na míšeňském hradním vrchu jen stěží ovládl vztek, když se od cisterciáckého opata dozvěděl o drzé loupeži v klášteře. Byl však dostatečně chytrý, aby okamžitě pochopil, že v této chvíli nemá proti Albrechtovi v rukou žádné mocenské prostředky. Protože Bůh lupiče nezasáhl bleskem, ani mu jinak nezabránil v jeho hanebném činu, před světem to vypadá, že nový markrabě byl v právu. A opat zkrátka nemůže předložit písemnou darovací listinu, podle níž by tato ohromná částka klášteru právoplatně náležela. Kdyby bratr ve své zbožné prostotě aspoň jednal dřív a obrátil se na něj předtím, než se v klášteře objevil Albrecht! Pro probošta dómu by bylo snadné dát zhotovit příslušnou listinu, která by byla k nerozeznání od neexistujícího originálu. Ví o skutečných mistrech, kteří takové umění dokonale ovládají, a hned několik z nich pro něj pracuje. Ale na to bylo podle opatových slov pozdě. „Náhodné“ objevení takové listiny už by nebylo věrohodné.

Teď měl probošt dómu najednou na krku víc potíží, než mohl odstranit ze světa. Zbožní bratři v klášteře Marienzelle byli loupeží ve svém kostele vyplašení jako kuřata, když mezi ně vpadne liška, církev přišla o ohromnou částku tří tisíc hřiven stříbra. A, co bylo nejhorší, před očima celého světa nový markrabě ukázal, že má větší moc než opat kláštera a biskupův zástupce.

To je osudné! Dittrich z Kettlic nevrle poslal příliš trpělivého opata zpátky do Marienzelle, aby uklidnil bratry, a začal přemýšlet, jak by nyní mohl mocenské poměry na hradním vrchu zvrátit ve svůj prospěch.

Útěk

Samozřejmě se zvěst o událostech v klášteře roznesla na míšeňském hradním vrchu rychlostí větru. Vykládání těžkých truhel plných stříbra také nebylo moc nenápadné. Ovšem o celé záležitosti se mluvilo jen velmi skrytě a důvěrně, přesto roznítila strach před novým vládcem, jehož se zřejmě neodváží povolat k odpovědnosti ani Bůh.

Hradní vrch se zvolna zaplňoval vzácnými hosty ze všech koutů země, kteří přijížděli, aby s novým panovníkem Míšeňské marky okázale oslavili velikonoční svátky a zároveň si zajistili jeho přízeň do budoucna. Fojtové, majitelé velkých usedlostí, rytíři ze starých, vážených rodů se sjížděli, aby Albrechtovi složili přísahu věrnosti a oddanosti.

Velký den ale ještě nenastal, slavnost měla začít v neděli, po skončení půstu. Lukas, Marta a Reinhard však měli podle rozkazu přijet do Míšně už ve středu a uvažovali, co to asi znamená.

„Neměli jsme sem jezdit. Chystá něco strašného,“ zašeptala Marta.

„Pokud jsme chtěli utéct, měli jsme to udělat hned po Otově smrti,“ rovněž tiše namítl Lukas a pod stolem jí stiskl ruku, aby jí dodal odvahy.

Hala byla již ten den plná vážených hostů. Také Lukas a Marta na sobě měli své nejlepší oblečení a mluvili tiše, protože vedle nich dostali přidělené místo pánové vesnic sousedících s Freibergem. Pán z Bertoldsdorfu sedící mezi spřátelenými sousedy Tutem a Konradem občas utrousil pohrdavou poznámku a podíval se Lukasovým směrem. Střežil se však vyprovokovat ho k otevřenému boji, a tak jeho rýpavá slova byla natolik nevinná, že je Lukas mohl přeslechnout. Dneska měl v hlavě jiné věci než slovní potyčky s několika závistivými vesnickými pány, jež odbyl pár výsměšnými odpověďmi, které z něj jednoznačně činili vítěze.

Podávaly se již poslední chody večeře, ovoce naložené v medu a zákusky v podobě míšeňského lva a markraběcího hradu polévané ovocnými šťávami a tak krásně barevně zdobené, že mnozí hosté nadšeně vykřikovali.

Vystoupil i potulný pěvec Ludmillus, hluboce se poklonil před knížetem a jeho sousedy v čele vysoké tabule. Chyběli tu kněžna a probošt dómu. Šuškalo se, že Žofie je nemocná. Nepřítomnost Dittricha z Ketlic byla vykládána jako jasné znamení jeho hněvu kvůli loupeži v klášteře.

Všechny pohledy se teď soustředily na pěvce. Avšak Albrecht mu pokynem ruky naznačil, aby ještě počkal.

„Než se zaposloucháme do milostných písní nebo si vzhledem k nadcházejícím svátkům vyslechneme oslavný zpěv na našeho Pána, je ještě nutno vyjasnit jednu velmi důležitou záležitost,“ oznámil. Všichni na něj upřeli oči a leckdo zatajil dech v očekávání, zda to bude něco obzvlášť potěšujícího nebo obzvlášť strašného.

„Všichni jste sem přijeli, abyste mě ujistili svou věrností. Někteří z vás mi už takovou přísahu složili,“ pokračoval Albrecht a přísným pohledem přejel po shromážděných. Společnost, před okamžikem ještě vesele hlučná, ztichla, kdo držel v ruce nedopitý pohár, tiše ho postavil na stůl, krásně upravené pečivo najednou nikoho nezajímalo.

Většinu přítomných zaplavil velmi nepříjemný pocit a mnozí polekaně přemítali, zda něčím nechtěně nevyvolali vládcovu nevoli. Leckdo se pro jistotu v duchu pomodlil, aby se teď nestal terčem knížecího vzteku.

„Sotva jsem se vrátil z dvorského sněmu našeho krále, jenž mě přijal nanejvýš milostivě, zjistil jsem, že muži, kteří mi přísahali oddanost, mě chtěli okrást o obrovskou částku tři tisíce hřiven stříbra. Lukas z Freibergu a Reinhard z Reinhardsbergu.“

Na okamžik se v sále ozvali hlasité výkřiky. Nikoho by však ani nenapadlo se vměšovat. Každý čekal, co se bude dít dál, ale nikdo nepočítal s tím, že obvinění z toho vyváznou bez úhony.

„Chopte se jich a předveďte je spoutané!“ rozkázal Albrecht strážím.

Lukas klidně vstal a ještě stačil Martě zašeptat: „Modli se za mě, ale neplač pro mě!“

Pro něj to bylo rozloučení navždy.

Nekladl odpor, nemělo by to smysl. Nechal švagra, aby ho dovlekl před vysokou tabuli, přinutil pokleknout a svázal mu ruce za zády. Reinharda spoutal Rutger s triumfálním výrazem v tváři a strkal ho halou dopředu.

V krátké chvíli, kdy byli oba rytíři předváděni před Albrechta a donuceni pokleknout, kývl starý zbrojmistr Hartmut na Martina syna Daniela, kterého předtím záměrně postavil blízko sebe.

„Teď se na mě dívej, jako bych ti dával obyčejný rozkaz,“ promluvil nezvykle tiše a panoš okamžitě pochopil a poslušně přikývl, aniž dal na sobě cokoli znát.

„Buď půjdeš úplně nenápadně, jako bys neměl nic lepšího na práci, směrem k dómu. Projdeš kostelem, jako by ses šel pomodlit, a položíš ruku na oltář, aby sis vyprosil církevní azyl. Nebo půjdeš do stájí, řekneš, že máš ode mě úkol, pojedeš do Freibergu a odvedeš sestru do bezpečí. Ale v tom případě budete oba odkázáni jen na sebe.“

„Jak si přejete, pane,“ odpověděl Daniel, poklonil se a odcházel, aniž se otočil. Ani pomalu, ani rychle, přestože mu bylo jasné, že jeho nevlastnímu otci teď půjde o život a Albrechtův vztek se nezastaví ani před zbytkem rodiny.

Statečný kluk, pomyslel si Hartmut. Celý táta. Modlím se k Bohu, aby to s ním skončilo lépe než s jeho otcem. A aby neztratil i matku a nevlastního otce.

„Tvrdíte, že můj zesnulý otec vám rozkázal schovat stříbro v klášteře, ale to je lež, jak se jasně ukázalo,“ zahájil kníže své obvinění.

„Nepodvedl jsem vás, Výsosti! Přísahám při…,“ chtěl se hájit Lukas, ale Albrecht ho mávnutím ruky přerušil.

„Protože Bůh na mě neseslal blesk, když jsem stříbro bral z oltáře, patří ty stříbrné cihly mně!“ vykřikl na celý sál. „A že takové množství mohlo být z freiberské mincovny vyvezeno do Marienzelle, mi dokazuje, že z Freibergu lze dostat ještě mnohem víc pokladů, jež patří mně! Považujte za znamení mé mimořádné mírnosti, že vám nabízím příležitost, abyste si napravil pověst. Jako odškodnění a na znamení své upřímné lítosti mi za týden z Freibergu přivezete další tři tisíce hřiven stříbra, i kdybyste měl vysypat truhly všech kupců a rozhrabat ohniště každého horníka.“

„Jestli chceš přežít dnešní den, tak už neříkej ani slovo,“ zašeptal Gerald klečícímu švagrovi. „Ledaže by ses mu chtěl vrhnout k nohám a prosit o milost.“ V jeho slovech tentokrát nebyla ani stopa posměchu.

Lukas však nemohl jeho dobře míněnou radu poslechnout. „Výsosti, tak ohromnou částku nenajdete ve městě ani za rok!“ pokusil se marně oslovit Albrechtův rozum.

„To záleží na vás, jak vážně svůj úkol budete plnit,“ nemilosrdně ho odbyl markrabě. „Vezměte děti horníků jako rukojmí, pohrozte, že vypálíte Židovskou čtvrť a uvidíte, jak rychle se peníze sejdou. Nebudete potřebovat ani týden, budete tu s nimi už za tři dny. A přiveďte s sebou všechny členy stráže, kteří chtěli schovat ten první poklad do kláštera. Přišel bych o něj, kdyby mi ho Bůh nevrátil. Každý z těch mužů dostane šedesát ran bičem za takovou drzost, a to jsem ještě hodně milostivý. Všechny bych měl dát pověsit.“

Lukas vzdorovitě zvedl hlavu. „Výsosti, jistě víte, že tyto rozkazy nemůžu splnit. Přísahal jsem, že budu chránit Freiberčany a stříbro a nedělal jsem nic jiného, než vykonával rozkazy, které mi udělil váš vznešený otec, za jehož spásu duše se všichni modlíme.“

„Nepřísahal jste také, že budete poslouchat mě?“ opáčil chladně Albrecht. „Tohle je vaše představa, jak rytíř dodržuje svou přísahu věrnosti? Ale než nad vámi vynesu rozsudek, musím potrestat ještě horší provinění.“

Ukázal na Reinharda. „Hoďte mi toho zrádce k nohám!“

Ta slova vyvolala v sále vzrušené, tlumené výkřiky. Rutger s požitkem porazil rytíře na zem a ještě mu přitlačil nohu na kříž za to, že se jednou odvážil ho pokárat.

Albrecht povstal, opřel se pěstmi o stůl a naklonil se dopředu. „Nepřísahal jsem, že vlastnoručně zabiju každého, kdo se mnou bude hrát falešnou hru? Celou dobu jsem přemýšlel, kdo mě tak zrazuje. Elmar vás podezíral už dávno. Ale já mu namítal: Ne, já věřím v Reinhardovu čest. Ale vy jste mě zklamal, celou dobu jste mě klamal!“

Stáhl tvář odporem a chvilku to vypadalo, že zaslzí.

Mávnutím ruky vyzval Rutgera, aby promluvil. Mladík se hrdě vzpřímil: „Tenhle muž, Výsosti, poslal pacholka k mnichům, aby před vámi uklidili stříbro do bezpečí. Jeden z bratrů to přiznal,“ začal Randolfův syn obžalobu, na kterou se tak těšil a kvůli které nenáviděného muže tak dlouho sledoval. „Také jeho svatba nebyla službou pro vás, jak předstíral s tím, že chce podržet na očích svého tchána, nejoddanějšího stoupence toho velezrádce Christiana. Ve skutečnosti je i on Christianovým stoupencem a celou dobu hrál dvojí hru, kvůli jedné hloupé ženské. Tvářil se, jako by sloužil vám, a ne vašemu otci, a oba vás zrazoval. Pravděpodobně to byl on, kdo vloni v květnu dopomohl těm dvěma zlodějům k útěku z Döbenu.“

„Je to pravda?“ zaburácel Albrecht na obviněného.

„Dělal jsem, co mi kázalo svědomí, abych odvrátil škody a zlo od Míšeňské marky a od vás,“ odpověděl klidně Reinhard.

S podivnou lhostejností se zahleděl Albrechtovi do očí, třebaže věděl, co se teď stane. Znal ho příliš dobře, než aby doufal v milost. Už se nikdy nedozvím, jestli se nám narodila dcera nebo syn, pomyslel si. Všemohoucí otče na nebesích, přijmi mě milostivě a drž svou ochrannou ruku nad tvou dcerou Klárou. Milostivá Panno Marie, dej, ať se jí podaří utéct a stůj při ní v její těžké hodině!

„Nikdo mě nesmí beztrestně zklamat! Ať celý svět vidí, jak platím za zradu!“ zařval Albrecht a obešel tabuli. Zastavil se před Reinhardem. Rutger ho trhnutím za pouta zvedl na kolena.

Kníže rudý vzteky kývl na maršála.

„Váš meč!“ vykřikl, když k němu Gerald přistoupil.

Maršál na svého vládce nevěřícně pohlédl a vytáhl meč z pochvy. Podal mu ho a ustoupil o tři kroky.

„Litujte a proste o milost!“ zařval Albrecht. „Za chvilku se sejdete v pekle s tou svou děvkou a bastardem!“

Ne. Klára není mrtvá, přesvědčeně si pomyslel Reinhard a upíral oči na kříž na zadní stěně haly. Je v bezpečí a naše dítě bude žít.

Místo odpovědi se začal modlit: „Pane, Ty jsi můj pastýř…“

Albrecht se rozpřáhl.

Všichni v hale hlasitě vykřikli, když mocná rána ostrým mečem oddělila hlavu od těla. Hlava dopadla na zem a kousek se kutálela, bezhlavé tělo se zhroutilo a proud krve rudě zbarvil rákos na podlaze.

V sále zavládlo zděšené ticho.

Dokud se Albrecht neotočil na Lukase, který klečel jen tři kroky od přítelova mrtvého těla.

„A teď vy! Budete mi teď přísahat úplnou oddanost a podřízenost a krví a ohněm mi ve Freibergu seženete to stříbro?“

Lukas vrhl poslední omluvný pohled na Martu. Vždycky doufal, že umře při nějakém hrdinském činu při záchraně obyvatel Freibergu. Protože je pro něj nemožné, aby splnil tenhle krutý a nespravedlivý rozkaz, Albrecht jistě totéž rozkáže několika svým ozbrojencům, kteří nebudou mít výčitky svědomí Freiberg beze zbytku vydrancovat a ještě si něco ukořistit pro sebe. Ale jeho odmítnutí a poprava bez výslechu před thingem by mohly vyvolat odpor mezi rytíři. Pak by jeho smrt měla smysl.

„Požadujete ode mě porušení zemského míru a mé rytířské přísahy chránit město. To neudělám,“ prohlásil.

„Pak nechť každý hned na začátku mé vlády vidí, že nesnesu nejen zradu, ale i neuposlechnutí rozkazu,“ rozhodl Albrecht. Podal zakrvácený meč svému maršálovi a vyzval ho posunkem ruky, aby vykonal na svém švagrovi trest smrti.

Gerald váhal.

Náhle na sebe upoutala pozornost všech Marta. Vstala ze svého místa, popošla doprostřed uličky mezi stoly a prstem ukázala na Albrechta.

„Proklínám tě, Albrechte z Wettinu!“ zvolala, jak nejhlasitěji dokázala. „Ať tvé sémě vyschne, ať tě postihne hněv a pohrdání všech. Tví věrní ať se od tebe odvrátí, ať zemřeš cizí rukou, nenáviděn Bohem a lidmi! Tvá duše je zatracena na věky věků a nikdy nebude spasena!“

Okamžik zavládlo ticho, pak se strhl ohlušující povyk, někteří hosté poklekali a rychle se modlili.

Taková kletba je vždycky strašná věc, ale neříká se, že Marta vládne čarodějnickými silami? Nepotemnělo při jejích slovech nebe, které je vidět za okny?

Marta pořád ještě stála sama uprostřed haly, nikdo se neodvažoval k ní přiblížit, dokonce i přikázaná poprava jejího manžela byla, aspoň prozatím, zapomenuta.

Albrecht se při jejích slovech zachvěl, ale pak mávl rukou, jako by tak mohl prokletí odhodit, a zařval: „Chyťte ji a zacpěte jí pusu, aby už nemohla rozsévat zlo! Okamžitě! Jinak vám dám všem srazit hlavy!“

Několik strážců váhavě přistoupilo blíž.

Rutger jednal rychleji. Jedním skokem byl u Marty, vytáhl z opasku svou koženou rukavici a nacpal ji ženě do pusy. Srazil ji na kolena a paže jí vyvrátil dozadu, až se čelem dotýkala země.

Drahá, cos to udělala, pomyslel si zoufale Lukas. Teď zabijí i tebe. Rozhlédl se po sále, ale nikdo se ani nepohnul, aby zasáhl.

Rutger vytáhl dýku a přitiskl ji Martě na hrdlo. Bez obtíží drobnou ženu tiskl k zemi jednou rukou.

„Nemůžete tu čarodějnici zabít, dokud svou kletbu nevezme zpátky!“ zarazil ho Albrecht, který byl teď zlostí bez sebe. „Ale k tomu ji přinutíme! Hoďte ji do žaláře! Odebírám jí její šlechtický stav, od této chvíle má stejnou hodnotu jako poslední děvečka nebo žebračka. Hřivnu stříbra dostane ten, kdo ji přinutí prokletí zrušit, je úplně jedno, jak se mu to podaří!“

„To bude hned,“ vmísil se Elmar. „No, ženská, chceš vidět, jak umírá tvůj muž?“

Marta se zachvěla i ve svém vynuceně pokorném pokleku a Elmar se vítězně zasmál.

„Ale tak moc vám to neulehčíme. Tvůj muž nezemře rychlou smrtí. Oba půjdete na mučidla. Jeden budete slyšet bolestný řev druhého. Zrádce uslyší, jak si to banda nadržených chlapů rozdává s tou jeho děvkou, a ona bude slyšet, jak její milovaný řve, když mu stahují z těla pruhy kůže, vyvracejí prsty a pálí ho žhavým železem. Budeš to poslouchat den a noc a nikdy nezapomeneš, že trpěl kvůli tobě. Dokud se nepodvolíš a kletbu neodvoláš!“

Obrátil se k Lukasovi. „Je na vás, abyste přivedl svou ženu k rozumu. Rozkažte jí, ať kletbu odvolá, nebo ji všichni moji muži budou dnem i nocí znásilňovat. A vy budete trpět muka, jaká si ani neodvažujete představit. Chcete to? Opravdu to chcete?“

„Vezmu na sebe každý trest, jen když ušetříte mou ženu!“ vypravil ze sebe Lukas málem prosebně. Přitom věděl, že Martu odtud nikdy nepustí.

Na chvíli mu uchránila život, ale za jakou cenu? Nedokázal snést pomyšlení na to, co ji teď čeká.

„Víte, co dělat, chcete-li pro ni milost,“ odpověděl ledově Elmar.

Lukas pohlédl na Martu a ona na něj napůl přidušená roubíkem. Pohledem ho prosila za odpuštění za to, co teď bude muset vytrpět…

Pokusil se v poutech vzepřít, ale tvrdé ruce ho přitlačily k zemi. Když ani jeden z nich nepromluvil, Albrecht rozkázal: „Uvrhněte ho do nejhlubší kobky! A přiveďte katova pacholka s nástroji. Hartmute, vy mi hlavou ručíte za to, že neuteče. A tu ženskou dejte do druhé kobky. Můžete si s ní dělat, co chcete. Hlavně aby nezdechla, než kletbu odvolá. Zvyšuju odměnu na deset hřiven stříbra.“

Vyhlášení tak obrovské částky vyvolalo mezi strážnými značný rozruch.

Lukas se napřímil s drásavým výkřikem a viděl, jak několik mužů následuje Rutgera, který Martu s očividným potěšením pěstmi pobízí k odchodu. Táhl ji po schodech do žaláře a za ním si už tlupa mužů s chutí vykládala, jak to té děvce udělají.

Marta, stále ještě s roubíkem v puse, padla na zem, ale navzdory bodavé bolesti okamžitě vstala.

Zvědavci u dveří se rozestoupili před Elmarem, který vešel s hořící pochodní.

Posvítil jí do obličeje a přimhouřenýma očima se na ni zadíval. „Ušetříš si spoustu nepříjemností, když kletbu hned vezmeš zpátky.“

Vytáhl jí z pusy koženou rukavici. Když viděl, že se nechystá podřídit, strhl jí z hlavy závoj a čelenku, o dva kroky ustoupil a kývl na netrpělivé muže postávající mu za zády.

„Tak do toho! Klidně si ji berte! Naučte jí pokoře před naším knížetem. A nenechte se zmást jejími šaty. Je to děvka. Sám jsem ji měl už mockrát.“

Marta se napřímila a pohlédla do očí muži, který se k ní blížil jako první. Má jenom tuhle možnost jak předejít té hrůze. Napřáhla k němu ruku a načrtla do vzduchu znamení, považoval to za kouzlo a okamžitě ustoupil. Marta stála a pouhým gestem ruky si držela smečku chlapů od těla. Elmar pochopil, že právě utrpěl porážku. Ale ani on se neodvážil vrhnout se na ni jako před lety.

Přistoupil k níž blíž a výhrůžně jí pohlédl do očí.

„Muž mého stavu si nešpiní ruce takovým odpadem, jako jsi ty. Ale my tě zlomíme,“ zasyčel nenávistně. Pak vyšel a muži ho následovali.

Marta slyšela, jak zapadla závora a klíč se otočil v zámku. Teprve teď se zhroutila a klesla na zem.

Před očima znovu a znovu viděla Reinhardovu smrt. Měla pocit, že slyší Lukasovy výkřiky, viděla jeho vzteklý, nechápavý pohled, měla pocit, že na svém těle cítí bolest, kterou on musí vytrpět, a zoufale se snažila najít v sobě odpověď na otázku, zda její dcera ještě žije. Připadalo jí, že všechno je ztracené.

Danielovo rozhodnutí

Daniel ani na okamžik nezaváhal, zda má v dómu požádat o církevní azyl, nebo se nocí sám nějak dostat do Freibergu. Samozřejmě musí varovat sestru. Hartmutovo jednání ho naplnilo hlubokou starostí. Podle toho, jak se obvykle nevrlý zbrojmistr zachoval, to vypadalo, že každým okamžikem počítá se strašným potrestáním Lukase i Reinharda. Daniel se usilovně pokoušel nepředstavovat si, co se děje ve vzdálenosti asi sta kroků od něj. Teď se nesmí ohlížet, ale musí dokázat dostat se pryč z hradního vrchu, aniž vzbudí něčí nedůvěru.

„Naléhavý úkol od zbrojmistra,“ oznámil stručně ve stáji a tvářil se, že tím není nijak nadšený. Vrchní štolba jen přikývl a pokynul pacholkovi, aby přinesl sedlo. Daniel vyvedl svého hřebce ze stáje a osedlal ho sám, což nebylo u panoše, navíc tak mladého, nic zvláštního. Vyhoupl se na koně, a aniž ho kdo zastavil, projel bránou. Poslední, co slyšel, byl výkřik z mnoha hrdel, který se ozval ze sálu markraběcího paláce. Rozechvěle se pokřižoval a modlil se, aby se nevlastnímu otci ani sestřinu manželovi nestalo nic zlého. Nebo matce.

Sjížděl klikatými uličkami z hradního vrchu a přemýšlel, jak postupovat. Nebylo pro něj těžké najít cestu, od patnáctiletého panoše se to očekávalo a dost často po ní jel. Ale má cvalem jet přímou cestou do Freibergu, nebo raději zvolit několik oklik po úzkých stezkách pro případ, že bude pronásledován? Hartmut by ho neposlal pryč, kdyby nebyl přesvědčený, že mu hrozí nebezpečí.

Proto se rozhodl pro nejrychlejší cestu. Byl dobrý jezdec, měl koně, který vydržel dlouhé cesty, a teď, bez drátěné košile, pancíře a zbraní, jenom s dýkou za opaskem, byl lehký jezdec. Hrozí-li Kláře opravdu nebezpečí, nesmí ztrácet čas. Sestra bude muset opustit Freiberg, než někdo vydá rozkaz, aby ji tam hledali.

Sotva nechal město za zády, popohnal koně do rychlého cvalu. Zvíře snadno zdolávalo míle, a dokonce si zjevně vychutnávalo rychlý běh s lehkou zátěží.

Krátce před Freibergem Daniel koně zpomalil do klusu. Nechtěl vzbuzovat podezření, až bude projíždět městskou bránou. Bylo už ráno, a před Míšeňskou bránou se tlačily tucty lidí, aby vešly do města. Aniž někomu věnoval jediný pohled, projížděl Daniel kolem nich, kývnutím hlavy odpověděl na pozdrav strážím a s úlevou si oddychl, když ho nikdo nezastavil a nezeptal se, jak to, že je na cestě sám. Ani nechtěl pomyslet na to, že by tu na něj už mohl číhat někdo, kdo k tomu dostal rozkaz od Albrechta.

Míšeňskou uličkou, podél koželužských domů na Dolním náměstí jel k hradnímu okrsku a zamířil k Reinhardovu domu. Tam seskočil z koně, vtiskl uzdu pacholkovi a zeptal se: „Kde je paní? Je v domě?“

„Ano, mladý pane,“ přikývl pacholek. „Ale teď k ní nemůžete…“

Daniel námitku přeslechl a hnal se dovnitř. Když dole nikoho neviděl, spěchal po schodech nahoru a prudce otevřel dveře do komory. Uviděl Kláru, jak stojí s obličejem zkřiveným bolestí a rukama si podpírá kříž, vystouplé břicho vystrčené dopředu. Byla u ní Johana a právě nalévala horkou vodu do velké mísy. Na lavici byly připraveny čisté plátěné utěrky a vedle ní stály dvě mladé děvečky a vyčítavě na něj hleděly.

„Musíme okamžitě z města!“ zvolal a vzápětí si uvědomil, co vidí: začíná porod.

„Mladý pane…,“ chtěla něco namítnout starší děvečka, ale Klára obě rychle poslala pryč. Pak si sedla na lavici a zbledla. „Je něco s mým manželem? A s Lukasem? Co je s matkou?“

Určitě to vycítila, pomyslel si stísněně Daniel. Možná dokonce ví víc než já. Měla zase nějaký svůj zvláštní sen?

„Nemůžu říct nic přesnějšího, můžeme se za ně jen modlit,“ přiznal tiše. „Ale Hartmut by mě neposlal, kdyby opravdu nehrozilo nebezpečí…“

Zaváhal. „Jak je to s tebou… Můžeš…?“

Nejistě se jí podíval na břicho.

„Porodní stahy už začaly,“ vysvětlovala ustaraně Johana. „Daleko by nedošla. Tedy vlastně nemůže vůbec nikam jít, leda na porodní stolici.“

„Ne,“ rozhodla Klára. „Když je to tak, musíme okamžitě zmizet z města. Nebo nás vezmou jako rukojmí, či něco ještě horšího.“ Než Johana stačila cokoli namítnout, pokračovala: „Pár mil to ještě vydržím. Hlavní je dostat se odtud pryč. Je to mé první dítě, může to trvat třeba ještě celý den, než přijde na svět. Dojdeš pro Kuna a Bertrama, aby nás doprovodili? Musí si vymyslet nějakou záminku, aby pak neměli potíže s fojtem.“

„Chcete to dítě porodit v lese nebo někde na polní cestě?“ zhrozila se Johana.

„Chceme-li všichni přežít, nic jiného mi nezbývá.“

Těžkým, neohrabaným krokem zamířila ke dveřím a rozkázala vyděšeným děvečkám, aby sbalily do uzlu všechno, co budou potřebovat: jídlo na cestu, šaty na převlečení a prádlo, které ušila pro dítě.

Johana vyběhla, aby přivedla manžela a švagra. Daniel se vrátil na nádvoří, aby dal osedlat koně pro sestru a Johanu. Pak se zamyslel a vrátil se do komory, kde Klára skládala utěrky.

„Nemám žádnou zbraň kromě své dýky,“ přiznal. „V otcově domě se nechci ukázat, abych na ně nepřivolal nebezpečí. Vždycky se najde nějaký soused, který pak prozradí, že jsem tam byl. Myslíš, že by tvůj manžel souhlasil, kdybych… si vzal s sebou jeho lovecký luk? Možná budeme muset strávit noc v lese.“

Kláře se opět tvář stáhla bolestí a třela si rukou kříž.

„Otevři truhlu,“ ukázala hlavou ke stěně. „Jsou v ní luky, tětivy a taky druhý meč. Vezmi si všechno. Určitě by to tak chtěl.“

Daniela zaplavil strach a úzkost, když viděl, jak obtížně Klára sestupuje ze schodů. A to si chce sednout do sedla a pár mil jet na koni? Vždyť ani netuší, kam zamíří. K Hedvice do Seußlitzu, napadlo ho nejdřív, ale to je odtud daleko, a navíc by projížděli těsně kolem Míšně. Hnali by se přímo do rukou těm, před nimiž prchají.

K Raimundovi? Tam je budou hledat nejdřív. K Lukasovu bratru Jakubovi? Nevěděl, zda mu může důvěřovat. Možná by je vydal, aby se novému markraběti zavděčil. A pokud ne, ohrozili by i malého polobratra Lukase a své synovce. Ne, to nepřipadá v úvahu.

O tom budeme přemýšlet, až vyjedeme z bran města a Klára nepřivede dítě na svět uprostřed Horního náměstí, rozhodl se.

Sestra se posadila na špalek na štípání dříví na dvoře a dávala pokyny děvečce, která to všechno nedokázala pochopit. „A kojná?“ zeptala se zděšeně.

„Nepotřebuju,“ odpověděla Klára. Bude své dítě kojit sama, třebaže je to u rytířovy manželky neobvyklé.

Za chvilku se vrátila Johana spolu s Kunem a Bertramem, oba byli v plné zbroji. Daniel si oddychl. Nebyli to rytíři, ale dobří bojovníci, a jistě by v případném boji uspěli lépe než on.

„Vašeho malého bratra jsme odvedli k Emmě a Jonasovi,“ oznámil Kuno. „Aby nebyl nápadný, museli jsme mu trochu ostříhat vlasy a obléct ho do zašívané staré kytlice. Však to přežije. V naší situaci s sebou nemůžeme vézt ještě pětileté dítě.“

Kuno starostlivě pohlédl na Kláru, která se opět schoulila a na čele jí vyvstaly krůpěje potu.

Ten pohled Daniela přiměl, aby k ní přikročil a tiše se jí zeptal: „Chceš se toho opravdu odvážit?“

„Vím, že se v Míšni stalo něco strašného,“ odpověděla tvrdě. Kousla se do rtů, zhluboka se nadechla a pokračovala: „Nebudu tady čekat, až mě vytáhnou z postele a mému dítěti rozbijou hlavičku o zeď.“

Její odpověď zbavila Daniela všech pochybností. Muži pomohli rodičce do sedla, Daniel se ujal toho, že vedl jejího koně za uzdu. Zkoumavě pohlédl na skupinu, která na první pohled pro nezasvěceného nebyla ničím nápadná: dáma s děvečkou, panošem a dvěma ozbrojenci jako doprovodem na cestě. Že dáma málem rodí v sedle nikdo cizí nepozná, protože je zahalená do širokého pláště, který jí zakrývá tělo.

„Je znát, že je Christianova dcera,“ uznale poznamenal Kuno, když viděl Klářinu odhodlanost.

„Anna a Petr o všem vědí,“ dodal Bertram. „Jsou připraveni na to, že pravděpodobně brzy vtrhne do domu oddíl ozbrojenců a budou vás hledat.“

„A co proti tomu zmůžou?“ opáčil Daniel s nádechem beznaděje.

„Budou se tvářit překvapeně a předstírat, že vůbec nic nevědí,“ odpověděl Kuno, a dokonce se dokázal usmát. „Věřte mi, ti si už dovedou poradit. Hlavní je, abyste vy a malý Konrad byli v bezpečí. A samozřejmě Klára.“

„Dobře,“ přikývl Daniel, aby vůbec něco řekl. Byl nejmladší z celé skupiny, ještě zdaleka ne rytíř, ale všichni zřejmě očekávají, že nyní rozhodne, co dál. „Abychom zmátli stopu, vyjedeme z města Míšeňskou bránou, ale pak zamíříme na západ. Měli bychom se pokusit dostat nějak k Raimundovi,“ oznámil.

Nikdo nic nenamítal.

Postupovali jen velmi pomalu, avšak konečně měli za zády město, šachty a volné prostranství a mířili k lesu.

„Musíme zastavit, nebo Klára spadne ze sedla,“ zavolala Johana zezadu, kde nespouštěla svou chráněnku z očí. Daniel ustaraně pohlédl na sestru, které se po obličeji řinul pot a v sedle se skoro sesunula. Bezradně se obrátil ke Kunovi. Ten okamžitě seskočil z koně, hodil uzdu Bertramovi a nasedl za Kláru, aby ji držel a mohla se o něj opřít.

„Jenom ještě kousek, než dojedeme do lesa,“ těšil ji. „Dokážete to? Tam se můžeme schovat. Nebo chcete hledat útočiště v nejbližší vesnici?“

„Ne. Chci do lesa,“ vypravila ze sebe Klára. „Ve vesnici… by nás zradili.“

Bylo veřejným tajemstvím, že pánové většiny vesnic v okolí Freibergu nebyli Christianovi a jeho stoupencům příliš naklonění.

S vynaložením velkého úsilí dokázali zajet tak hluboko do lesa, že je nebylo vidět ani slyšet. Kuno ještě podpíral Kláru a Bertram kulhal vpředu a hledal vhodné místo, kde by se utábořili, malou paseku porostlou mechem a hlavně blízko potůčku, jak požadovala Johana.

„Plodová voda už odtekla?“ zeptala se Johana jen pro potvrzení toho, co prve zřejmě viděla. Klára přikývla a nechala si pomoct na zem. „Stahy se teď vracejí mnohem častěji,“ zašeptala.

Slunce rychle zapadalo a skrze větve sotva pronikaly poslední paprsky světla.

„Ještě nikdy jsem nepomáhala na svět dítěti v úplné tmě,“ zašeptala zoufale Johana. „Musíte mi dovolit aspoň louči nebo svíčku. Vždyť v noci se do lesa nikdo neodváží.“

Nehledě k těm, kteří tady v noci provádějí své rejdy, pomyslel si Daniel stísněně. Loupežníci, psanci a kdovíjaké nestvůry.

„Je skoro úplněk. To musí stačit, dokud se nestane něco nepředvídaného. Jinak bychom jen přilákali hmyz a noční můry.“

Kuno a Bertram souhlasně přikyvovali, a to mu dodalo odvahu. Bylo obtížné v patnácti rozhodovat sám o věcech, na kterých tolik záleželo.

K jeho úlevě teď převzala velení Johana. „Tak tedy: vy muži se k nám obraťte zády a hlídejte,“ poručila nezvykle rázně. „Pach krve by mohl přilákat lišky.“

Nebo vlky, pomyslel si Daniel. Opatrně vytáhl z pochvy meč, který opravdu skvěle padl do ruky. Reinhard je bohatý muž, jenž si i jako druhý meč mohl pořídit dobrou zbraň. Jestlipak ještě žije? Při představě, že možná drží meč mrtvého švagra, ho zamrazilo. Viděl zemřít otce a teď se bál, že by na Albrechtův rozkaz mohli být mrtví i Lukas a Reinhard.

Ale po krátké úvaze meč opět zasunul do pochvy a sáhl po loveckém luku a šípech. Srolovanou tětivu napnul ještě před soumrakem. Jako nejpravděpodobnější se mu jevilo, že si na ně troufne pár šelem. Obvykle se skupině lidí vyhýbají, ale mají skvělý čich na nemocné a bezmocné bytosti. Přestože nevěděl nic o porodech a ani o nich vědět nechtěl, bylo mu jasné, že to bude dost krvavá záležitost, přímo výzva pro smečku hladových vlků. Ve větvích kolem a v podrostu už viděl ze všech stran světelné body, oči zvířat, jejichž obrysy ve tmě nedokázal rozpoznat.

Kuno jako kdyby jeho myšlenky uhodl. „Tady se léta žádní vlci nevyskytli,“ poznamenal a Daniela skutečně klidný, rozvážný hlas staršího uklidnil.

Přesto byl noční les tajemný. Ze všech stran se ozývalo šustění, všude blikala malá světélka, vítr šuměl v korunách a někde houkala sova. Muži stáli v trojúhelníku zády k oběma ženám uprostřed a snažili se neposlouchat Klářiny tlumené výkřiky bolesti a sténání a to, jak ji Johana povzbuzuje a radí jí.

Čím víc času uplynulo, tím větší výčitky si Daniel dělal, že sestra možná jeho vinou zemře. Při porodu, to každý věděl, šlo i za obvyklých okolností o život a smrt. A Klára musí své dítě rodit uprostřed lesa, v zimě a tmě, obklopená divokou zvěří. Možná jednal příliš ustrašeně, když ji vytrhl z jejího útulného domova? Ale v hloubi srdce věděl, že by jim hrozilo něco mnohem horšího, kdyby zůstali ve Freibergu. Albrecht nezná slitování, to Daniel věděl od útlého dětství, když viděl zemřít otce. Teď se mohl jen modlit, aby se Lukasovi a matce dařilo dobře a Reinhard byl ještě naživu.

Konečně, už se rozednívalo, protrhl ticho srdcervoucí výkřik a následoval Johanin hlas: „Hned to bude, už jenom jednou!“ A za chvilku muži slyšeli pláč novorozeněte.

„Rychle, dones vodu!“ přikázala Johana manželovi a hřbetem ruky si odhrnula z čela pramen vlasů. Kuno okamžitě poslechl, s úlevou, že se může vzdálit z místa tak tajuplného dění, jakým je zrození člověka, a s rozpaky, že možná za okamžik uvidí něco, co není určeno mužským očím.

Ale Johana už všechno připravila. Klára ležela na ovčí kožešině položené na zemi a byla přikrytá teplým přehozem, aby jí v mrazivé noci nebyla zima. Johana vzala od muže mísu s vodou a strčila mu uzlík v zakrvaveném plátně. „Spal to a ty krvavé utěrky taky. Teď musíme rozdělat oheň. Plodové lůžko se musí spálit a já potřebuju teplou vodu.“

Potom očistila novorozeně, jak jen to šlo, zabalila je do teplé deky a vyslovila nad ním slova křtu v nouzi, která znala zpaměti každá porodní bába.

„Máte dceru, a je krásná,“ oznámila radostně Kláře.

„Ano,“ zašeptala rodička, „ale obávám se, že její otec je mrtvý.“ Slzy jí stékaly po tvářích a přitiskla dítě k sobě.

Muži rozdělali malý, skrytý ohýnek a rozháněli kouř, aby nevzbudili ničí pozornost.

Kuno rozdělil chleba a navrhl, aby si ostatní trochu odpočinuli; on bude držet stráž. Beztak nemůžou teď hned dál. Domlouval se o tom s manželkou.

„Nejpozději zítra musíme odtud pryč.“

Johana si nechala pochybnosti pro sebe. Nejprve musí Kláru svléknout ze zakrvácených šatů. Opatrně jí pomohla vstát a šla s ní k potoku. Kláře drkotaly zuby zimou, ale vešla do ledové vody a ponořila se do ní. Věděla, že v její situaci je to ten nejlepší prostředek. Průzračná voda z ní smyje nebezpečné jedy, které mohou rodičky po porodu zabít. Pak si nacpala mezi nohy mech, aby se do něj vsakovala krev, oblékla si čisté šaty a Johana ji uložila na druhou ovčí kůži. První, celou od krve, Johana tak dlouho máčela v potoce, až byla čistá, pak ji přehodila přes větev, aby uschla. Ale ještě předtím podala Danielovi malý zavinutý uzlík.

„Vaše malá neteř!“

Zaraženě a polekaně ucouvl. Podívat se na novorozeně chtěl, nikdy by nevěřil, že člověk může být takhle malinký. Ale vzít je do ruky? Něco tak křehoučkého? Do mozolnatých dlaní zvyklých na meč a štít?

„Jen se nebojte. Jenom jí musíte podepřít hlavičku. Johana mu opatrně podala miminko, a než se Daniel nadál, byla pryč a on tu stál sám s dítětem v náručí.

Holčička, neteř, řekla Johana. Ty ses musela na svět těžce probojovat, pomyslel si. A máš statečnou matku. Modlím se, abys měla jednou víc štěstí než ona. A aby nás Bůh zavedl na místo, kde budeme v bezpečí.

Když se Klára vrátila od potoka v čistých, suchých šatech a trochu se zahřála, poprvé přiložila dcerušku k prsu.

Pak matka i dítě usnuly přikryté teplou dekou a pod ochranou ostatních.

V lese vládlo ticho, takové ticho, jaké jen v lese být může. Nezabloudila sem živá lidská duše. Bylo ještě příliš časné jaro na to, aby někdo šel hledat houby, lesní plody nebo med divokých včel.

Klára se probudila z krátkého, tvrdého spánku a vyslovila nevyhnutelnou větu. „Musíme dál.“

„Ale kam chceš, takhle slabá, dojet?“ odporoval Daniel, stále ještě dojatý okamžikem, kdy choval svou maličkou neteř v náručí a naplněný starostí o sestru.

„Pojedeme směrem k Muldentalu, tak rychle, jak to za daných okolností půjde. Zkrátka musíme častěji odpočívat. Ale potřebujeme kněze, aby malou pokřtil. Raimund a Alžběta mají skrýš, kde budu moct zpočátku s malou zůstat. Matka mi o tom vyprávěla. Jeden z vás mužů musí jet napřed a zjistit, jestli tam na nás nikdo nečíhá. Pak se vy tři vrátíte do Freibergu.“ Myslela tím Kuna, Bertrama a Johanu. „Řeknete, že Johana musela k porodu za město. Dokonce to ani není lež.“

„Ale dlouho u Raimunda v bezpečí nebudeš,“ připomněl Daniel.

„Vím. A ty taky ne. Zůstaneme tam jen pár dní. Potom pojedeme dál na Weißenfels.“

„Na Weißenfels?“ opakoval užasle Daniel a pohlédl na sestru.

„Ano. Hrabě Dietrich mi před odjezdem do Svaté země nabídl, že tam mohu kdykoli hledat útočiště, kdyby mi hrozilo nebezpečí.“

Otevřela malý měšec u pasu a něco tam hledala. Vytáhla malý balíček zavinutý v kousku plátna. Když ho rozbalila, Daniel uviděl stříbrný prsten s míšeňskými lvy a ozdobným písmenem D.

„Jeho muži, kteří zůstali na Weißenfelsu, mají rozkaz mě chránit a pomáhat mi, když jim ukážu tenhle prsten. Tam budeme v bezpečí.“

Novorozeně zavrnělo, Klára je pozvedla v náručí a přiložila k prsu. Daniel překvapeně pozoroval, jak stvořeníčko malými rtíky hledalo, pak se k matce přisálo a pilo. Malými pěstičkami pohybovalo ve vzduchu.

„Jak se moje neteř bude jmenovat?“ zeptal se, aby vůbec promluvil.

Klára se zachmuřila a upřela oči do dálky.

„Reinhard si přál, abych ji pojmenovala po jeho matce. To jméno se v jejich rodině dědí po generace. Bude se jmenovat Anna.“

Žhavé železo

Bože, stůj při mně, pomyslel si Lukas, když slyšel blížící se kroky a někdo přede dveřmi zvolal: „Dva z vás půjdou se mnou dovnitř!“

Přede dveřmi tedy stojí nejméně čtyři strážní. Tolik pozornosti by mi mělo lichotit. Posměšná myšlenka byl jen marný pokus odvrátit strach z toho, co na něj teď zřejmě čeká.

Přemítal, jak dlouho asi vydrží. Visel za zápěstí na řetězech spuštěných ze stropu kobky a na svázaných nohou měl připevněný desetikilový balvan. Měl pocit, že se jeho tělo každým okamžikem přetrhne, že se mu rozlomí ramenní klouby. A k tomu obrovská bolest v prstech a pálící rány po bičování na zádech a hrudníku.

Věděl, že Christian kdysi v Randolfově žaláři prožíval podobné utrpení, byly to obvyklé metody mučení. A také Randolfovi záleželo na tom, aby jeho vězeň brzy nezemřel, ale musel dlouho trpět. Lukas si ještě živě pamatoval, v jakém zuboženém stavu Christian byl, když ho s Raimundem a dalšími dvěma přáteli, kteří jsou už po smrti, osvobodili ze sklepení. Příležitost jim k tomu poskytl Dietrich z Landsbergu, Otův mladší bratr.

Nyní však nebyla nejmenší naděje, že by ho přátelé mohli vysvobodit z míšeňského hradu. Při takovém pokusu by všichni zemřeli. Doufal tedy, že budou dost opatrní, aby to ani nezkoušeli.

Co tím jen Marta myslela, když vstala a přede všemi Albrechta proklela? Je pravda, že bez jejího zásahu by teď byla jeho hlava nabodnutá na kopí a vystavena pro odstrašení nad hradní bránou. Ale je tohle lepší než zemřít jediným, rychlým seknutím meče? Muselo jí být jasné, že ho tím nemůže zachránit, ale sama na sebe uvalí smrtelné nebezpečí!

Co s ní ti chlapi už provedli? Jen pomyšlení na to v něm vyvolávalo zuřivost.

Nedokázal vypudit z hlavy obraz, jak ji kdysi znásilnil Randolf. A v jakém stavu ji našel, když se jí proti její vůli zmocnil Ekkehart. Když si teď představil, že se na ni v kobce vrhla smečka chlapů, nebo u ní ještě je, bolelo ho to víc než rány po bičování a pálení železem.

Co může udělat? Co by teď Martě pomohlo?

Nic. Visí na řetězech a vzápětí někdo vejde a bude ho mučit dál, dokud nevypustí duši nebo nezešílí.

Měl by si nějak způsobit rychlou smrt? Bylo by pro Martu lehčí vědět, že je mrtvý, než že je vystaven mučení? Nebo by ji pak Albrecht dal taky zabít?

Proč jen to udělala? Nebyla přece ani nejmenší naděje, že by ho tím mohla zachránit. Určitě jednala jen na popud svého srdce, jako tak často, bez ohledu na možné následky, a sama se tak chytila do smrtící sítě.

Má drahá, měl jsem tě poslechnout, přiznával si. Tenkrát, když jsi navrhovala, abychom odešli z marky. Teď mým přičiněním zemřeme nejen my, ale možná i další, kteří upadnou v podezření, že nám chtěli pomoct. A jen Bůh ví, co se stalo s našimi dětmi, co je s Klárou, Danielem, o Thomasovi ani nemluvím…

Klíč zaharašil v zámku, bylo slyšet, jak se odsouvá závora a dveře se otevřely. Lukas oslněný náhlým světlem rozeznával jen pánev se žhavým uhlím, kterou někdo přinášel.

Tak ho budou zase mučit rozpáleným železem. Marně se pokoušel potlačit strach. Jak dlouho vydrží, aby neškemral o milost? Každý se nechá na mučidlech zlomit. Je to jen otázka času.

Brzy si oči zvykly na jasné světlo pochodní a viděl, že skupinku mučitelů vede jeho švagr Gerald.

„Asi se musíš hodně snažit, aby ti Albrecht odpustil to zaváhání v klášteře, viď?“ vypravil ze sebe. Ale bylo to spíš supění než slova, protože se mu nedostávalo vzduchu. Ale nějak ho těšilo, že to dokázal říct.

„Drž hubu!“ okřikl ho Gerald a rozkázal muži nesoucímu žhavé uhlí: „Postav tu pánev na zem a rozpal železo!“

Teprve teď Lukas poznal, kdo to je, a nevěřil svým očím: Guntram, Jonasův syn!

Nu, vlastně je to pochopitelné, že si výheň a železný cejch obstarají u kováře. Ale co se asi v mladíkovi odehrává, když se bude muset na muka dívat, nebo mu dokonce vlastnoručně vtiskne rozžhavené železo do masa?

Jen zachovej klid a neprozraď se! pomyslel si Lukas. Nechci, aby kvůli mně zemřeli ještě další lidé. Možná se mu podaří sdělit mu nějaké poselství, větu, jejíž smysl nikdo jiný nepochopí. Možná proto se mladý kovář přihlásil k téhle kruté práci. Lukas se snažil shledat v myšlenkách slova, jež budou vypadat jako nic neříkající, ale přátele zdrží od toho, aby pro něj zbytečně ztratili své životy.

Strážní za Geraldem už si vyměnili natěšený pohled v radostném očekávání podívané, která se jim každým okamžikem naskytne.

Lukasovi se svíraly vnitřnosti, když viděl, jak Guntram vytáhl z koženého vaku tři různě tvarovaná železa a vložil je do doutnajícího uhlí. Pak ještě vytáhl dýku. Nato se rychle otočil a chlapovi za sebou prořízl hrdlo. Ještě uskakoval, aby ho proud krve nezasáhl, když Gerald zabodl svou dýku do srdce druhého strážce.

Odehrálo se to bleskurychle a skoro nehlučně. Jedinými zvuky bylo krátké zachroptění prvního strážce a tupá rány, jak mrtvá těla dopadla na kamennou zem.

Lukas oněměl úžasem a nevěřícně zíral na svého švagra a mladého kováře, tu podivnou dvojici, a mrtvá těla strážců.

Guntram k němu přiskočil a jedinou ranou kladiva rozbil řetěz, kterým byla k Lukasovým nohám připoutaná kamenná koule. Potom přeřízl provaz, na kterém visel od stropu. Gerald ho zachytil, opatrně položil na zem a z váčku u pasu vyňal klíč, kterým odemkl pouta na rukou.

„Mohl bys aspoň trochu řvát, aby se ti chlapi venku nedivili,“ vybídl ho tiše.

Lukase, překvapeného tím, že pro něj dává život v sázku právě jeho neoblíbený švagr a Albrechtův maršál, napadla jen posměšná poznámka: „Nestačilo by sténat? Rád bych vešel do dějin jako hrdina…“

„Když slyším tvé velkohubé řeči, pomalu lituju, že tu pro tebe riskuju krk,“ odsekl švagr, otřel krev z dýky o oblečení mrtvého a zasunul ji do pouzdra.

„Promiň,“ omlouval se Lukáš. „Měl bych ti asi spíš poděkovat, co?“

„To teda jo!“ přikývl Gerald a pokoušel se mu pomoct na nohy. Zmučený Lukas se ani nemusel moc snažit, aby zařval bolestí.

„Poněkud mě překvapuje… tohle vaše podivné spojenectví… a změna tvého názoru. Co tě k tomu přimělo?“ Tohle by opravdu rád věděl.

„Jsem tvým dlužníkem, protože jsi přivedl Martu, když moje žena umírala. Kromě toho musím vyrovnat ještě jeden účet, do kterého ti nic není. A pokud jde o toho mladého kováře…,“ ukázal na Guntrama, který jen stěží vynutil na rtech úsměv, když viděl na Lukasově těle stopy po mučení. „Trochu mě podceňuješ. Myslíš, že jsem tak hloupý a věřím na náhodu, když se v Míšni objeví jeden z tvých freiberských přátel zrovna v době, kdy sem na rozkaz musela odjet tvoje nevlastní dcera? Ale stálo mě velké úsilí tvého muže přesvědčit o tom, že můj záměr je upřímný.“

„V každém případě bych do toho šel,“ ujišťoval ho rychle Guntram. „Už jsem si lámal hlavu, jak bych mohl vám a Martě pomoct…“

„Co je s ní? A s Danielem?“

„Daniel je pryč a nikdo neví kde. Když se situace vyhrotila, v klidu si to namířil ke stájím, tvrdil, že ho zbrojmistr pověřil důležitým úkolem, vzal koně a odjel. Od té doby ho nikdo neviděl. Nejspíš se mu podařilo dostat do bezpečí. A tvoje žena… pokud vím, zatím se nikdo neodvážil se jí dotknout. Teď ji hlídá Hartmut a dbá, aby se k ní nedostal nikdo, koho tam nechce vpustit. Ale o ty dva se postaráme později. Teď musíme vyřídit tohle… Oblékni si to!“

Zpod bliautu vytáhl plášť a kuklu, kromě toho provaz, který položil stranou. Podíval se na Lukasovy oteklé a nepřirozeně trčící prsty a poznamenal: „Takhle se daleko nedostaneš.“

Vzal ho za ruku a očima požádal o prominutí. Jediným prudkým trhnutím mu prsty narovnal.

Lukasovi se zatmělo před očima a zvedl se mu žaludek. Otočil se na stranu a vyzvracel všechno, co ještě v sobě měl. Ale po prvním návalu bolesti se mu ulevilo.

„Tak konečně nějaký přesvědčivý zvuk pro ty venku,“ poznamenal Gerald se stopou posměchu. „A když je sem pozveme, mělo by to tady být trochu cítit spáleným masem.“

Klidně vzal jedno z rozpálených želez a přitiskl špičku na mrtvého. Zasyčelo to, zapraskalo a štiplavý zápach naplnil kobku.

„Pozveš je sem? A co potom? Jaký máš plán? A je vlastně den, nebo noc?“

„Je noc. Narychlo mě nenapadá nic lepšího, než že se kus od brány spustíš dolů po hradbách. Do té doby ti budu krýt záda. Jsi tady příliš známý a navíc se teď o tobě všude mluví, nedostal by ses přes bránu. Musíme děkovat Bohu, když živý projdeš chodbou. Zmiz odtud a schovej se někde, kde by nikoho nenapadlo tě hledat. Hartmut a já uvidíme, co se dá udělat pro Martu.“

„Odvažuješ se pro mě hrozně moc,“ s upřímným údivem přiznal Lukas. „Vůbec nevím, jestli to všechno od tebe můžu přijmout.“

„Tak to prostě přijmi!“ odsekl Gerald. „S dvěma mrtvolami v kobce už stejně není cesta zpátky.“

„Opravdu bys mi usekl hlavu, kdyby Marta nezasáhla?“

„O tom teď nechci přemýšlet,“ zamumlal Gerald, opět vytasil dýku a obrátil se ke Guntramovi. „Připraven?“

Také mladý kovář sevřel svou zbraň a přikývl.

„Počkejte!“ vmísil se Lukas. „Tohle převezmu já. Tvoje práce je kovat, a ne zabíjet!“ natáhl ruku po dýce.

Jonasův syn zaváhal. „Ale vy jste zraněný.“

Lukas se donutil k úsměvu. „Zapomínáš, že levou rukou umím bojovat stejně jako pravou. To je Christianova škola.“

Mladému kováři se zjevně ulevilo, že mohl zbraň předat Lukasovi. Pravděpodobně dneska poprvé někoho zabil a necítil se při tom pomyšlení moc dobře. Lukas se naopak tomu řemeslu vyučil a teď neměl žádné zábrany zapíchnout chlapy, kteří ho s takovým potěšením mučili a řezali.

Gerald kývl hlavou na znamení, že je připraven, a postavil se vedle dveří.

Maršál pootevřel dveře a zavolal na strážné na chodbě: „Co, vy dva, nechcete jít dál a toho zrádce dorazit?“

Muži se radostně vřítili do šeré kobky. Než stačili pochopit situaci, padli na zem, každý zasažen smrtelným bodnutím.

„Ty odneseš nářadí do kovárny a půjdeš spát. Kdyby se tě někdo na něco ptal, řekneš, že při tvém odchodu bylo všechno v pořádku. Potvrdím to,“ přikazoval Gerald rudovlasému mládenci. Pak se obrátil k Lukasovi: „A ty zmizíš přes zeď.“

Chtěl otevřít dveře a ujistit se, že chodba je opravdu prázdná.

Lukas ho však zastavil. „Guntram by raději měl jít se mnou. Je pro něj příliš nebezpečné tady zůstat. I pro tebe bude dost těžké přežít tu věc ve zdraví.“

„O mě si starosti nedělej,“ mávl pohrdavě rukou Gerald a pohlédl na kováře. „Jestli chceš s ním přes zeď, tak pro mě za mě…“

„Pomstili by se na mých rodičích,“ namítl Guntram. „Když jste mě poznal vy, určitě mě poznal i truchses. Budu předstírat, že nemám o ničem tušení, a možná se mi podaří dozvědět se něco, co by vám mohlo být užitečné. Do kovárny chodí spousta mužů a o lecčems si povídají, když jim brousíme meče nebo vyměňujeme koním podkovy.“

Lukas rychle přemýšlel, jak by mohl navázat spojení s přáteli a věrnými, aniž někoho ohrozí.

„Můžeš dát vědět Kunovi a Bertramovi?“ zeptal se.

Kovář přikývl. „Rychle se roznese, co se tady přihodilo. Kníže dá určitě prohledat celý Freiberg a bude po vás pátrat. Pak přátelé někoho pošlou sem, aby se postaral o vás a o Martu.“

„Vyřiď jim, že na Velikonoční neděli na ně budu čekat v jeskyni, kde se před lety setkali s Christianem.“

Z tohoto tajného úkrytu Christian po osvobození ze žaláře vyrazil, aby znovu dobyl svou vesnici, s pomocí svého panoše Lukase a dvou odvážných kluků Kuna a Bertrama.

Guntram přikývl, Gerald otevřel dveře a vyhlédl ven. Jak bylo domluveno, šli on a kovář napřed. Lukas si stáhl kuklu hluboko do čela a za okamžik je následoval, když neslyšel žádné varovné znamení.

Zřejmě opravdu byla hluboká noc. Chodba byla temná a prázdná, jediné světlo sem dopadalo od vchodu a Lukasovi se skutečně podařilo dostat ven, aniž ho někdo zpozoroval.

Neviditelná síla ho přitahovala k Martě, ale donutil se potlačit myšlenku na její osvobození, přestože si vzápětí spílal do zbabělců. Ale neměl jinou zbraň než Guntramovu dýku a ani netušil, kde jeho manželka je. Kromě toho by měl děkovat Bohu a Geraldovi, že navzdory veškerému očekávání dosud žije a neměl by štěstí ještě víc pokoušet.

V tomto ohledu musí důvěřovat Hartmutovi a Geraldovi, a tomu, že za pár dní se vrátí s posilou a dobře promyšleným plánem.

Zraněná ruka ho pálila a bolela, když se spouštěl dolů po laně. Ale ještě hlouběji ho pálilo zoufalství. Nechávám ji tady napospas, pomyslel si. Mojí vinou se dostala do téhle strašné situace. A já teď zbaběle utíkám.

Vydrž, drahá, dokud pro tebe nebudu moct něco udělat, ne jenom umřít! To byla jediná myšlenka, která ho hnala nocí směrem k Freibergu.

Martin výslech

Marta seděla schoulená ve své kobce, pažemi si objímala kolena a třásla se zimou. Když ji sem uvrhli, viděla, že na zdech se lesknou ledové krystalky. Pořád ještě je březen a v noci mrazík a ona nemá na sobě nic jiného než spodní šat a tenký bliaut.

Skoro věřila, že tady spíš zmrzne, než že ji umučí nebo zabijí. Ale tak dlouho Albrecht čekat nebude.

První útok se jí podařilo odvrátit, zatím se žádný z těch chlapů neodvážil povalit ji na podlahu a znásilnit jako tenkrát Randolf a jeho kumpáni. Stráže byly pořád ještě zvyklé vidět v ní manželku váženého rytíře a také se bály její kletby.

Ale nevydrží to dlouho. Albrecht a Elmar brzy najdou cestu jak s ní rychle a s konečnou platností skoncovat. Teď ji tady nechávají samotnou jenom proto, aby si ve tmě a zimě kobky v nejhorších barvách představovala muka, jakým je vystaven Lukas.

Vydrž, drahý, pokoušela se ho v myšlenkách podporovat. Do očí jí stoupaly slzy, nedokázala potlačit obraz, jak zuřil, když ji odváděli, tři muži ho museli držet, křičel, aby mlčela.

Její zděšení nad náhlou Reinhardovou smrtí bylo příliš velké. Když pak viděla, že meč pro Lukasovu popravu je už tasený, nedokázala jen mlčky přihlížet. Musela předstoupit a vzít na sebe ten hřích, třebaže za něj bude zatracena.

Vydrž, drahý! opakovala si znovu a znovu a modlila se. Vím, že vyvázneš živý. I když mi nemůžeš odpustit, že kvůli mně trpíš na mučidlech, a zlobíš se na mě, že jsem část Albrechtova hněvu přitáhla k sobě.

Ale vím, čemu ty nemůžeš uvěřit: přežijeme to, jen když budeme utrpení sdílet spolu, když je poneseme společně.

Nejpozději zítra ráno ji odtud vytáhnou a bude muset přihlížet, jak Lukase mučí. Nevydrží to dlouho. Ale možná se nad ní Bůh slituje a nechá ji tu zmrznout.

Zuby jí drkotaly už tak hlasitě, že neslyšela, co se děje na chodbě. Teprve nečekaný, tenký paprsek světla ji přiměl zvednout hlavu. Na okamžik dovnitř vklouzla malá postava a vtiskla jí do ruky misku. Byla v ní vlažná, řídká polévka, ale chutnala jí jako už dlouho žádné jídlo. Lačně ji vypila a pokoušela se zachytit do dlaní poslední stopy tepla na misce.

Ale nepomohlo to nadlouho. Po chvíli ji opět roztřásla zima a stále horší představy o Lukasových mukách ji zbavovaly posledních zbytků vůle k životu.

Znovu se dveře otevřely a vešla drobná postava. Postavila svíčku na výběžek ve zdi a vzala si zpátky prázdnou misku.

Svíčku jakoby zapomněla v kobce.

Marta roztřesená zimou vstala, vzala svíčku a postavila ji před sebe na zem. Zase se schoulila a nastavovala dlaně nad plamínek, jako kdyby ji mohl opravdu zahřát.

Seděla, dokud svíčka úplně nedohořela. Znovu ji obklopila neproniknutelná tma. Neměla nejmenší představu, kolik času uplynulo, když se dveře opět otevřely, ale tentokrát nikoli jen na úzkou škvíru. Zvedla obličej zmáčený slzami a připravovala se, že ji odvlečou, aby se dívala na to, jak krutě mučí jejího manžela.

Před ní však stál duchovní a přísně na ni shlížel. Takže ji neodvedou k Lukasovi, ale opět postaví před církevní soud, a pak na hranici. Tahle možnost jí prolétla hlavou, když předstoupila a vyslovila kletbu. Hlavní však je, že Lukas zůstal naživu. Možná ho Albrecht přestane mučit, když ona bude mrtvá. Třeba jeho přátelé najdou možnost jak ho osvobodit.

Vždycky měla Lukase ráda, nejprve ho obdivovala jako chudá dívka smělého panoše, později, po svatbě s Christianem, pro ni byl jako bratr. Její velkou láskou byl Christian.

Ale tuto noc, kdy seděla na zemi v ledové kobce, třásla se zimou a přemýšlela o svém činu, kdy jí svírala hrdlo myšlenka na muka, jaká teď musí Lukas vytrpět, si poprvé jasně uvědomila, že ho miluje. Nejen proto, že je jí dobrým manželem a kdysi byl Christianův nejlepší přítel, a nejen proto, že ji ochraňuje a poskytuje bezpečí. Není Christian. A přesto ho miluje tolik, že pro něj byla ochotna zemřít na hořící hranici.

Duchovní na ni stále přísně hleděl. Má vstát? Nebo se před ním vrhnout na zem? Proč s sebou nepřivedl strážné, aby ji spoutali do řetězů? Asi čekají venku. Možná, a to je nejspíš vysvětlení, na ni má zapůsobit, aby vzala kletbu zpátky a zemřela jako kajícná hříšnice. Vyhlídka na možnost přece jen být na onom světě spasena byla lákavá.

„Oblečte si to a beze slova mě následujte!“ přikázal a něco jí podával. Dokonce před ní raneček rozvázal. Byl v něm plášť a čepec, který mohla stáhnout hluboko do tváře.

Marta udiveně vstala a prsty ztuhlými zimou přes sebe přehodila plášť a nasadila si čepec. Následovala duchovního a hlava se jí div nerozletěla tisícem otázek. Přede dveřmi její kobky nestála žádná stráž. A několik málo mužů, které potkali, na dvojici nevidělo nic podezřelého: nějaká zahalená žena jde za duchovním, možná ke zpovědi, aby si odnesla radu, nebo ke společné modlitbě.

Přešli přes nádvoří a zamířili k biskupskému paláci. Před mnoha lety ji sem přivezli v řetězech, aby se zodpovídala před církevním soudem, který ji pak odsoudil ke zkoušce studenou vodou. Od té doby jí pokaždé zamrazilo, když honosnou budovu míjela. Čekají tam na ni soudci i dnes?

Tentokrát ji duchovní nevedl dolů k žaláři ani do velkého sálu, kde byla tehdy vyslýchána, nýbrž úzkou chodbou do nitra paláce. Muž před ní se otočil a naznačil jí, aby šla před ním až na konec chodby, kde viděla úzké dveře. Otevřel je, pokynul, aby vešla, a pochodní zapálil olejovou lampičku. Komora byla malá, okenní průzor široký sotva na dlaň skýtal pohled na noční oblohu. V koutě ležel pytel se slámou, v druhém rohu hrubě otesaná truhla a na ní džbán s vodou.

„Umyjte se, pokryjte si vlasy a čekejte!“ rozkázal. Marta si všimla, že na pytli leží ještě kousek plátna.

Než stačila cokoli říct nebo se zeptat, muž odešel a zvenčí zasunul závoru.

Nemohla udělat nic, aby tu záhadu rozluštila, a tak považovala ze nejlepší neprodleně poslechnout jeho pokyny. Naštěstí a k jejímu úžasu jí muž nechal i plášť, ve kterém přišla. Přitáhla si ho těsněji k tělu, pak se napila ze džbánu, nalila trochu vody do dlaně a pokusila se setřít z obličeje stopy po strašné noci a slzách. Sňala čepec, znovu si zapletla vlasy a přemýšlela, jak připevnit látku na hlavu. Pak z pytle vytáhla několik stébel slámy a upletla z nich úzký věneček, který plátno přidržoval na hlavě. Měla tedy pokryté vlasy, jak se na vdanou ženu sluší, a nyní jí nezbývalo nic jiného než čekat, co se bude dít dál.

Neuplynulo moc času a na chodbě uslyšela kroky, klapání dřevěných pantoflů, jaké nosí čeledínové nebo mniši. Dveře se otevřely a někdo přikázal: „Nech nás o samotě!“ Podlézavý hlas odpověděl: „Jak si přejete, Vaše Milosti.“

Marta oněměla údivem a strachem a padla na kolena, když poznala, kdo ji navštívil. Teď byla nejen v rukou božích, ale i jeho zástupce v Míšni, probošta Dittricha z Ketlic.

Marta z proboštova obličeje nedokázala vyčíst, co má v úmyslu, protože musela důsledně klopit oči. V posledních hodinách se na ni sneslo tolik zlého, že nyní nebyla schopná jasně uvažovat. Ale proč jde k ní a neporučí jí, aby přistoupila blíž?

Dittrich z Ketlic byl muž, jenž před lety vedl výslech, při němž se mělo zjistit, zda Marta dodržuje pohanské zvyky a provozuje čáry, které škodí ostatním. Tehdy ještě jeho jméno neznala. Nejprve projevil vůli spravedlivě prověřit obvinění. Ale nakonec souhlasil s návrhem zjistit pravdu ve zkoušce studenou vodou. Martě dodnes zní v uších jeho věta, kterou ji chtěl vydat téměř jisté smrti. A jedno je jisté: On na ten den zapomněl stejně tak málo jako jeho oběť. Chce jen napravit, co se tehdy nepodařilo?

Po chvilce působivého mlčení promluvil: „Je velmi těžký hřích někoho proklít a ty za to budeš pykat a projevíš upřímnou lítost, dcero. Avšak my dva jsme nepochybně zajedno v tom, že nemáš schopnost někoho začarovat. To tehdy zkouška vodou jednoznačně prokázala. Tedy jak je možné, že se nový markrabě tolik bojí tvých slov, přestože neprojevil strach, když kradl poklad z klášterního oltáře?“

Marta opatrně pohlédla na muže, jenž stál před ní a upíral na ni zrak.

„Máte pravdu,“ přiznala. „Opravdu nemůžu nikoho začarovat ani mu slovy či kletbou způsobit škodu.“

„Jak jsem už řekl. Tak mi pomoz pochopit to podivné jednání mladého knížete a budeš u mě před ním v bezpečí. Jako… host. Bez dovolení odejít nebo poslat někomu zprávu nesmíš, ale budeš v bezpečí. A také mnohem pohodlněji ubytovaná než v kobce, ze které jsem tě dal vyvést,“ ukázal na slámu a lampičku.

Marta okamžitě pochopila. Je jeho zástavou proti Albrechtovi. Samozřejmě se rychle rozšíří zvěst, že podruhé nevysvětlitelným způsobem zmizela z vězení. To ještě zvýší Albrechtův strach před její kletbou. A dokud bude moct Dittrichovi nabídnout něco, co by mohl použít proti Albrechtovi, nechá ji naživu. Jenom tak dlouho. Dříve či později se jí zbaví. Ale zatím je v bezpečí před Albrechtovými vrahouny.

Myšlenky jí opět zalétly k Lukasovi. Co se s ním stane? Bude si stejně jako tehdy Christian myslet, že ji zabili a někde zahrabali? Žije ještě vůbec?

Náhle se jí do očí nahrnuly slzy a nedokázala je zadržet, přestože si takovou slabost nechtěla před nikým dovolit.

„Udělala jsem to jen… abych zachránila svého muže… Nic jiného mě nenapadlo,“ vzlykala. Trvalo chvilku, než se ovládla natolik, aby opět mohla mluvit.

„To jsem pochopil,“ odpověděl netrpělivě probošt. „Ale jak to, že to tak zapůsobilo? Čeho se Albrecht na tobě bojí? Proslýchá se, žes mu před lety vařila nějaké lektvary. K čemu byly dobré?“

Marta si rukávem setřela slzy z obličeje a pokusila se vzpamatovat. Dittrich od ní čeká odpověď, a ona nemá důvod proč na Albrechta brát nějaké ohledy.

„Na zaplašení nočních můr… Měl zlé sny… o strašlivých démonech, které ho pronásledují… stěny kolem něj se proměňovaly v děsivé ksichty. Poznala jsem, že jsou to následky požívání blínu. Bral ho velké dávky. Namíchala jsem mu tedy lektvar na spaní, aby měl aspoň v noci od těch strašných vidin klid. Rozkázal mi to, ale už tenkrát mi nedůvěřoval. Musela jsem se vždycky napít lektvaru před ním. A zakázal mi, abych o tom někdy někomu pověděla.“

Čím déle mluvila, tím víc se uklidňovala. Na Dittrichově obličeji byla patrná zvědavost. Viděla, že usilovně uvažuje, jak by mohl poznatek využít ke svému prospěchu.

„To je začátek,“ přikývl spokojeně. „Teď chci vědět, jak ses tenkrát dostala ze žaláře.“

Bylo jí jasné, že na věrohodné odpovědi bude záležet, zda ji probošt nechá naživu nebo ne. Ale Ekkehart je mrtvý, nemusí tedy brát ohledy ani na něj.

„Někdo mě vysvobodil. Nebyl to žádný manželův přítel, naopak jeho nepřítel, Ekkehart, bývalý velitel osobní stráže markraběte Oty.“ Zaváhala a dodala: „Domníval se, že tak na mě získá nárok, přestože jsem byla vdaná…“

„Tvůj nynější manžel ho později zabil. Chápu,“ poznamenal zamyšleně duchovní. „Zítra zase přijdu. Do té doby si rozmyslím, co by pro mě bylo ještě užitečné. Je na tvé vůli a rozhodnutí, chceš-li mi v této záležitosti posloužit. Mohl bych se také postarat o to, aby tvůj zeť byl aspoň křesťansky pohřben.“

„Výsosti… děkuji vám za vaši milost.“

Probošt je mocný muž a dokáže to zařídit. Uvažovala, jak asi dokázal přimět stráže, aby na chvíli odešly a on si mohl dát předvést uvězněnou. Pravděpodobně je přesvědčil stříbrem.

Samozřejmě ji odklidí z cesty, až mu už nebude užitečná, o tom nepochybovala ani v nejmenším. Ale i pomyšlení, že by mohla učinit něco pro spásu Reinhardovy duše, pro ni bylo útěchou. Nedokázala si odpustit, že jí trvalo tak dlouho, než mu opravdu důvěřovala.

Probošt se už obrátil k odchodu, když Marta sebrala všechnu odvahu a zeptala se: „Odpusťte, Výsosti… Víte, jak se vede mému manželovi?“

Dittrich z Ketlic se k ní otočil a přimhouřil oči.

„Je mrtvý. Nepřežil mučení. Modli se za jeho duši.“

Bez soucitu na ni ještě jednou pohlédl a odešel. Neměl kvůli té lži ani nejmenší výčitky svědomí. To té ženské zabrání přemýšlet o útěku či možnosti někomu poslat zprávu. Pro jeho účely je důležité, aby všichni, především Albrecht, věřili, že z kobky unikla buď díky svým čarodějnickým schopnostem, nebo boží vůli. V její osobě má v rukou zástavu proti mladému, mocí posedlému knížeti a může ji kdykoli použít. Možná ji před ním skryje, ale možná mu ji vydá za cenu určitých ústupků.

A tak velká lež to zase nebyla. Nejpozději za pár dní bude Lukas mrtvý.

Marta strnule upírala zrak na dveře, slyšela, jak se v zámku otočil klíč, pak klesla na zem a plakala, až už neměla žádné slzy.

Všechno bylo marné.

Nový velitel ve Freibergu

Oddíl, který měl ve Freibergu hledat zmizelé nebo nějaké stopy po nich, vedl Rutger.

Jeho poručník s ním vyslal dvacet osvědčených rytířů a stejný počet ozbrojenců, kteří usilovali o vysokou odměnu, jakou kníže vyhlásil za dopadení uprchlíků.

Triumfální vjezd do freiberského hradu Rutger odložil na později. Nejprve musí tamější fojt, přehorlivý muž, jenž se potil hrůzou jen při představě, že by mohl něčím vzbudit nelibost nového pána, všechno důkladně připravit.

Poručník mu také dal na vybranou, zda se jako nový velitel freiberských stráží usadí v Reinhardově nebo v Lukasově domě. Reinhardův dům v hradním okrsku byl větší a honosnější, ale Rutger se rozhodl pro kamenný dům, který dal kdysi postavit Christian. Poručník mu k symbolické volbě poblahopřál. „Je to další krok, jak pomstíš svého otce,“ prohlásil hrdě.

Heinrich se svými muži jel z Dolního náměstí k hradu, Rutger s houfem jezdců zamířil ke svému budoucímu bydlišti. Tolik let o této chvíli snil a představoval si ji do všech podrobností!

Ještě chvíli váhal, jestli by nejprve neměl jet k Reinhardovu domu a tu jeho děvku vytáhnout z postele, kde se po porodu válí. Věděl však, že město je plné bystrých pozorovatelů a důležitější je prohledat Lukasův dům a vymlátit ze služebnictva nějaké důkazy o tom, kam mohl utéct. Klára přijde na řadu potom, ta mu ve svém stavu daleko neuteče. Už teď se těšil, jak s ní podle své nálady a chutí naloží. Bude se před ním plazit po kolenou a škemrat o milost!

Ale nejprve povinnost, a vytoužená pomsta.

„Obkličte dům a stáje! Nikdo nesmí utéct!“ rozkázal rytířům, kteří okamžitě poslechli.

Ozbrojencům dal pokyn, aby ho následovali do dvora. Jeden před ním otevřel vrata. Rutger vjel dovnitř a zavolal pacholka.

Objevil se mladý silný muž, hluboce se poklonil a zdvořile se zeptal: „Můžu vám posloužit, urozený pane? Mám se postarat o vašeho koně? Nebo o občerstvení pro vaše muže? Můj pán je na cestách a vrátí se nejdřív zítra, pokud si přejete s ním mluvit.“

„Tvůj pán, chlape, jsem teď já. A rád bych věděl, kde je bývalý pán tohoto domu.“

Statný pacholek se zatvářil překvapeně. „Je mrtvý. Už pět roků. Bůh buď milostiv jeho duši!“

„Nemluvím o Christianovi, ale o tom zrádci Lukasovi!“ zařval Rutger a vzápětí se na sebe zlobil, že se dal tak snadno vyvést z míry. „Kde je on a ta jeho děvka Marta?“

„Nevím, co myslíte, urozený pane,“ vypravil ze sebe pacholek. „Pan Lukas a paní Marta jsou v Míšni, aby vzdali hold knížeti Albrechtovi…“

Co se tady bavím s pacholkem, pomyslel si Rutger a švihl po muži jezdeckým bičem. Byl však natolik drzý, že uhnul.

„Prohledejte dům a stáje!“ zařval na své muže a seskočil ze sedla. „Prohrabejte všechno, i nejmenší truhlu! Ale nic nezničte, protože všechno teď patří mně!“

Pacholkovi rozkázal: „Postarej se o mého koně! A zavolej děvečku, ať mi přinese jídlo a pití.“

Rázným krokem vešel do domu v nesmyslné naději, že tam najde nenáviděného muže nebo jeho ženu. Ale ti jsou dost mazaní na to, aby se ukrývali ve svém domě. Přesto ho naplňovalo zadostiučiněním, jak jeho muži důkladně prohlížejí dům. Každou roli plátna vytáhli z truhly a hodili na zem, každou krabičku se šitím či kořením vysypali na zem, každý sáček se sušenými bylinami roztrhli a rozšlapali. Služebnictvo to bude muset uklidit a pochopí, že s novým pánem nejsou žerty. Nikdo se mu nesmí vzepřít.

Sedl si na židli a nohy v holínkách položil na stůl. „Hospodyně!“ zařval, a podivil se, když vešla stará, vrásčitá žena a ustrašeně se poklonila. Málem přitom vyšplíchlo pivo ze džbánu, který mu nesla.

„Chci jinou! Mladou!“ vykřikl. „Vím, že je tady jedna hezká děvečka, taková jemná. Ta mě bude obsluhovat!“

„Odpusťte, pane,“ šišlala stařena, která neměla v puse jediný zub. „Mladou děvečku povolali na hrad, je potřeba, aby pomáhala v kuchyni.“

Nalila Rutgerovi pivo do dřevěného poháru, pak odkulhala a za chvíli se vrátila s prkénkem, na kterém byl chleba a nasolená ryba. Skrovné postní jídlo, ale na to si nemohl před Velikonoční nedělí stěžovat.

„Máme ještě zelňačku, pokud je libo,“ poklonila se opět a upřela na něj bázlivý pohled.

„Nech si svou zelňačku a raději roznes mým mužům pivo!“ křikl na ni. Klaněla se a odcházela.

Rutger přejel očima místnost, kde si udělal pohodlí. Vešli dva jeho ozbrojenci se zklamaným výrazem v tvářích.

„Nikde v celém domě ani stříbrný fenik, dokonce ani pod ohništěm ne,“ hlásili a Rutger přemítal, jestli si případně nalezené peníze nenechali pro sebe. „A ani žádná zbraň.“

Vlastě ani nic jiného neočekával. „Přiveďte mi sem toho pacholka! Okamžitě!“

Muž se vzápětí objevil.

„Kde je ten parchant?“

Petr se zatvářil nechápavě.

„Ten Lukas má přece bastarda, asi čtyři nebo pět let mu je. Ať sem okamžitě přijde!“

„Panstvo ho vzalo s sebou do Míšně.“

„Lžeš!“ zařval Rutger.

Kývl na oba pacholky. Naučte toho chlapa poslouchat a vymlaťte z něj všechno, co ví!“ rozkázal. „Ostatní ať hlídají dům!“

Zklamaně vyšel ven a rozkázal rytířům, aby ho následovali na hrad. Nejprve se však přesvědčil, že pacholek dostal pořádný výprask.

Jakmile Randolfův syn zmizel z dohledu, ozbrojenci rádi přijali pozvání staré děvečky, aby vešli a občerstvili se pivem. Můžou mít i chleba a polévku.

Když bylo takto postaráno o jejich rozptýlení, vyšla stará Elfrieda za Petrem a přinesla mu mokrý šátek, aby si mohl ochladit rány. Levé oko měl oteklé, že skoro nebylo vidět.

„Není to tak zlé, jak to vypadá,“ ujišťoval ji bývalý zloděj. „Už jsem to schytal hůř a není to poprvé ani naposledy.“ Ale jeho úšklebek prozrazoval spíš starost než klid. „Tentokrát to myslí opravdu vážně. Nevím, jestli ještě smíme doufat, že Lukas žije. A co je asi s Martou?“

„Kéž při nich Bůh stojí,“ povzdychla si stará vdova po horníkovi a pokřižovala se. „Bohudík jsou aspoň Klára a mladý pan Daniel v bezpečí před těmi surovci.“

„Za to se modlím,“ poznamenal zachmuřeně Petr. „Děkuji, žes tady vypomohla. Nedovedu si představit, že by moje sestra padla těm chlapům do rukou.“

Byla to jedna z jeho prvních myšlenek a Christian, zástupce vrchního štolby, snadno dokázal pro Annu najít místo na hradě. V hradní kuchyni černé od sazí byla v bezpečí před každým, kdo by se chtěl necudně přiblížit k mladé, hezké děvečce.

Teď se Elfrieda musela postarat, aby míšeňské ozbrojence udržovala spoustou piva v dobré náladě. A on musí dneska nějak navléknout, aby se s Christianem a Johanem sešli a poradili, co můžou dělat.

K Rutgerovu bezmeznému zklamání ani v Reinhardově domě nenašel tu, kterou hledal, nýbrž jen vyděšené a nic nechápající služebnictvo.

„Paní odešla, přestože je v požehnaném stavu a dítě se může každou chvíli narodit,“ lomila rukama hospodyně. „Bezpodmínečně si chtěla natrhat pár čerstvých výhonků bylin. Jistě víte, jak zvláštní chutě těhotné ženy mají. Už se bojíme, jestli se jí něco nestalo.“

Rutger ji odstrčil a rozkázal dvěma rytířům, aby i v tomto domě prohledali každý kout. Za chvíli se vrátili s prázdnou.

„Pán si bude dělat velké starosti, až se o tom dozví,“ bědovala hospodyně.

To Rutgera naladilo veseleji. „Ten si už žádné starosti dělat nebude!“ oznámil triumfálně. „Je to zrádce a byl za to potrestán. Vy tady buď můžete čekat, až přijde nový pán, nebo si sbalte ranec a táhněte! Mí muži už dohlédnou na to, abyste s sebou nevzali nic, co vám nepatří.“

Zděšené tváře služebnictva mu prozradily, že tentokrát jim opravdu sdělil novinku.

Teď je ta pravá nálada pro jeho nástup na hrad.

Fojt Heinrich, jenž se s Rutgerem a jeho družinou předčasně vrátil do Freibergu, již vzkázal starostovi a radním, aby se dostavili do hradu, a hradní stráž musela nastoupit na nádvoří.

Rutger se pozorně zadíval do obličejů strážných, aby zjistil, zda některý z nich tuší, nebo dokonce ví, co jim teď poví. Zvlášť se přitom soustředil na kováře. Jeho otčím mu poradil, aby žádného z nich nespustil z očí.

Upravil si rukavice, zahákl palce za opasek a vůbec netušil, že tak s oblibou stával jeho otec.

„Na příkaz knížete Albrechta velím od této chvíle městské stráži já. Bývalý velitel Lukas z Freibergu je křivopřísežník a zloděj, jenž před spravedlivým trestem zbaběle utekl. Kdo mu pomůže, bude potrestán smrtí. Kdo ho zabije, chytí nebo nám prozradí, kde se ukrývá, dostane jako odměnu tři hřivny stříbra.“

Těžko se dalo posoudit, zda šum, hlasů, který se nyní zvedl, vyvolala zpráva, že Lukas upadl v nemilost, nebo neuvěřitelně vysoká odměna.

„Ticho!“ zařval fojt, který zjevně nebyl změnou příliš nadšený. „O vině rytíře Lukase nejsou žádné pochybnosti. Odmítl knížeti poslušnost, přestože mu tady, před očima všech, přísahal věrnost. Teď laskavě zase jděte po své práci a postarejte se o klid a mír ve městě!“

„To bude hřbitovní klid,“ zašeptal Jonas s trpkostí bývalému formanovi Friedrichovi a hornickému kováři Karlovi, kteří stáli kousek dál od ostatních radních. „Bůh stůj při Lukasovi a Martě! A také při Kláře a Danielovi!“

Od Daniela se dozvěděl o špatných novinkách a okamžitě se rozhodl vzít Lukasova a Martina syna Konrada k sobě. V houfu jeho dětí a vnoučat není chlapec nápadný a sousedům může důvěřovat.

„Co myslíte, mistře Jonasi, objeví se tady Lukas?“ zeptal se tiše starý Friedrich.

„Ne. Nebude nikoho chtít uvést do neštěstí a nebezpečí. Už jsem poslal svého nejstaršího do Míšně, poptá se bratra. Možná ví Guntram víc, nebo má pro nás dokonce nějakou zprávu.“

Když se shromáždění na nádvoří rozešlo, Rutger poručil, aby k němu poslali pomocníka vrchního štolby. Byl zvědavý, jestli se nedozví, že také zmizel. Ani by ho to už nepřekvapilo, protože ve městě se to jen hemží lidmi, kteří truchlí po Christianovi a nyní budou truchlit i po Lukasovi.

Ale navzdory očekávání plavovlasý muž přišel, zdvořile se uklonil a zeptal se ho, co si přeje. Rutger na něj chladně pohlédl.

„Vím, kdo jsi a co jsi zač,“ promluvil a snažil se, aby jeho slova zněla výhrůžně. „Pamatuj, že tě nespustím ze zřetele.“

Jako kdybych já mohl zapomenout, kdo a co jsi ty, pomyslel si zlostně Christian a musel se velmi ovládat, aby na něm vztek nebyl poznat.

Od Jonase věděl, co se v Míšni odehrálo, a nejraději by toho domýšlivého náfuku ze smutku a zuřivosti seřezal. Ale to by byla jeho smrt, i smrt jeho malé rodinky, Anny a synka Christiana.

Stál tedy bez hnutí a snažil se nezatínat ruce v pěst.

Mezi dvěma skoro stejně starými muži se odehrával němý souboj. Na jedné straně stálo první dítě narozené v Christiansdorfu, mladý muž, jenž se už dávno stal pravou rukou vrchního štolby, přesto byl povinen prokazovat každému rytíři bezpodmínečnou poslušnost. Na druhé syn Christianova úhlavního nepřítele Randolfa, mladík, jenž si předčasné povýšení do rytířského stavu vysloužil zradou starého markraběte a nyní byl velitelem Freibergu.

Trvalo věčnost, než Rutger pohrdavým pokynem ruky Christianovi dovolil odejít.

Potom k sobě předvolal manželku hradního fojta. Tlustá, funící Ida se záhy dostavila a udýchaně se ptala, co si přeje.

„Potřebuju pro svůj dům jednu nebo dvě děvečky. Ale mladé a hezké. Přiveď jich sem několik, ať si můžu něco vhodného vybrat!“

Ida se hluboce poklonila a přemýšlela, koho by mohla mladému rytíři nabídnout. Asi je moc lakomý na to, aby šel do nevěstince. Ale jeho poručník je knížecí truchses a Albrechtův nejbližší důvěrník, proto se musí snažit, aby mu vyhověla.

O chvíli později stála před Rutgerem čtyři děvčata, přadleny a švadleny, a polekaně, rozpačitě nebo zvědavě si ho prohlížela. Jen jedna zarytě upírala oči na zem. Měla kaštanové vlasy, a tím byla volba jasná. Na ní si dneska v noci důkladně vybije vztek, že mu Klára zase vyklouzla.

„Ty tam, a ještě ta blondýna! Okamžitě se ohlásíte v mém domě a postaráte se, aby mi nic nechybělo.“ Blondýnka je opravdu hezká, tu si vezme do postele, až bude hotový s tou hnědovlasou a nabaží se toho, jak mu bude u nohou prosit o milost.

Děvčata se uklonila a Ida je poslala pryč.

Zamyšleně pohlédla na nového velitele stráží a uvažovala, zda by za ním přece jen neměla poslat některou ze zkušených děvek, v nejhorším případě na vlastní náklady. Musí se o tom poradit s manželem. A poohlédnout se po několika mladých, šikovných, nových děvečkách.

„Modleme se, aby Lukas a Marta ještě žili,“ promluvil Friedrich a pokřižoval se, když spolu s oběma kováři vyšel z hradní brány a vydal se k domovu. „Teď na nás přijdou zlé časy.“

„To se ještě ukáže,“ namítl Jonas, přestože i jeho starost stravovala. „Přeceňuješ odvahu lidí. Pro většinu obyvatel města se zatím nic nezmění. Někteří budou potají truchlit po Martě a Lukasovi, ale většina bude zticha a v duchu si bude klást otázku: Co je mi do toho? Na to, co Lukas a Marta udělali pro město, se rychle zapomene. Albrecht ho nařkl jako křivopřísežníka a zloděje.“

„Cožpak nevědí, že tenhle nový velitel stráží je Randolfův syn?“ zeptal se pochybovačně bývalý forman.

„Mnozí Randolfa vůbec nezažili. Jsou nadšení Albrechtem a vědí, že Rutger je schovanec jeho truchsese, po knížeti Albrechtovi druhého nejmocnějšího muže v zemi,“ připomněl Jonas trpce.

„Ostatní mlčí, protože mají strach. A strach je velmi důrazný rádce,“ připojil Karel.

„To máte pravdu, mistře kováři, souhlasil Friedrich a otřel si slzy v očních koutcích. „Ale když si pomyslím, že je celá rodina mrtvá nebo žije ve smrtelném nebezpečí, Thomas, děti… nikdo neví, co se s Lukasem a jeho ženou stalo, jestli vůbec ještě žijou. Možná je to jen škodolibě šířená pomluva, že Lukas utekl. Třeba je dávno mrtvý a oni to nechtějí přiznat.“

„Já naději nevzdávám,“ prohlásil Jonas. „Pojďme a vypijme si i s vaším bratrem pohár na jejich zdraví.“

„Já bych raději šel do kostela a zapálil za ně svíčku. Ale vaše pozvání neodmítnu. Myslím, že v nejbližší době převezmu ještě pár kratších jízd v okolí a budu mít oči i uši otevřené.“

Druhý den se z Míšně vrátil Jonasův nejstarší syn a přinesl zprávu od bratra Guntrama.

„V jaké jeskyni?“ zasténal kovář. „Kuno a Bertram se nikdy o žádné ani slovíčkem nezmínili! A teď jsou někde na cestách s Danielem a Klárou. Bože, stůj při nás, ale nikdo nemůže vědět, kdy se vrátí a zda vůbec!“

Sklesl na lavici a bezradně pohlédl na manželku.

„Doufejme, že nebude tak lehkomyslný a netroufne si přijít do města,“ povzdychla si starostlivě Emma.

Christian, jenž byl spolu s Petrem přizván na tuto krátkou večerní schůzku, zavrtěl hlavou. „Není hloupý. Ale krkolomně odvážný… a nejspíš taky zoufalý. Potřebuje pomoc, aby mohl zachránit svou ženu.“ Tázavě pohlédl na Petra. „Kdybys byl na jeho místě… jak by ses zkusil dostat do města? Musíme ho bezpodmínečně odchytit, aby někde nepadl do pasti.“

Mezi spojenci

Lukas potřeboval na cestu pěšky skoro dva dny, aby se dostal do blízkosti Freibergu. Nešel za dne a vyhýbal se otevřeným cestám. Nechtěl si to přiznat, ale mučení na něm zanechalo větší stopy, než se obával. Bolel ho každý pohyb, drsná, hrubě tkaná látka pláště ho dřela do mokvajících a zanícených ran po bičování a pálení železem a lepila se k nim. Kdykoli se naskytla příležitost a nablízku nebyli lidé, svlékl se a ochlazoval rány v potoce nebo u pramene. Za denního světla zůstával v lesích, jak jen mohl, vybral několik ptačích hnízd, aby aspoň trochu utišil hlad, stočil se na zemi ke spánku, aby si odpočinul a později, až bude tma, mohl pokračovat v cestě. Dýku, jedinou zbraň, kterou měl kromě zašpičatěného klacku, který si ořezal, aby jím mohl chytit pár ryb, držel v ruce i ve spánku.

Přestože byl vyčerpaný, musel se k odpočinku nutit. Myšlenky mu neustále kroužily kolem událostí posledních dnů. Jak se vede Martě? Zaplavoval ho strach o ni a nedokázal v sobě potlačit obraz Reinhardovy popravy.

Kladl si za vinu přítelovu smrt a to, že jeho milovaná žena je v situaci, kterou si ani nechtěl představit. Přesto se mu neustále vtíraly úvahy, co se s ní asi právě teď děje. Měl dojem, že ji slyší křičet až sem, jak trpí násilím chlapů, kterým je vydána na milost a nemilost.

Proč jen po Otově smrti neodešli ze země i se svými dětmi? Způsobila to jeho ješitná touha podniknout něco proti lidem, jejichž moc a prchlivost neznaly mezí. Ale nadarmo se neříká, že kdo chce kam, pomozme mu tam. Jak si mohl myslet, že by dokázal něco prosadit proti knížeti?

Kdyby aspoň jejich oběť byla něco platná, zachránila pár lidských životů, jako tehdy Christianovo rozhodnutí otevřít v rozporu s rozkazem hradní bránu obyvatelům města, kteří v hradě hledali ochranu. Ale přítel musel zemřít kvůli očekávaným střetům a manželce hrozí smrt, pokud vůbec ještě žije. Já tě pomstím, Reinharde! přísahal si a se stisknutými zuby pokračoval dál směrem k Freibergu. Ozbrojím se po zuby a postavím jednotku lidí, kteří se ničeho nebojí, abych Martu dostal z věznice. Počítá se každá hodina, zrychlil tedy krok, aby ve smluvenou dobu byl v tajné jeskyni nedaleko Freibergu.

Jedinou útěchou mu bylo, že se zřejmě aspoň Danielovi podařilo včas uprchnout z míšeňského hradního vrchu. Jak toho chlapce zná, určitě se pokusí varovat sestru. Pokud Albrecht bude pronásledovat i Kláru, je tohle jeho jediná naděje. Bez koně by sám neměl možnost být u ní rychleji. Ale Daniel se toho odváží a dokáže to. Má na to schopnosti.

A jeho nejmladšího syna přátelé ve Freibergu jistě při prvním náznaku nebezpečí odvedou někam, kde bude pod jejich ochranou. O tom vůbec nezapochyboval.

Lukas našel jeskyni snadno, přestože v ní léta nebyl. Příliš hluboko se do něj vryly události, které tady tenkrát začaly. Tady s Martou bděl, když ji vyštvali z vesnice a druhý den chtěli vyrazit pro pomoc, aby mohli Christiana vysvobodit z Randolfova žaláře. Později se odtud Christian vydal do boje, který ani podle svého názoru nemohl přežít.

Tehdy však ještě všechno dobře dopadlo. Tehdy. Tentokrát s tím moc počítat nemůže. Jeden z přátel už je mrtvý. A není jisté, zda se Hartmut, Gerald a Guntram zachrání před Albrechtovým hněvem, až bude odhalen jeho útěk.Možná jsou už také mrtví. A jejich krev mu lpí na rukou.

Měl pocit, že slyší zvony vyzvánět k velikonočnímu svátku. Ale muselo to být mámení smyslů, je od města příliš daleko a les má mnoho svých zvuků. Naštěstí se šachty nerozšiřovaly tímto směrem, zatím sledovaly stříbrnou žílu severovýchodním směrem přes město a dál ke Konradsdorfu.

Bystře sledoval každý zvuk, pokaždé s nadějí, že Kuno a Bertram už přicházejí, a vždy připravený postavit se nepřátelům, kteří ho hledají. Ale dosud jeho pozornost přivolali jen ježci dupající po zemi a veverky přeskakující ve větvích.

S nadcházejícím soumrakem jeho naděje klesala do bezedné hlubiny. Teď se zavřou městské brány a ti dva už nebudou moct přijít. Přemáhaly ho chmurné myšlenky. Kdyby zítra nebyl svátek, mohl by ve svém přestrojení zajít k šachtám nebo třídícím stolům a poohlédnout se po někom, kdo by doručil zprávu Jonasovi či Petrovi. Většina šachet i hornická osada ležely vně městských hradeb. Ale zítra tam nikdo nebude pracovat. Do kostela jít nemůže. Tam je příliš mnoho lidí. Kromě toho musí počítat s tím, že mši slouží páter Sebastian, a ten by se velmi rád vetřel do přízně nových pánů a ochotně jim prozradil, kde najdou hledaného odpadlíka.

Má se pokusit hledat štěstí v Židovské čtvrti, jež rovněž leží za městskými hradbami, i když směrem na jih? Ale věděl, že židé taky slaví svátky a nebudou doma. Kdyby požádal o pomoc rabiho nebo někoho z těch, co obchodují se vzdálenými zeměmi, a nějakou náhodou se to prozradilo, musela by za to pykat celá židovská obec. To nesmí riskovat.

Nejlepší řešení asi bude počkat, zda se Kuno a Bertram zítra objeví. Možná jen včas nedostali zprávu z Míšně. Připadalo mu však nekonečně těžké sedět tady v úkrytu, když Marta je možná na mučidlech a jeho stoupence pronásledují. Jen vědomí, že beze zbraní a bez koně a především sám by nedokázal nic, ho odvrátilo od záměru vrátit se co nejrychleji do Míšně a nepromyšleně se vrhnout do smrtícího boje. Nikomu by tím neprospěl.

Uplynulo i pondělí, aniž se v blízkosti malé jeskyně kdokoli ukázal.

Hned v úterý ráno Lukas vyrazil. Měl vymyšlený plán, avšak jen jeho začátek mohl ovlivnit. Všechno ostatní dál bude záležet na jeho štěstí a musí se spolehnout i na duchapřítomnost.

Oblečení, které mu dal Gerald, byl oděv prostého muže. Stáhl tedy kápi hluboko do obličeje a vykročil k přebíracím stolům před Donatovou bránou. Byl dost špinavý, aby nebyl příliš k poznání.

Horníci již sfárali do šachet a u stolů stály pouze ženy a děti, brzy ráno unavené, a rozbíjely kladivy velké hroudy rudy, které byly vynášeny z dolů v koších a kožených kbelících. Byla to těžká a jednotvárná práce. Nenápadně se rozhlížel, zda mezi staršími ženami neuvidí vdovu Elfriedu, ale nenašel ji. Chytrá stařena by mu možná pomohla. Marta hodně riskovala, aby pomohla její neteři Bertě.

Kousek opodál, pod ochranou silného dubu, čekal, až jedno dítě vyběhlo, aby vykonalo v keřích potřebu. Lukas k němu poté přistoupil. Chlapec se polekal.

„Neboj se,“ pokusil se uklidnit asi šestileté dítě. „Hledám starou vdovu Elfriedu. Jsem její příbuzný a dlouho jsem ji neviděl. Můžeš ji sem přivést?“

Kluk si ho zvědavě prohlížel, ale zřejmě jeho výmyslu uvěřil. „Ale nechceš jí udělat nic zlého?“ ujistil se přece jen.

„Ne, opravdu ne. Jsem bratr jejího manžela a také jsem vdovec. Chtěl jsem jí dát pár feniků, abych jí pomohl v nouzi.“

„To je dobře,“ přikývlo dítě. „Víš, ona je opravdu chudá. Ale teď už pár dní pracuje. Je děvečkou v domě nového velitele hradní stráže.“ Chlapec mu popsal cestu k jeho vlastnímu domu.

Lukas skryl své myšlenky a dal si cestu dvakrát vysvětlit, aby nevzbudil podezření. Potom vykročil cestou k městské bráně a šel, dokud si nebyl jistý, že se chlapec za ním už nedívá.

Nejraději by se hned dozvěděl, která krysa se teď uhnízdila v jeho a Martině domě, v domě, jehož jediným právoplatným dědicem je Thomas, až bude plnoletý a pokud se vrátí z křížové výpravy. Jisté podezření měl… A to, že v domě pracuje jako děvečka ošklivá stařena, je jistě Petrův chytrý nápad, aby ochránil Annu. Dobrá práce, chlapče, pomyslel si pochvalně.

Nezbývalo mu teď nic jiného než podniknout mnohem nebezpečnější pokus, aby se dostal ke svým věrným.

Nemohl projít žádnou z městských bran. Určitě jsou obsazeny strážnými, kteří se jen třesou, aby shrábli odměnu vyhlášenou na jeho hlavu. Jediný z jeho lidí, kteří pracují vně městských hradeb, je hornický kovář Karel, městský radní. Měl kovárnu blízko velkých dolů a každý den k němu přicházeli horníci, aby nabrousil a vyklepal jejich nástroje otupené tvrdým kamenem a rudou. Je to nebezpečné, musí počítat s tím, že všichni jeho stoupenci jsou přísně střežení. Proto Lukas nejprve z bezpečného úkrytu pozoroval, zda se kolem kovárny nepotlouká někdo podezřelý. Ale viděl jen horníka, jenž vyměňoval svůj pracovní věnec, na zahnuté kovové tyčce navlečených čtyřiadvacet železných kopáčů, které se jeden po druhém nasazovaly na násadu, až byly všechny tupé a musely být vyměněny. Kdoví, proč dávno není v šachtě.

Lukas počkal, až horník s nářadím odešel, ještě jednou se zkoumavě rozhlédl, zda neuvidí něco podezřelého, potom zamířil ke kovárně. Ani rychle, ani pomalu, jako prostý muž, který tam něco potřebuje, buď se zeptat na cestu, nebo si dát nabrousit jídelní nůž.

Karel stál tak, že ho musel vidět přicházet, nedal však najevo, jestli poznal, kdo se ke kovárně blíží. Když byl Lukas už jen několik kroků od něj, zavolal kovář na pomocníka, mládence s obličejem špinavým od sazí a vlasy slepenými potem: „Zaběhni k uhlíři! Potřebujeme ještě pytel uhlí.“

Mladík se trochu překvapeně podíval na uhelné zásoby naskládané v koutě, ale neřekl nic, jen poslušně přikývl. Na odchodu ještě slyšel, jak se Karel příchozího, který určitě nebyl horník, možná nějaký poutník nebo vandrovní, zeptal: „Co pro tebe můžu udělat, cizinče?“

Lukas s odpovědí počkal, až byl pomocník z doslechu, ale než stačil odpovědět, Karel přidušeně, ale s velkou úlevou zvolal: „Bůh budiž pochválen, vy žijete! Městem kolují ty nejdivočejší zvěsti. A Randolfův syn se teď usadil ve vašem domě a velí strážím. Nesmíte se odvážit do města, všude vás hledají.“

„Kromě toho, že žiju, je asi většina těch divokých zvěstí pravdivá,“ odpověděl zachmuřeně Lukas. „Kolik máme času, než se ten kluk vrátí od uhlíře?“

„Protože jsem mu výslovně nepřikázal, aby si pospíšil, jistě se bude loudat a vymlouvat se, že musel uhlíře nejdřív najít,“ zasmál se Karel a nabídl Lukasovi pivo ze džbánu, které host rád přijal.

„Můžu vás uklidnit; včera ráno se tu objevil Daniel a odjel i s Klárou,“ vyprávěl kovář, zatímco Lukas žíznivě pil. „Je s nimi Johana a na jejich ochranu Kuno a Bertram. Proto jsme měli takovou starost. Od Guntrama víme, že jste se měli setkat v nějaké jeskyni, ale oba už byli pryč, když jsme zprávu dostali, a nikdo z nás neví, kde to místo je.“

Lukasovi spadl kámen ze srdce. Aspoň téhle starosti se zbavil, prozatím.

„Všichni jsme se po vás poohlíželi v okolí města, jak jen to šlo, abychom nevzbudili podezření,“ pokračoval Karel. „Ale nebylo to jednoduché. Strašně usilují o to, aby vás dostali do rukou.“

Karel vzal do kleští kousek železa a vložil je do výhně. Náhodnému pozorovateli by totiž mohlo být nápadné, že tak dlouho mluví s cizím mužem a nepracuje. Lukase zamrazilo při pohledu na rozpálené železo a vzpomněl si na žhavý cejch, který mu katův pacholek přitiskl na tělo.

Kovář se pátravě rozhlédl kolem a zeptal se: „Co můžeme udělat, abychom vám pomohli? A co je s Martou? Nikdo neví nic přesného, ale všichni se ptají, proč se nevrátila.“

Lukas věděl, že Karel si o Martu dělá velkou starost. Přišli společně s výpravou kolonistů a mladý Karel by se tehdy s Martou nejraději oženil. Ale dostal ji za ženu jeho otec, což Karla dohnalo k obrovskému výbuchu zuřivosti. Později, za Randolfovy vlády, musel spolu se starším kovářem Jonasem podstoupit krutý trest za to, že podporoval Christiana. Bez Martiny a Johaniny tajné pomoci by vůbec nepřežili.

Co mu má teď povědět o Martině osudu? Že je kvůli svému manželovi vězněná v žaláři, mučená a znásilněná? Nedokázal to vyslovit nahlas.

„Především potřebuju své zbraně, výzbroj, oblečení a hlavně koně. A pár odhodlaných mužů, abychom Martu osvobodili.“

Po kovářově tváři přelétl úlevný úsměv. „Tak o to jsme se postarali! Petr hned po Danielově příchodu přenesl všechny vaše zbraně ke mně, také oblečení a gambeson. Vaši starou drátěnou košili jsem už spravil. A od Jonase můžete dostat opravdu dobrý meč. Objednal si ho hradní fojt, ale bude si muset chvíli počkat. Váš ryzák je zatím ustájený u formanů Friedricha a Hanse. Kůň bude mít radost, že se zase proběhne. Nemohlo se s ním vyjet, bylo by to moc nápadné, tady ho zná každý. Možná z něj s pomocí sazí uděláme vraníka, aby se dostal z města. Jak by se vám to líbilo?“

Lukas byl téměř dojat starostlivostí a péčí svých věrných.

„Kde se můžu setkat s ostatními?“ zeptal se. Bylo jasné, že tady už nemůže dlouho zůstat. Pak ho něco napadlo. „Ve staré, opuštěné šachtě, ze které jsme tenkrát kopali únikový tunel k donjonu? Pořád ještě se přece mezi lidmi vykládá, že tam žijí zemní duchové.“

Šachta byla za městem a pomyšlení, že by odtamtud měl tajný přístup do hradu, ho velmi lákalo, aby se vydal rovnou do hradního okrsku a tam se pomstil tak, že by se o tom daleko široko povídalo, třeba vyloupil zbrojnici, nebo stříbrnou komoru, nebo seřezal Rutgera.

Opravdu jen stěží takové svůdné představě odolal. Je rytíř a žádný loupežník, třebaže svému současnému lennímu pánovi odepřel poslušnost. A nápady, které mu prve prolétly hlavou, by přivolaly násilný, krutý soud nad obyvateli města. Cožpak ale nezůstal proto, aby je chránil?

Zatím bude lepší, když se hradní fojt o únikovém tunelu z donjonu nedozví. Každým dnem může nastat situace, že budou tuhle cestu potřebovat. Ale nemyslel na sebe. Pokud ho dopadnou, už ho nevsadí do žaláře, ale na místě zabijí.

Nejdůležitější teď je osvobodit Martu, třebaže zatím nemá žádnou představu, jak by se to mohlo podařit. Vroucně doufal, že se Hartmutovi do té doby podaří držet jí od těla ty surové chlapy.

S Karlem se domluvil, že se večer všichni spojenci sejdou v opuštěné šachtě. Vede z ní chodba pod městskými hradbami, takže se všichni pak dostanou domů, i když budou brány zavřené. Nikdo tak nevzbudí podezření.

Lukas se vracel do jeskyně s úlevou, že brzy bude zase schopen činu. Nemohl se dočkat, až nastane večer.

Ve tmě staré šachty se sešla společnost přátel: kováři Jonas a Karel, Jonasův nejstarší syn Johan, Petr a Christian, kteří přišli trochu později, protože museli setřást několik obtížných pozorovatelů, a ještě několik členů Petrovy bandy. Lukas měl opět zbraně, svou výstroj a oblečení. Emma jim poslala pozdravy a koš s chlebem, sýrem, džbán piva a hrnek sádla.

Lukas nadšeně zkoušel, jak mu nový meč sedí v ruce. Potom zaváhal: „Ale já ti teď nemůžu zaplatit. A jestli mě dopadnou, nikdy už ty peníze nedostaneš.“

„Nedopadnou vás,“ prohlásil s jistotou Jonas. „Považujte meč za vypůjčený do té doby, než zase nastolíte lepší časy. My všichni jsme dostatečně odškodněni vědomím, že jim to všechno odplatíte.“

Než mohl Lukas něco namítnout, vmísil se Karel.

„Teď je důležité osvobodit Martu, a ne přemýšlet o pomstě,“ nabádal.

„Víte už, jak postupovat?“ zeptal se napjatě Christian.

„Můžu s sebou vzít jen lidi, kteří tady nemají rodinu. Kdo teď půjde se mnou, pravděpodobně se nebude smět do města vrátit, dokud bude vládnout Albrecht. Podaří-li se zachránit mou ženu, budeme muset Míšeňskou marku opustit.“

„Jdu s vámi,“ okamžitě se přihlásil Petr. „Ať ten lump Rutger svému koni čistí zadek sám.“

„Ticho!“ zašeptal Jonas a okamžitě sfoukl olejovou lampičku, kterou přinesli. „Někdo jde!“

Lukas se otočil, a teď také viděl, jak se blíží mihotavé, slabé světélko. Vstal, tasil meč a postrčil muže do tmy za sebou.

„To jsem já, Guntram,“ ozval se tichý hlas, který se přesto zřetelně nesl tichou štolou.

Lukas však zůstal v bojové pohotovosti, dokud neviděl, že druhý nejstarší kovářův syn přichází sám.

„Chlapče, co tady děláš?“ zeptal se překvapeně a zároveň ustaraně jeho otec. „Musel jsi prchnout z Míšně?“

To byla i Lukasova první starost, a vzápětí následovala další, pomyšlení, že možná celá kovářova rodina bude muset opustit město, aby unikla nebezpečí. Kvůli němu. Kolik lidí bude ještě muset trpět kvůli jeho špatnému rozhodnutí?

„Ne. Přináším dobré zprávy. Aspoň doufám, že jsou dobré,“ odpovídal mladý kovář a sehnul se, aby v nízké štole nenarazil hlavou do stropu

„Tak už mluv!“ vyzval ho Lukas, který nedokázal potlačit netrpělivost.

„Vaše manželka, zmizela z vězení. Beze stopy. Nikdo si to nedovede vysvětlit a knížete Albrechta vzteky div neranila mrtvice.“

„Máš od zbrojmistra nebo maršála aspoň náznak toho, kde by mohla být?“ zeptal se Lukas, v němž rázem vzplanula naděje. Nedokázal si to vysvětlit jinak, než že se těm dvěma podařilo dostat Martu do bezpečí.

„Ne. Oni to nebyli,“ přiznal stísněně Guntram.

„Jak to? No tak mluv, ať z tebe nemusím každé slovo tahat,“ vyjel na něj netrpělivě Lukas, přestože věděl, že by měl být mladíkovi vděčný za všechno, co se pro něj odvážil.

Guntram si sedl na zem, aby nemusel stát v úzké štole v předklonu. „Dovedete si představit, jaký zmatek vypukl na hradě, když zjistili, že jste zmizel ze žaláře a místo vás tam našli čtyři mrtvé strážné. Jeho Jasnost zuřila a dala prohledat každý kout, aniž po vás našla jedinou stopu,“ vyprávěl. „Mně kupodivu věřili, že v noci, kdy jsme vás mučili, bylo ještě všechno v pořádku. Ale protože zbrojmistr ručil hlavou za to, že žádný z vězňů neuteče, dal ho kníže popravit. A maršál za své selhání upadl v nemilost a je ve vězení. Ale vaše žena zmizela až potom.“

Lukasovi bylo, jako by mu někdo vrazil pěst do žaludku. Plamínek naděje zhasl stejně rychle, jako vzplanul.

Ostatní se modlili za mrtvého, ale jeho myšlenky zoufale hledaly vysvětlení. Když Martě nepomohli Hartmut, Bůh buď jeho duši milostiv, ani Gerald, tak kdo tedy? Raimund nebo bratr Jakub by našli nějakou cestu jak mu dát zprávu, kdyby se jim takový čin povedl. Ale jak by to mohli dokázat, když po jeho zmizení byla Martina kobka jistě hlídaná dvojnásob?

Když před mnoha lety zmizela z biskupského vězení, Christian byl skoro šílený zoufalstvím a byl přesvědčen, že je mrtvá a někdo její mrtvolu někde zahrabal. Tehdy však Lukas pevně věřil, že Marta žije. Teď to však nedokázal. Není možné, aby měla dvakrát takové štěstí. Určitě je mrtvá. Jiné vysvětlení není.

„Zbrojmistr vám těsně před smrtí něco vzkázal prostřednictvím panoše Johanese, kamaráda mladého pana Daniela,“ pokračoval Guntram a ještě ztišil hlas. „Pravil, že si nemáte dávat vinu za jeho smrt. Jako Albrechtův družiník musel hlídat Christiana poslední den jeho života v žaláři a byl při tom, když ho Marta měla přemluvit, aby se pokořil. Prý na to nikdy nedokázal zapomenout. A raději se podívá do očí smrti, než aby viděl, jak další čestný muž umírá z Albrechtovy zvůle.“

Další, kdo šel kvůli mně na smrt, pomyslel si trpce Lukas. Na mých rukou lpí víc krve, než mi jednou Bůh bude moci odpustit. Než si já kdy budu moci odpustit.

Na okamžik si zakryl oči pravou rukou a nevšímal si prudké bolesti kloubů ztýraných mučením.

„Zeptal jsem se mistra, jestli můžu na Velikonoce domů. Můžu se tedy zítra klidně vrátit a dál nenápadně nastražit uši a oči,“ uzavřel Guntram a v hlase mu opět zazněla důvěra v budoucnost.

Lukas vzhlédl unaveným pohledem. Ostatní od něj očekávají, že bude sdílet Guntramovu víru a dokáže rozhodovat.

„Nesmíme se vzdát naděje, že Marta žije,“ promluvil, přestože mu pochybnost svírala hrdlo. Nesmí před těmi muži na sobě nechat znát obavu, že jeho zavražděná žena je někde zahrabaná.

„Vrať se do Míšně. Možná ti někdo tajně podstrčí zprávu, kde se Marta skrývá,“ obrátil se ke Guntramovi. „Možná se nějak sama protlouká do Freibergu. Zítra vyrazím a budu ji hledat. Formani ať mého koně nenápadně dostanou z města. Vy zůstanete ve městě a budete čekat, jestli se s vámi nějak spojí. V tom případě jí ode mě vzkažte, ať jde do chýše Divého muže. Bude už vědět, kde to je.“

„Mluvil jsem s páterem Hilbertem,“ ozval se Petr k jeho překvapení. „Rutger si ho nechce nechat ve vašem domě. Propustil skoro všechno služebnictvo kromě mě, protože mě chce mít na očích. Když se páter Hilbert v Míšni dá zaměstnat jako písař, možná něco zjistí.“

„Ano, to by také byla možnost,“ přikývl Lukas, ale moc tomu nevěřil.

Poděkoval mužům za pomoc a odvahu a popřál jim, aby se s pomocí boží dostali bezpečně domů.

Osaměl a žehral na osud, zmítán mezi nadějí a zoufalstvím. Zítra však už zase bude rytíř ve zbroji, se zbraní a na koni. Nevynechá jedinou příležitost, aby našel Martu, pokud je ještě naživu. Musí také zjistit, zda je v bezpečí Klára a Daniel a jeho synové. To jsou velké úkoly pro člověka, jenž se nesmí nikde ukázat, protože je na jeho hlavu vyhlášena obrovská odměna.

Květen 1190 v Anatolské vysočině

Slunce neúprosně pálilo na muže, kteří se vlekli nekoneč nou, nepředstavitelně pustou stepní krajinou. Šli pěšky, protože skoro všichni koně bídně pomřeli hladem a žízní, ale muži pokračovali v potem promáčených, silných gambesonech a drátěných košilích, které slunce rozpalovalo. Bílé burnusy přehozené přes rytířský oděv měly zmírnit žár slunce, ale byly spíš dodatečnou zátěží než pomocí.

Vzduch se chvěl horkem a maloval jim před očima klamné obrazy: bílé město, kde je vlídně přivítají, jezdecký oddíl, jenž sestoupil z nebe, aby je provázel a ochraňoval… a hlavně vodu! Moře… řeku… potok… stružku… třeba jediný doušek!

Věděli však, že vodu tady můžou očekávat ještě méně než nebeské jezdce.

Již několik dní vojsko Friedricha Štaufského pomalu postupovalo ve vražedném vedru holým, nehostinným krajem, kde jen tu a tam rostlo pár trsu suché, tvrdé trávy. Jediné jezero, u něhož tábořili, bylo slané jezero; na jeho březích nerostlo ani stéblo, ani lísteček, nic, co by koně a tažní voli mohli žrát. Druhý den ráno polovinu zvířat ztratili. Bylo to asi před deseti dny, před dobou nevýslovného utrpení.

Bylo však nemyslitelné svléknout zbroj. Stále znovu se jakoby z ničeho bleskurychle vynořovaly tlupy lukostřelců na koních, muži vystřelili dávku šípů a zmizeli tak náhle, jako se objevili.

Při prvním setkání s nimi Thomas i Roland úžasem vykulili oči nad tím, jak hbití a obratní jsou drobní koně útočníků. Byli o něco větší než kozy, jak jim kdysi vyprávěl Bruno se světlým vousem, ale byli mnohem křehčí a drobnější než jejich koně, a především neuvěřitelně rychlí.

Oba mladí rytíři schovaní za svými velkými štíty, víc v této chvíli nemohli udělat, nevěřícně civěli za vzdalujícími se jezdci. Seldžučtí lukostřelci měli jen lehkou výzbroj a s neomylnou přesností stříleli i ze hřbetů cválajících koní.

Zpočátku se ještě několik jezdeckých jednotek nechalo zlákat k pronásledování nepřítele. Vždycky však byly vlákány do pasti a všichni muži byli zabiti. Takové výjezdy teď už nikdo nepodnikal, protože muži pochopili, že z pochodového útvaru nikdy nic nezmůžou proti útočníkům na pádících koních, kteří se rozprchávají do všech stran. Navíc neměli už skoro žádné koně.

Jako kdyby nebylo i tak dost strastí, museli ještě opustit starou vojenskou cestu, protože jim zvědové ohlásili, že na ně v nedaleké soutěsce čeká na třicet tisíc nepřátel. Na tom místě před čtrnácti lety sultán Kilič Arslan drtivě porazil vojsko byzantského císaře a zřejmě doufal, že římský císař vběhne do stejné pasti.

Oklika vedoucí po strmých, úzkých, horských stezkách ještě snížila obranyschopnost vojska postupujícího pomalu v průvodu dlouhém několik mil.

Nikdo z mužů už neměl sílu ohánět se po obtížných ovádech, kteří kolem nich poletovali. Někteří tupě upírali pohled před sebe v naději, že objeví nějaký náznak záchrany. Ostatní věšeli hlavy a soustřeďovali veškerou pozornost na to dělat krok za krokem a pokud možno nešlápnout na dlouhé, špičaté trny nebo jedovaté zvíře. Vojáci na pravém a levém křídle zdánlivě nekonečného průvodu se nedůvěřivě rozhlíželi vpravo vlevo, zda se někde nevynoří útočící jezdci.

V několika menších šarvátkách se jim podařilo pár desítek nepřátel zabít. Počkali si na ně ráno, po odchodu vojska, pod ochranou hustého kouře, když protivníci přijeli vyrabovat zdánlivě opuštěný tábor. Pokaždé totiž musela křížová výprava na místě nechat mnoho věcí: sedla, káry, všechno, co s sebou už nebylo možné vzít bez nákladních zvířat.

Jakmile však vojsko pochodovalo, bylo příliš pomalé na to, aby dokázalo odrazit bleskurychlé útoky, které skončily dřív, než mohli vlastní lukostřelci napáchat mezi nepřáteli větší škody.

Nikdy bych si nepomyslel, že může někde být tak prázdná země, podivoval se Thomas, propocený spodní oděv se mu lepil na kůži a dřel. Rty měl žízní vyschlé a rozpukané, jazyk mu ležel v ústech jako nějaká cizí, napuchlá věc a pot ho pálil v očích. Ale vzdal se pokusů ho stírat. Pozvednutí ruky stálo sílu a beztak by si jen do očí vetřel ještě víc potu a prachu.

Hlad, který se den za dnem bolestivěji zakusoval do jeho útrob, už téměř nepociťoval, protože strašlivá žízeň potlačovala všechny ostatní pocity.

Něco mu lezlo po tváři. Líně a pomalu to chtěl pravou rukou setřást, ale bylo už pozdě. Zakouslo se to, jak poznal podle bolesti a stopy krve na hřbetu ruky.

Co měl asi Bůh v úmyslu, když stvořil tuhle pustou zemi? přemýšlel a cítil, jak mu tvář opuchá a tuhne. Jen holá země, nikde ani keř nebo strom, nic, co by poskytovalo stín. A ani sebemenší potůček.

Za pohár chladné vody by teď dal stejně jako každý v průvodu celé jmění. Ale voda tu nebyla k mání ani za stříbro.

Usilovně se pokoušel vyvolat si ve vzpomínkách úrodné údolí u Laodikeji, tam, kde překročili tureckou hranici. Šplouchání protékající řeky a tržiště s cizokrajnými, šťavnatými plody, pytli plnými voňavého koření, že se člověku při nadechnutí sbíhaly sliny v ústech. Olivové háje a rohovníky, z jejichž lusků se dělá svatojanský chléb a o nichž se zmiňuje i Písmo svaté. Při pohledu na ně si teprve skutečně uvědomil, že brzy přijde do země, kde kázal Boží syn. Ten pohled mu připadal jako příslib ráje.

Od té doby uplynuly necelé dva týdny. Teď si ani nedokáže vzpomenout na chuť ovoce a vůni koření. Všechny pocity jako by žhavé slunce sežehlo. Zná už jen slanou chuť potu.

Chvíli si zkoušel představit různé odstíny zelené barvy, v níž teď doma všechno roste a bují. Světlezelené javory, když na nich raší listy, sytě zelenou louku, kterou právě skropil déšť… tmavozelené větve jedlí a jejich jasně zelené výhonky…

Pak se snahy o takové představy vzdal. Tady kolem je jen beznadějná hnědá holá země a nemilosrdně modrá barva nebe beze stopy obláčku. Nehledě na palčivé slunce je jediným porušením jednolité modři bledý srpek měsíce ležící nezvykle na zádech.

Nejsou tady ani zpěvní ptáci, podivil se Thomas a kladl opatrně nohu před nohu na kamenité stezce vedoucí dolů z hory. Radomira vedl za uzdu. Jeho vraník byl jedním z posledních koní, kteří ještě žili. Dávno však už na něm nejel, aby mu šetřil síly. Hřebec také trpěl horkem a nedostatkem vody. Srst měl slepenou potem, pod ní se rýsovala žebra, z nozder mu prosakovala krev a Thomas se obával, že zvíře může na každém kroku uklouznout, upadnout a zlomit si nohy. Pak by mu nezbývalo než koni uštědřit ránu z milosti, jak to musel učinit Roland a většina ostatních rytířů. Ale i kdyby se tu nějaký pták vyskytl, neslyšel bych ho, dovedl Thomas myšlenku do konce. Pod drátěnou kuklou a vycpávkou slyší jen své supění a tlukot srdce. Měl pocit, jako by mu žilami místo krve protékala hustá, lepkavá tekutina.

Deset kroků před ním jeden muž vykřikl, vytasil meč a sekal do něčeho neviditelného v písku, přitom neustále řval z plných plic.

Možná viděl zmiji nebo štíra, možná ale jen nějaký přelud. Sekl naposledy, padl na kolena, strnul, pak se sesunul ke straně a zůstal bez hnutí ležet.

Voják kráčející vedle něj se zastavil, domlouval mu, ale když ležící nevstal, jen nad ním unaveně zavrtěl hlavou, pokřižoval se a šel dál.

Zpočátku ještě zvedali a podpírali spolubojovníky, jimž došly síly. Nyní už na to byl každý jednotlivec příliš slabý.

Kdo nemohl dál, lehl si na záda s roztaženými pažemi, aby zemřel jako mučedník. Co se stane s těmi, kteří takto zůstanou na cestě, bylo všem s nemilosrdnou krutostí předvedeno. Ve velmi malém odstupu za vysíleným vojskem jely oddíly nepřátel. Jezdci ležícím usekli hlavy a házeli je do řad účastníků křížové výpravy, jež se pod pálícím sluncem vlekla pustinou.

Vysoko nad nimi kroužilo stále víc tmavých bodů: velkých, neuvěřitelně ošklivých dravých ptáků s holými krky, kteří se živili masem mrtvol. Mrtvými, kteří zůstali nepohřbeni.

Vojsko odpočívalo jen zřídka. Beztak už nemělo vodu, aby se lidé a zbylí koně osvěžili. A kdo z vyčerpaných mužů usedl či ulehl, jen velmi těžko zase vstal. Každé ráno se několik zcela vyčerpaných poutníků rozloučilo se svými druhy a zůstalo ležet v očekávání smrti.

Předchozího dne několik jezdců z konce průvodu ve vzteku a zoufalství zaútočilo na Seldžuky, kteří táhli za vojskem. Při útoku zemřel i pěvec Friedrich von Hausen. Jeho unavený kůň zakopl a upadl, jezdec vyletěl ze sedla a při pádu na zem si zlomil vaz.

Thomas se marně snažil vzpomenout na některou z jeho písní, v nichž opěvoval krásu žen. Ale ani to se mu nepodařilo.

Strmá stezka dolů se tak zúžila, že mohli jít jen po jednom v řadě za sebou. Muži před ním vybočily dva kroky na stranu, aby se vyhnuli dalšímu, kdo ulehl, aby zemřel.

Thomas se ze zvyku za něj chtěl v duchu pomodlit, když náhle poznal, kdo tu leží.

Ne, ty ne! pomyslel si s náznakem zděšení, vzteku a vzdoru. Tenhle malý mnich ne!

„Ty tady neumřeš, bratře,“ vydechl ochraptěle a užasl, že vůbec z vyschlého hrdla vypravil hlas. Už několik dní všichni mlčeli nebo promluvili jen několik nejnutnějších slov. Každý chtěl šetřit síly a dech.

Poklekl vedle benediktina, aby si ho naložil na ramena. On, Roland a Rupert byli ve srovnání s mnoha ostatními ještě mladí a silní. Rupert už několik dní s sebou vždycky kus cesty vlekl Gervina, protože nechtěl chlapce nechat ležet na cestě.

Jenže bratr Notker, přestože byl drobný, přece jen vážil víc než vyhublý čtrnáctiletý panoš.

„Nechte mě tady ležet,“ zasípal mladý mnich, který za poslední dny jakoby zestárl o řadu let. Tváře měl propadlé, vlasy slepené, zarudlé oči se mu horečnatě leskly a rty mu horkem a žízní rozpukaly. Ale podobně vypadali všichni.

Thomas jen zavrtěl hlavou. To nepřipustím, pomyslel si vzdorovitě, aby na nás hodili i tvou chytrou hlavu.

Roland mu pomohl benediktina zvednout, přestože se mnich slabým sténáním bránil. Dorozuměli se jedním pohledem. Beze slova sňali z Thomasova koně poslední svá zavazadla, hodili je na zem a položili mnicha přes sedlo. Jestli brzy nedojdou k vodě, stejně už nebudou nic z těch věcí potřebovat.

„Bůh mě k sobě volá,“ zašeptal Notker.

„Nevolá,“ namítl Thomas. „Má s tebou ještě nějaké plány.“

Pohled dopředu mu ukázal, že se blíží k rovině. Tam to bude zase lepší.

Nebo horší, pokud nenajdou vodu.

Muži hraběte z Weißenfelsu pochodovali v předvoji pod velením švábského vévody, protože měli ještě poměrně dost koní. Proto došli k rovině obklopené horami již odpoledne. Dostali rozkaz k odpočinku. Dnes už dál nepůjdou. Než se sem dovleče celé vojsko a budou schopni se opět zformovat, uplyne hodně času. Jednotlivě a v různě velkých odstupech klopýtali muži dolů z hor a na rovině klesali k zemi.

Na začátku namáhavého pochodu stepí někteří ještě dokázali sbírat dříví. První týden jedli pošlé koně a voly, potom vyvařovali kůži nebo míchali kaši z tvrdé trávy rozdrcené na prášek. Ale teď už několik dní neměli vodu. Pili svou moč. Každá kapka, bez ohledu na to, zda od muže nebo koně, byla chytána do přílby a lačně vypita.

Přesto se ozbrojenci vydali do okolí, aby našli aspoň něco hořlavého. Protože po parném dnu vždy následovala mrazivá noc pod křišťálově jasným nebem posetým hvězdami.

Protože Thomas měl ještě jako jeden z mála koně, připadla na něj tato trpká povinnost. Nezbývala mu jiná možnost, chtěl-li přežít. V myšlenkách prosil Radomira o odpuštění a stejně jako ostatní rytíři, kterým zůstal kůň, vytasil dýku, aby mu na krku otevřel žílu. Tryskající krve se napil on, jeho přátelé a benediktin. Mnichův tichý odpor zadusil přísným pohledem.

Věděl, že mniši jsou vedeni k tomu, aby se drželi dál od krve, bez ohledu na to, zda v krvavých bojích nebo při ošetřování nemocných. Thomas však pochyboval, jestli ten, kdo pravidlo vymyslel, si dovedl představit, že se nějaký mnich dostane do tak tíživé situace, jako je tahle.

Bolelo ho srdce, že musel hřebci způsobit ránu a brát mu životní sílu, aniž mu za to mohl cokoli poskytnout, aby se mu síly obnovily. Neměl vodu, ani trávu, ani ječmen. Tohle Raimund neměl na mysli, když prohlašoval, že dobrý kůň jim jednou může zachránit život.

Jak dlouho to ještě vydržíš, příteli, přemítal a hladil Radomira po zpocené šíji. Kůň má hodně krve, ale když ho nemůže ani napojit…

Všichni věděli, že jsou nedaleko města jménem Filomelion. Císař se nevzdával naděje, že tam budou vlídně přijati, a proto nevydal rozkaz k dobytí a obsazení. Sultánovi vyslanci opakovaně tvrdili, že přepadení jsou dílem loupeživých band, nad nimiž nemá jejich vládce ke svému politování žádnou moc a Kilič Arslan stojí za svým slovem zachovat mír s procházejícím vojskem. Možná budeme mít zítra vodu, pomyslel si. Vodu… a ovoce… a chleba… a ječmen pro tebe, příteli…

Buď pro ně bude otevřen trh, jak sultán slíbil císaři, nebo na město zaútočí. Pokud je však chráněno silnými hradbami, jak dlouho je dokáže vysílené a žízní polomrtvé vojsko obléhat?

Signál na poplach vytrhl Thomase z myšlenek. Tohle je znamení pro svolání ozbrojené jízdy.

Zmateně si otřel krev z koutku úst a rozhlédl se. Jízda byla skoro zničená a většina vojska je ještě na cestě v horách.

Ale rytíři, kteří ještě koně měli, už na nich seděli. Několik mužů mávalo kopími s přivázanými barevnými praporky, což byla výzva vytvořit bojové formace. Dietrich z Weißenfelsu shromáždil své muže a vyrazil, dřív se ale ještě přesvědčil, že Thomas se také vyhoupl do sedla. Nikdo dosud zbraně nesložil.

Vedli koně doleva tak rychle, jak jen to bylo v tlačenici možné, aby se připojili k oddílům pod praporcem vévody z Meranu. Na pravém křídle se shromažďovali jezdci pod vedením švábského vévody.

Teď Thomas uviděl nepřítele. Tentokrát to nebyl houfec lehce vyzbrojených lučištníků, kteří rychle zaútočí a rychle se zase stáhnou. Nyní proti nim stojí dobře vyzbrojené vojsko několika tisíc mužů, jež zřejmě čekalo jen na to, až sem dorazí předvoj císařských, aby na něj okamžitě zaútočilo.

Tohle jednoznačně není banda loupežníků.

Muži v předních řadách nesli bohatě zdobené, kulaté štíty, na hlavách měli nasazené lesklé přílby, na sobě drahé, zlatem protkávané oblečení chráněné koženými pancíři a v rukou zakřivené meče.

Byli jsme zrazeni, prolétlo Thomasovi hlavou. Sultán porušil slovo a vyslal proti nám armádu! A vzápětí si uvědomil: Jestli se tady neprobojujeme dál, nebude voda.

Byli k smrti unavení, po dlouhém, vyčerpávajícím pochodu museli hned vytáhnout do bitvy, měli sotva šest set koní a proti nim stály tisíce rytířů.

Nepřátelé však musí jet proti zapadajícímu slunci a větru, který proti nim žene ostrá zrnka zvířeného písku, a poprvé budou bojovat se spořádanými formacemi západních rytířů na rovném poli.

Pomyšlení Thomase naplnilo vzteklým zadostiučiněním, takže strach v něm již neměl místo.

Tohle bude jeho první a možná poslední bitva. Vlevo od něj jel Dietrich z Weißenfelsu, vpravo Wiprecht ze Starkau a jejich útok se podaří pouze tehdy, když každý bez bázně udrží své postavení. Nemohl si přát lepší druhy po svém boku než zkušeného rytíře a muže, z něhož Thomasův otec vychoval vynikajícího bojovníka.

„Semkněte se! Zůstaňte v řadě těsně vedle sebe!“ rozkázal švábský vévoda.

Seldžukové z bezpečné vzdálenosti hodili kopí a oštěpy, nezpůsobili však žádnou škodu. Několik z nich cvalem předjelo před vlastní řady, hrozivě mávali luky a něco vykřikovali, zřejmě nadávky a kletby. Pak se ještě víc přiblížili a jednoznačnými gesty vyzývali protivníky, aby se odvážili až k nim.

Thomas viděl, že mnozí muži v řadě by nejraději výzvu přijali a vyrazili do boje. Žízeň, únava a všechny útrapy byly zapomenuty.

„Zůstat v řadě!“ rozkázal ostře Dietrich. „Humfriede, držte se zpátky!“

Na horkokrevném rytíři z Auenweileru bylo vidět, jak je pro něj těžké rozkaz poslechnout. Ale podřídil se Dietrichově autoritě, a rozumu.

Konečně může vojsko předvést svou sílu: silnou stránku jízdy v železných pancířích, která útočí v uspořádané formaci a také v ní zůstane.

Nikdo se nenechal vyprovokovat, neopustil řadu, vystřelené šípy se odrazily od štítů a v nepřátelském táboře se šířila nespokojenost se stopou bezradnosti.

To byl okamžik, kdy Bedřich Švábský vydal povel k útoku.

Thomas tasil meč a pocítil, jak mu náhle tělem proudí nová síla, třebaže netušil, odkud se vzala.

Vydrž, zašeptal Radomirovi. Tihle chlapi stojí mezi námi a městem, kde je voda! Bude-li Bůh stát při nás, zvítězíme-li nad nimi, dostaneš tu nejprůzračnější a nejlepší vodu, jakou jsi kdy pil, a k tomu šťavnatou trávu!

Nevšiml si, že řve z plna hrdla, když se s mečem ve zdvižené ruce hnal proti nepřátelským řadám, protože muži vedle něj se chovali stejně. Každý ze sebe řevem dostával vztek a zoufalství uplynulých týdnů a měsíců.

Bojovníci v pancířích, skoro koleno na koleni v těsné řadě, cválali vpřed a vyžadovali od svých koní poslední zbytky jejich sil. Prudce vrazili do nepřátelských řad, nezpomalili, ale v plné rychlosti sekali mečem kolem sebe, pobíjeli a rozdupávali všechno, co se jim postavilo do cesty.

Bože, stůj při mně! pomyslel si Thomas, když mezi Dietrichem a Wiprechtem pronikl mezi nepřátele a nedokázal v tom okamžiku ovládat svého splašeného koně. Viděl lesk zbraní, křivé meče, které na něj útočily, a ze všech sil je odrážel a vracel rány. Krev stříkala na všechny strany, lidé řvali.

A pak se Seldžukové dali na útěk.

Po mnoha drobných, úmorných porážkách a nekonečných útrapách vojsko křížových rytířů dobylo první vítězství.

Voda a krev

Většina štaufského vojska došla na rovinu, až když boj už skončil.

Thomas by nedokázal vyprávět, jak se ve své první bitvě bil, ani vysvětlit, jak přežil. Pamatoval si jen na řev ze všech stran: muži hulákali, aby si dodali odvahu, křičeli bolestí, koně ržáli a řehtali, když byli zranění, vzepjali se a padali k zemi.

V hlavě mu vyvstávaly neurčité obrazy, příliš krátké na to, aby je mohl přesně pochopit… cizokrajné obličeje lemované černými vousy, obličej chlapce, který byl sotva starší než bratr Daniel, podivné tvary přileb, křivé čepele mečů… a spousta krve… krev, která stříkala ze všech stran.

Jeho burnus byl nasáklý krví a nejprve vůbec nepochopil, že je to i jeho krev. Na levé paži, asi prst nad zápěstím, mu zela sečná rána, ale kupodivu bolest necítil. Aspoň zatím ne. Z podivně otupělého stavu ho vytrhl Rupert. Spolu s dalším panošem vlekl muže, jemuž meč usekl nohu nad kolenem, ke vztyčenému špinavému, dvoubarevnému praporku.

„Pane, pojďte s námi k felčarovi!“ zakřičel na něj. „Vaše ruka!“

Thomas se krátce otřásl, jako by mohl vše, co právě prožil, jen tak odhodit, a teprve teď viděl, že má drátěnou košili na levé paži proseknutou a na zápěstí mu stéká krev. Pak ve zraněném, kterého mladíci táhli, poznal podle plavých vlasů a řídkého vousu Bruna. Polekaně zavolal na Ruperta: „Musíte mu nohu podvázat, nebo vykrvácí!“

Rupert zavrtěl hlavou. „Už tam budeme.“

Opravdu jen několik kroků před nimi už ranhojič vykonával své krvavé řemeslo.

Ve vzduchu jen načrtl kříž nad mužem s děsivým zraněním břicha, protože nebylo pochyb, že tento zraněný nepřežije, a otočil se ke křičícímu Rupertovi, aby se věnoval Brunovi.

„Polož ho sem. A teď se společně pomodlíme,“ přikázal felčar.

„Musíme mu ránu podvázat! Okamžitě!“ zařval na něj Thomas.

„Nejdřív se pomodlíme,“ odsekl nevrle felčar. „Tenhle muž to bez boží pomoci nepřežije.“

A bez stažení žíly taky ne, pomyslel si Thomas vztekle a klesl vedle Bruna na kolena. „Rychle, dej mi svůj řemen!“ rozkázal Rupertovi a netrpělivě k němu natáhl ruku.

Ranhojič zavolal na několik svých pomocníků a rozkázal jim, aby vyhodili muže, který mu brání v práci.

V Thomasovi se zvedla vlna zuřivosti, jako kdyby byl ještě na bitevním poli. Zvláštní bojové opojení ještě nevyprchalo, bez ohledu na své zranění se chtěl vrhnout na ranhojičovy pomocníky, jako by to byli nepřátelé.

K jasnému vědomí ho opět přivedl Rupert. Postavil se mu do cesty a vykřikl: „Pane, on zemřel! Pojďme odtud!“

Thomas pohlédl na Bruna a bylo mu jasné, že panoš má pravdu.

Prudce se k němu otočil: „Jdeme. O mé zranění se postaráš potom.“

Ještě jednou vztekle pohlédl na felčara a jeho pomocníky, na nichž byla vidět úleva, že se nemusí s rytířem rvát. Pak s Rupertem a druhým panošem zamířili k táboru hraběte z Weißenfelsu.

V chůzi málem porazil ozbrojence, podle způsobu řeči nejspíš ze Švábska, jenž se před skupinkou posluchačů vychloubal, že jedinou ranou meče protivníka rozpůlil až k sedlu.

Poražení útočníci pod ochranou soumraku odvezli většinu svých padlých. O něco později přišli vyjednavači a prosili, aby směli posbírat ještě zbývající těla, a švábský vévoda jim to dovolil. Při té příležitosti se také dozvěděl, že na ně nezaútočil sultán, jenž se dávno ukryl v citadele v Konyi, nýbrž jeho nejstarší syn Qutb ad-Dín.

„Takže musíme Konyu obsadit,“ oznámil svým mužům Dietrich z Weißenfelsu, který se účastnil jednání. „Nejdřív Filomelion, kam dojdeme zítra, potom hlavní město seldžucké říše.“

Byla pozdní noc. Seděli kolem ohně pod nebem posetým hvězdami a oslavovali vítězství, jak jen to bez slavnostního jídla a pití šlo. Vodu neměli pořád ještě žádnou, ale zato dost masa. Pacholci hned po bitvě zašli na bojiště, aby přitáhli do tábora mrtvé koně. Teď opékali jejich maso nad ohněm.

Thomas si předtím prohlédl své zranění, hluboký sek na levém předloktí, který s Rupertovou pomocí pevně stáhl pruhem plátna, které utrhl ze svého burnusu. Předtím si sám se zaťatými zuby třemi stehy ránu sešil jehlou, do níž mu Rupert navlékl koňskou žíni. Panoš mu teď zašíval gambeson a Thomas přemýšlel, jak přimět kováře, aby mu do zítřka spravil drátěnou košili.

„Kiličovi synové, má jich devět a každý z nich s ním vede více či méně vážné spory, se spojili se Saladinem a pokusí se nás zastavit,“ pokračoval Dietrich. „Prý mají ve zbrani tři sta tisíc mužů.“

„Tři sta tisíc?“ zvolal užasle starý Wiprecht, jemuž cestovní obtíže ani boj kupodivu nijak neublížily. „Přeháníte, abyste nám trochu nahnal strach,“ zasmál se. „Dvě stě devadesát tisíc by ještě šlo. A až je vyhodíme ze sedel, odchytíme si ty jejich hbité koníky a zase budeme mít víc než šest set jezdců.“

Muži kolem něj se rozesmáli a pohlédli na Rolanda.

Ten, jako spousta ostatních, ihned po boji chytil jednoho z koní, jejichž jezdci bitvu nepřežili. Teď měl seldžuckého bělouše a pokoušel se s ním sžít.

„Jak se jmenuje ten sultánskej? Kilič? A má devět synů? Doufám, že zaútočí všichni najednou, abychom si nemuseli pamatovat jejich jména jednotlivě,“ poznamenal Humfried.

„Jmenuje se Kilič Arslan, což znamená Lví meč,“ poučil ho trpělivě Dietrich.

„Jestli teď vážně sedí v citadele v Konyi a doufá, že ho některý ze synů neoddělá, pak by si měl jméno raději změnit,“ pokračoval Auenweiler. „Což takhle Krysí vocas? To by si člověk aspoň pamatoval.“

„No jo, nemůže se každý jmenovat Humfried,“ přiznal s úsměvem Dietrich. „Saracéni asi taky nebudou umět vyslovit Jasomirgott nebo Katzenelnbogen.“

To byla nejváženější jména v říši, ale při představě, že by je měli vysvětlovat nějakému cizinci, se opět rozesmáli.

„Úctu k protivníkovi vyjadřujeme také tím, že umíme vyslovit jeho jméno,“ pokračoval Dietrich. „Muž, jehož nazýváte Saladin, se ve svém jazyce jmenuje Saláh ad-dín Júsuf ibn Ajjúb a má přídomek al-Malik al-Násir, a to znamená vítězný panovník. Dneska jsme se dozvěděli, že shromažďuje oddíly, které nám chce poslat vstříc. Považuje našeho císaře za protivníka, jehož je nutno brát vážně.“

Na okamžik mezi muži zavládlo ticho přerušované jen praskáním ohně.

Každý se pokoušel představit si, co se jim ještě na cestě do Jeruzaléma může postavit na odpor: údajně tři sta tisíc vojáků sultánových synů, pokud jich opravdu tolik mají, a i obávaný Saladin, o němž se povídá, že velí nejméně dvěma stům tisícům odhodlaných bojovníků.

„Tak to se musíme snažit, abychom nabrali síly,“ poznamenal klidně Wiprecht a vstal, aby z rožně sňal napůl propečené maso a rozdělil ho mezi muže.

„Počkejte!“ zvolal Thomas k obecnému překvapení. Třebaže si muži již zvykli, že mladý Freiberčan je v boji slušně použitelný, věděli, že jako nejmladší v jejich společnosti většinou mlčí.

Thomas však byl přesvědčený, že teď je správná chvíle, aby uplatnil jednu z Martiných rad.

„Moje matka je léčitelka a říká, že když tělo muselo dlouho postrádat jídlo a pití, musí si na ně opět pomalu přivykat. Vím, že je to těžké, ale jezte nejprve jen malá sousta a důkladně kousejte.“

„To jsou jen malá sousta,“ namítl jeden z mladších rytířů a ukazoval na kousky, které Wiprecht odkrojil. Ale Thomas se nenechal zmást.

„A zítra, až budeme mít chladnou vodu, se také ovládněte a pijte jen po malých douškách, nebo zase všechno hned vyzvrátíte a můžete dokonce umřít!“

„Teda já raději umřu při pití než žízní,“ zašeptal Gerwin a schytal za to od Ruperta pohlavek. Panoš zřejmě dospěl k závěru, že Thomas je v léčitelském umění vševědoucí, a podíval se na mladšího chlapce tak rozzlobeně, že Gerwin umlkl.

„Poslechněte jeho radu! Nechci nikoho z vás ztratit proto, že se nedokázal ovládnout,“ nabádal své muže i Dietrich. „Uměřenost je koneckonců jedna z rytířských ctností. A Thomasova matka je velmi zkušená léčitelka, nejlepší, jakou znám.“

Pokud vůbec ještě bylo možné, aby Rupertova úcta k léčitelským znalostem jeho rytíře vzrostla, pak se to nyní dík Dietrichovým slovům stalo.

Druhý den opět sjednocené vojsko pod velením Friedricha Štaufského vpochodovalo do města Filomelion. Nikdo se už neodvážil upřít jim trh. Ale odepírání posledních týdnů zanechalo hluboké stopy. Hlad mužů a množství potravin, které by bylo třeba k doplnění zásob tak ohromného vojska, byly vzhledem k možnostem obyvatel města příliš velké. Ceny za chléb a maso vyšplhaly do neuvěřitelné výše: pět hřiven za krávu, jedna hřivna za chleba, mouka se vyvažovala stříbrem.

„Hlavně že konečně máme vodu,“ poznamenal Thomas. Spolu s Rolandem se rozhodli, že se nezúčastní toho čachrování o každé zrnko. Koneckonců si nemohli dovolit vydat všechny své peníze za bochník chleba.

Proto přikázali užaslým panošům, aby se poohlédli po octu. Na víno se ani neodvažovali zeptat, nebyli by schopni je zaplatit.

„Chcete pít ocet místo vína?“ zeptal se udiveně Rupert.

Thomas se zašklebil. „Tak zlé to s námi ještě není. Ale zamořenou vodu je možné zbavit všeho, z čeho by člověk onemocněl, když se do ní přidá trocha vína nebo octa.“

„To musí být odporné! Není nad čistou, průzračnou, pramenitou vodu. Neříkejte, že jste už pili něco lepšího,“ namítl panoš.

Ve čtyřech si vychutnávali osvěžující vodu a naplňovali všechny měchy, protože od zítřka opět potáhnou vyprahlým krajem, jak jim oznámili sultánovi průvodci. Bylo obtížné uposlechnout Martinu radu a jen malými doušky upíjet, když tělo je tak vysušené. Brzy se však ukázalo, že opatrnost je na místě. V táboře bylo na každém kroku vidět muže, kteří se na zemi svíjeli v křečích a v mučivých bolestech zvraceli všechno, za co vydali své poslední peníze.

Ve Filomelionu vojsko na den uniklo vedru a nedostatku vody. Nyní se vydalo ke Konyi, hlavnímu městu seldžucké říše vzdálenému odtud asi sto mil. Protivníci se vzhledem k prohrané velké bitvě vrátili ke svému dřívějšímu způsobu boje: malým, bleskovým, zákeřným útokům.

K dosavadním útrapám se přidružila ještě písečná bouře, která vojsku znemožnila cokoli vidět, takže sešlo ze správné cesty. Opět muselo trávit noc v pustině bez vody a trávy. A poté přecházelo bažinaté území. Tady aspoň byla voda. Přestože bahnitá, žíznícím chutnala skvěle. Nenašli dostatek dřeva, a tak ohně živili starými sedly a roztrhanými kusy šatstva, aby si mohli uvařit koňské maso.

Nadešel 13. květen roku 1190 a účastníci křížové výpravy mší oslavovali svatodušní svátky. Slavnostní jídlo v den velkého svátku většině z nich nahrazovala několik hodin vařená volská nebo koňská kůže. Několik šťastlivců si ulovilo pár drobných hlodavců či ještěrek a opékali je na ohni. Pouze mezi rytíře byly rozděleny maličké porce koňského masa, posledního, které ještě v zásobách zbylo.

Rozšířila se zvěst, že druhý den se jim v obrovské bitvě chtějí postavit sultánovi synové. Zpráva udivila mnohé zkušené bojovníky. Cožpak Kiličovi synové na rovině před Filomelionem nezažili, jak ohromnou sílu má západní ozbrojená jízda na otevřeném poli? Pokud Qutb ad-Dín a jeho povstalečtí bratři přesto chtějí zaútočit a neschovají se za pevnými hradbami Konye, aby si počkali, až nepřítel vyhladoví nebo umře žízní, pak jsou buď velmi hloupí, ale nikdy by se neměla podceňovat nepřítelova chytrost, nebo velmi ctižádostiví.

Nebo jejich vojsko skutečně čítá tři sta tisíc mužů.

Po večerní modlitbě šli Roland a Thomas ještě jednou ke svým koním. V žaludku jim hlady kručelo.

„Teď je to přesně rok,“ poznamenal náhle bez veškeré souvislosti Roland.

Thomas na něj nechápavě pohlédl.

„Před rokem, přesně o svatodušních svátcích, jsme se připojili k císařskému vojsku. V Prešpurku. Vzpomínáš si ještě, jak to tenkrát bylo? Jsme na cestě už přes rok, když počítám čas, který jsme potřebovali z Döbenu do Prešpurku.“

„Rok,“ opakoval Thomas a pokoušel se vyvolat v paměti všechno, co za tu dobu prožili.

„Zapomněl jsem její hlas…,“ pokračoval zamyšleně Roland.

Thomas se na něj udiveně podíval a kamarád netrpělivě odpověděl: „Klářin hlas! Její tvář vidím před sebou úplně přesně, přestože se mi někdy v noci zdá, že bych ji mohl zapomenout… že by prostě mohla z mých vzpomínek zmizet. Ale už nevím, jak zněl její hlas.“

On ji pořád ještě miluje, pomyslel si rozechvěle Thomas. Miluje ji tak, jako můj otec miloval matku. Všemohoucí bože na nebi, prosím tě, zařiď to nějak, aby se ve zdraví vrátil a mohl se oženit s mou sestrou. A kdybys byl natolik dobrotivý a dopustil, abych se i já živý a zdravý vrátil, pak mi prokaž tu milost a pošli mi do cesty dívku, kterou budu milovat tak jako Roland mou sestru a otec mou matku!

„Jestlipak ještě žije starý markrabě,“ nadhodil, když se jeho myšlenky samovolně obrátily tímto směrem. „Nebo už v zemi vládne Albrecht? Mám nedobrý pocit, když pomyslím na matku a Lukase. Bratři jsou ještě malí, ty nevlastní otec jistě dopravil do bezpečí, aby je držel stranou od všeho. Ale on má zvláštní nadání vždycky se dostat do nějaké obtížné situace. A jednou by mu mohly jeho lstivé nápady dojít. Vím, že kdyby šlo o mou matku, zapomene na všechnu opatrnost a dobrovolně strčí hlavu do oprátky, pokud by ji tím mohl zachránit.“

Roland se zasmál. „Ty si děláš starosti o Lukase? Toho nikdo do pasti nevláká, je to chlapík všemi mastmi mazaný. Nejsme to náhodou my, kdo se vydal na nebezpečnou cestu? Ale přežili jsme.“

„Aspoň dosud,“ upřesnil Thomas. „Zítra se to může změnit.“

Smrt měla mezi Weißenfelskými bohatou žeň ještě dřív, než dorazili do oblasti pravých bojů, přestože Dietrich na své muže přísně dbal a v dosavadních bojích ztratil méně bojovníků a koní než ostatní vojevůdci.

Tři pacholky od koní a čtyři ozbrojence zasáhly šípy poté, co vojsko vstoupilo na byzantské území, rytíř, jenž vykonával pokání za manželčinu smrt, padl nedaleko Adrianopole, další nepřežil ztrátu paže, do které po zdánlivě lehkém zranění dostal otravu krve, Bruno vykrvácel z pahýlu nohy po bitvě. Víc než tucet mužů nepřežilo pochod vyprahlou zemí. Někteří padli mrtví na zem, jeden zešílel a s roztaženými pažemi skočil z hory do propasti, jiní klesli a neměli už sílu vstát. Se smutkem vzpomínal Thomas na Filipa, drobného panoše, jehož zabili drancující vojáci z vlastních řad.

„Nevěřím tomu, že tady zítra bude stát tři sta tisíc mužů,“ prohlásil po chvíli Roland.

„Já taky ne. Ale ke zpovědi bychom jít měli, pro všechny případy.“

Nejprve to znělo jako temné dunění hromu, přestože ráno na obloze nebyl vidět ani obláček.

Potom muži ve vojenském táboře poznali, že je to zvuk bubnů.

Seldžukové, pod velením Qutb ad-Dína nebo jeho bratrů, si přinesli nespočet bubnů a nepřetržitým bubnováním vyzývali nepřítele k boji.

Ranní mše se sloužila v rychlosti, většina mužů beztak strávila noc v modlitbách, mnozí stáli v nekonečných řadách, aby se vyzpovídali z hříchů a dostali rozhřešení.

Vojsko, odříznuté od jakékoli možnosti obstarat si zásoby, se muselo obejít bez snídaně, a tak se bojovníci rychle řadili pod velením císařského maršála Jindřicha z Kaldenu.

Jezdci v těžké výzbroji tvořili první řadu, za ně se postavili bojovníci s lehkou výzbrojí. Následovali lukostřelci, střelci z praků a závěr tvořila ozbrojená pěchota.

„Kdepak tři sta tisíc! Je jich sotva dvacet tisíc. To se dá zvládnout,“ klidně odhadoval nepřítele Wiprecht ze Starkau jedoucí po Thomasově boku. „Když jsou tak smělí, že se nám chtějí postavit v bitvě na otevřeném poli…“

Právě, pomyslel si Thomas, přece před několika dny viděli, jakou má naše jízda údernou sílu. Myslí si snad, že hlady nebo strachy při pohledu na ně spadneme ze sedel? Nebo za tím vězí nějaká lest? Pravděpodobně si myslí, že nás můžou porazit ohromnou početní převahou.

Signál ho přiměl, aby se otočil k pahorku vzdálenému asi půl míle. Vyjel na něj další oddíl Seldžuků. Náhle se Wiprecht obrátil ke střelcům s kušemi a zařval: „Tak už konečně sestřelte ty bubeníky ze sedel, nebo z toho kraválu ohluchneme i pod přilbami! Tohle se k pořádné bitvě nehodí!“

Ta myšlenka připadala Thomasovi nesmyslná. V každé bitvě je plno hluku: koně řehtají, zbraně řinčí, zranění a umírající řvou bolestí… Ale je pravda, že do toho všeho ještě bubnovat se nesluší.

Jindřich z Kaldenu popojel na hřebci pár kroků dopředu. Nějaký drzý střelec z nepřátelského tábora na něj vystřelil, šíp však dopadl o tři koňské délky vedle a chladnokrevný maršál zřejmě útok vůbec nevzal na vědomí.

„Muži!“ vykřikl s taseným mečem. „Vím, že máte hlad a žízeň, a proč? Protože sultán je zrádce! On a jeho synové se spojili se Saladinem, přestože nám přislíbili volný průchod jejich územím. Stojí tamhle vpředu a chtějí nám zatarasit cestu do Jeruzaléma. Myslí si, že jsme slabí, že proti nám můžou zvítězit v otevřené bitvě. Dokažme jim opak! Probojujeme se do Konye, kde na nás čekají velké poklady, a odtamtud do Jeruzaléma. Za Boha a Jeruzalém!“

„Za Boha a Jeruzalém!“ zaznělo zvolání ze stovek hrdel.

Také protivníci vykřikovali bojová hesla a výhrůžně zvedali zbraně.

Jindřich z Kaldenu nejprve povolal lukostřelce, střelce z kuší a praků, kteří, pod ochranou první řady mužů s velkými štíty, ostřelovali nepřátelské vojsko šípy, kameny a těžkými střelami z kuší.

Potom střelci ustoupili a k útoku se připravila jízda v těžké zbroji. Opět vyrazila v sevřeném šiku, koleno na koleni, nejprve pomalu, potom stále rychleji.

Ještě než se čelní fronty vojsk srazily, Seldžukové náhle otočili koně a cválali pryč. Císař osobně vedl jeden jezdecký oddíl a v plném cvalu vyjel na pahorek, ale i tam se nepřátelé bez boje dali na ústup. Bedřich Švábsky je se svými jezdci pronásledoval a rozprášil do všech stran, až nebylo vidět jediného bojovníka.

Zvítězili jsme, pomyslel si Thomas užasle, zvítězili jsme bez boje.

Jak je to možné? Stačila jejich odhodlanost k tomu, aby nepřítele zahnala na útěk? Nebo jim Bůh pomohl proti ohromné přesile?

Začínala se šířit zvěst, že někdo viděl svatého Jiří, jak s početným vojskem bílých jezdců sestupuje z nebe, aby pomohl křížové výpravě.

Já jsem tedy žádné bílé jezdce neviděl, pomyslel si Thomas zmateně. „Viděl jsi ty svaté, o kterých tady všichni mluví? Ty co sestoupili z nebe a zahnali nepřítele?“ zeptal se tiše Rolanda, když se vraceli do tábora, kde už duchovní kázali o zázraku a mnohoslovně za něj děkovali Bohu.

Podivil se, když Roland byl stejného názoru s ním. „Ale uděláme nejlépe, když jejich příchod nebudeme před očima všech popírat,“ dodal tiše a podezíravě pohlédl k táboru míšeňského biskupa.

„Možná nejsme dostatečně pevní ve své víře, abychom je viděli,“ uvažoval Thomas vzhledem ke svým četným pochybnostem.

Roland se naopak na překvapivé zakončení rána díval jako obvykle střízlivě.

„Nezvítězili jsme nad nimi. Qutb ad-Dín se prostě rozhodl odložit bitvu na později a pak bojovat v podmínkách, které mu budou vyhovovat. Možná sem vyjeli jen proto, aby nám ukázali svou sílu a moc. Rozhodnutí padne v Konyi.“

Konya, jak vyprávěli duchovní, je obrovské město, velké jako Kolín, a je nepředstavitelně bohatá. Je to město, kde se apoštol Pavel proměnil, a slibuje hojnost jídla a pokladů.

Ale kolik ozbrojených mužů ochraňuje a brání tohle ohromné, bohaté město, si teď Thomas raději ani nechtěl představit.

Boj o Konyu

Po dalších třech dnech pochodu došlo zcela vysílené vojsko Friedricha Štaufského dne 17. května ke královským zahradám jižně od Konye.

Konečně místo, kde byl dostatek vody a trávy, stromy poskytující stín a zářivě barevné květy.

Po několikatýdenním pochodu pouští si muži připadali jako v ráji, jenom ještě pořád neměli co jíst.

Večer začalo hustě pršet, o něco později se přidala bouřka. S obličeji obrácenými k nebi a roztaženými pažemi, se smíchem a v lehké závrati z radosti a hladu přijímali vyprahlí muži chladnou vláhu.

Thomas a Roland, i jejich panoši, rychle svlékli gambesony, jakmile déšť zhoustl. Musí počítat s tím, že drátěné košile trochu zreziví, ale to se dá později napravit, když se důkladně vydrhnou pískem. Když se však gambeson nasákl vodou, bylo obtížné ho vůbec svléct.

Thomas využil příležitost zkontrolovat své zranění, ve kterém mu tepalo a celou ruku měl jako v ohni. Nastavil zavázanou paži dešti a čekal, až voda prosákne zakrváceným obvazem. Pak ho opatrně odvinul a viděl, že se jeho obavy potvrdily. Rána byla rudá a zanícená.

„Myslím, pane, že teď bych měl využít vaši nabídku,“ poznamenal Ruprecht spíš soucitně a váhavě. „Nebo mám přivést toho benediktina, aby vám zranění vypálil? Felčara asi zavolat nechcete…“

„Pochybuju, že by sem někdo přišel,“ vypravil ze sebe Thomas se zatnutými zuby, hrotem dýky nařízl strup a vymačkal hnis, který se pod ním nahromadil.

V táboře věděl už skoro každý, že se mladý rytíř z Míšně pohádal s jedním ranhojičem, většina mužů se domnívala, že to od mladíka nebylo moudré. Po bitvě rozhodovalo o přežití zraněného nejen felčarovo umění, ale už i jeho příchod a přítomnost. Mnozí zranění vykrváceli na bojišti, protože je nikdo neošetřil.

K Thomasovi by těžko některý z ranhojičů přišel, když na jednoho z nich řval a před očima mnoha přihlížejících zpochybnil jeho metody.

„Jdi to vyprat,“ přikázal Rupertovi a vtiskl mu do ruky zakrvácené pruhy plátna.

Panoš bez odmluvy zamířil k prameni a Thomas si prohlížel ránu tak důkladně, jak jen to bylo v hustém dešti a za soumraku možné. Déšť vymýval krev a hnis, po paži mu stékaly světlečervené pramínky a kapaly do trávy.

„Rupert má pravdu, musí se to vypálit. Jestli chceš, ujmu se toho,“ nabídl mu Roland. Jeho poslední slova zanikla v burácení hromu, a když blesk na okamžik ozářil jeho tvář, Thomas si pomyslel: Teď vypadá jako jeho otec, jenom je hubenější. Rolandovi opět mokré vlasy spadaly po ramena a plnovous i útrapy posledních měsíců způsobily, že vypadal mnohem starší než na svých jedenadvacet let.

„Nikde tady není pánev se žhavým uhlím, kde by bylo možné rozpálit nůž,“ namítl Thomas a uvažoval, zda také vypadá jako vychrtlý padesátník. Tábor se pomalu začínal topit ve vodě a déšť ještě zesílil.

„Tvoje matka by to vypálila,“ trval na svém Roland. „Někde už oheň seženeme, i kdybych pro něj měl doplavat přes královskou zahradu!“

Thomas se bezděčně usmál při vzpomínce na matku. „Ano, určitě by to udělala. Ale vzhledem k situaci… může to počkat do zítřka, ano?“

Pohlédl na přítele, který okamžitě pochopil. Pravděpodobně zítřejší den nepřežijí. Tentokrát před nimi nepřítel neuteče, nýbrž na ně čeká za mohutnými hradbami. Thomas si tedy může muka vypalování ušetřit. A jestli přežije, pak na to bude čas po bitvě.

Rupert se vrátil, v jedné ruce nesl vyprané obvazy a v druhé přilbu s ulomeným chráničem nosu pokrytou na ochranu před deštěm ohromnými listy. Hrdě jeden list pozvedl a ukázal obsah vysloužilé přilby: doutnající dřevo. Kdoví, kde je sehnal.

Odhodlaně vytasil dýku. „Pane, jsem připraven. Vy taky?“

Thomas byl skoro dojatý, jak se panoš snažil skrýt svou hrůzu před tím úkolem. Koneckonců Rupert vloni v létě na vlastním těle poznal, jak je vypalování bolestivé.

„Ty se nemůžeš dočkat, abys mi to vrátil, co, kluku?“ zeptal se.

Rupert se zakřenil. „Však jste mi to tenkrát slíbil…“

„Ale dneska tě musím bohužel zklamat. Musí to počkat do zítřka.“

„Ale, pane…“ V hlase bylo patrné, že má starost a neodporuje z neposlušnosti.

„Je k tomu zapotřebí dobré světlo, to vždycky říkala moje matka léčitelka,“ ukončil veškeré námitky Thomas.

Rupert na sobě nedal znát, zda ho to vysvětlení přesvědčilo, nebo uhodl skutečný důvod svého učitele.

„Pomoz mi stisknout pevně k sobě okraje rány a ruku znovu zavázat!“ přikázal Thomas, než o to panoš začne přemýšlet.

Rupert pečlivě uhladil obvaz a ovíjel ho kolem zakrváceného předloktí.

„Pevněji stáhni, neboj se,“ povzbuzoval ho Thomas. „Obvaz nesmí sklouznout, až pohnu rukou.

Mokré plátno příjemně chladilo pálící ránu.

Panoš zavázal konce pruhu na dva uzle a se sklopenou hlavou se neobvykle vážně zeptal: „Pane, mohl byste uvažovat o tom… že byste mě zítra vzal s sebou do bitvy jako rytíře?“

Tak, bylo to venku, teď si mohl oddychnout.

Thomas užasle pohlédl na Rolanda a pohledem ho žádal, aby teď při něm stál. Když už oni dva zítra musí bojovat v první řadě a zemřou, neměl by přijít o život i ten chlapec. Ztratili už jednoho panoše a oba za to stále pociťují vinu. Rupert a Gerwin by měli zůstat v zadních řadách s ostatními panoši. Tam jejich vyhlídky na přežití nejsou moc velké, ale přece jen o trochu lepší.

„Je mi líto, ale z toho nebude nic,“ rozhodl tónem, který nesnesl odpor. Když viděl zklamání na panošově tváři, vysvětloval: „Není to proto, že bych nebyl spokojený s tím, co umíš. Ale jak vidíš,“ opatrně zvedl zavázanou paži, „zítra budu odkázaný na to, aby se o mě někdo postaral, když bude zle. A na to potřebuju tebe, a ne nešikovného, mladého panoše. Do té doby budeš dávat trochu pozor na Gerwina a toho mladého benediktina, jasné?“

Rupert jen nerad přikývl.

„Až obsadíme Konyu, promluvíme si o tvém pasování na rytíře,“ slíbil mu Thomas.

Než stačil panoš odpovědět, přerušil je jeden z Dietrichových ozbrojenců.

„Máte se okamžitě hlásit u hraběte,“ vyřizoval a ukázal na skupinu mužů vzdálenou asi dvacet kroků.

Roland a Thomas beze slova vstali a hustým lijákem vykročili. Košatý blesk jim na okamžik osvítil cestu.

Porada se konala vestoje. Stůl a baldachýn byly cestou ztraceny, odhozeny nebo spáleny a nikdo si nechtěl sednout na zem do louží, které se při každém kroku v trávě tvořily.

„Náš císař dostal ultimatum,“ začal Dietrich z Weißenfelsu, když byla skupina rytířů pohromadě. „Dá-li sultánovi tři sta centů zlata a území Arménů, bude nám povolen volný průchod a do tří dnů trh, kde budeme moct doplnit zásoby.“

Na okamžik zavládlo mezi muži ticho vzhledem k neuvěřitelně vysokému požadavku a jeho drzosti.

Jak se dalo očekávat, první své rozhořčení vyjádřil rytíř z Auenweileru.

„Odkdy platí křesťanské vojsko za použití silnice?“ zařval a vzteky na něm nebyla patrná ani stopa vyčerpání. „Tři sta centů železa může sultán klidně dostat, jako meče zapíchnuté do jeho mužů.“

Teď se ozývaly pobouřené výkřiky z několika stran.

„To je proti říšskému právu a všem dohodám!“

„Do tří dnů pochcípáme hlady, to sultán moc dobře ví!“

„Nezačachrujeme křesťanskou zemi do rukou nevěřících!“

„Nejdřív drzé porušení dohod v Byzanci a teď takový požadavek od sultána. To máme pěkné spojence!“

„Zaženeme je na útěk tak, jako jsme to udělali před pár dny!“

Dietrich zvedl ruku, aby si vyžádal klid, ale tentokrát trvalo déle, než muži zmlkli.

„Císař odpověděl podobně jako vy, Humfriede. Jenom trochu zdvořileji, předpokládám,“ promluvil Dietrich s lehkým náznakem úsměvu, který však rychle zmizel.

„Takže zítra o třetí hodině ranní proti nám v bitvě nastoupí celé seldžucké vojsko.“

Bylo neobvyklé, že nyní nezazněly žádné bojové a souhlasné výkřiky. Všichni přítomní muži pochopili, že bitva je nevyhnutelná, bez ohledu na potupu teď zkrátka nemůžou obrátit a bez jídla a zásob vyjít zpátky do pouště. Stejně dobře však každý z nich věděl, jak malé mají vyhlídky na vítězství. Vojsko utrpělo velké ztráty a je zcela vysíleno, protivník má mnohonásobnou početní převahu a číhá chráněný za mohutnými hradbami.

„První útok povede švábský vévoda proti hlavní bráně do města,“ vysvětloval Dietrich plán bitvy. „My patříme ke druhému bojovému svazu, který vede císař a který ochraňuje duchovní a doprovod. Teď jděte a připravte se.“

To bylo vše, co řekl. A muži mu rozuměli: Připravte se na smrt.

„Ano, to vypalování si opravdu můžeš ušetřit,“ zašeptal Roland Thomasovi.

Spolu se vydali hledat kněze, který je vyzpovídá a udělí jim rozhřešení za jejich hříchy.

18. května 1190, někde mezi královskými zahradami a hradbami Konye

Tak teď zemřu, pomyslel si Thomas. Teď a tady. Byl však příliš unavený a vyčerpaný na to, aby ho ta myšlenka vyděsila.

Nikdo z nich nevěděl, zda se švábskému vévodovi podařilo vzít útokem bránu do města, nebo zda padl a jeho oddíly byly pobity. Druhý bojový svaz byl od prvního odříznutý, obklíčen nespočetnými nepřáteli, jejichž bubny vířily a podporovaly vítězný pokřik.

Rytíři, už jich moc nebylo a většinou museli bojovat nezvykle jako pěšáci, se postavili do kruhu kolem císaře a vysokých duchovních. Biskupové, mezi nimi i Martin z Míšně, na sobě měli mešní roucha. Někteří z nich klesli na kolena a sepnuli ruce k modlitbám, jiní vztahovali ruce k nebi a prosili o pomoc.

Pouze Gottfried z Würzburgu, zkušený vojevůdce, seděl v plné zbroji na koni, ale i on měl na ramenou položenou štólu a vroucně se modlil.

Tak teď a tady, pomyslel si Thomas.

Jestlipak mu jedna z těch křivých šavlí usekne hlavu, nebo ho rozseká na kusy? Nebo ho zajmou a popraví? Nebo ho rozdupají koňská kopyta, až spadne ze sedla na zem zasažen šípem? Pokud zemře teď, podle biskupových slov si může být jistý spasením a věčnou blažeností duše. Na onom světě se setká s otcem.

To je útěšné pomyšlení, a zároveň poněkud zneklidňující. Jestlipak bude otec spokojený s tím, co syn dokázal udělat ze svého života? Vykonat opravdové hrdinské činy mu za tu krátkou dobu, co je rytířem, nebylo dopřáno. Matka bude plakat a Lukas jistě bude mít špatné svědomí. Třeba se dokonce kvůli němu pohádají. Tahle myšlenka mu při pomyšlení, že teď umře, vadila nejvíc. Možná by mohl přimět nějakého anděla k tomu, aby matce a Lukasovi vyřídil, že si nemají dělat žádné výčitky.

Bolavou levou rukou sevřel uzdu tak pevně, jak dokázal, a pravou pohladil Radomira po krku. Tak jsme to dopracovali, kamaráde! Stačilo ještě pár mil a mohli jsme zase být na křesťanském území, nejprve u Arménů, potom v Antiochii… Ale Bůh rozhodl jinak.

Přelétl pohledem po mužích, kteří seděli v sedlech nalevo a napravo od něj: Dietrich z Weißenfelsu, Roland, starý Gottfried, Wiprecht, Humfried z Auenweileru. Všichni upírali zraky na císaře, jako by očekávali zázrak.

Friedrich Štaufský, oslňující vládce, jenž vzdoroval všem protivníkům, dokonce i svému věku, železnou rukou držel pohromadě obrovské vojsko a dovedl je napříč několika zeměmi až sem, pokořil byzantského císaře a nyní se postavil do čela bojových oddílů, však zázrak neočekával.

„Položil bych život za to, kdyby mé vojsko bylo už bezpečně v Antiochii…“

Skutečně tohle vyslovil císař?

Je zřejmě nevyhnutelné, že tady teď všichni zemřou. Ale přece ne císař pomazaný Bohem! To je nemyslitelné.

Starý panovník se zachvěl. Rysy v tváři dosud poznamenané hlubokým dojetím ztvrdly. Vytasil meč, zvedl ruku do výšky a zvolal: „Kristus!“

Vedl koně vpřed a za ním se na jeho povel opět seřadili jezdci v těžké zbroji, aby vyrazili proti nepříteli, vstříc smrti.

Ve cvalu Thomas řval spolu s ostatními bojové heslo. Před očima se mu mihl otcův obličej a pomyslel si: Už jdu, otče!

Narazili na nepřítele a zarytě bojovali, smrt slavila krvavou žeň.

Výkřiky. Sténání. A mezi nimi křik ptáků.

Thomas by nedokázal říct, která část těla ho bolí víc, když konečně přišel k sobě. V hlavě mu dunělo, jako kdyby ho něco plnou silou udeřilo do hlavy a pravděpodobně tomu tak bylo. Levá paže ho pálila jak oheň. Ale v ohni měl celé tělo. Něco se mu bolestivě zavrtávalo do zad, kámen, jílec meče, zlomený oštěp nebo kus štítu?

Opatrně pootevřel oči a pohlédl přímo do pálícího slunce. Zároveň v něm prudce stoupala nevolnost. V bolestech se otočil na bok a zvracel. Bylo to spíš mučivé dávení, vycházela z něj jen žlutá žluč, protože několik dní nic nejedl.

Pak opět klesl na záda. Ten nepatrný pohyb ho stál poslední síly.

Jsem v nebi? přemítal.

Ale vlevo i vpravo slyšel muže, jak v jeho i cizím jazyce křičí, modlí se nebo klejí.

Je tedy v očistci? Opět otevřel oči a viděl modré nebe. Vedle něj ležela useknutá ruka. Zděšeně zvedl necitlivou levou paži, ne, jeho ruka je ještě na těle.

Pokusil se posadit, přestože věděl, že je to nebezpečné, dokud neví, kdo boj vyhrál. Obvykle totiž po bitvě procházejí bitevním polem pacholci a zloději, zabíjejí raněné nepřátele, okrádají je, nebo polomrtvé, o nichž se domnívají, že za ně získají výkupné, odvlečou s sebou.

Ale nedokázal se narovnat. Jen zahlédl, že daleko široko kolem něj je země pokrytá mrtvolami lidí i koní, posetá usekanými částmi těl a nasáklá krví. Pak se opět propadl do temnoty.

Jako z velké dálky slyšel volat své jméno, hlas pronikal mezi řvaním trpících mužů, kteří tu byli ponecháni smrti. Ale možná se mu to jenom zdá…

Když se Thomas opět vzpamatoval, neležel už na krví nasáklém, tvrdém poli, ale na něčem měkkém, jako na obláčku…

Je tohle teď nebe? Tělo mu však pořád ještě planulo jako v ohni očistce a hlava se mu div nerozskočila.

Nedokázal otevřít oči, opět slyšel důvěrně známý hlas a něco chladivého se mu přitisklo na čelo, na rtech pocítil kapky vody, které lačně olízl, a opět ho zavalila smrtelná únava.

„Probuď se! Slyšíš, probuď se!“

Hlas byl neodbytný a navíc mu někdo cloumal ramenem. Něčí ruka mu podložila záda a opatrně ho posadila.

„Musíš pít!“

Opět mu na rty dopadly kapky vody a spolu s nadějí na pití ho přiměly otevřít oči.

Jen pomalu mu rozum z mlhavých obrysů formoval obraz. Vedle něj stál Roland a držel mu u pusy pohár s vodou, z druhé strany seděl Rupert a díval se na něj se směsicí radosti a obav.

„Díkybohu! Však už bylo načase!“ zvolal s úlevou Roland. Přítel vypadal nějak jinak, skoro cize. Teprve po chvíli si Thomas uvědomil, proč tomu tak je: Roland nebyl ve zbroji, nýbrž měl na sobě světlý svrchní oděv, obličej měl umytý, beze stopy prachu a potu, vlnité hnědé vlasy učesané.

Thomas chtěl lačně vypít pohár, ale přítel mu jej po několika doušcích vzal. „Ne tolik najednou! Tvoje matka by mi jinak utrhla hlavu…“

Musím zůstat při vědomí, abych za chvíli dostal víc vody, pomyslel si Thomas. To za to stojí…

„Co se stalo?“ zachraptěl. „Jak to, že jsme… vyhráli?“

Protože vítězství bylo zřejmé. Jinak by tu neležel na měkké kožešině ve velké, světlé místnosti bohatě zdobené ornamenty a hedvábnými závěsy, ale v nejlepším případě v řetězech na podlaze žaláře.

Vzpomněl si, že mečem zabil asi čtyři útočníky.

„Zahnali jsme je na útěk. Měl jsi vidět císaře, toho snad řídil sám Bůh a vedl mu ruku s mečem! Bedřich Švábský zatím dokázal dobýt město a proniknout až k citadele,“ vyprávěl stručně Roland. „Druhý den se Kilič Arslan vzdal. To, že žiješ, je ostatně Rupertova zásluha. Nepovolil, dokud tě na bitevním poli nenašel a neodvlekl sem. Od té doby se nám nepodařilo tě probudit k vědomí. Ale teď se zase napij, pak se musíš rozhodnout…“

Roland mu opět přiložil ke rtům pohár a dovolil mu vychutnat si chladnou vodu.

Teprve pomalu Thomasovi pronikal do vědomí význam přítelových slov. O čem musí rozhodnout?

Roland jeho němou otázku pochopil.

„Máš horečku… a tvoje paže… vypadá hodně špatně. Za chvíli přijde felčar.“

„Ke mně žádný felčar nepřijde,“ odporoval Thomas unaveně. Nejraději by zase zavřel oči a spal.

„Když to rozkázal hrabě z Weißenfelsu, tak přijde felčar i k takovému nevděčníkovi, jako jsi ty,“ ujistil ho Roland s přátelským úšklebkem. „A hrabě mu důrazně kladl na srdce, aby si dal hodně záležet.“

Thomas pomalu začínal chápat, že si o něj dělalo starosti hodně lidí: Roland, Rupert, dokonce hrabě Dietrich…

Měl by jim poděkovat. Ale vypravil ze sebe: „Vytáhni mi rukáv. Chci ránu vidět!“

Rupert poslechl a opatrně zranění odhalil. Thomas okamžitě viděl, jak na tom je. Paže otekla do podoby neforemné hroudy, rána byla na okrajích černá a páchla. Felčar tedy přijde, aby mu paži odebral.

„Mezi našimi rodinami je jeden otevřený dluh,“ obrátil se sípavě k Rolandovi. „Chtěl bych, abys ho dneska splatil.“ Přítel pochopil, co Thomas myslí, a zasmušil se ještě víc. „Jsi si tím úplně jistý?“

„Ano,“ přisvědčil namáhavě Thomas. „K čemu žít, když bych nemohl oběma rukama bojovat ani obejmout děvče, které mě miluje?“

Rupert na něj tázavě pohlédl a Roland mu vysvětlil: „Jeho otec musel jednou mému otci přísahat, že od něj felčara s pilou odežene třeba mečem. Tenkrát jeho noha vypadala tak, jako teď Thomasova paže.“

„A váš otec zemřel?“ zeptal se s politováním panoš.

„Ne. Thomasova matka mu nohu zachránila. Vypálením rány a bylinkovými obklady. A jestli si to tvůj učitel ještě nerozmyslí, můžeš mu rozžhaveným nožem oplatit to, co on udělal pro tebe v byzantském lese.“

„Teď hned?“ zeptal se Rupert.

„Nemá smysl nic odkládat,“ rozhodl Roland. „Jdi a přines všechno, co k tomu potřebujeme.“

Rupert přikývl a vstal.

„Ten chlapec je opravdu obdivuhodný,“ poznamenal Roland, když panoš odešel. „Netáhl s ostatními hledat kořist, ale celou dobu seděl u tebe a čekal, až projevíš známky života. Hrabě Dietrich ho chtěl pasovat na rytíře, ale on zdvořile poděkoval za tu čest s tím, že raději počká, až mu ty předáš ostruhy.“

„Hloupej kluk,“ zašeptal Thomas a přinutil se k úsměvu. Ale panošova oddanost ho dojala.

„A ukořistili jste něco?“ zeptal se, aby se rozptýlil.

Roland se zašklebil. „Zlato, stříbro, drahokamy… asi sto tisíc hřiven stříbra. A především pšenici a ječmen, maso a sýr. Bude pro nás otevřen trh, abychom si mohli koupit koně, na hranice Kiličovy země nás bude doprovázet dvacet emírů a dalších knížat jako rukojmí naší bezpečnosti.“

Thomas se unaveně, leč s úlevou opřel o polštář. To byly dobré zprávy.

„Kdy se vydáme na další cestu?“ zeptal se.

„Zůstaneme tu dost dlouho na to, aby ses mohl zase udržet v sedle.“

„Nikdy jsi neuměl dobře lhát,“ s lehkou výčitkou namítl mladší přítel. Nemá-li umřít na otravu krve, musí mu někdo říznout hluboko do masa a odstranit všechno, co je nemocné. Pokud přitom nevykrvácí a přežije i vypálení, bude trvat celé týdny, než bude schopen držet uzdu. Natož se přitáhnout do sedla.

„Teď vypij tohle, a až budeš mít ošetření za sebou, seženu něco k jídlu. Dřív to nemá smysl,“ vyhnul se odpovědi Raimundův syn.

„Protože by bylo plýtvání krmit mrtvého? Nebo si myslíš, že bych to hned zase vrátil zpátky?“ pokoušel se o žert Thomas. „Protože jsme u nevěřících, tak se tu asi nedá sehnat ani víno, aby mi to trochu usnadnilo…“

„Nevytahuj se!“ usmál se Roland. „Jako kdybys teď dokázal snést víno!“

Rupert se vrátil a při pohledu na jeho průvodce Thomase přešla chuť žertovat. Panoš nesl pánev s rozžhaveným uhlím a za ním vešli felčar a malý mnich.

Thomas vytáhl zdravou ruku zpod kožešiny a pevně pohlédl do očí Rolandovi. „Mám tvé slovo? Bez ohledu na to, co on řekne?“

Roland zaváhal, pak přikývl a obrátil se k felčarovi. Nebyl to ten, s nímž se Thomas pohádal, nýbrž statný muž s mohutným čelem a pleší.

„Pilu na kosti tady potřebovat nebudete!“

„O tom vy nerozhodujete!“ odsekl felčar a přikročil k nemocnému, aby si zranění prohlédl. „Chce-li váš přítel přežít, musí ta paže pryč. Ale nedělejte si starosti, já jsem rychlý a v téhle práci nejlepší. Skoro každý třetí, kterému musím uříznout ruku nebo nohu, to přežije.“

Roland vstal a v kročil mu do cesty. „To je možné a blahopřeju vám k takovým úspěchům. Ale tady dneska paži nikomu řezat nebudete. Vyřezat nemocné maso a vypálit ránu musí stačit. Pokud to nepůjde jinak, převezmeme ten úkol my.“

Rupert souhlasně přikyvoval, třebaže nápadně zbledl.

„Kdyby se hrabě tak důrazně nezasazoval o vašeho přítele a neměl bych rozkaz svého knížete, abych splnil všechna přání raněného, na místě bych se otočil a odešel. Jinde je mě taky třeba, a navíc je moje práce oceněna,“ prohlásil dotčeně felčar.

Thomas si matně vzpomínal, že ho viděl u oddílů švábského vévody. Pořádal hrabě Dietrich o pomoc pro něj dokonce císařova syna?“

U felčara však zatím nad hrdostí zvítězila odborná zvědavost. „Myslím, že na tuhle práci mám lepší nůž,“ poznamenal a rozbalil plátěný uzel. Vytáhl úzkou, na první pohled velmi ostrou dýku z damascénské oceli, jak prozradil vzorek mramorování na čepeli.

Další dvě železa ve tvaru širokých lopatek vložil na pánev s rozpáleným uhlím a přikázal Rupertovi, aby je rozžhavil.

„Vyzpovídal jste se před bitvou?“ zeptal se raněného. Když Thomas přikývl, klidně pokračoval: „Od té doby jste asi vzhledem k vašemu stavu nemohl hřešit, takže můžeme začít.“

V bitvě jsem zabil lidi, pomyslel si stísněně Thomas. Jistě, byli to nevěrci a papež pravil, že zabít je je dobrý skutek. Ale měli stejně červenou krev jako já a řvali bolestí jako já. Nejistě pohlédl na malého mnicha, ten však nic nenamítal. Není tedy nutné, aby se Thomas ještě jednou vyzpovídal, přestože zabíjel a sám může každou chvíli umřít.

Felčar zkoumavě pohlédl na rytíře s hnědými kudrnami, který tu zřejmě má hlavní slovo, podvázal Thomasovi paži a požádal Rolanda, aby ji ze všech sil pevně držel.

„Teď je pravá chvíle na modlitbu,“ otočil se ranhojič k benediktinovi. Notker, ještě hubenější a zaraženější než obvykle, poklekl vedle lůžka nemocného.

„Pán při vás bude stát,“ zašeptal a sepjal ruce. Vyzval mladého rytíře, aby se s ním pomodlil Otčenáš.

Felčar se pokřižoval, a než se raněný nadál, řízl do masa. Opravdu pracoval rychle. Thomas supěl bolestí a pokoušel se dokončit modlitbu. Ale ještě horší bylo vypalování. Felčar teď raději požádal mnicha, aby převzal modlení sám, a Thomasovi vsunul mezi zuby špalík dřeva, aby si neukousl jazyk.

K úlevě všech operovaný brzy ztratil vědomí.

„Děkuju vám za vaši práci, mistře,“ promluvil Roland, když ranhojič skončil. V místnosti to páchlo spáleným masem a rytíř měl na čele krůpěje potu.

„Děkujte Bohu, a proste ho o záchranu svého přítele,“ odpověděl felčar, když převzal odměnu a uklízel své nástroje.

Thomase probudilo několik hlasů a palčivá žízeň. Teprve pak pocítil pronikavou bolest, připomněl si, co se událo, a polekaně zvedl hlavu, aby viděl, jestli paži ještě má.

Ještě než si s úlevou zase hlavu položil, byl u něj Rupert a podržel mu u úst pohár vody. Thomas se napil a konečně poznal hlasy mužů ve své blízkosti.

Znovu se marně pokusil usednout, ale hrabě Dietrich ho s úsměvem vyzval, aby zůstal ležet.

Thomas stísněně zamumlal: „Děkuju, že jste mi poslal toho ranhojiče.“

Stále ještě s úsměvem hrabě z Weißenfelsu odpověděl: „Tvoje matka by mi dala, kdybych připustil, aby ti ten řezník uřízl paži.“ A tvá sestra by se na mě podívala tak smutně, že by mi to srdce utrhlo, pomyslel si teskně. Ale hned pokračoval: „Všichni jsme rádi, že taky nepatříte mezi mrtvé.“

„Kolik mužů jsme ztratili?“ zeptal se Thomas s obavami.

„Příliš mnoho,“ zachmuřil se Dietrich. „Ale vy teď musíte zase nabýt sílu. Zítra opět přeložíme tábor do zahrad. Do té doby byste se měl na nohou udržet aspoň tak dlouho, abyste tady tomu statečnému mladému muži mohl předat rytířské ostruhy. Zasloužil si to.“

Rupert hlubokou poklonou poděkoval za pochvalu a vyšel z místnosti, aby pro Thomase obstaral něco k jídlu.

S ohledem na předcházející strádání, vysokou horečku a hlubokou ránu se Thomasovi druhý den ráno vedlo lépe, než se dalo očekávat. Možná mu pomohlo i pomyšlení, že beztak musí táhnout dál a předtím ještě chce projevit vděčnost a vyrovnat dluh u Ruperta.

Panoš a Roland se postarali, že dostal slepičí vývar, což mu připomnělo matčina slova, že to je nejlepší strava pro nemocné.

Kousek po kousku na Rolandovi vyzvídal podrobnosti všeho, co se odehrálo.

Při útoku ztratili několik tisíc mužů, kolik to bylo přesně nikdo neví. Mezi nimi však byli Wiprecht ze Starkau, Humfried z Auenweileru i starý Gottfried. Nepřítel však přišel o ještě větší počet bojovníků, a protože nikdo nepohřbil ani je, ani mrtvé obyvatele města, byl zápach rozkladu tak silný, že vojáci museli pustit palác i ostatní pěkně vybavené domy a opět se odstěhovat do královských zahrad. Tam se zítra bude konat trh a po dalších třech dnech vojsko potáhne dál, k moři do Kilíkie. Z říše arménských křesťanů je už jen skok do Antiochie, kde je po knížecím způsobu přijmou kníže Bohemund a císařův bratranec markrabě Konrad z Montferratu.

To jsou světlé vyhlídky, pomyslel si Thomas. Ale nedovedl si představit, jak se dostane až do zahrad, přestože se od Rolanda ke svému úžasu a radosti dozvěděl, že jeho hřebec je naživu. Než se dostanou na pobřeží, budou opět muset přejít vysoké horské hřebeny.

Opravdu nevím, co je horší, zda to, co jsem zažil, nebo to, co mě čeká, uvažoval vztekle a zároveň bezmocně. Ale možná to ani nechci vědět. Pane na nebi, jestli pro mě máš ještě nějaký úkol, dej mi, prosím, sílu!

10. června 1190 nedaleko Seleukeie na kilíkijském pobřeží

Lavina kamenů se s hlučným rachocením valila ze svahu a za ní se vznášel oblak prachu. Někdo zděšeně vykřikl a kolem Thomase proletělo cosi červeného.

V prvním okamžiku si myslel, že některý z mužů spadl a kutálí se po stráni dolů, aniž má možnost se někde zachytit. Pak rozeznal, že to byl štůček látky, několik loktů vzácné, purpurově červené látky, kterou si mnozí rytíři vezli jako kořist z Konye. Teď se pruh rozvinul a padal do hlubiny, kde se někdy na dně propasti zachytí na trnitých keřích. Bez ohledu, zda to měl být dárek pro matku či nevěstu doma, nebo zda chtěl majitel štůček vyměnit za stříbro či potraviny, teď už nebude k užitku nikomu.

Svah byl tak příkrý, že pochodový útvar se dávno rozpadl a každý se jen snažil, aby se nějak dostal ve zdraví dolů. Někdo zoufale udržoval rovnováhu, jiný chvílemi lezl po čtyřech. Těžce nemocné, kterých přibývalo, vytáhli nahoru na hřeben na kárách koně, ale dolů museli sestupovat sami, podpíráni pomocníky. Pro koně byl sestup těžký i bez zátěže, snadno se po něm pohybovaly leda horské kozy.

Vpravo od Thomase ve smrtelném strachu zařehtal statný hnědák, sjely mu nohy, upadl a řítil se do propasti. Při pádu se ještě několikrát otočil. Od rána viděl takto trýznivě umřít už víc než tucet koní a modlil se, aby Radomir byl dostatečně chytrý a silný a došel do údolí. Nevedl vraníka za uzdu, ale nechal ho, aby si sám hledal cestu. Sám se pravou rukou opíral o meč v pochvě a snažil se tak udržet rovnováhu, přitom pokud možno šetřil levou paži. A to teď mělo být všechno lepší!

Konečně zase byli na křesťanském území, v Arménském království v Kilíkii. Obyvatelé je přijali vlídně, pečovali o ně, kníže Leon jim poslal průvodce po horských cestách.

Z vrcholků hor už Thomas viděl cíl cesty, město Seleukeia na mořském pobřeží, jeho světlé domy a kostelní věže. Z výšky se mu zatočila hlava nad rozlehlostí a modří moře.

Ale křesťané v Malé Arménii byli chudí a přes veškerou snahu neměli dost jídla, aby mohli uživit vojsko. Slunce pálilo víc než kdykoli dřív a pohoří, jež museli překonat, aby se dostali na mořský břeh, bylo krkolomně strmé.

Ale aspoň netrpěli nedostatkem vody, kolem cesty se rozkládaly pastviny se šťavnatou trávou, a tak koně mohli obnovit své síly. Nikdo na ně neútočil a Jeruzalém byl odtud vzdálený už jen asi pět set mil.

Jestli dolů sejdu ve zdraví, za poslední peníze v prvním kostele zapálím svíci, sliboval si v duchu Thomas a hřbetem ruky setřel pot z čela. Pak se své myšlence málem zasmál.

Není přece zdravý. I kdyby se rána dobře zacelila, pravděpodobně už nikdy nebude moct levou paží pohybovat stejně jako dřív, a už vůbec s ní nebude schopen vládnout mečem. Pravděpodobnější však je, že nakonec bude buď muset využít ranhojičových služeb a dát si paži uříznout, nebo umře na otravu krve a horečku. Nebo na vedro, hlad a vyčerpání. Nehledě k tomu se někdy obával, že zešílí. V jeho divokých, horečnatých snech vyvstávaly stále se opakující obrazy: stříkala krev, padaly useknuté končetiny, viděl mrtvá těla v rozkladu, pole poseté mrtvolami, z nichž supi a podivně skvrnití psi rvali kusy masa z těl.

Obličeje mužů, které zabil, ho ve snech pronásledovaly. A v bdělém stavu ho pronásledovala vzpomínka na druhy, kteří za dlouhého pochodu zemřeli či padli v bitvách.

Další lavina kamení ho zahalila prachem. Někdo uklouzl, vezl se po svahu dolů, ale několik metrů pod nimi se mu podařilo zastavit.

„Vydržte, ten nejhorší kus je už za námi!“ zvolal známý hlas. Když vítr rozvál prach, poznal Thomas malého mnicha. Kupodivu mu zřejmě nečinilo obtíže ve vedru sestupovat z příkrého svahu.

Teď dokonce podával Thomasovi ruku.

Co jsem to za ubožáckého rytíře, když se mám opírat o mnicha, navíc o takového třasořitku, zastyděl se Thomas.

Než se vydali na cestu, důrazně odmítl Rupertovu nabídku, že mu na cestě dolů bude pomáhat. Od té doby své hrdosti již několikrát litoval.

Notker zřejmě uhodl jeho myšlenky, odvazoval cosi od provazu, kterým měl převázanou odranou kutnu a podával mu napůl plný měch s vodou.

„Jste nemocný, musíte pít!“ vyzval ho. „Ale za chvíli jsme dole. Pak si v řece zchladíte zraněnou paži, ve městě nás přivítá kníže a kostel nám poskytne odvahu a útěchu.“

Zřejmě tahle vyhlídka dodávala Notkerovi sílu. Jako kdyby zapomněl na svou nesmělost a zaraženost, dokonce se usmíval. Thomas potlačil hrdost a vděčně se napil vlažné vody. Svůdná myšlenka, jak si palčivou bolest zchladí ve studené řece, ho hnala k tomu, aby drobného mnicha následoval.

Na břehu čekal hrabě Dietrich, až se všichni jeho muži kolem něj shromáždí. Byla to sotva polovina rytířů, kteří vyjížděli z Prešpurku, přestože jejich počet zvýšil Rupert. Thomas dostal přiděleného nového panoše, chlapce, jenž předtím cestoval s Wiprechtem ze Starkau. Rupert převzal panoše po rytíři z Auenweileru a musel se vyrovnávat s tím, že najednou má udělovat rozkazy někomu, kdo mu byl ještě před několika dny postavením roven.

Naštěstí také Radomir a Rolandův štíhlý bělouš sestup zvládli a nyní se napájeli v řece.

„Voda je opravdu studená jako led,“ sděloval Thomas, jenž si při čekání na opozdilce ochladil paži v proudu.

Přestože bylo velmi bolestivé se zraněnou paží se vytáhnout do sedla, rozhodl se, že řeku překoná na hřbetě svého vraníka. Cítil se příliš slabý na plavání a také moc rozpálený, možná sluncem, možná horečkou.

S potěšitelnou myšlenkou, že si brzy odpočine, možná ve stinném domě na posteli a ne na zemi, se svěřil Radomirovi, jenž následoval bělouše hraběte Dietricha, a pomalu se mu klížily oči.

Z polodřímoty ho vytrhly zděšené výkřiky.

„Stůjte! Vraťte se!“ křičeli dva vysoce postavení muži z družiny biskupa Martina, která jela jako poslední ve skupině, a divoce mávali rukama.

Thomas se překvapeně ohlédl a viděl, že na konci průvodu něco není v pořádku. Muži nepokračovali v cestě, nýbrž se zastavovali v rychle rostoucím houfu a počínali si podivně.

Dietrich dal svým lidem znamení, aby obrátili. Tak rychle, jak jen bylo možné, se vraceli na břeh, kde se tvořil dav.

Ze všech stran jim zněla vstříc věta, kterou Thomas nedokázal přijmout a pochopit.

„Císař je mrtvý!“

Sesedli z koní, hrabě Dietrich přikázal svým lidem, aby čekali, a razil si cestu davem ke středu dění.

„Císař je mrtvý!“

„Proud ho strhl!“

„Ranila ho mrtvice!“

„Utopil se v řece!“

Nikdo přesně nevěděl, co se stalo, jen závěr byl vždycky stejný. Císař je mrtvý.

Thomasův rozum odmítal zprávu zpracovat.

Friedrich Štaufský, největší vládce křesťanského světa, vojevůdce, jenž ještě před několika dny vítězně vedl vojsko do bitvy, která nejprve vypadala beznadějně ztracená… muž, jenž povzneseně vzdoroval všem útrapám cesty…

Všichni kolem něj zřejmě smýšleli podobně. Císař nemůže být mrtvý! To je nemyslitelné. To by Bůh nedopustil!

Ale potom, jako nezadržitelná vlna, je znovu zaplavila věta potvrzující nepochopitelné.

„Císař je mrtvý!“

Jeden po druhém padali na kolena, mnozí se křižovali, jiní se modlili, hodně mužů plakalo. Thomas stál jako zkamenělý a čekal, že někdo tu strašnou zvěst popře, že někdo vysvětlí omyl.

Uplynulo půl dne, půl věčnosti, než se hrabě Dietrich vrátil a svým mužům, kteří na něj upřeli pohled plný zoufalé naděje, přiškrceným hlasem potvrdil nepochopitelné.

„Císař je mrtvý.“

Mezi čekajícími zavládlo zděšené mlčení.

„Velení s okamžitou platností převzal švábský vévoda,“ oznámil Dietrich z Weißenfelsu podivně ochraptěle. „Čtyři dny budeme držet smutek, pak odvezeme ostatky jeho otce do Antiochie, aby mohly být slavnostně pohřbeny. Kosterní pozůstatky povezeme do Jeruzaléma.“

Podrobnosti konečně všechny přesvědčily o tom, že děsivá zpráva není omyl ani lež.

„Bůh nás opustil!“ vykřikl někdo vzadu přeskakujícím hlasem. „Opustil nás! Naše hříchy jsou příliš těžké, proto Bůh nechce, abychom došli do Jeruzaléma!“

„Jsme ztraceni! Bůh nás opustil!“

Záhy ta slova zaznívala z mnoha hrdel: žalostně, zoufale, beznadějně, tesklivě.

Těsně vedle muže, jenž je zvolal jako první, vstal vysoký, statný rytíř.

„Křížová výprava skončila. Vracíme se domů!“ prohlásil dunivým, hlubokým hlasem.

Několik bojovníků v jeho okolí přikyvovalo a rovněž vstalo.

„Složili jste přísahu!“ křičel na ně rozčilený Dietrich. „Svatou přísahu, že Jeruzalém a kříž, na němž zemřel náš Spasitel, dobudete zpátky pro křesťanstvo!“

„Přísahali jsme císaři, že ho budeme provázet na křížovém tažení. Jako jeho leníci. Teď je císař mrtvý. Přísaha už neplatí,“ odporoval statný rytíř.

„Má pravdu. Výprava je bez vojevůdce ztracená,“ souhlasil rytíř se šedivým plnovousem a bílými vlasy.

„Máme vojevůdce, Bedřicha Švábského!“ trval na svém Dietrich nezvykle ostře.

„Třiadvacetiletého mladíka bez zkušeností, které člověk potřebuje, aby mohl vítězně vést vojsko do bitvy!“ namítl šedovlasý bojovník a jeho slova zněla spíš trpce než pohrdavě.

„Je synem svého otce císaře a v uplynulých měsících nejednou dokázal odvahu a bojovou zdatnost!“

Dietrich ta slova křičel. Thomas ho ještě nikdy neviděl tak rozčileného a neschopného se ovládnout. Bedřich a Dietrich, oba členové rady šedesáti, se věkem lišili jen o několik let, oba byli druhorození synové a v mnoha ohledech smýšleli stejně.

Ale všichni, kdo tu stáli, se cítili poraženi náhlým zvratem osudu. Přitom ještě před několika hodinami věřili, že jsou blízko cíle.

„Jdeme!“ zavelel statný rytíř a dal znamení svým mužům, aby ho následovali. „Pokloníme se císařovým tělesným ostatkům, pak pojedeme do města do přístavu a nasedneme na nejbližší loď, která nás odveze do Itálie.“

Dietrich stál se sevřenými pěstmi a beze slova. V obličeji se mu zračily smutek a odpor.

Nemůže cizincům, kteří nepatří pod jeho velení, zabránit, aby odešli. A věděl, stejně jako to věděl Thomas, že je mnozí budou následovat.

Je opravdu po všem?

„Já za svým slovem stojím. A důvěřuji Bedřichu Švábskému. Kdo z mých lidí a družiníků chce na počest mrtvého císaře pokračovat dál do Jeruzaléma, nechť tady čeká!“ Hrabě z Weißenfelsu vyzývavě pohlédl na své rytíře i panoše. „Chce-li někdo z vás odejít, tak ať jde teď hned! Na místě. Já potřebuju jen plně odhodlané lidi.“

Thomas bezradně pohlédl na Rolanda. Odchod pro něj nepřicházel v úvahu, v žádném případě. Cítil se příliš silně zavázán hraběti Dietrichovi. Ale je vůbec ještě nějaká naděje na úspěch? V tomto stavu, kdy jsou mnozí nemocní a slabí a bez velkého císaře Friedricha v čele?

Možná je to pravda. Možná je Bůh opustil. Ale co mají bez boží milosti dělat?

Thomasovi připadalo, že po císařově smrti už není na světě místo pro přátelský cit. Ve snaze čelit beznaději vstal a odvedl svého hřebce kousek stranou, k místu, kde bylo dost čerstvé trávy. „Ty za to nemůžeš, příteli,“ zašeptal a ponořil obličej do černé hřívy.

„Samozřejmě pokračujeme,“ okamžitě prohlásil Roland. „Jak jinak? Složili jsme přísahu křížových rytířů, nemůžeme se kousek před cílem prostě obrátit k návratu!“

Samozřejmě jako vždy dokonale rytířská odpověď, pomyslel si trpce Thomas a upřel strnulý pohled před sebe, aby se nemusel podívat na přítele. Ale z tebe se nestal mrzák, nevystavuješ se nebezpečí, že ztratíš spásu duše, protože jsi při zpovědi obelhal biskupa a stále znovu tě nezaplavují pochybnosti, zda to, co tady děláme, je správné!

Věděl, že je k příteli nespravedlivý. Roland prožil stejné útrapy jako on. Musel se vzdát dívky, kterou miluje, ztratil panoše, jehož smrt si klade za vinu, a přišel o svého koně. V bitvě dával v sázku život a jeho ošetřoval, když byl na smrt nemocný.

Proč nejsem tak zbavený všech pochybností jako ostatní? Protože oni měli víc času se rozhodnout, zda se křížového tažení zúčastní, ale nás dva sem osud zavál jako podzimní vítr opadané listy?

Proč nedokážu důvěřovat Bohu tak jako ostatní, jak to dělají, že se usmívají, i když umírají? Proč je ve mně tolik zneklidňujících otázek a dusivých pochybností, jaké Roland nikdy nepoznal?

Zdánlivě nesmyslnou smrtí císaře se Thomas cítil zrazený a opuštěný, Friedrichem Štaufským, Bohem a světem.

Slyšel, že se k němu někdo blíží, ale neohlédl se. Nechtěl nikoho vidět a s nikým mluvit, nedokázal se dál dívat do smutných, truchlících tváří bezradných mužů.

I kdyby to by nepřítel, který ho tady chce zabít, ani v nejmenším by ho to dneska nezajímalo.

„Vy se dohadujete s Bohem. To byste neměl,“ oslovil ho vyčítavě malý mnich. „Bůh je s vámi.“

Thomas se podrážděně otočil a setřel si slzy z očí. „Myslíš? A proč tedy tohle…,“ zvedl zraněnou paži, „a hlavně tohle?“ pohybem hlavy ukázal k místu, kde císaře vytáhli z řeky. „Bůh nás opustil.“

Unaveně se opřel o vraníka a zahleděl se na neurčitý bod v dáli.

„Vy jste opravdu nevěřící Tomáš,“ poznamenal Notker. Navzdory smutku mu teď po tváři přelétl rychlý úsměv.

„Císař jen odešel na věčnost a smí dlít u našeho Pána Ježíše. To je přece útěšné pomyšlení, ne? A my… Jaký boží úradek, který jsme dosud neodhalili, za tím vězí, to se dozvíme, jen když půjdeme dál.“

Léto 1190 v Míšeňské marce

Déle než tři měsíce už Lukas žil ve skrytu a opravdu by nedokázal vysvětlit, jak je možné, že dosud nebyl odhalen. Skoro celou dobu byl na cestách, aby našel nějaký záchytný bod, který by mu naznačil, kde je Marta. Přestože mu rozum napovídal, že je sotva ještě naděje najít ji živou, nechtěl se vzdát. Protože jestli je mrtvá, je to jeho vinou, kvůli jeho špatnému rozhodnutí.

Jeho první cesta z Freibergu vedla do Muldentalu. Nikoli přímo k Raimundovi, to by bylo příliš nebezpečné pro všechny. Pro případ nutnosti však měl s přítelem dohodnuté znamení, křídou namalovaný kříž na velkém hraničním kameni jeho vesnice. Potom odešel do chýše Divého muže.

Nemusel dlouho čekat a slyšel, jak se Raimund prodírá podrostem, a po chvíli ho s ulehčením objal. S manželem přišla i Alžběta.

„Máš vnučku,“ sdělila mu radostně a Lukasovi spadl kámen ze srdce.

Od přátel se dozvěděl, že Klára a Daniel odtud odjeli do Weißenfelsu, kde jim hrabě Dietrich před odjezdem do Svaté země slíbil útočiště v nouzi.

„Byli jsme k smrti vyděšení, když se tady objevila s bratrem a tou maličkou,“ vyprávěla Alžběta. „Porodila ji teprve dva dny předtím v lese, na útěku. Musela jsem trvat na tom, aby tady aspoň několik dní zůstali, než se Klára zotaví. Tak krátce po porodu se nemohla vydat na dalekou cestu, aniž by ji nehrozilo nebezpečí horečky rodiček. Trochu jsem jí pomohla, aby se zotavila. Beztak pro ni bylo hodně náročné usednout na tak dlouho do sedla.“

„Nikdo je tady nehledal?“ vyptával se Lukas, jehož velmi dojalo pomyšlení, že má vnučku, tedy přesně vzato nevlastní vnučku, ale to pro něj nebyl žádný rozdíl.

„Elmarovi lidé všechno prošťárali, když tě hledali, a byli velmi zklamaní, že tě tady nenašli,“ pokračoval Raimund a Alžběta vybalovala věci z koše. Stejně jako Marta má smysl pro účelnost, prolétlo Lukasovi hlavou. On by muži ve své situaci přinesl zbraň a možná něco na převlečení. Ale ženy zkrátka myslí na to nejdůležitější v životě. Vděčně ulamoval z čerstvého, voňavého chleba. Dlouho už chleba nejedl, protože se vyhýbal všem vesnicím a osadám. Na cestě se živil jen drobnými ulovenými zvířaty, která složil loveckým lukem.

„Daniel se ukryl tady v chýši a Kláru jsem vydávala za svou neteř a začala jsem se s nimi strašně hádat, když chtěli k rodičce,“ usmívala se Alžběta. „Protože všechno, co souvisí s porodem a dalšími ženskými záležitostmi je pro muže tajemné, odešli z komory rodičky a raději hledali tebe.“

Aspoň téhle starosti se zbavil.

„Kdy Klára s Danielem vyrazili?“ zeptal se.

„Včera,“ odpověděl Raimund. „Nemusíš si dělat starosti, dali jsme jim jako doprovod pár spolehlivých mužů, a jel s nimi i Paul, tvůj nejstarší. Nebezpečí, že si na něj Albrecht vzpomene a dá ho zabít místo tebe, mi připadalo příliš velké. Za pár dní musí být mí lidé zpátky. Tak se dozvíme, jestli tvé děti a vnučka dojeli na Dietrichův zámek živí a zdraví.“

„Měl bych jet za nimi. Ale nejdřív musím najít Martu. Nevíš, kde by mohla být?“ zeptal se Lukas a na okamžik zavřel oči, aby se vyzbrojil pro špatnou zprávu.

Raimund se zachmuřil. „Není po ní ani stopy, ani jediný záchytný bod, vůbec nic. Albrecht zuřil, že jsi zmizel ty. Ale když se Marta rozplynula do vzduchu, vypadal, že věří něčemu nadpřirozenému, a k tomu ještě ta kletba. A její zmizení nemohl připsat na vrub ani Hartmutovi, ani Geraldovi. A mně taky ne, přestože se o to pokoušel. Půl dne mě dost důkladně vyslýchali. Ale v krátkých přestávkách mezi ranami jsem je přesvědčil, že jsem na hradním vrchu neudělal jediný krok, při kterém by mě někdo neviděl či nepozoroval, a neustále jsem byl v úctyhodné společnosti, tedy té, kterou za úctyhodnou považují. Hartmut mi dal znamení, abych se držel stranou všeho, protože jsem byl velmi pečlivě sledován. Přesto jsem si lámal hlavu jak vás dva dostat ven. Překvapil mě, domníval jsem se, že je Albrechtův věrný stoupenec. Bůh buď jeho duši milostiv!“

Raimund se pokřižoval a Lukas v šeru polorozpadlé chýše stísněně pohlédl na přítele. Tak tedy i Raimund musel kvůli němu vytrpět muka.

„Trýznili tě moc?“ zeptal se provinile.

Přítel se jen lehce pousmál. „Díky Alžbětině péči se už zase můžu pohybovat jako člověk. Myslím, že za pár týdnů budu už i mečem vládnout jako dřív.“

Vyhrnul si rukáv a Lukas viděl, že má zavázanou paži.

„Byl u toho Elmar, a když pochopil, že na mě nic nemůže ušít, dal znamení, aby skončili. Je mu jasné, že nemůže všechny své rytíře dát popravit nebo umlátit k smrti. To by pomalu i jeho nejvěrnější přívrženci začali uvažovat, jestli raději nemají vzít nohy na ramena. Rozhodně je Albrecht zřejmě přesvědčený, že tvoje žena opravdu umí čarovat, a to na něj hodně doléhá.“

Alžběta se vmísila do hovoru. „Pojďte ven z té temné chatrče, chci se podívat na Lukasova zranění ještě za denního světla.“

Muži bez odporu vstali a vyšli za ní ven na malý palouček. Lukas bolestí stiskl zuby, když mu opatrně odlepovala od těla spodní šat. Alžběta při pohledu na zranění syčivě vdechla. „U všech svatých… nejvyšší čas, aby to někdo ošetřil,“ poznamenala a stěží zadržovala slzy.

Lukas nechtěl, aby ho litovala, podle jeho názoru si to nezasloužil. Připadalo by mu přiměřené, kdyby mu vyčítala, že kvůli němu musel trpět i její manžel.

„Co je s Geraldem?“ zeptal se, aby odvrátil rozhovor od sebe.

„Zůstal maršálem. Ale v nejbližší době bude muset splnit pár hodně nepříjemných úkolů, aby Albrechtovi dokázal svou naprostou oddanost. Myslím si, že je provede bez mrknutí oka. Ale co teď hodláš udělat ty? Chceš se taky vydat na Weißenfels?“

„Zůstane tady, dokud se mu nezahojí rány,“ přísně odpověděla Alžběta místo Lukase. Její tón mu bolestně připomněl Martu, když pečovala o nějakého netrpělivého nemocného.

„Postupem času jsme tady ukrývali celou tvou rodinu: nejprve Thomase, potom Kláru a Daniela a teď jsi tu ty. Je to pro tebe nejbezpečnější místo.“

Lukas jí byl vděčný, že se nezmínila, jak se tu kdysi ukrýval Christian, když ho osvobodili z Randolfova vězení a Marta ho ošetřovala a léčila.

„Nemůžu teď odjet z marky,“ prohlásil rozhodným tónem. „Musím hledat Martu, všude, kde by se mohla objevit. Možná u Hedviky v Seußlitzu nebo u mého bratra. A pokud vám nepošle zprávu, tak možná dá vědět Freiberským. Kovářův syn Guntram se vrací na hradní vrch a bude mít oči i uši otevřené. A páter Hilbert si chce v Míšni najít místo písaře. Možná někdo z nich něco zjistí. Kromě toho ještě hrozí Albrechtovo kořistnické tažení na Freiberg. Možná bych proti tomu mohl něco podniknout.“

Škubl sebou, protože mast, kterou mu Alžběta nanášela na ránu, pálila jako oheň. Ale brzy cítil úlevu a byl rád, že se zase může obléknout.

„To nemůžeš!“ varoval ho Raimund. „Ostatně to byla jen záminka jak tě přimět, abys odmítl vykonat rozkaz. Měl bys zatím zůstat tady. Můžeme na všechna ta místa, o nichž ses zmínil, poslat nenápadného člověka, aby získal nějaké zprávy. Je prostě moc nebezpečné, když se teď budeš projíždět krajem.“

„Ne!“ tvrdě odmítl Lukas. „Musím ji hledat! Sám jsem se dostal do bezpečí a ji jsem nechal na holičkách. Teď si tady nemůžu klidně odpočívat a čekat, že se stane zázrak.“

„To je to nejhloupější, co jsem kdy od tebe slyšel!“ odporoval stejně tvrdě Raimund. „Nepomůžeš jí, když se necháš zabít. Pokud vůbec ještě žije, k čemuž jí dopomáhej Bůh.“

Chvilku všichni mlčeli. Ozýval se jen sojčí křik a někde ťukal do stromu datel.

„Skoro se neodvažuju doufat, že ještě žije,“ přiznal stísněně Lukas. „Ale dokud nemám jistotu, tak ze země neodejdu. Teď stejně nemůžu odjet na Weißenfels, jen bych tím ohrozil děti. Chceš-li mi opravdu pomoci, vezmi s sebou mého ryzáka a přiveď mi nenápadného, spolehlivého koně. Věci na převlečení mám s sebou, budu se moct k vesnicím a osadám přiblížit nenápadně. Možná bych si měl oholit vousy.“

„Přijdeme pozítří s koněm, jakého požaduješ, a přineseme ti potřeby na holení,“ slíbil Raimund. „Do tě doby tady zůstaneš a hleď se ze svých zranění trochu zotavit.“

„Zítra, přijďte, prosím, zítra,“ žadonil Lukas. „Nemůžu to vydržet jen tak tady sedět a nic nedělat, když nevím, co je s mou ženou!“

Od chýše Divého muže se Lukas druhý den vydal k mladšímu bratru Jakubovi. Všichni se domnívali, že bratři jsou znepřátelení od té doby, kdy otec dědictví, jež patřilo Lukasovi, předal mladšímu synovi, protože Lukas se odmítl oženit s dívkou, kterou pro něj vybral. Tou svatbou chtěl otec uzavřít spojenectví se svým sousedem. Lukas však nemohl nemilované nevěstě odpustit, že vydala Martu církevnímu soudu. Raději se vzdal dědictví, než by se oženil se zrádkyní.

Ve skutečnosti byli s bratrem trochu nejistí spojenci. Úplně pevně Lukas Jakubovi nevěřil. V těžkých dobách, jaké teď nastávají, se mladší bratr pravděpodobně bude snažit držet od všeho stranou.

Ale teď není čas na pochybnosti. Lukas nemá co ztratit, jenom svůj život, na kterém mu právě teď příliš nezáleží. Možná Marta hledala útočiště u Jakuba proto, že by ji pravděpodobně nikdo nehledal u švagra, který si tak vědomě a očividně udržuje od bratra odstup.

Přesto nejel na bývalou otcovu usedlost přímo, ale nejprve zamířil k odlehlé pastvině, kde dřív dožívali staří koně, kteří už nedokázali nést rytíře v brnění.

Měl štěstí. U koní byl nejstarší stájový pacholek, muž, jenž ho jako první vyzvedl do sedla, když byl Lukas ještě malé dítě. Stařec byl rodině věrně oddaný a jistě ho nezradí. Pravděpodobně ani neví, co se v Míšni událo.

Lukas se tedy přestal krýt a jel přímo k pastvině. Starý Frieder zvedl hlavu a usilovně mrkal, pravděpodobně ve svém věku už moc neviděl. Ale když ho poznal, užasle se na něj zadíval. „Mladý pan Lukas!“ zvolal dojatě. Pak si uvědomil, že Lukas už dávno není mladý pán, a rozpačitě se zajíkal.

Lukas ho jen stěží uklidňoval. „Prosím tě, vyřiď mému bratru, aby sem přišel. Ale jenom on. Nikdo jiný se nesmí dozvědět, že tu jsem. Zatím dohlédnu na koně. Můžu se na tebe spolehnout?“

„Samozřejmě, pane,“ ujistil ho pacholek horlivě a nenápadně si otřel z očí slzy. Naklonil hlavu ke straně a tázavě pohlédl na syna svého starého pána. „Vy jste zase v těžkostech, že jo? Kdybyste jen poslechl a byl aspoň trochu opatrný!“

„Teď není čas na strach,“ opáčil Lukas bez nějakého dalšího vysvětlování.

Stařec starostlivě pokýval hlavou a šouravým krokem odcházel, jak nejrychleji dokázal.

Lukas sesedl a zamířil ke starému hnědákovi, kterého znal ještě z mládí. Hřebec k němu přiběhl a přátelsky mu položil hlavu na rameno. Oba jen bezcílně bloumáme po světě a čekáme na řezníka, pomyslel si rytíř.

Jakub se objevil překvapivě brzy, na drahém, krásně rostlém bělouši.

Majitel panství, jak má být, pomyslel si trpce Lukas a znovu si uvědomil, jak byl jeho otec bohatý a jak bohatý teď mohl být on, kdyby se dědictví nevzdal. Ale netruchlil po penězích ani pozemcích. Jeho život s Martou ve Freibergu byl naplněný, polekaně se přistihl, že už o ní přemýšlí v minulosti.

To nesmím! pokáral se v duchu přísně. Nebo by se myšlenka mohla stát skutečností.

„Není od tebe moc chytré jezdit sem,“ přivítal ho bratr, aniž sesedl z koně. Lukas okamžitě pochopil, že od něj příliš očekávat nemůže.

„Nedělej si starosti, hned zase budu pryč,“ uklidnil bratra chladně. „Neviděl mě tu nikdo kromě starého Friedera. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli ti náhodou moje žena neposlala nějakou zprávu, a jak se daří mému synovi a tvému prvorozenému.“

Mladý Jakub byl jeho panoš, dokud se bratr nerozhodl vzít ho z Lukasovy domácnosti, kterou Albrecht nemohl vystát.

„Chlapcům se daří dobře. A dařilo by se jim ještě líp, kdybys je svým příjezdem neohrožoval,“ osopil se na něj Jakub.

„Ty seš hned podělanej strachy!“ odsekl Lukas, který už měl vztek. „Nebudu tě zdržovat déle než na dobu odpovědi na mou otázku: Slyšel jsi něco o mé ženě?“

„Neslyšel,“ odpověděl stroze Jakub a prudce trhl uzdou, protože jeho hřebec vycítil jezdcovu podrážděnost a neklidně přešlapoval. „A je mi jí opravdu líto, budu se za ni modlit. Ale teď bys odtud měl zmizet, než přivoláš nebezpečí na mou rodinu. Ani netušíš, jak bylo těžké mého nejstaršího někam dostat jako panoše poté, co jsem ho vzal od tebe. Chce ho přijmout Giselbert, ale nesmíme se ničím provinit. A jen dokud nejsem ničím podezřelý, je u mě tvůj syn v bezpečí. Na to bys neměl zapomínat.“

„Bylo by ti milejší, kdybych si ho vzal s sebou?“ zeptal se Lukas a zvažoval možná pro a proti.

„Aby taky vedl život psance?“ odfrkl pohrdavě bratr. „Raději ho nech u mě. Beru ho jako syna, je to pro něj to nejlepší.“

Pravděpodobně ano, aspoň do té doby, než odjedu z marky, v duchu souhlasil Lukas. Měl bych být bratrovi vděčný a nezahrnovat ho výčitkami. Dokonce má pravdu. Čím víc se Jakub novým pánům zavděčí, tím bezpečnější to bude u něj i pro mého syna. Nemůžu mu mít za zlé, že chce ochraňovat svou rodinu. Měl jsem udělat totéž. Ale svou bezmeznou sebedůvěrou a přeceňováním svých schopností jsem dosáhl jen toho, že moje žena je pravděpodobně mrtvá, můj nejstarší nevlastní syn na válečném tažení s velmi nejistým koncem, má nevlastní dcera musela porodit své první dítě pod širým nebem v temném lese a já se bojím o život svých synů.

„Neříkej mu, že jsem tady byl,“ požádal bratra téměř smířlivým tónem. „Hnala mě sem k tobě jen zoufalá naděje, chápeš mě? Kdyby ses něco dozvěděl o Martě, byl bys tak hodný a poslal zprávu kněžně Hedvice? Pak už mě nikdy neuvidíš a můžeš se v klidu starat o své panství.“

O svých pomocnících ve Freibergu se Jakubovi nezmíní, natolik mu nedůvěřuje. Proti Hedvice se nikdo neodváží něco podniknout. A on k ní beztak bude muset jet. Možná je Marta u ní. Je to v podstatě jeho poslední naděje.

„Určitě to udělám,“ slíbil Jakub bezmála rozpačitě. „Bůh tě ochraňuj, bratře!“

„Tebe taky,“ odpověděl Lukas a obrátil koně.

Hrad Seußlitz, Hedvičino vdovské sídlo, které jí Albrecht přidělil, byl jeho dalším cílem. Objížděl Míšeň velkým obloukem a daleko před městem se dal přívozem převézt na druhou stranu Labe. Předtím se převlékl z rytířského oděvu do prostého oblečení, které mu dal na cestu Gerald, a vlasy dlouhé po ramena, jak je nosí rytíři, si svázal a skryl pod kuklu. Celou cestu přemýšlel, jak by mohl nepozorovaně navázat spojení se starou markraběnkou. Její hluboce nedůvěřivý syn ji obklopil svými lidmi, kteří ho zpravují o každém jejím kroku.

Lukasovi hrozilo velké nebezpečí, že někdo z nové hradní posádky, sestavené především z míšeňských stráží, které ho dost často vídaly, v něm pozná nejhledanějšího muže markrabství.

Noc opět strávil v lese. Nocleh v hostinci pro něj byl příliš nebezpečný, protože část stráží tam po službě nepochybně zajde něco vypít a zahrát si kostky.

Po delší úvaze se rozhodl, že meč a drátěnou košili neschová v lese poblíž hradu. Je velmi pravděpodobné, že dojde k boji, a nechce se dát zabít jako bezbranný člověk.

Vyjel tedy s plnou zbrojí ke hradu a vyhledal si místo, odkud mohl nepozorovaně sledovat bránu. Brzy nastal okamžik, v nějž doufal. Mladá děvečka, asi desetiletá dívka, vyšla s prázdným košem z brány.

Vyjel z úkrytu a postavil se jí do cesty. Děvče k němu polekaně vzhlédlo.

„Je u vás na hradě služebná jménem Zuzana, pihatá s blonďatými vlasy?“ zeptal se přísně.

„Kněžnina komorná? Ano, urozený pane,“ udiveně odpověděla dívka.

„Tak jí vyřiď, aby dneska v poledne přišla k řece. Její paní se na ni proto zlobit nebude a na tebe taky ne. Pověz jí, že pro ni mám důležitou zprávu od její přítelkyně, která umí léčit.“

Děvčátko bylo příliš mladé a vyděšené, aby přemýšlelo, proč rytíř posílá vzkazy komorné. Zuzana se dovtípí, že jde o Martu, a přijde.

„Ano, pane, vyřídím jí to,“ odpověděla maličká a hluboce se uklonila. Pak se na něj ještě jednou tázavě podívala, a když ji cizí rytíř déle nezdržoval, odběhla.

Lukas se opět ukryl z dohledu hradní stráže. Teď zase musí čekat a nic na světě ho tolik neskličuje.

Zuzana opravdu v poledne přišla k řece, s košem plným prádla jako záminkou. Lukas se ujistil, že ji nikdo nesleduje, a vystoupil z úkrytu.

Zuzana, když ho spatřila, zajásala. „Já věděla, že ještě žijete! A kněžna si tím byla taky úplně jistá. Co je s vaší manželkou? Je v bezpečí?“

„Doufal jsem, že se možná skrývá tady, nebo že o ní Hedvika má nějakou zprávu.“

Zuzana zarmouceně zavrtěla hlavou. „Ne, nic jsme o ní neslyšely.“ Vzápětí ale opět ožila. „Měl byste přijít ke kněžně. Jsem si jistá, že víte leccos, co jsme se nedozvěděly, a naopak my máme pro vás taky lecjakou novinku.“

Lukase ani v nejmenším nepřekvapilo, že Hedvice navzdory odloučenosti a nepochybně přísnému dohledu skoro nic neujde.

„Nedostanu se do hradu, poznali by mě,“ odmítl. Odvážil by se toho, kdyby tam byla Marta, nebo aspoň zpráva od ní. Ale takhle nemá smysl dávat život v sázku. Důležitější pro něj je pokračovat v hledání.

Zuzana na něj šibalsky pohlédla a usmála se. „Veliteli hradních stráží můžeme důvěřovat. Povím kněžně, že jste tady, a on to zařídí tak, aby za soumraku v bráně drželi stráž jen muži, kteří vás z Míšně neznají. Bez plnovousu stejně vypadáte úplně jinak. Až dneska večer vyjdu z brány a budu se rozhlížet, jako že někoho hledám, bude to pro vás znamení, že můžete klidně vejít dovnitř. Potom vás bezpečně odvedu ke kněžně. Bude mít velkou radost, až vás uvidí.“

Zuzana se sklonila, namočila několik utěrek z koše do řeky, aniž se namáhala je také vyprat, a s košem mokrého prádla se vracela.

Hedvika ho přijala velmi srdečně. „Doufám, že jste se aspoň trochu zotavil z toho, co s vámi přikázal dělat můj příšerný syn. Zprávy, které jsem dostala, byly hrozné. Každý den jsem se modlila za vás a vaši ženu, a za spásu duše vašeho zetě.“

„Děkuji, Výsosti. Mně se daří dobře, mé děti jsou v bezpečí. Ale nemám ani nejmenší tušení, co se stalo s mou ženou poté, co ji uvrhli do žaláře. Starost o ni mě div nezabije.“

„To si dovedu představit,“ přikývla Hedvika starostlivě. „Je mi hluboce líto, že vám v té věci nemůžu pomoci. Hned jakmile jsem se o té hrozné události dozvěděla, pokusila jsem se o leccos, abych ji zachránila. Měla jsem už několik mužů odhodlaných jít do toho. Ale potom najednou zmizela…“

Lukas na bývalou markraběnku užasle zíral. Věděl, že je to velmi chytrá žena a jistě stále ještě má na míšeňském hradním vrchu dost tajných spojenců. Ale jak se o tom všem mohla tak rychle dozvědět, a navíc se ještě o něco pokoušet?

Hedvika s lehkým úsměvem odpověděla na jeho nevyslovenou otázku. „Zdejší velitel hradní stráže je mi z důvodů, o nichž nechci mluvit, věrně oddaný. Je pověřen úkolem mému synovi pravidelně hlásit, že tady nekuju žádné pikle, a každé cesty do Míšně využije k tomu, aby pro mě získával nové zprávy.“

„Jste si jistá tím, že mu opravdu můžete důvěřovat?“ otázal se překvapeně Lukas.

„Úplně jistá. Jinak byste si teď tady se mnou nepovídal, ale vlekli by vás po nádvoří na popravu.“

To byl přesvědčivý důkaz, třebaže Lukas si nedokázal najít vysvětlení, leda to, že Hedvika je i v padesáti letech krásná, velmi zvláštní a oslňující žena.

Velitel hradní stráže ho dovedl do Hedvičiných komnat a na nic se neptal. Teď tady seděl, společnost jim dělala jen Zuzana, nalévala víno a přinesla na stříbrném podnose různé lahůdky.

„Kromě toho mám ještě jednoho zvěda, jenž se pravidelně pohybuje mezi Míšní a Seußlitzem, není to nikdo jiný než náš společný přítel Ludmillus,“ svěřovala se mu Hedvika s úsměvem. „Objevil se v Seußlitzu záhy poté, co mě sem dal můj syn odvézt, a nejen písněmi, ale i spoustou všelijakých novinek se stará o to, aby mi tady nebyla dlouhá chvíle. Jezdí teď od hradu ke hradu a všude nenápadně pátrá, zda by se něco dozvěděl o osudu vaší ženy. Jak vidíte, nejste na to hledání sám. A dokud spolehlivě nevíme, že je mrtvá, nepřestaneme ji hledat.“

Hluboce dojatý Lukas se poklonil. „Ani nedokážu slovy vyjádřit, jak jsem vám vděčný,“ vypravil ze sebe. I za to, že jste se nevzdala naděje… přestože už sotva nějaká naděje zbývá.“

„Vždycky zbývá naděje,“ odporovala Hedvika. „Jen se člověk nesmí nechat ničím zadržet, musí po každé porážce vstát a jít svou cestou dál, třebaže utrpěl těžké rány.“

Vlídným pohybem ruky ho vyzvala, aby se obsloužil z mísy a vzal si skvěle kořeněnou pečeni nebo ovoce naložené v cukru.

„Co teď zamýšlíte udělat?“ zeptala se ho, když jedl. „Nejlepší by bylo, kdybyste zůstal tady a vyčkal, až se něco dozvíme.“

Lukas zdvořile poděkoval za nabídku. „Nemůžu někam zalézt a prostě čekat. Se svými spojenci ve Freiburgu jsem se domluvil, že se každé dva týdny sejdeme v jednom úkrytu před městem. Kdybyste tedy pro mě měla nějakou zprávu, bylo by nejlepší, kdybyste ji poslala ke kováři Jonasovi, městskému radnímu. Nebo Raimundovi z Muldentalu. To je nejméně nápadná cesta.“

Hedvika na něj soucitně pohlédla. „Opravdu chcete na neurčitě dlouhou dobu vést život bezprávného psance, který je stále na útěku? Kromě toho je pro vás velmi nebezpečné pohybovat se tak blízko Freibergu. Jak jsem slyšela, vaše místo na freiberském hradě dostal Randolfův syn a také se usadil ve vašem domě. Jako odměnu za to, že se tehdy v Döbenu postavil proti mému manželovi.“ Při těch slovech jí v hlase znělo pohrdání. „Dávejte si na něj pozor! Je zákeřný, pomstychtivý a navzdory svému mládí má čich na donašeče a lidi ochotné ke zradě.“

„Já vím,“ přikývl trpce Lukas. „Koneckonců jsem znal jeho otce. A taky jeho poručníka.“

Potom se odvážil položit otázku. „Máte také nějakou zprávu o císařově válečném tažení? Žije ještě hrabě Dietrich?“

„Vzhledem k velké vzdálenosti už dlouho žádné zprávy nedošly,“ povzdychla si Hedvika a přejela rukou přes oči. „Můžeme se za ně jen modlit.“

Pak pohlédla Lukasovi zpříma do obličeje. „Co uděláte, když najdete svou ženu? V Míšeňské marce nemůžete zůstat, dokud v ní vládne Albrecht.“

„Nejprve pojedeme do Weißenfelsu, abychom viděli svou vnučku,“ odpověděl Lukas a ta představa ho naplnila radostí.

„Kláře, Danielovi a malé Anně se daří dobře, aspoň pokud vím,“ překvapila ho Hedvika opět s úsměvem.

Má spojence opravdu všude, pomyslel si s obdivem Lukas. Ale na druhou stranu by ho spíš udivilo, kdyby nebyla tajně ve spojení s osazenstvem hradu svého mladšího syna.

„A pak si budu hledat nového pána. Možná odejdu do Durynska k falckraběti Hermannovi, jenž tam vládne v době, kdy jeho bratr je na cestě do Svaté země. A opravdu nemá důvod se spojit s Albrechtem.“

Léta už trvají spory mezi Wettiny a Ludvíkovci, roznícené i tím, že Oto získal území v Durynsku.

„Durynsko bych vám také navrhla,“ přikývla spokojeně Hedvika. „Přemýšlím už o době, až se Dietrich vrátí domů. Musíme počítat s tím, že pokud se vrátí ze Svaté země, Albrecht na něj zaútočí. Durynský lantkrabě, nebo jeho bratr Hermann, dokud bude Ludvík v Outremeru, by byl možným Dietrichovým spojencem proti Albrechtovi. Je to rozumná volba, neboť zaútočí-li Albrecht, zcela jistě vtáhne do války i část Durynska. Byla bych vám zavázána, kdybyste tu možnost opatrně mým jménem prozkoumal. Ludmillus s vámi bude ve spojení. Falckrabě Hermann je velkým milovníkem pěvců a básníků, jistě ho rád uvítá na hradě Wartburg.“

Lukas okamžitě souhlasil a Hedvičina předvídavost na něj opět udělala velký dojem. Ale nejprve musí najít svou ženu, trval na svém.

„Svou kletbou nahnala mému mocí posedlému synovi pěkný strach,“ sdělovala Hedvika. „Mí zvědové vykládají, že nehledě na své první krvavé dny při převzetí vlády je velmi rozrušený.“

Doufám jen, že za to Marta nemusela zaplatit životem, pomyslel si trpce Lukas a na okamžik zavřel oči, protože se obával, že Hedvika v nich uvidí jeho zoufalství.

„Vy jste úplně vyčerpaný,“ prohlásila markraběnka. „Opravdu chcete už zítra zase odjet? Tady byste byl v bezpečí, aspoň pár dní byste si odpočinul a nabral síly.“

Lukas zavrtěl hlavou. „Musím vyjet zítra brzy ráno, abych byl večer na domluvené schůzce u Freibergu.“

Hedvika se k němu ustaraně naklonila. „Je něco, čím bych vám mohla nějak pomoci? Potřebujete něco? Zbraně? Koně? Muže? Stříbro?“

„Děkuji, ne,“ odmítl Lukas. „Už jste pro mě udělala tolik. Prosím, dejte dál pátrat po mé ženě, to je největší pomoc, jakou mi můžete poskytnout. Přísahám, že v Durynsku udělám pro vašeho syna všechno, co bude v mých silách.“

Hedvika dala Zuzaně znamení, aby Lukase odvedla do komory pro hosty.

Když odešli, zaklepal velitel hlavní stráže na dveře a vešel. Samozřejmě věděl, kdo byl ten tajemný host.

„Opravdu věříte, že jeho žena je ještě naživu?“ dovolil si opatrnou otázku.

Hedvika teď stála u okna. Úsměv z tváře jí zmizel a vypadala velmi nešťastně.

Zažila Christianovo zoufalství, když Marta už jednou zmizela, Martinu bolest po Christianově smrti a teď musí přihlížet, jak se do zoufalství propadá Lukas. Ji v životě tak vášnivě miloval jenom jeden muž. A po smrti Dietricha z Landsbergu ztratila všechnu naději na štěstí.

„Teď jsou zlé časy pro milující,“ poznamenala smutně. „Máte se svou pochybností pravdu. Kdyby Lukasova žena ještě žila, určitě bychom se o ní něco doslechli. Láme mi srdce, když vidím jejího rytíře tak trpět. Je to čestný, statečný muž. Ale obávám se, že bude další obětí mého pomstychtivého syna. Věčně se skrývat nemůže.“

„Můžu pro vás něco udělat, Výsosti?“ zeptal se velitel stráží a myslel tu otázku vážně, stejně vážně jako vždycky.

Hedvika zaváhala, pak na něj pohlédla. Má opravdu zajít tak daleko? Ohrozit všechno, co její život tady na Seußlitzu činí snesitelným?

„Cítím se… osamělejší než kdykoli dřív v životě… když se musím dívat na tenhle smutný příběh lásky,“ přiznala. „Byl byste tak hodný… a na chvilku mě objal… jako věrný přítel?“

Po prvním okamžiku radostného překvapení k ní muž přistoupil. Položil jí ruce na ramena tak opatrně, jako by ji mohl rozbít nebo poplašit. Když nic nenamítala, přitiskl ji k sobě.

Hedvika zavřela oči a vychutnávala si oporu a útěchu pevného objetí. Jen stěží potlačovala slzy. Jak dlouho tohle postrádá! Uplynulo šest let od smrti jejího milence a v manželství s Otou nepoznala jediný něžný dotek.

„Prosím, řekněte mi, jestli vás smím dál držet, nebo mě pošlete pryč,“ zašeptal ochraptěle voják.

„Zůstaňte,“ zaprosila Hedvika. „Držte mě pevně a už mě nikdy nepusťte!“

„Tak dlouho, jak si budete přát,“ odpověděl tiše. Přitiskl ji k sobě pevněji, a když nic nenamítala ani nenaznačila, že se chce z něžného objetí vymanit, dodal si odvahy k tomu, o čem celé noci snil. Jemně ji políbil na krk, slíbal jí slané slzy z tváří a nakonec ji líbal na ústa. Když polibek opětovala, věřil, že je nejšťastnějším mužem na světě. Vzal její hlavu do dlaní a šeptal jí milostná slůvka, až znovu splynuli ve vášnivém objetí.

Novinky z Freibergu

Lukas se opět setkal s jedním z přátel a důvěrníků v opuš těné šachtě u Freibergu. Tentokrát přišel hornický kovář Karel, který ani nemusel procházet městskou bránou, ale jakmile se snesl soumrak, nenápadně odešel ke štolám.

Každé dva týdny teď chodil pouze jeden spojenec, aby zbytečně nevzbudili podezření, a sděloval mu novinky z města. Dosud nikdo neobjevil po Martě žádnou stopu. Novinek však bylo mnoho, ale mezi nimi jen málo dobrých. O Martině osudu se nic nevědělo a její jméno se ve městě nesmělo vyslovit, stejně jako Lukasovo.

Karel jako vždy s sebou přinesl balíček zásob. Lukas posté přemítal, jak těm lidem kdy oplatí všechno, čeho se pro něj odvažují, i to, jak velkoryse se s ním dělí o svůj skromný majetek.

Hedvika mu při loučení dala hodně stříbra. Chtěl odmítnout, ale trvala na tom, aby si peníze vzal. „Často se stříbrem dosáhne víc než zbraní. Možná budete jednou peníze potřebovat jako úplatek, abyste osvobodil svou paní, nebo si vykoupil možnost útěku,“ pravila. „Jsem vám a vaší ženě velmi zavázaná, můžete stříbro opravdu bez váhání přijmout.“

Ale ani Karel, ani kdokoli z jeho spojenců by teď od něj nevzal ani fenik. Jonas nechtěl ani peníze za meč, přestože na něm dlouho pracoval a teď se musí se svou velkou rodinou nepochybně omezovat. Chtěl však s placením počkat do dne, kdy bude konečně vyjasněn Martin osud.

Karel tentokrát přinesl z města zlé zprávy.

„Albrecht Freiberským uložil vyšší dávky, i horníci musejí odevzdávat víc ze svého výtěžku. Mnohé to skoro přivádí na žebráckou hůl, protože žíly teď nejsou tak vydatné jako v prvních letech, jak jistě víte,“ vyprávěl. Přitom si zul botu a ždímal nohavici, protože část štoly byla zaplavená vodou a on ve tmě do takové velké louže šlápl.

„Váš švagr maršál přijel se třemi tucty po zuby ozbrojených mužů, aby tu novinku oznámil. Kdo neposlechne, bude jeho dům na knížecí rozkaz vypálen. Několik lidí se mu zoufale vrhlo k nohám a prosilo o shovívavost, protože zvýšené dávky nedokážou zaplatit. Ještě ani nedomluvili do konce, když váš švagr vydal rozkaz, ozbrojenci se rozběhli po městě a za chvilku hořelo půl tuctu domů. Od té doby ve městě vládne ticho jako na hřbitově. Všichni se bojí Rutgera a jeho hlídacích psů. Proto Petr ani Christian už nemůžou přijít. Rutgerovi lidé je přísně sledují. Ale Anna a její syn, malý Christian, jsou v bezpečí.“

Karel se zarazil, přemýšlel, zda má pokračovat, ale pak se rozhodl a mluvil dál.

„Jedna z nových děveček, které si Randolfův syn vzal do své domácnosti, mladá dívka s nazrzlými vlasy, chtěla utéct, ale jeho pacholci ji našli a chytili. Pane, nechtějte vědět, co s ní udělal. Polovinu noci ji ostatní služebnictvo slyšelo křičet a sténat. Ale tentokrát jsme nemohli nic dělat. Druhý den, když Rutger odjel na hrad, ji Petr našel přivázanou k posteli, zkrvavenou a skoro šílenou. Pomohl jí znovu utéct. Vyneslo mu to čtyřicet ran a jeden den v kládě. Ale prohlásil, že mu to za to stálo. A dříve či později to prý tomu darebákovi splatí. Ten Rutger je opravdu ďábel, jako kdyby chtěl zlobou a krutostí svého otce ještě překonat.“ Karel se zachvěl a pokřižoval. „Drásá nám srdce, když vidíme, jak se on a jeho kumpáni usadili ve vašem a Martině domě.“

„Co tomu říkají městští radní?“ zeptal se Lukas.

„Nic,“ stručně odpověděl kovář. „Starosta se třese strachy a každý rozkaz poslušně předává měšťanům. Samozřejmě ho vysoké daně taky bolí, ale nemusí kvůli nim hladovět. Starý Friedrich, Jonas a já jsme se postarali, aby lidé, kterým byly vypáleny domy, měli kde bydlet. Ale přestože na nás dopadají tvrdé rány, ještě nenadešel čas něco podniknout.“

„Máš pravdu, nemůžeme dělat nic, dokud nezačnou jednat všichni radní svorně a s nimi i starosta! Ale to se nestane!“

„No právě,“ souhlasil Karel. „Nedovedu si představit, že v tomto městě najdeme dvanáct ctihodných mužů, kteří se odváží společně předstoupit před fojta nebo knížete, aby se zastali měšťanů. A nový hornický mistr se taky raději drží stranou všeho, co nesouvisí přímo se šachtami a těžbou. Jeho předchůdce, starý Hermann, měl větší odvahu, Bůh buď jeho duši milostiv!“

„Nejraději bych pár výběrčích daní přepadl a peníze vrátil těm chudákům,“ přiznal Lukas. „Ale oni by je za to pak odírali dvojnásob a trojnásob. Kromě toho jsem rytíř, a ne zloděj, třebaže mě Albrecht dal prohlásit za psance. Nesmím vést válku proti knížeti, jemuž král z boží milosti propůjčil titul a léno. Můžu udělat jen to, že pobiju loupežnickou chásku, která zákeřně číhá v lesích a kolem cest.“

To také v uplynulých týdnech důsledně dělal. Z měšce vysypal Karlovi do dlaně pár měděných mincí. „Tohle jsem jim sebral. Rozděl to mezi ty, kteří teď nejvíc trpí bídou.“

„Nevzdáme se, pane! A taky budeme dál hledat vaši ženu,“ slíbil Karel, aby smutný rozhovor zakončil aspoň slabou nadějí a důvěrou v budoucnost.

Když se Lukas opět nastěhoval do chýše Divého muže a Raimund ho tam navštívil, rozhodl se přítel promluvit o něčem, co už dlouho odkládal.

„Jak dlouho chceš ještě takto žít, pořád na útěku, pořád po skrýších?“

„A ty si myslíš, že se mi líbí jenom někde na něco čekat a nanejvýš pobít pár lapků?“ podrážděně na něj vyjel Lukas. „Ale když teď odejdu do Durynska, znamená to, že jsem Martu vzdal. To nemůžu. Beztak si strašně vyčítám, že jsem ji tehdy, když jsem prchal z hradu, nechal na holičkách. Nejraději bych se tam vrátil a prohledal každý kout a každou komoru.“

„Máš opravdu velkou naději, že tam vejdeš hlavní bránou a budeš ji hledat ve všech komorách,“ osopil se na něj zpátky Raimund. „Vždyť ani nevíš, jestli vůbec ještě je v Míšni?“

„Kde by jinde byla, pokud není někde potají zahrabaná?“ vykřikl Lukas. „Ty si tedy taky myslíš, že jsem ji měl hledat tenkrát, než jsem utekl?“

„Nesmysl. To by znamenalo smrt vás obou,“ snažil se Raimund příteli mluvit do svědomí. „Tak už se konečně přestaň litovat a dělat si výčitky. Myslíš si, že Alžběta a já si o ni neděláme starost? Kdybychom se něco dozvěděli, mohli bychom ti přece poslat zprávu i do Eisenachu. Musíš konečně přestat žít jako psanec. Jsi rytíř!“

„Neodejdu z marky, dokud se o ní něco nedozvím. A kdybychom ji měli odněkud vysekat, osobně převezmu velení.“ Lukasův tón a výraz tváře nepřipouštěli pochybnost o tom, že rozhovor považuje za ukončený.

Raimund se vzdal pokusu zatrpklého přítele přesvědčit. Odešel tedy dřív než obvykle a přenechal Lukase jeho pochmurným úvahám.

Ještě neuplynulo ani půl dne, když se Raimund vrátil, tentokrát s rozzářenou Alžbětou. Vůbec příteli nedopřáli čas přemýšlet, co asi jejich nečekaná návštěva znamená.

„Možná máme stopu!“ jásala Alžběta. „Guntram se od pátera Hilberta dozvěděl, že se v biskupském paláci šušká, že prý probošt dómu má novou milenku.“

Lukas stále nechápal, co to má společného s ním a jeho ženou. Není přece nic neobvyklého, že si vysoce postavení duchovní navzdory svému kněžskému stavu vydržují milenky. Ovšem Dittrichovi z Ketlic je už kolem pětašedesáti let, ale to nemusí nic znamenat. Avšak vzhledem k hádce s Raimundem staré jen pár hodin raději mlčel a naslouchal, co mu chtějí ti dva říct. Nebude mu k užitku, když bude napadat posledních pár věrných, kteří při něm ještě stojí a chtějí mu pomoct.

„Lidé si šuškají, že je asi buď výjimečně krásná, nebo naopak odpudivě škaredá, protože ji drží pod zámkem a nikomu neukáže,“ pokračovala rozrušeně Alžběta. „Nikdo ji ještě neviděl. Jenom jeden jeho sluha, který je hluchoněmý, jí smí pootevřenými dveřmi podat jídlo a pití, potom je musí zase pečlivě uzavřít a jít pryč. Ale probošt tam v noci chodí často a tráví tam hodně času. Otec Hilbert trochu vyzvídal mezi ostatními písaři a dospěl k závěru, že ta tajemná milenka se objevila ve stejnou dobu, kdy Marta zmizela. Je si jistý tím, že je v té komoře zavřená Marta.“

Alžbětě zářily oči a podívala se na Lukase v radostném očekávání, co na to řekne.

Jenže Lukas na ni upřel oči a pěstí uhodil do stolu, až se ztrouchnivělé prkno zlomilo. „Takže teď dělá děvku tomu starýmu kozlovi a já z toho mám mít radost? Je vůbec v celé marce ještě nějaký mizera, který na ní neležel?“

Zuřivě vyskočil a vyběhl z chýše. Práskl za sebou chatrnými dveřmi, až se kožená petlice utrhla.

Alžběta, kterou to rozzlobilo, vstala a vykročila za ním. Raimund ji chtěl zadržet, protože přítel je v tak nebezpečné náladě, že je úplně nevypočitatelný. Alžběta se však nedala a vyběhla ze dveří. Postavila se před Lukase, který záměrně stál zády k chýši, opíral se o strom a paže zkřížil na hrudi. Zachmuřeně zíral do dálky.

„Zbláznil ses?“ obořila se na něj Alžběta a podepřela si ruce v bok. „Kdybych byla muž, na místě bych ti dala jednu do zubů!“

Ohlédla se na Raimunda, zda by ji nezastoupil, ale ten spíš doufal, že jeho manželka, kterou málokdy viděl tak rozčilenou, nebude potřebovat ozbrojenou pomoc. Alžběta tedy spustila příval slov, jak jí je srdce posílalo na jazyk.

„Tak za prvé nemůžeš vědět, jestli s ní ten chlap spí,“ začala vztekle. „Všechno nasvědčuje tomu, že ji vězní, pokud je tou tajemnou ženou opravdu Marta. Ale je to naše jediná naděje. A i kdyby se jí zmocnil, myslíš, že by se podvolila dobrovolně? Vzala tohle všechno na sebe, aby tě zachránila. Protože miluje tebe, a nikoho jiného. Bez její oběti bys byl dávno mrtvý. Jako Reinhard.“

Náhle na něj hleděla s pohrdáním a přimhouřila oči.

„A i kdyby se na ní ten starej kozel ukájel, myslíš, že ona přitom cítí něco jiného než bolest, odpor a ponížení? Zapomněl jsi na stopy po škrcení a její tělo poseté modřinami, když jsi ji vysvobodil od Ekkeharta? Nemáš jí co vyčítat, ale soucítit s ní. A s námi přemýšlet, jak ji odtamtud co nejdřív dostat!“

Raimund užasle hleděl na svou obvykle mírnou manželku. Řekla jeho příteli skoro totéž, co by mu pověděl i on sám, kdyby ho nepředešla.

Alžběta si sedla na kládu, podepřela si hlavu do dlaní a upřela oči na Lukase, který jako kdyby zkameněl. Přestože na něj všechno tak rozhorleně vychrlila, uvědomovala si, že přítel potřebuje trochu času, aby strávil všechny ty věci, které ho právě zavalily.

„Určitě se pletete,“ promluvil konečně Lukas zlomeným hlasem a nahrbil se. „Co by probošt chtěl od mé ženy? A kdyby ji skutečně věznil, dávno by ji postavil před soud kvůli té kletbě…“

„Možná,“ připustil opatrně Raimund. „Mohl od Albrechta žádat, aby ji předal církevnímu soudu. Ale Albrecht zřejmě také neví, kde Marta je.“

Usedl vedle své ženy na kládu a pokoušel se přivést přítele k rozumu. „Tvůj útěk je rána zasazená jeho autoritě a všemocnosti, o níž byl dosud přesvědčený. Ale Martino zmizení ho zasáhlo ještě citelněji. Bojí se její kletby a opravdu věří, že má čarodějnickou moc. Nedávno najal do svých služeb alchymistu a astrologa, který mu teď radí na každém kroku. Dokonce prý mu ten muž připravuje elixíry posilující mužnost. Každou noc, kterou ten hvězdopravec označí za vhodnou, ulehá do manželčiny postele, aby dokázal, že kletba byla jen plané řečnění a on zplodí syna. V tomto ohledu je pod dvojím tlakem. Pokud se brzy nebude moct pochlubit mužským dědicem, stane se terčem posměchu tajných nepřátel a závistivců, navíc po jeho smrti markrabství připadne králi. Tak by navždy promarnil dědictví Wettinů.“

„A co má tohle všechno společného s Dittrichem z Ketlic?“ opáčil nevrle Lukas, stále ještě nedůvěřivý, ale přece jen klidnější.

„Jak jsem řekl: Otec Hilbert je přesvědčený, že ta tajemná neznámá je Marta. Přestože není v žaláři, ale v komůrce pro hosty, je uvězněná, stále zavřená pod zámkem. Proto si myslím, že není jeho milenkou. Je nátlakovým prostředkem na Albrechta. Je pouze v Dittrichových rukou, zda kletbu vezme zpátky a zbaví Albrechta jeho největšího strachu.“

„To ji mohl dát rovnou zabít a mít jistotu, že Albrecht se toho strachu nikdy nezbaví,“ namítl Lukas, jenž stále ještě nechtěl sdílet přítelovu naději.

„To je možné,“ přisvědčil Raimund. „Ale probošt dómu je velmi vypočítavý muž, který chce mocenské vztahy na hradním vrchu zvrátit ve svůj prospěch. Ještě není biskupem, ale biskup je daleko ve Svaté zemi a bůhví, jestli se vůbec vrátí. Do té doby podléhají všechny zdejší náboženské záležitosti Dittrichovi. Pomysli na věčné hádky mezi císaři a papeži, mezi knížaty a arcibiskupy. Dittrich zřejmě chce Otovu nástupci za každou cenu ujasnit, že hlavní slovo na hradním vrchu bude mít on. V Martě má zástavu, kterou může kdykoli použít. Může ji u sebe skrývat, aby rozněcoval Albrechtův strach, ale může mu ji vydat, když si od toho bude slibovat dobrý obchod. Proto Hilbertově domněnce věřím.“

S Raimundovými slovy se v Lukasovi zvolna utišoval vztek a začal věřit přítelovým úvahám.

„Takže ji odtamtud musíme co nejdřív dostat!“ zvolal. „Je tam zavřená celé měsíce a ten chlap si to může každým dnem rozmyslet a vydat ji Albrechtovi! Nehledě k tomu jí církev tu kletbu nenechá jen tak projít. Udělají všechno, aby ji zlomili.“

Vrátil se do chýše a hned zase vyšel, tentokrát s mečem v ruce. „Páter Hilbert ví, kde je ukrytá, v jaké komoře, ne? Kolik lidí můžeme dát dohromady, abychom ji osvobodili?“

Tentokrát musel přítele mírnit Raimund.

„Víš stejně dobře jako já, že je nemožné, abychom se probojovali na hradní vrch, a už vůbec ne v čele s tebou. Musíme to řešit jinak. Hilbert se domnívá, že by to všechno mohl jednodušeji a jistěji zařídit úplatky. Ale potřeboval by dost velkou částku.“

„Mám stříbro od Hedviky!“ připomněl Lukas. „Ale snad si vážně nemyslíte, že tady budu nečinně sedět a čekat, co se bude dít?“

„Ne, samozřejmě ne,“ odpověděl Raimund a přemýšlel, co říct dál, aby přítel znovu nepropadl záchvatu zuřivosti.

„Hilbert a kováři už docela přesně vědí, jak budou postupovat. Ten němý sluha je velmi citlivý na stříbro. Hilbert ho po uzavření obchodu zamkne do komory. Martu v převlečení vyvede z paláce. Nemělo by to vzbudit žádné podezření, aspoň ne hned, ani až projdou bránou. Hans a Friedrich budou s plně naloženým vozem stát kousek za Míšní, tam se Marta schová. Teď si jen musíme rozmyslet, kde se setkáte a kam půjdete.“

„Takže já nemám při jejím osvobozování vůbec žádnou roli?“ zeptal se rozčileně Lukas. „Kvůli mně se dostala do smrtelného nebezpečí a já mám nechat na jiných, aby kvůli ní dávali život v sázku a sám mám být někde zalezlý jako zbabělec?“

Raimund shledával slova a nepouštěl druha z očí. Velmi dobře ho chápal. Ale jestli teď někdo uvidí Lukase v Míšni nebo ve Freibergu, celý plán se zhroutí.

„Když se objevíš v její blízkosti, bude to pro ni znamenat smrt,“ namítl.

„Jsem bojovník, a když k něčemu dojde, budete potřebovat každou ruku,“ odporoval Lukas. Jeho výraz nepřipouštěl pochybnost, že půjde s nimi.

„Nemůžeme do té záležitosti vtahovat žádné ozbrojené muže,“ trval na svém Raimund. „Kuno a Bertram jen stěží vysvětlovali svou nepřítomnost v době, kdy provázeli Kláru. Musíme se spoléhat na to, že se páteru Hilbertovi podaří Martu nepozorovaně dostat z hradního vrchu. Hans a Friedrich ji pak odvezou.“

„Dobře. Ale budu před Míšní připravený, a kdyby někdo pojal podezření, vysekám ji ven mečem.“

„Dobře,“ souhlasil váhavě Raimund. Pochopil, že nic na světě přítele od jeho záměru neodvrátí. „Pro jistotu půjdu s tebou. Ty se ukážeš, až když ti dám znamení. Mám tvé slovo?“

„Máš.“

„Kam chcete jet, když se všechno podaří tak, jak si to představujete?“ vmísila se opět do hovoru Alžběta. „Nejlepší by bylo co nejrychleji opustit zemi. Ale nevíme, v jakém stavu Marta je. Možná ji mučili nebo je po měsících ve vězení nemocná. Bylo by nejspíš dobré, kdybyste nějaký čas strávili tady v chýši, než se zotaví a nabere síly.“

„Ne. Každým okamžikem může někdo pojmout podezření nebo si chtít vydobýt slávu tím, že zažene Divého muže, jenž tady v poslední době tak často obchází,“ odporoval Lukas. „Jste tady teď často. Myslím, že hned po Martině zmizení by se měl Raimund ukázat na hradním vrchu, aby vás nikdo nepodezíral. Nějakou záminku si už vymyslíš. Pozvi třeba Žofii, aby si přišla prohlédnout mladé kobylky. Kromě krásných šatů jsou koně to jediné, co ji dokáže nadchnout.“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Raimund.

„Hned. Každý den se počítá.“

Raimund přikývl a i se svou ženou zmizel v lese. Oblékne si zbroj a přivede Lukasovi jeho rychlého ryzáka. Když se mu podaří dostat se nepoznán až k Míšni, bude pro něj mít rychlé, silné zvíře cenu zlata, protože bude muset Martu posadit před sebe do sedla.

Pokud všechno dopadne tak, jak doufají.

Bez naděje

Marta dávno přestala počítat dny, které trávila v zajetí. Úzká mezera ve zdi pod stropem jí dovolovala pohled na kousek nebe a prozrazovala, zda je den nebo noc. Zvony v dómu sdělovaly čas, pokud vítr jejich zvuk donesl až k zadnímu traktu biskupského paláce, kde byla schovaná před světem. Jednou denně jí někdo přinesl jídlo a džbán s vodou. Nikdy ho neviděla a neslyšela, že by promluvil slovo. Pootevřel dveře a úzkou skulinou postavil na zem misku a džbán a zase zvenčí pečlivě zamkl. Jen podle velkých, mozolnatých rukou poznala, že je to muž. A když ke chlebu místo sýra nebo kousku studeného masa dostala nasolenou rybu a v polévce neplaval ani kousek masa, věděla, že je pátek nebo jiný postní den.

Ale už nevěděla, kolik pátků uplynulo od chvíle, kdy vešla do komory. Ani ji to nezajímalo. Zpráva o Lukasově smrti jí vzala veškerou chuť k životu.

Duši ji tížila již Reinhardova smrt, nedokázala zapudit z hlavy výjevy z krvavého dne na hradním vrchu. Trápily ji také starosti, zda Klára přežila porod a je v bezpečí, jestli Thomas ještě žije a o její nejmladší děti je postaráno.

Dřív se dokázala zaposlouchat do sebe, pokoušela se vycítit, jak se vede lidem, kteří pro ni něco znamenají. Ale v okamžiku, kdy jí Dittrich z Ketlic jen tak mimochodem sdělil, že Lukas zemřel na mučidlech, její nitro zkamenělo. Od té doby ji vyplňovala jen temnota.

Někdy se stěží přinutila vstát a jít ke dveřím pro jídlo. Přiměly ji k tomu jenom krysy, protože jinak by všechno sežraly a džbán s vodou převrhly. Pak v ní zvítězily její léčitelské vědomosti nad ostatními hnutími mysli.

Odolávala velkému pokušení přestat jíst a pít, lehnout si a čekat na smrt. Ale Bůh takový způsob smrti zakazuje a ona už na sebe v životě naložila víc než dost hříchů. Co svou kletbou dokázala?

Reinhard je mrtvý, aniž mu stačila poděkovat za ochranu, kterou s nasazením života poskytl její dceři. A Lukas, muž, jehož milovala a jenž udělal všechno, aby ji zachránil, musel kvůli ní trpět mučením tak dlouho, až vyčerpáním zemřel.

Mohla zabránit jeho smrti, kdyby nepředstoupila a neproklela Albrechta?

Ne. V tom okamžiku byla přesvědčená, že Bůh mu díky jejímu zásahu poskytne odklad a zázračně ho zachrání. Využila k tomu Albrechtův nejtajnější strach.

Ale mýlila se. Dnem i nocí ji neopouštěl ani Lukasův nechápavý, ba rozzlobený výraz v okamžiku, kdy vystoupila. Porušila jejich tichou dohodu, podle níž se měla držet v pozadí a jemu přenechat boj.

Ale jak mohla přihlížet tomu, že ho zasáhne smrtící čepel meče a jeho hlavu jako trofej napíchnou na kopí nad městskou bránou? Ale nakonec tam přece jen byla a od té doby mu už havrani dávno vyklovali oči a strhali maso z kostí.

Chtěla zemřít, a nesměla. Tak tedy trávila svůj zbytečný život ve vězení. Ale aspoň nikdo nepřišel a nemučil ji. Směla si nechat přehoz a nebyla jí zima. Každý den dostávala jídlo, někdy dokonce i něco teplého, mohla se mezerou pod stropem dívat na oblohu, sledovat oblaka, s trochou štěstí i slunce a v noci hvězdné nebe. Ale k čemu to?

Od první proboštovy návštěvy uplynulo několik dní, než se u ní opět ukázal. Pronikavě se na ni zahleděl, viděl vyhublou postavu, lhostejný pohled, zanedbaný vzhled, špinavý obličej se stopami po slzách a slámu ve vlasech i na oblečení.

„Chybí ti důvěra v Boha,“ prohlásil tvrdě. „Když vidím, jak bídně vypadáš, je tvá užitečnost pro mě sporná. Takhle chceš knížeti nahnat strach?“

Opovržlivě se otočil a zamířil ke dveřím.

„Truchlím po svém manželovi,“ namítla, ale bylo to spíš zachraptění. Několik dní nepromluvila ani slovo.

„Tak se vzchop, ženo, a modli se za spásu jeho duše!“ přikázal chladně Dittrich z Ketlic a odešel.

Jeho slova v ní cosi rozbouřila. Naději ne, protože už žádnou neměla. Samozřejmě se modlila za spásu duší Lukase a Reinharda, za život svých dětí. Byly to němé modlitby, stále znovu přerušované vzpomínkou na krev, která byla onoho dne na míšeňském hradním vrchu prolita, děsivými vizemi, v nichž se polomrtvý Thomas potácel pouští a Klára musela dítě porodit na holé zemi.

Teď však vstala a trochou vody ze džbánu si omyla obličej, znovu zapletla cop a obrala stébla slámy z oblečení a závoje.

Dittrich z Ketlic ji nechá naživu, jenom když mu bude užitečná pro jeho záměry. A jeho hlavní zájem je jasný: získat moc nad Albrechtem. Pokud mu bude schopná aspoň trošičku pomoct Albrechta držet na uzdě, udělá to, přestože nepochybuje o tom, že proboštovy pohnutky nejsou ušlechtilé a vedené křesťanskou láskou k bližnímu.

Ale koneckonců proto tady s Lukasem zůstali a vzali na sebe všechny tyto oběti.

Neznámý muž Martě pravidelně nosil jídlo a džbán s vodou, někdy i řídkým pivem, avšak proboštovy návštěvy byly velmi nepravidelné.

Často přicházel v noci, když už spala. Při jeho první noční návštěvě vyskočila, zabalila se do přehozu a přitiskla se do nejzazšího kouta.

Starý muž se samolibě usmál jejím obavám, tomuto zvláštnímu druhu obav před muži, které zřejmě poznala už jako mladé děvče. Pak ji vyzval, aby před ním poklekla, a sedl si na hrubě stlučenou a úplně prázdnou truhlu. Dovnitř se Marta podívala hned po příchodu do komory, když marně hledala něco použitelného pro pokus o útěk nebo poslání zprávy.

Teď pochopila, že jí chce nahnat strach, ovládnout ji a vytáhnout z ní všechna tajemství. Čas mezi jeho návštěvami teď využívala k přemýšlení, jak by mohla udržovat jeho zvědavost na to, co ví o Albrechtovi.

Ale bylo jí jasné, že tahle hra nepotrvá věčně. Pak ji duchovní dá zabít a ona se konečně spojí s Christianem a Lukasem. Nebo ji chladnokrevně vydá Albrechtovi a co s ní udělá on, to si raději ani nechtěla představit.

Plynul týden za týdnem. A s každým dnem jí ubývala vůle žít. Jako když dohořívá svíčka. Zbýval už jen malý kousek a příští závan vzduchu knot navždy uhasí.

Shledání

Opět jednou zarachotil klíč v zámku, ale protože nebyla hodina, kdy jí neznámý nosil jídlo, Marta si rychle sedla a upravila závoj. Probošt si nesmí myslet, že ji zlomil. A pokud ji chce vydat Albrechtovi, pak ona musí učinit všechno, co je v jejích silách, aby na tuto cestu ke smrti vykročila důstojně, než ji předají katovu pacholkovi k mučení nebo postaví na hranici.

Do komory však nevešel probošt dómu ani nikdo jiný, koho by tu očekávala.

„Otče Hilberte!“ vypravila ze sebe nechápavě a na poslední chvíli se jí podařilo ztišit hlas. „Pán budiž pochválen!“

„Hlavně za to, že opravdu ještě žiješ, dcero,“ odpověděl radostně kaplan. Nesl malou písařskou truhličku, která měla na víku zapracovaný kalamář na inkoust a držák brku. Než Marta stačila uvažovat, co to asi znamená, otevřel truhličku, vytáhl z ní řeholní oblečení cisterciáka a podal jí je.

„Obleč si to, potom oba v klidu, pomalu vyjdeme ven,“ vyzval ji vesele, přesto si Marta uvědomovala, že tenhle počin by mohl vážně ohrozit jeho život i spásu duše. Vypadal však natolik jistě a klidně, že se vůbec na nic neptala.

„Hm… musíš si svléknout šaty a boty,“ poznamenal rozpačitě a otočil se k ní zády.

Marta rychle odložila závoj, bliaut, boty a nohavice a přes spodní oblečení si oblékla mnišskou kutnu. Cop stočila na hlavě do uzlu. To, že půjde bosa, nikoho u mnicha nezarazí.

„Jsem hotová,“ oznámila, stále ještě překvapená vývojem událostí.

Společně nacpali její šaty, boty a závoj do truhličky a opět na víko umístili kalamář a brk.

Hilbert jí podal kus provazu na přepásání, stáhl jí kapuci ještě hlouběji do tváře a do ruky vtiskl tenkou knížku v kožené vazbě s jemně zdobeným kováním rohů.

„Teď měj pořád hlavu sklopenou a běž půl kroku za mnou!“ nabádal ji. „Kdyby nás někdo oslovil, přenecháš mluvení mně, protože mladý bratr, který mě provází, právě složil přísahu mlčení.

Martě to bylo velmi vhod, protože pořád ještě se úžasem sotva zmohla na slovo, kromě toho nesmí vzbudit podezření jasným, ženským hlasem.

Hluboko sklopila hlavu a zadívala se na nahé prsty nohou, které zpod dlouhé kutny vykukovaly při každém kroku. Vykasala ji nad provaz uvázaný v pase, aby nezakopla o lem, a zároveň tak zakryla ženské obliny.

Cestou přes nádvoří se vůbec neodvažovala pozvednout oči, upírala zrak jen na zem a své nohy.

Když došli k bráně, měla pocit, že jí srdce buší tak hlasitě, až to musí vyvolat podezření stráží.

„Máš co dělat ve městě, bratře?“ zeptal se jeden z mužů. Marta znala jeho hlas a sklonila hlavu ještě níž.

„Ano, musíme u židů objednat nějaké nákupy,“ odpověděl klidně páter Hilbert. „Kadidlo a olivové dřevo na nový postranní oltář. Musíme na to sepsat smlouvu.“

„Dej mi své požehnání, bratře,“ požádal druhý strážný. „Moje žena bude rodit a posledně se dítě narodilo mrtvé. Modlím se každý den, aby to tentokrát dopadlo dobře pro oba.“

„Modlíš-li se celým srdcem a upřímně, Pán se smiluje,“ odpověděl přesvědčeně páter Hilbert a načrtl rukou znamení kříže nad mužovou sklopenou hlavou. Strážný vděčně poděkoval.

Tak se stalo neuvěřitelné: prošli hradní bránou a nikdo je nezadržel. Procházeli úzkými uličkami Míšně, aniž si jich kdokoli všiml, a konečně opustili i město.

Marta byla stále ještě překvapená a zároveň se bála, aby je neprozradila, proto celou cestu nepromluvila ani slovo, jen mlčky, se sklopenou hlavou kráčela za páterem.

Prošli uličkami plnými odpadků, po kamenité cestě až na stezku porostlou trávou, která jí hladila bosé nohy.

Pomalu, velmi pomalu se jí v hlavě vynořovala myšlenka, že je možná na svobodě. Ale kam půjde a co ji tam bude čekat? Ze strachu před špatnými zprávami se pořád ještě neodvažovala zeptat.

„Bůh vás pozdrav, zbožní bratři!“ zazněl důvěrně známý, hluboký hlas s nepřeslechnutelným náznakem smíchu.

„Můžeme vás kousek svézt?“

Marta konečně zvedla hlavu a úžasem vykulila oči. Friedrich a Hans tu stáli se svým formanským vozem naloženým voňavým senem.

Nejraději by je oba s jásotem objala, ale to se samozřejmě nehodí na vdanou ženu, a už vůbec ne na cisterciáckého mnicha, který právě složil slib mlčení.

Friedrich se na ni povzbudivě usmál a vyzval oba, aby se v seně pohodlně usadili. Potom se mu podařilo přemluvit spřežení, aby se dalo do pohybu.

„Máme velké štěstí!“ pokračoval a rozzářeně pohlédl na Martu. „Jednak protože jsme vás konečně našli a ještě žijete. A také proto, že dneska je polovina Albrechtova dvora pryč, na pohřbu jeho strýce Deda z Groitzsche. Silnice jsou proto pro nás jistější.“

„Otův bratr zemřel?“ zeptala se Marta, jako kdyby právě neměla jinou starost než skon tlustého markraběte Východní marky.

„Ano a budete se divit, až uslyšíte podrobnosti,“ vesele vykládal Friedrich. „Protože král plánuje tažení do Itálie a chtěl, aby byl kníže z Groitzsche osobně při tom, tlustý markrabě se rozhodl, že poslechne svého medikuse, toho, kterého jste vyhodila od Otova úmrtního lože, a opravdu si dal z těla odřezat tuk. Jistě vám nemusím povídat, že to nepřežil ani den.“

Friedrichovo povídání a tato podivná událost Martu rozptýlily od všeho, co vlastně chtěla doopravdy vědět. Slyšela a viděla už lecjaké věci o ranhojičích a znala i podivné metody medikusů, ale tohle bylo to nejbláznivější, co se k ní doneslo.

Po půli míle dojel vůz do lesíka. „Kousek odtud jste netrpělivě očekávaná, ale možná byste se měla nejprve převléknout do šatů, co se k vám lépe hodí,“ usmál se šibalsky Friedrich.

Hilbert otevřel truhličku, Marta vytáhla svrchní šaty, boty a závoj a odběhla za křoví, aby se převlékla. Potom opatrně vykoukla zpoza keře, zda se opravdu může ukázat bez převleku. Zamířila k svým zachráncům a vrátila otci Hilbertovi řádový oděv.

„Co teď bude s vámi?“ zeptala se starostlivě.

„My dva se v klidu vrátíme do Freibergu,“ usmál se Friedrich a bratr souhlasně přikyvoval.

„Já se také vydám na cesty,“ prohlásil kaplan. „Randolfův syn, který teď bydlí ve vašem domě, mě u sebe nechtěl nechat. A na hradním vrchu, kde jsem si vydělával jako písař, by mohl někdo zjistit, co jsem dneska udělal. Doufám, že mi Všemohoucí mé konání odpustí. Možná bych se měl vydat na pouť do Svaté země. Ale teď…“

Ukázal rukou dopředu a Marta se vyděsila, když slyšela, jak se někdo prodírá podrostem.

Potom měla pocit, že se ocitla ve snu.

„Ty žiješ?“ zašeptala a rozběhla se s rozevřenou náručí k Lukasovi. „Řekli mi, že jsi mrtvý,“ vypravila ze sebe a v očích měla slzy smíchu i pláče.

„A já se snažil nevzdat naději, že ty ještě žiješ,“ přiznal Lukas a pevně ji objal.

Stáli v objetí, přemoženi citem, a nikdo z přítomných se ani nepohnul a nepromluvil, jako by tak mohl zničit kouzlo okamžiku a všechno by se proměnilo v klamavý sen.

„Odpočineme si tu a necháme zvířata se napást,“ zavolal na ně Friedrich po chvíli. „Jestli se chcete osvěžit, tak pokud se nepletu, kousek odtud západním směrem, hlouběji v lese, teče potůček.“

Byla to vlídná záminka, jak dvojici po dlouhém odloučení poskytnout chvilku soukromí.

Bez dalšího slova vzal Lukas svou ženu za ruku a razil jí cestu křovím a mezi větvemi.

Opravdu po chvíli uslyšeli bublání potůčku. Na břehu, skryti před pohledy ostatních, se Marta poprvé od okamžiku setkání podívala manželovi přímo do očí.

„Bylo to moc zlé, co ti udělali?“ zeptala se soucitně a provinile. „Dovol mi, abych se podívala na tvé jizvy. Ukaž, pomůžu ti svléknout…“

Bez panoše potřeboval někoho, kdo mu rozepne přezky drátěné kukly a pomůže mu sundat těžký pancíř. „Všechno se už zahojilo díky Alžbětině pomoci. Naštěstí neměli dost času, aby mi polámali všechny kosti,“ pokoušel se ji uklidnit. O podrobnostech útěku jí bude vyprávět později, teď mají naléhavější záležitosti.

„A ty? Co bylo s tebou? Strašně jsi zhubla,“ pohlédl na ni. Pak vzal jemně do dlaní její drobný obličej. „Co ti udělali, má drahá?“

Zeptal se, přestože se odpovědi bál. Bude s ní ještě schopen ulehnout, když mu nyní svěří, že ji znásilnila polovina hradních stráží? Bude ona ještě schopna spát s ním, jestli tomu tak bylo? Alžbětina ostrá slova ho přiměla k vážnému zamyšlení.

„Neodvážili se na mě sáhnout,“ odpověděla tiše Marta. „Chránily mě mé šaty, a kletba. Báli se mě. A probošt dómu se mě vždycky jenom vyptával, aby se ode mě dozvěděl něco, co by měl v ruce proti Albrechtovi.“

„Doufám, žes mu dala pár dobrých rad,“ usmál se Lukas, k němuž se po dlouhé době zase vracela dobrá nálada.

„Snažila jsem se,“ opětovala úsměv Marta. „A teď mi konečně ukaž svá zranění!“

Stále ještě cítila vinu za mučení, které musel kvůli ní vytrpět, a nechtěla si ani v duchu přiznat, že v jiném případě by už byl mrtvý jako Reinhard.

Lukas bez dalších slov přetáhl přes hlavu drátěnou košili. Odložil gambeson a svlékl bliaut.

„Snad si vážně nemyslíš, že se od tebe nechám svléknout ze zbroje jen proto, abys mi mohla spočítat šrámy,“ zeptal se naoko rozhořčeně, přitáhl ji k sobě a rozvazoval tkanice na jejích šatech. Ale najednou mu připadalo mnohem důležitější ji líbat. Způsob, jakým mu polibky vracela, napovídal že se v ní znovu probouzí chuť k životu a odhazuje všechno, co vytrpěla.

„Počkej,“ zašeptala, rozvázala uzly na svrchních i spodních šatech a běžela k potoku. Toužila po Lukasovi, ale nejprve ze sebe musela v průzračné, ledové vodě smýt špínu, strach a utrpení uplynulých měsíců.

Úplně nahá, s mokrými vlasy a třesoucí se zimou i touhou mu šla vstříc.

„Obejmi mě. Zahřej mě. Vezmi si mě,“ vybídla ho. „Miluju tě z celého srdce.“

Lukas, který už také odložil všechno oblečení, ji vzal do náručí a položil na měkkou lesní trávu. Zasypával ji polibky a krátce nato se jejich těla spojila.

Shledání a jistota, že navzdory všem obavám Marta ještě žije, ho naplňovala nekonečnou radostí, ale její slova v něm vyvolala pocit nezměrného štěstí a byl přesvědčen, že v životě ještě nezažil krásnější okamžik.

Chtěl jí připravit radost, oddalovat okamžik vyvrcholení, až ho budou moci prožít společně. Nedokázal se však ovládnout a vycítil, že ona to ani nechce. Jejich spojení bylo bouřlivé a nepotřebovalo už dalších slov. Martino tělo se netrpělivě zvedalo vstříc Lukasovu, přijalo je s úlevným zasténáním, podřídilo se rytmu, kterým se pohyboval. Nehty mu přejížděla po zádech a pokrývala jeho tvář polibky.

Zůstali spojeni, dívali se jeden druhému do očí a všechny otázky, pochybnosti a výčitky byly zapomenuty.

Lukas by se s ní rád miloval dál, ale nesměli už ztrácet čas. Museli si pospíšit, aby za sebou nechali Míšeň co nejdál.

Naposledy ji něžně pohladil po tváři a zašeptal: „Ty jsi pro mě všechno.“ Pak se posadil a pomohl jí do šatů. S její pomocí oblékl zbroj.

„Bez tebe bych nemohla dál žít,“ zašeptala. Ruku v ruce se vraceli k místu, kde na ně čekali formani.

„Nezlobíš se tedy na mě, že jsem se tehdy neovládla a zasáhla jsem?“ zeptala se po několika krocích a pocítila, jak se v ní ozývá zbytek staré stísněnosti.

„Kdybys to neudělala, byl bych teď mrtvý,“ odpověděl věcně a podržel několik větví stranou, aby mohla projít. „Ale věříš, že bych raději zemřel, než viděl, jak jsi v žaláři vydaná napospas těm chlapům? Co jen sis při tom myslela?“ Nedokázal v hlase úplně potlačit výčitku, trpkost, jež ho v uplynulých měsících ovládala. Ale teď o tom spolu musí mluvit, tenhle rozhovor nelze odkládat.

„Nějaké náhlé vnuknutí mi napovědělo, že je to možnost jak ti zachránit život,“ odpověděla. Po všem, co o ní věděl a co už s ní prožil, ho ta slova umlčela.

„Byl Reinhard aspoň křesťansky pohřben?“ zeptala se smutně.

„Ano. A Hartmut taky. Jinak by se mezi rytíři rozmohla velká nespokojenost. Možná to bylo také na zásah probošta, otázka měření moci…“

„Naznačil mi to, neurčitě mi to slíbil. Ale co budeme dělat teď?“

„Došli k místu, kde ostatní odpočívali, takže Lukas své další plány sděloval všem. K Martinu překvapení tu teď byl i Raimund a radostně ji zdravil.

„Vy všichni teď půjdete svou cestou,“ prohlásil Lukas. „Raimund se vydá na hradní vrch a předestře Žofii svůj návrh, Friedrich a Hans se vrátí do Freibergu a páter Hilbert by mohl Hedvice předat dobré zprávy. Možná byste u ní mohl zůstat, pátere?“

„My nejedeme k Hedvice?“ zeptala se Marta.

„Ne. Musíme co nejdřív opustit Míšeňskou marku.“

V nitru to bylo jasné i Martě, přesto ji to pomyšlení skličovalo. „Ale kam půjdeme?“

Lukas se usmál. „Nejprve pojedeme do Weißenfelsu a pozdravíme svou vnučku,“ prohlásil s hrdostí.

Martě se rozzářila tvář. „Klára porodila holčičku? A daří se jí dobře?“

„Pokud vím, tak ano. Přestože okolnosti porodu byly opravdu špatné. Ale to ti poví sama. Je rozhodnutá zůstat s malou Annou ve Weißenfelsu. Hrabě Dietrich před odjezdem učinil všechna opatření, aby tam byla v bezpečí.

Marta chvilku uvažovala, jaké asi další zápletky nastanou, až se hrabě Dietrich vrátí ze Svaté země. Nezapomněla, že její dceru a Otova mladšího syna pojila něžná, byť nenaplněná láska. Ale věřila také, že Klára navzdory počátečním pochybnostem Reinharda milovala a nyní po něm truchlí. Jako neznámá mladá vdova s novorozencem, možná dokonce pod falešným jménem, je ve Weißenfelsu pravděpodobně jistější než v doprovodu svých rodičů.

„Potom budeme pokračovat do Eisenachu,“ vykládal odhodlaně Lukáš. „Nabídnu své služby falckraběti Hermannovi, jenž v Durynsku vládne po dobu, co je jeho bratr na cestě do Svaté země. Je to Hedvičino výslovné přání, ráda by ho viděla jako možného Dietrichova spojence. Daniel nás bude provázet. Raimund později přiveze mé syny do Eisenachu. Pak bude zase skoro celá rodina pohromadě.“

Až na Thomase, pomyslela si stísněně Marta a v duchu se pomodlila za svého nejstaršího syna. A Reinharda. Bůh buď jeho duši milostiv.

„Nemůžeme tedy už pro Freiberg nic udělat? Opustíme ho navěky?“ zeptala se pochybovačně.

„Navěky, to ne!“ rozhodně odpověděl Lukas a objal ji. „V této době tam nic nezmůžeme, jen bychom přivolali nebezpečí na každého, na koho by padlo jen podezření, že je s námi ve styku. Ale jsem si jistý, že se časy změní. Potom budeme opět stát s mečem a štítem po boku Freiberských. Ludmillus nám podá zprávu, až ten čas nadejde.“

Políbil ji na čelo a usmál se. „Vím, předtuchy jsou v této rodině tvoje záležitost. Ale cosi mi napovídá, že s hrabětem Dietrichem a falckrabětem Hermannem ještě dokážeme uvést do pohybu pár velkých věcí.“

Rozloučili se s přáteli, kteří dávali v sázku svůj život, aby jim pomohli. Lukas naložil na nákladního koně všechno, co se Petrovi podařilo zachránit z jejich majetku, a posadil Martu před sebe do sedla svého bujného ryzáka. Budou teď nějakou dobu na cestě, musí se skrývat, pojedou v noci a musí být vždy připraveni k útěku. Ale protože jsou s Martou opět spolu, důvěřoval budoucnosti.

Museli se rozloučit s důvěrnými přáteli ve Freiburgu a Míšeňské marce. Ale nebude to rozloučení navěky.

V Antiochii

Štaufské vojsko o podstatně zmenšené síle táhlo po něko lika dnech truchlení za mrtvého císaře dál. Stovky mužů je opustily, aby se vrátily domů. Mnozí to učinili otevřeně, jiní spíš vskrytu a zahanbeně. Bedřich Švábský a Gottfried z Würzburgu je marně přesvědčovali, aby dodrželi svou přísahu účastníka křížové výpravy.

Ti, kteří zůstali, byli naplněni vztekem, smutkem, odporem a zoufalstvím. Jejich cílem nyní byla Antiochie, jeden z křižáckých států.

Thomas byl stále ještě těžce nemocný, přesto začal teprve tady pomalu chápat, jak cizí a přesto krásný je život v této části světa.

Ohromující nádhera chrámu Hagia Sophia překryla jeho ostatní vzpomínky na Konstantinopol; ze sultánova města Konye toho po bojovém opojení a v horečce moc neviděl, pamatoval si jen na stěny místnosti, kam byl jako nemocný uložen.

Teprve v Antiochii den za dnem chápal o trošku víc krásu tohoto světa a jeho úžas nebral konce. Nežil tu v chladném, zakouřeném hradě, v neustálé zimě a zahalený do kožešin. Všechno tu byl světlé a jasné, i pokoj pro nemocného.

Hrabě Dietrich se postaral, aby měl Christianův syn tu nejlepší péči.

„Je to jeden z mých nejlepších rytířů a stejně jako jeho otec bojoval stejně dobře levou i pravou rukou,“ sdělil Bohemundovi z Antiochie, knížeti křižáckého státu, jenž přijal zbytek německého vojska. „Vím, že máte velmi dobré lékaře. Ať se postarají, aby z něj byl opět obávaný bojovník.“

Přivolaný léčitel si prohlédl zranění a starostlivě se zachmuřil, hluboce se poklonil a přivolal několik sluhů, kteří Thomase odvedli do jedné z místností zařízených pro nemocné v prvním patře paláce. Většina vojska se utábořila na prostranství mezi bránou paláce a řekou Orontes.

Nemocniční pokoj byl světlý a vzdušný, ale nepronikalo sem obtížné letní vedro. Thomas ležel na hladkém, bílém prostěradle, nejprve ho odvedli do koupelny, umyli, oholili a oblékli do lehkého oděvu, který měl kolem krku a na okraji rukávů umně vyšitý modrý vzor.

Před velkými okny se ve vánku nadouvaly lehké závěsy bránící palčivému slunci proniknout dovnitř, místo dveří tu byly filigránsky vypracované, jemné dřevěné mřížky, jejichž vzor zdobil stěny jemnou hrou světla a stínu. Stěny byly zkrášleny lesklými, barevnými kameny sestavenými do složitých ornamentů. Podél stěn a stropu se vinuly nové a nové vzory složené z oblouků a přímek, takže se na ně nemohl vynadívat.

Ve srovnání s jemnými, na těle splývajícími látkami vypadal i ten nejkrásnější, z nejlepší vlny zhotovený oděv bohatého míšeňského nebo durynského šlechtice hrubě a drsně.

Všechno tady bylo jemnější: látky, vzory, obrazné vyjadřování, především však metody léčitelů, kteří neodsekávali sekyrkou nebo neodřezávali pilou údy zraněných, nýbrž měli nespočetné, na první pohled velmi záhadné nástroje, s nimiž dokázali pravé divy.

Thomase ani nepřekvapilo, když se dozvěděl, že křesťané, kteří se tady v uplynulých sto letech usadili, velmi rychle převzali zvyklosti domácích. Podle oblečení skoro nebylo možné rozeznat jedny od druhých, nanejvýš ještě podle zbraní.

Ale knížectví Antiochie zachovalo neutralitu ve válce mezi Saladinem a Franky.

Tím výrazněji byli na ulicích nápadní nově příchozí z těžce zkoušeného vojska mrtvého římského císaře.

„Nerozumějí ani slovo z toho, co zdejší lidé mluví, vypadají jako živé mrtvoly a počínají si jako sběř: rvou se, drancují, a když je někdo upozorní na zvyklosti hostitelské země, chovají se jako zatvrzelý osel.“

Tak Roland popsal situaci na ulicích Antiochie při své první návštěvě nemocného. Sám se zotavil poměrně rychle a vyprávěl mu o novinkách, které se udály po jejich příchodu. Přitom podal Thomasovi dřevěnou misku s neznámým sladkým pokrmem, kterou přinesl.

„Vojsko se každým dnem zmenšuje, přestože nikdo už nemá opravdu přehled, kolik nás ještě je. Naši poznali zdejší krásný život s dostatkem jídla, pití a krásných žen a nemají už chuť táhnout do války. A zbylí rychle ztrácejí kázeň a smysl pro pořádek, pokud nad sebou nemají pána, jenž dohlíží na jejich chování. Opíjejí se a kradou, je to ostuda! Kdybych na Ruperta nedohlédl, pořád by se s někým takovým bil. Ale pro tvé uklidnění: Myslím, že tahle pakáž, co tu tak vyvádí, dneska nebo zítra odpluje nejbližší lodí domů. Těch škoda není.“

Přidržel nemocnému příteli pod nosem dřevěnou misku, v níž byly nakrájené kousky moučníku složeného z několika na sebe nalepených světlehnědých vrstev.

Thomas opatrně ochutnal a byl okamžitě nadšený. Tak sladké a chutné! Mnohem lepší než med!

„Dej mi svůj meč,“ požádal Rolanda, jenž okamžitě pochopil a předal mu zbraň.

Thomas opatrně obemkl jílec levou rukou. Už to ho bolelo, a když zbraň pozvedl, pocítil prudkou bolest.

„Možná bych to měl nejprve zkusit s dýkou,“ poznamenal sklesle.

„Možná bys měl nejprve ráně dopřát čas, aby se zahojila,“ opravil ho Roland tónem, jenž nesnesl odpor. „Stejně tady zůstaneme tak dlouho, než všichni aspoň trochu zase naberou síly. Dokonce i švábského vévodu zkosila bahenní horečka.“

Thomas na něj polekaně pohlédl a přítel ho rychle uklidnil: „Ale nedělej si starosti, už je mu lépe.“

Léčitel přicházel k Thomasovi pravidelně, mazal ránu pronikavě páchnoucí mastí a dával mu pít různé elixíry.

Martin syn všechno trpělivě snášel, a jak se začal cítit lépe, zmocňovala se ho zvědavost na léčebné metody. Litoval, že nerozumí jazyku léčitele ani sluhů, kteří mu pravidelně přinášeli jídlo a pití, hlavně čerstvé ovoce. Tohle by matku velmi zajímalo.

Rána se hojila pomalu. Většina ostatních nemocných vyššího stavu se již uzdravila a odešla, Thomase stále ještě zachvacovaly návaly horečky. Nedovedl si představit, že někdy zase dokáže levou rukou vládnout mečem. Po skličujícím pokusu s Rolandovou zbraní se několikrát pokusil udržet v levé ruce aspoň pohár a každý z těchto pokusů zaplatil vlnou bodavé bolesti.

Jednoho rána však vstal a nikdo by mu v tom nedokázal zabránit, ani vysoká horečka ne. Spolu s Dietrichem, Rolandem a dalšími prokázal v arcibiskupské katedrále poslední poctu Friedrichu Štaufskému. Byl to velmi slavnostní obřad, přestože se musel odehrát rychle, protože mrtvé tělo se již rozkládalo.

Při pohledu na bílý mramorový sarkofág Thomasovi opět před očima vyvstávaly obrazy císaře: jak ho uviděl v Prešpurku před sebou v celé nádheře a majestátnosti, jak Friedrich po zradě byzantského krále pustil své muže ze řetězu a jak, s vyhlídkou na jistou smrt, vedl poslední vítězný útok na Konyu…

Tím mučivější byla pro Thomase vzpomínka na to, co se dělo po císařově smrti v řece s jeho mrtvým tělem, přestože tak byly dodržovány všechny zvyklosti dané pro takový případ. Mrtvého Friedricha strčili do sudu s octem, aby tělo nezetlelo dřív, než bude možné maso pochovat na přiměřeném, vhodném místě. Jak se to mohlo hodit k důstojnosti, kterou vládce ztělesňoval?

A když ani ocet ve vedru nedokázal rozklad zadržet a puch už byl nesnesitelný, muselo se tělo uvařit, aby maso opadalo z kostí. Vnitřnosti byly pochovány cestou v Tarsu, nyní v Antiochii pochován zbytek. Aspoň císařovy kosti s sebou vezmou do Jeruzaléma. Už jen to je důvod se tam probojovat.

Thomas se více či méně dobrovolně vrátil na lůžko. Roland někde sehnal džbán vína, zřejmě za něj vydal poslední peníze.

„Na nesmrtelnou duši Friedricha Štaufského!“

Thomas chraptivě opakoval přípitek a přátelé malými doušky upíjeli víno, jako by chtěli nevyhnutelné odsunout na okamžik, až bude pohár prázdný.

„Co jen bude dál?“ vyslovil otázku Thomas, ale byl to spíš povzdech.

„Hrabě Dietrich oznámil, že papež souhlasil s korunováním krále Jindřicha na císaře. Ale knížata věrná Welfům se už dávno proti králi spojila. Takže bude válka. A protože Jindřich nemá velikost a majestátnost svého otce, zato však jsem v životě neviděl pomstychtivějšího člověka…“

Roland větu nedopověděl, ale místo toho připomněl: „Také sen mého otce a mnohých jiných, že se Friedrich stane jeruzalémským králem, je nyní pohřben.“

„Kdo je teď jeruzalémským králem? Přece už ne Guy?“ zeptal se Thomas a vzápětí umlkl, protože na schodech se ozvaly kroky.

K jeho překvapení to byl hrabě Dietrich. Oba rytíři chtěli vstát a pokleknout před ním, ale pohybem ruky jim to odpustil.

„Zapomeňme dneska na formality, navíc ve špitálním pokoji,“ prohlásil. Pak pohlédl na oba mladé rytíře a nečekaně navázal na Thomasovu otázku.

„Guy de Lusignan se stále ještě považuje za jeruzalémského krále, přestože poté, co ho Saladin zajal, tento titul ztratil. Za své kralování beztak nevděčil ani původu, ani hrdinským činům, ale pouze okolnosti, že jeho choť Sibyla je sestra bývalého krále Balduina. Ostatně ten výslovně přikázal, aby se po jeho smrti nikdy nestal králem Guy. Věděl, jak je neschopný. A Guy skutečně Jeruzalém a křižácké státy zavedl do nejvyšší nouze od pádu Edessy. Nejen my truchlíme pro velkého vládce. Po Balduinově smrti stále ještě v celém prostoru Outremer mnoho lidí s úctou a láskou vzpomíná na svého moudrého, statečného, mladého krále a má pocit, že Guy zradil. Balduin chtěl se Saladinem uzavřít mír a Saladin si přál totéž. Ale zastánci války se prosadili. Pojďte se mnou!“

Vyšel k balustrádě, odkud bylo vidět na palácové nádvoří, a počkal až k němu rytíři došli.

„Každou chvíli přijede markrabě Konrad z Montferratu, jenž se vydal na cestu z Týru jen proto, aby pozdravil své štaufské příbuzné. Protože Friedrich je mrtvý, měl by se jeruzalémským králem stát Konrad.“

Mladí rytíři, zvědaví na muže, jenž jediný dokázal uhájit město proti Saladinovi, přistoupili k ornamentálně zdobenému zábradlí. Dvůr byl lemován různobarevnými kamennými deskami, uprostřed stála kašna se šplouchající vodou, na stěnách budov zářily barevné vzory. Ze střech a na zdech visely pestrobarevné květy. Byl to cizí, neuvěřitelně krásný svět.

Už z dálky rozeznali Konradův jezdecký průvod podle bílého praporce s červeným horním břevnem.

Markrabě z Montferratu byl na cestách, když Jeruzalém a mnoho dalších měst padly do Saladinových rukou, vykládal Dietrich. Konrad o událostech nevěděl a chtěl se v Akkonu vylodit, ale něco mu připadalo podezřelé, tak opět vydal rozkaz zvednout kotvy. Odplul do Týru, zablokoval přístav, opevnil město proti dobyvatelům a navzdory všem pohrůžkám a útokům je udržel. Když o něco později přistál u Týru Guy de Lusignan a očekával, že mu Konrad složí hold, markrabě se zdráhal a odmítl ho vpustit do města.

„Guy se tedy rozhodl: Chce-li se stát králem, potřebuje k tomu město. Poslal tedy své muže do Akkonu,“ pokračoval Dietrich. „To je nejdůležitější přístav v celém Outremeru, ale v podstatě nedobytný. Někteří jeho počínání nazývají krkolomně smělé, bylo to však holé šílenství. Pochopíte to, až tam budeme a uvidíte ty hradby. Saladinovi se to jistě líbilo, Guy mu znovu padl do pasti. Jeho muži tam trčí už rok, zírají na zdi, s nimiž by si neporadily ani nejtěžší obléhací stroje, a zároveň jsou obklíčeni Saladinovými oddíly. Ludvík Durynský vyjednával jako prostředník a přiměl Konrada, aby těm mužům přišel na pomoc, samozřejmě pod podmínkou, že nebude muset ctít Guye jako krále. Proto odtud potáhneme do Akkonu. Pokud ho neobsadíme, nemáme možnost získat zpátky Jeruzalém.“

Co tak tam asi zmůžeme, když nás zbylo jen pár, pomyslel si Thomas. Naše kdysi velké, obávané vojsko se každým dnem zmenšuje a teď je nás pouhých pár tisíc bojovníků.

Dietrich zřejmě uhodl jeho myšlenky. „Posila je na cestě. Leopold Rakouský a anglický i francouzský král připlují se svými rytíři přes moře. Možná tak přece jen bude možné zachránit ten beznadějný záměr.“

Při jeho posledních slovech už vjížděly na nádvoří doprovodné oddíly Konrada z Montferratu.

Markrabě sesedl z koně, zamířil k Bedřichu Švábskému a objal ho. „Tak je to tedy pravda. Přijměte mou soustrast. Svět ztratil velkého panovníka.“

Bedřich něco odpovídala Thomas pozoroval muže, jenž porazil Saladina v námořní bitvě a jako jediný mu ještě úspěšně klade odpor. Konrad z Montferratu byl velmi vysoký muž s tmavými vlasy, mohlo mu být kolem pětačtyřiceti let a vyzařovala z něj neobvyklá tvrdost a odhodlanost. Obojí nepochybně potřeboval, když měl tolik protivníků i ve svém táboře, především svrženého krále Guye de Lusignan.

„V této chvíli zažíváme, jak se válka mezi západními křesťany přesouvá do Svaté země, jak jsem to předpovídal,“ dodal trpce hrabě Dietrich. „Protože markrabě z Montferratu je považován za stoupence Štaufů a nyní ještě tak otevřeně vítá Bedřicha Švábského, formují se staré tábory s novou ostrostí. Montferrati a Ibelinové proti Lusignanům a Courtenayům. Jako kdyby baroni z Outremeru neměli důležitější starosti než válčit mezi sebou. Někteří dobří muži jako například Raimund z Tripolisu a Balduin z Ibelinu se po zdrcující porážce u Hattínu stáhli zpátky. Bohemund z Antiochie zachovává neutralitu. Co mu také zbývá, když ví, že na severu má Saladin své syrské oddíly a na jihu egyptské. Ostatně se proslýchá, že jeho manželka tajně vyzvídá pro Saladina. Protože anglický král Richard stojí na straně Welfů, je samozřejmé, že se postaví po bok Guyovi. A my můžeme ke svým spojencům počítat francouzského krále Filipa, jenž tak chce rozčílit svého anglického odpůrce.“

Dietrichův hlas zněl řezavě. „Nepřekvapilo by mě, kdyby se brzy začaly šířit klepy, že jsme se spojili se Saladinem, abychom znemožnili Montferrata.“

„My se Saladinem?“ protestoval nevěřícně Roland. „Urazili jsme dva tisíce mil, abychom bojovali proti Saladinovi, abychom pomohli zdejším lidem, které nepřítel utiskuje a obkličuje!“

„To nezajímá skoro nikoho z nich. Baroni se nesjednotili a nepostavili proti nepříteli, ale hádají se mezi sebou, kdo bude králem, zda Guy nebo Konrad. Konradovy vyhlídky na korunu by vylepšilo, kdyby se oženil se Sibylinou sestrou Isabellou. Ale nejdřív se nad tím budou všichni horlivě pohoršovat, jestli vůbec smí, když jsou oba ještě v jiném manželském svazku…“

Dietrich si odhrnul tmavé vlasy z čela a vzdychl: „Dost už o tom. Dneska večer pro nás kníže Konrad pořádá slavnostní hostinu. Chtěl bych vás oba vzít s sebou. Prý přináší i novinky z císařství.“

Markrabě z Montferratu a vládce Týru měl osobní kouzlo zaplňující celý prostor, to bylo možné pocítit hned v prvním okamžiku. Podle jeho způsobu mluvy bylo ještě patrné, že matka pocházela z rodu Babenbergů, třebaže někdy musel shledávat slova, naopak Bohemund z Antiochie uděloval služebnictvu příkazy pouze v cizím jazyce.

Po modlitbě za zemřelého Friedricha Štaufského Konrad sdělil, že Saladin měl prostřednictvím svých vyslanců a zvědů přesné zprávy o každém pohybu vojska štaufského císaře.

„Bál se tohoto nepřítele, bál se vás! Když můj ctěný bratranec tak osudovým způsobem zemřel, Saladin dal zprávu o císařově smrti vyvolat z hradeb Akkonu. Jeho lidé tančili a děkovali Alláhovi za záchranu, naši propadli hlubokému smutku. Čekají teď na vás. Jste jejich nadějí!“

Konrad si dal nalít víno a zhluboka se napil.

„Lodě, které právě připluly, nám přivážejí špatné zprávy z německých zemí,“ pokračoval. „Starý Welf Jindřich Lev porušil slovo, vrátil se z exilu a vede válku, aby získal zpátky Sasko. Král vzhledem k nadcházející zimě musel neúspěšně ukončit obléhání Braunschweigu, Lev zničil Bardowick a obsadil Lübeck.“

Adolf ze Schauenburgu a Holštýna zbledl, předstoupil před Bedřichá Švábského a poklekl. „Vzhledem k této zprávě… dovolte mi, Výsosti, abych se svými muži neprodleně odjel domů a bránil svou zemi proti Lvovi.“

„Učiňte to, příteli,“ odpověděl mladý vévoda zasmušile. „Vím, že neodcházíte ze zbabělosti. V Sasku na vás nejspíš čeká tvrdší boj než tady…“

Adolf z Holštýna kdysi patřil k družiníkům Jindřicha Lva, potom však mezi nimi došlo k roztržce a před deseti lety ve válce proti Welfovi bojoval po boku císaře.

„V Míšni zesnul markrabě Oto, nyní v zemi vládne jeho nejstarší syn,“ oznamoval další novinku Konrad.

Thomas pohlédl na Rolanda, který rovněž zbledl. Tak už se tedy stalo a markrabětem je Albrecht. Nejraději by vyskočil a hnal se ven.

„V březnu přijal král od mého bratra lenní slib, jiné zprávy nemám,“ zašeptal Dietrich, jenž pochopil, co se v obou mladých mužích odehrává. Kdyby v Míšeňské marce propukla válka, jistě by to některý z cestovatelů věděl a pověděl. Ale jak se daří jejich rodinám, to se tady v dáli nikdy nedozví.

Zbytek večera kolem Thomase jen beze stopy uplynul. Jediné, na co si později ještě vzpomněl, byla opravdu pozoruhodná poslední věta Konrada z Montferratu. Způsobilo to víno, šlechticova špatná nálada, nebo přirozená upřímnost vládce Týru? Jasně a stručně totiž prohlásil: „Obléhání Akkonu bylo to nejhloupější, co tohoto neschopného, sesazeného krále kdy napadlo.“

Císař je mrtvý. Oto je mrtvý. Vojsko se rozpouští. Část účastníků výpravy se zbaběle plíží pryč, druhá drancuje a loupí. Baroni, jimž jsme chtěli přispěchat na pomoc, jsou zcela zaujati svými spory a hádkami. A ti, kdo si zachovali čest a trvají na svém cíli, jsou posíláni do beznadějného, předem ztraceného boje.

Cožpak se nepřidal ke křížové výpravě, aby tu našel dokonalé společenství odhodlaných mužů? A tady teď zažívá pravý opak.

Thomase se opět zmocnila vlna vysoké horečky, kterou spíš než zranění vyvolala slábnoucí vůle k životu.

„Příliš se vyčerpal,“ zamumlal léčitel a naordinoval další tinktury, nařídil lehkou stravu a sluhům kladl na srdce, že tenhle barbarský cizinec, který nerozumí jejich jazyku, v žádném případě nesmí vstát z lůžka. A zatím ani přijímat žádné návštěvy. Potřebuje klid a musí hodně pít.

Plynuly dny, které v Thomasovi nezanechaly téměř žádnou vzpomínku. Spal nebo byl ponořen do denního fantazírování, někdy měl pocit, že hoří, často křičel nebo sténal ze snu, aniž si to uvědomoval.

Přestože s lidmi neuměl mluvit, snažil se zapamatovat si jejich obličeje. Ale rozplývaly se mu v horečnatém snění. Jenom na jeden si vzpomínal, ale možná to byl jenom sen. Byla to dívčí tvář, tmavovlasá služebnice či otrokyně, drobná a jemná. Někdo mu vyprávěl, že otroci jsou tady velmi laciní. Mnozí, kteří se po pádu Jeruzaléma nemohli dát vykoupit, padli do zajetí.

Horečka mu svírala hrdlo, všechno kolem se rozplývalo ve známých děsivých snech.

Mrtví… bojiště… krev…

A Albrecht jako markrabě Míšeňské marky. To pomyšlení ho skoro zabíjelo. Co se stalo s jeho rodinou? Nedokázal věřit tomu, že by vyvázli se zdravou kůží. V mučivých představách si maloval, jak Lukasovi usekli hlavu, matku a Kláru vydali napospas surovým chlapům, malé bratry povraždili.

Ve spaní se neklidně zmítal.

Pak opět slyšel vlídný hlas, aniž rozuměl slovům. Jemná ruka mu stiskla prsty, někdo mu přikládal na čelo chladivé obklady. Když se probral z blouznění, seděla na kraji postele ta křehká, tmavovlasá dívka.

Tak tedy skutečně existuje. Možná to není otrokyně, ale dcera léčitelky, protože mu dávala pít lektvary a převázala mu ránu.

S úsměvem se na něj podívala a něco řekla. Třebaže slovům nerozuměl, věděl, co mu sděluje: Jak je ráda, že přežil vysoké horečky.

„Děkuju,“ zašeptal a unaveně zavřel oči.

Byla opravdu krásná a její pohlazení ho uklidňovala, přestože v něm vyvolávala rozpaky. Dávno se už žádné ženy nedotkl a v posledních měsících, při strádání na pochodu, téměř zapomněl, jaké to je laskat dívku.

Pomyslel si, že ani teď by toho nebyl schopen. Je příliš nemocný, zažil velmi mnoho zlého a trápí ho starosti o matku a sourozence.

Proč by se tady měl ještě dál mořit? Pojede k Akkonu, zúčastní se nesmyslného útoku, Guy jistě brzy zase k nějakému vydá rozkaz, a pak konečně najde věčný klid.

Thomas nevěděl, že má pohaslé oči. Ale dívka to viděla. Poznala zklamané naděje, bezradnost a vykořeněnost mladého muže, jenž byl tak neobvykle zdvořilý, na rozdíl od všech ostatních, kteří ji buď úplně přehlíželi, nebo s ní drsně žertovali, či se dokonce pokoušeli na ni sahat.

„Musíte se uzdravit. Nejen vaše zranění, ale i vaše duše,“ zašeptala a pokusila se gesty naznačit, co myslí.

Když na ni nechápavě upřel své pohaslé oči, vstala a sfoukla všechny svíčky v místnosti, nechala hořet jenom jednu. Thomas na ni smutně hleděl. Teď odejde a on zůstane sám, vydán na milost a nemilost nočním můrám.

K jeho překvapení a velké radosti se vrátila a opět se posadila na kraj postele. Upřela na něj zrak a přiměla ho, aby se jí zadíval do očí. Cítil, jak se ho zmocnil podivný vír.

Vzala jeho pravou ruku a položila si ji na ňadro. Thomas polkl a nejraději by stiskl ruku, aby v dlani cítil teplé, měkké tělo a mohl si ten pocit vychutnat. Poznala, co si myslí, s úsměvem položila svou ruku na jeho a povzbudila ho, aby si splnil přání. Sklonila se nad ním a políbila ho na ústa. Zraněná ruka se posunula na druhé ňadro, hladil je a bolest se vytratila. Pocítil, jak v něm stoupají pocity, o nichž si myslel, že jsou dávno zasuté a zapomenuté, všechno ostatní mu náhle připadalo bezvýznamné.

Stáhla z něj tenké prostěradlo i jeho tenkou košili. Poklekla nad něj a šikovnými pohyby dokázala, že k sobě hned našli cestu. Opatrně na něj nasedla a pomalu se pohybovala nahoru a dolů.

Thomas jako by se probudil ze snu, přizpůsobil se jejímu rytmu, který se zrychloval. Zasténal, a když přišel okamžik vyvrcholení, v nejvyšším štěstí vykřičel svou trýzeň a pochybnosti. Bylo to pro něj jako výbuch, očista, znovuzrození.

Slzy na tvářích pocítil, až když mu je stírala jemná ruka. Měla černé, nikoli šedozelené oči jako jeho matka, ale viděl v nich stejnou dobrotu a soucit.

„Uzdrav se, cizinče. Vrať se do života,“ zašeptala, třebaže jí nemohl rozumět, a políbila ho na čelo. Vzal ji za ruku a přitiskl rty do dlaně. Chtěl, aby už nikdy neodešla.

Thomas, rozjitřený do hloubi duše a vděčný, zavřel oči. Svaly v tváři se mu chvěly a nevěděl, jak zachovat poslední zbytek ovládání. Chtěl křičet, plakat, proklínat, pěstí udeřit do stěny… a chtěl ji k sobě přitisknout, obejmout, položit si hlavu na měkké tělo, nechat se hladit a těšit. Pocítil lehký závan vzduch, když vstala a tiše odcházela.

Teď už se nemusí ovládat, může dát citům volný průchod.

Nákaza

Poprvé po mnoha týdnech Thomas klidně a tvrdě spal. Nelomcovala jím horečka, nepronásledovaly ho děsivé sny, v nichž se zoufale a marně snažil zachránit své druhy,

kteří zemřeli. Každou noc chtěl s rozepjatými pažemi zadržet ty, kteří byli v příštím okamžiku probodeni šípem, prokláti mečem nebo se zřítili do propasti. Nikdo neslyšel jeho výkřik, všichni v jeho snech posté umírali.

Ale této noci ne. Spal těžkým spánkem beze snů, který ho uzdravoval. Probudil se jak omámený, když mu někdo třásl ramenem.

„Vstávej, musíš odtud pryč!“ křičel Roland a vypadal zděšeně.

„Co se děje? Útočí na nás?“ zeptal se nechápavě Thomas a rozhlížel se, jestli je v místnosti dívka, která ho v noci navštívila.

Ale uviděl půl tuctu silných mužů, kteří ukládali nemocné do dosud volných postelí na druhém konci sálu.

„Ne. Propukla epidemie!“ odpověděl rychle Roland. „Musíš okamžitě pryč, nebo se tu nakazíš. To se ti může stát i v táboře, ale přece jen je tam možnost menší než tady. Tvůj léčitel mi vzkázal, abych tě odtud odvedl, pokud se cítíš dost silný. Potřebuje tvé místo pro jiné, kteří ještě přijdou.“

Teď Thomas pochopil. Sál se rychle zaplňoval a najednou to tu bylo i jinak cítit, páchl tady pot a stolice.

„Krvavá úplavice?“ zeptal se polekaně. Koho ta nemoc postihla, sotva měl naději na přežití. Byla to nejrozšířenější nákaza na dlouhých válečných taženích a při obléhání, hlavně když vojsko příliš dlouho zůstalo na jednom místě, příkopy s výkaly přetékaly a voda se zamořila.

Ale tady byli dobře ubytovaní a dostávali čistou, čerstvou vodu! Tak proč najednou nákaza? Jako pozdní následek útrap z dlouhého pochodu?

„Ještě z nikoho krev nejde,“ odpověděl Roland a podával mu uzlík vypraného a spraveného oblečení, který měl v nohou postele. „Ale šíří se horečka, bolesti břicha, křeče, zvracení… a z útrob jim bez ustání teče břečka…“

Thomas vstal a zatočila se mu hlava. Ale Rolandova zpráva ho poháněla ke spěchu. Zapotácel se a nejistě přítele následoval. Ale s každým krokem získával starou jistotu. Rána už skoro nebolela, ale v levé paži neměl vůbec sílu. Zatím však nemusí do boje, a tak mu zbývá čas, aby cvičil tak dlouho, až bude paži zase moct použít a držet v levé ruce meč.

„Chytil to i někdo z našich lidí?“

„Ještě ne. Ale mezi muži purkrabího z Magdeburgu nemoc už zle řádí a prý onemocněl i biskup z Würzburgu.“

Thomas opatrně sestupoval ze schodů. Dole se opět rozhlížel po dívce, ale nikde ji neviděl.

Situace byla velmi znepokojivá, přesto cestou do tábora už nevydržel a musel se Rolandovi svěřit se svým nočním zážitkem.

Ale ve chvíli, kdy o tom mluvil, mu připadalo nepravděpodobné a vychloubačné, že by se mu oddala krásná dívka a on by byl ve svém stavu schopen něco víc než ji jen držet za ruku.

Přítel se snažil nedat na sobě znát pochybnosti. „Když jsem tě chodil navštěvovat, nikdy jsem tady žádnou dívku neviděl,“ poznamenal opatrně. „Můžeš se po ní někdy v dalších dnech podívat… Ale jak ji chceš najít, když ani nevíš, jak se jmenuje, a nikdo tam nahoře nerozumí našemu jazyku?“

Nad tou otázkou si Thomas už také marně lámal hlavu. Zkrátka musí mít oči dokořán.

„Jestli opravdu existuje a chce, abys ji našel, pak najde ona tebe,“ ukončil Roland rozhovor, protože vcházeli do tábora císařského vojska.

Byl postaven na louce před městem a Thomas byl zděšený při pohledu na to, o kolik je menší než byl v Prešpurku. Přitom se k nim cestou připojily ještě tisíce mužů: Uhři, Srbové a mnozí jiní z různých zemí. Podle jeho odhadu však tady táboří jen pár tisíc lidí. A mezi nimi navíc řádí smrtelná nákaza.

V táboře Weißenfelských Thomase hlučně přivítali. Slavnostní nálada však trvala jen krátce, potom došla zpráva, že biskup z Würzburgu zemřel. To byla tvrdá rána. Gottfried z Würzburgu byl nejen bohabojný muž s pozoruhodnou přesvědčivostí, ale i zkušený vojevůdce.

Protože císaři a mladému švábskému vévodovi na říšském sněmu v Míšni připevnil na pláště kříž ze dvou červených pruhů, opět se teď provalily pochybnosti o správnosti celé výpravy, a potají se šeptala otázka, zda je Bedřich Švábský také zasvěcen smrti. Koneckonců ho před několika týdny už málem porazila bahenní horečka.

„Pak bychom byli taky. V Prešpurku nám kříž předal biskup,“ připomněl Thomas příteli.

„Neposlouchej takové klevety,“ namítl Roland. „Mnohem víc starostí mi dělá, že jsme ztratili jednoho z nejlepších vojevůdců. A podívej!“

Zastavil se a polekaně ukázal na skupinu stanů kousek od nich. Právě na nosítkách vynášeli nějakého muže. Velký doprovod kolem jasně vypovídal, kdo je ten nemocný. Na potvrzení své domněnky přátelé zahlédli obličej muže svíjejícího se v křečích. Biskup Martin z Míšně.

Nákaza se ve vojsku rychle šířila a smrt kosila nevybíravě mezi všemi: pacholky, panoše i rytíře, staré i mladé.

Ale ještě nikdy nebylo mezi oběťmi této křížové výpravy tolik vznešených a významných mužů. Po biskupovi z Würzburgu zemřeli markrabě Hermann z Badenu, purkrabí Burghard z Magdeburgu, hrabata Florenz z Holandska a Poppo z Hennebergu, Wilbrand z Hallermundu, Hoier z Waldenbergu a fojt pasovského kostela Friedrich z Bergu, obávaný starý bojovník, jenž za pochodu vedl řadu velmi smělých útoků.

Jeden z prvních, kdo zemřeli v táboře Weißenfelských a Míšeňských, byl Rolandův panoš Gerwin. Chlapec se zmítal v křečích a neudržel v sobě žádné jídlo ani pití, které do něj vpravili. Rupert seděl vedle něj se zkroušeným výrazem a slzami v očích a šeptal: „To bude zase dobrý, malej, neboj se…“

Ale Gerwin se bál, dokonce se strašně bál, dalších křečí, při kterých mu po nohou stéká stolice, a hlavně smrti.

„Musíš do tábora nemocných,“ rozhodl Roland.

„Ne, pane, prosím vás, nenechávejte mě umřít samotného…,“ prosil zoufale Gerwin, přestože věděl, že tady zůstat nemůže. Léčitelé z Antiochie, jejichž znalosti byly ctěny, trvali na tom, že nemocní se musí oddělit od zdravých, aby se nenakazilo ještě víc lidí. A dokázali i část nemocných uzdravit.

„Půjdu s ním,“ prohlásil Rupert.

„To nepřipustím,“ okamžitě odmítl Thomas. Na Rupertově vzdorovitém výrazu okamžitě viděl, co mu mladík odpoví. „Už nejsem váš panoš. Nemůžete mi to zakázat.“

„Ale můžu. Potřebujeme tady každého bojovníka. Mám přinést rozkaz od hraběte?“ odporoval Thomas.

„Pusťte se mnou aspoň benediktina,“ žadonil Gerwin.

Roland dal Rupertovi znamení očima a mladý rytíř vyšel ze stanu. O chvilku později se vrátil s drobným mnichem.

„Bratře, já se tak bojím…,“ zašeptal Gerwin a bolestí se schoulil.

„Půjdu s tebou. Bůh nás ochrání,“ odpověděl Notker klidně.

Jemu nemůžu rozkázat, aby zůstal, pomyslel si stísněně Thomas. Péče o nemocné je jedním z úkolů jeho řádu. Ale jestli se mu něco stane, pak nevím, co ještě můžu od Boha čekat.

Zachytil Gerwinův úpěnlivý pohled, když ho vynášeli na nosítkách. Rupert uhodil pěstí do stolu.

Téhož večera dostali zprávu, že Gerwin zemřel. Bratr Notker zůstane ve špitálu a bude pečovat o nemocné.

Druhý den ráno přinesl sluha biskupa Martina vzkaz, že jeho pán si vzhledem k blížící se smrti přeje vidět syna míšeňského markraběte.

Thomas, jenž spolu s Rolandem nyní patřil k Dietrichově osobní stráži, by nejraději zařval a zabránil tomu, aby se Otův syn vydal do blízkosti těžce nemocného. Ale nebylo možné umírajícímu, navíc biskupovi, prosbu odmítnout. A mezi nemocnými se hrabě Dietrich pohybuje i v táboře.

Po návratu dal Dietrich okamžitě svolat všechny své a míšeňské muže. „Biskup je mrtvý. Pomodleme se za jeho nesmrtelnou duši.“

Přítomní sklopili hlavy a společně s ním se modlili.

„Před smrtí mi uložil, abych vám sdělil jeho přání a rozkaz: Pokračujte v plnění božího úkolu! Zmocněte se Akkonu a Jeruzaléma!“

O dva dny později se stalo, čeho se Thomas obával: onemocněli Dietrich z Weißenfelsu.

Thomas se nabídl, že přivede léčitele, ale Otův syn rozhodl, aby šel Roland.

„Chci s vámi mluvit mezi čtyřma očima,“ oznámil Dietrich překvapenému Thomasovi. Rytíři i panoši okamžitě odešli ze stanu, kde do té doby dělali hraběti společnost a pokoušeli se zmírnit jeho utrpení.

Martin syn se zahleděl na nemocného starostlivě, ale s úctou, aby neporušil pravidla slušnosti.

Dietrich seděl přikrčený a zahalený do přehozu, přestože byl slunný, parný den. Obličej měl propadlý a rysy vystoupily ještě ostřeji než obvykle. Tmavé, propocené vlasy mu padaly do čela a těžko se mu mluvilo, protože ho každou chvíli roztřásla zimnice.

„Nemám v úmyslu se už teď loučit se světem,“ začal chraptivě. „Ale tenhle rozhovor chci vést, dokud mám ještě trochu důstojnosti.“

Oba věděli, co má na mysli. Když nemoc postoupí do dalšího stadia, postižení ztratí veškerou kontrolu nad svými vnitřnostmi a bez ustání se v bolestivých křečích vyprazdňují.

Thomas mlčky vstal a nalil Dietrichovi do poháru vodu, úplně čerstvou, kterou právě přinesl od pramene.

Nemocný upil doušek, ale jen stěží udržel pohár v ruce roztřesené horečkou.

„Dobře víš, že je mi tvá rodina z mnoha důvodů blízká. Pokud se domů vrátíš živý, kéž to Bůh dopustí, a já ne, pak prosím vyřiď svému nevlastnímu otci a své matce mé pozdravy a požehnání. Pověz jim, že jsem se snažil tě chránit, jak jen jsem mohl, a pokud jsi mi to umožnil.“

Přes popelavě bledý obličej mu přelétl úsměv, pak zvážněl a v hlase mu zazněla touha a téměř prosba. „Své sestře, prosím, vyřiď…,“ zajíkl se a zřejmě hledal vhodná slova, „že na ni myslím a budu na ni čekat.“

Thomas na sobě jen stěží nedal znát úžas. Proto jen odpověděl: „Ano, můj kníže, vyřídím to.“

„Dobře,“ přikývl Dietrich a přitáhl si plášť pevněji k tělu. „Mám o ni a tvé rodiče stejný strach jako ty… můj bratr je míšeňským markrabětem… Lukasovo rozhodnutí provdat ji za Reinharda bylo správné. To je ochrana… kterou jí nemůžu nabídnout. Jestli to tady přežijeme a vrátíme se společně domů… pokud budou poměry ve Freibergu a v Míšni takové, že tam nebudete moci zůstat… budete ve Weißenfelsu vždycky váženými hosty… Aspoň pokud budu žít… A kdyby ses vrátil sám a tvá rodina byla rozprášená ve světě, pak svou sestru hledej nejdřív u mě na Weißenfelsu. Nabídl jsem jí tam útočiště.“

Navzdory velkým obavám se Dietrich z Weißenfelsu uzdravil, stejně jako část dalších nemocných. Umírání však nebralo konce. Záhy ti, kteří přežili, trávili víc času pohřbíváním mrtvých než čímkoli jiným. A většina oddílů, jejichž vůdcové zemřeli, to využila jako záminku k návratu domů.

Thomas mezitím využíval každou volnou chvilku tak, že ve městě hledal onu dívku. Ale bezvýsledně. Pozvolna začal i on věřit, že se mu to všechno v horečce zdálo. To bylo jediné, a také věrohodné, vysvětlení.

Na konci srpna nákaza natolik polevila, že Bedřich Švábský vydal rozkaz vyrazit k Akkonu. Jeho rozhodnutí bylo též vynuceno voláním o pomoc, které odtamtud zaznívalo. Ludvík Durynský, jenž spolu s Jakubem z Avesnesu velel franckému vojsku, ztratil většinu svých lidí a i jeho stále častěji přepadávaly nápory horečky. Počká jen, až pozdraví císařova syna a bude moct předat velení Jindřichovi z Champagne, jenž už byl se svými oddíly na cestě k Akkonu. Potom cestou přes Kypr odjede domů.

Nově očekávané ozbrojené síly měly konečně strhnout přízeň osudu na svou stranu, když bezmála roční obléhání bylo dosud bezvýsledné.

Vévoda se rozhodl, že zmenšenému a oslabenému vojsku ušetří další vyčerpávající pochod přes území obsazené nepřáteli, a pošle své muže z Tripolisu po moři do Týru, odkud je do Akkonu jenom asi třicet mil. Ale kletba, která se nad jejich počínáním vznášela, působila dál. Tři lodě se v bouři potopily.

A tak 7. října roku 1197 přijelo pod vedením Bedřicha Švábského do Akkonu sotva tisíc mužů.

V bahně před Akkonem

Francký vojenský tábor byl vybudován na pahorku asi míli východně od Akkonu, a bylo možné ho dobře bránit, protože kopec měl na třech stranách příkrý svah a na čtvrté řeku, která zásobovala muže i koně vodou.To viděl Thomas hned na první pohled, když se před nimi vynořil Akkon.

A stejně dobře bylo patrné, jak nedobytně je Akkon opevněn. Námořní strana přístavního města byla chráněna mohutnou zdí z obrovských kamenných bloků, na kterou narážely vlny, stranu obrácenou do vnitrozemí střežily silné zdi, dvojité valy a obranné věže. Před rokem sem tehdejší král Guy přitáhl s cílem obsadit nejdůležitější a nejbohatší město v prostoru Outremer a učinit z něj středisko nového království. Zjevně od té doby nepostoupil ani o krok k cíli své touhy.

Jak to, že tu nestojí obléhací věže, trebuchety na prorážení zdí a beranidla? podivil se v duchu Thomas. Nikde neviděl ani jednotky, které by se snažily silné zdi Akkonu podkopat. Jak chtějí to město obsadit?

Takové myšlenky mu prolétly hlavou, když si se zbytkem štaufského vojska razil cestu bahnem a loužemi do Guyova tábora. Muži kolem nich se na jejich příchod tvářili různě: někteří zklamaně, jiní soucitně nebo lhostejně. Očekávali mnohatisícové vojsko vedené římským císařem Friedrichem, vojevůdcem, jehož se bál i Saladin. Ale k táboru se blížilo několik set vyhublých postav, několik rytířů dokonce pěšky a bez koní.

Thomas, jenž ještě patřil k několika málo jezdcům, nerozuměl ani slovo z jazykového chaosu kolem sebe. Mluvilo se tu vlámsky, francouzsky, okcitánsky, dánsky, italsky, klelo se, řvalo a nadávalo možná i arménsky, řecky, arabsky a syrsky, to všechno byly jazyky rozšířené v Outremeru. Nedovedl to rozlišit a vskrytu byl rád, že ostatní jsou na tom stejně, protože mnoho poznámek, které zřejmě platily jim, by Ruperta možná opět vydráždily ke rvačce. Ale i bez znalosti cizích jazyků bylo podle tónu zřejmé, co výkřiky znamenají: „To už jste všichni? To je vás tak málo? A proč přicházíte až teď? Kde je váš velký císař? A jak máme uživit ještě vás, když už sami nemáme co jíst?“

Konrad z Montferratu jim přidělil tábořiště hned vedle místa, kde se Durynští připravovali k odjezdu. Lantkrabě Ludvík Durynský byl tak nemocný, že už tady nemohl zůstat, a rozhodl se, že zbytek svého vojska vezme s sebou domů, bylo to pár mužů, kteří přežili rok obléhání, mnozí z nich byli také nemocní nebo oslabení hlady.

Čekal jen na příchod švábského vévody, aby mu ještě prokázal čest, než odjede. Velení nad franckým vojskem již předal Jindřichovi z Champagne.

Protože Dietrich z Weißenfelsu byl jeden z mála šlechticů, kteří vévodovi Bedřichovi ve vojsku zbyli po smrtícím řádění nákazy v Antiochii, vyzval ho, aby ho doprovázel do stanu durynského lantkraběte. Zcela samozřejmě se k hraběti připojili jeho osobní strážci Thomas a Roland.

Před lantkraběcím stanem bylo vedle červenobíle pruhovaného praporce s durynským lvem v modrém poli shromážděno asi půl tuctu durynských rytířů. Okamžitě poznali, kdo přichází, a padli na kolena před synem mrtvého císaře.

„Je váš kníže dostatečně při síle, aby mohl přijmout návštěvu?“ zeptal se švábský vévoda. Teprve před několik týdny prodělával nemoc a věděl, že při bahenní horečce se střídají návaly zimnice, vysoké horečky a zvracení s jedním či dvěma dny bez teploty, ale ve stavu těžké únavy, než se zase vrátí horečka a zimnice.

„Jděte k němu, Výsosti! Obávám se, že ho při životě drží už jen naděje, že s vámi bude moct promluvit,“ odpověděl nejstarší z rytířů, jenž rozhodně nevypadal zdravě.

Vévoda a hrabě Dietrich vstoupili do stanu.

Thomas a Roland se představili durynským rytířům. Budou tu čekat, dokud rozhovor knížat neskončí, a doufali, že se od Durynských dozvědí podrobnosti o situaci a dosavadním dění.

Panoši a ozbrojenci už připravovali složení tábora, rytíři, jistě ne poprvé, probírali úvahy, co asi budou dělat, až zase budou doma. Ale když nejmladší z nich začal o tom, že svou ženu celý den nepustí z postele, ostatní ho hned přerušili.

„Vítejte v bahně před Akkonem,“ pozdravil výsměšně jeden z rytířů mladé muže z Míšně. Bylo mu asi třicet, měl několikrát přeražený nos, a když mluvil, Thomas si všiml, že mu krvácejí dásně a ztratil několik zubů.

„Přicházíte přesně ve správném ročním období. Začínají deště, řeky tekoucí z hor se rozvodní, zaplaví nížinu a odkryjí narychlo pohřbené mrtvé. Pak se dostaví další nákaza, jež zastíní zoufalý nedostatek zásob, které nevystačí, aby uživily vojsko přes zimu. Takže máte volbu buď chcípnout na horečku, nebo hlady, tak jako naši lidé vloni v zimě a jako teď náš kníže Ludvík, pokud se nad ním nesmiluje Bůh a nestane se zázrak.“

K Thomasovu úžasu nikdo ze starších rytířů mladého nenapomenul za tak pochmurný a beznadějný popis situace.

„Vy jste byli naše jediná naděje,“ pokračoval jiný rytíř se šedivými prameny v černém plnovousu. Zvedl ruce, jako by chtěl vzývat minulost, a zase je nechal klesnout. „Ještě před chvílí jsem doufal, že zprávy nebyly pravdivé a do tábora vjede vojsko v čele s Friedrichem Štaufským. Ale vaše tváře jsou dostatečně výmluvné. Ani se mi nechce ptát, kdy a jak se to stalo. Bůh vám přidělí čestné místo po jeho boku. Ale my bychom ho tady tak naléhavě potřebovali!“

Skoro zoufale zavrtěl hlavou. „Silné vojsko vedené silným císařem! Friedrich Štaufský by toho ztroskotance Guye jediným pohledem zahnal na útěk. Kéž se de Lusignan jednou smaží v pekle za svou prostotu a posedlost mocí, která stála životy nespočetně mužů.“ Vztekle odplivl, jako by Guy stál před ním.

„Nejprve u Hattínu, když navzdory radám zkušených mužů vedl vojsko oblastí bez vody přímo na smrt, a potom tady. Který ďábel mu našeptal, že sem může jen tak klidně, protože ho to napadlo, přitáhnout a bez příprav, bez vybavení obléhacími a dobývacími stroji dobýt a obsadit tohle město? Už jen městská stráž Akkonu má víc mužů než Guy! A to ani nemluvím o oddílech, které sem vyslal Saladin. Za co nás Bůh trestá takovým velitelem?“

Nikdo z Durynských mu neodporoval, zřejmě byli všichni zajedno při posuzování Guyových schopností a nedostatků v roli vojevůdce.

Nejstarší rytíř, hubený muž s bílými vlasy, jemuž na pravé ruce chyběly tři prsty, chtěl přerušit ponuré mlčení, a tak zavolal na kuchaře a zeptal se ho, kdy bude konečně hotové jídlo. Ve vzdálenosti asi deseti kroků visel na trojnožce kotel, ve kterém se vařily kousky masa, zřejmě koniny. Ta je stravitelnější vařená než pečená.

Ještě chvíli to potrvá, odpověděl kuchař. Všechno má svůj čas.

Hubený rytíř poručil panoši, aby hostům přinesl dva poháry a pohybem je pozval, aby se k nim posadili. Thomas usedl na špalek, ze kterého nejprve vytáhl sekyru, Roland na hromádku zřejmě posledního dřeva na oheň. S povděkem přijali poháry naplněné horkým masovým vývarem.

„Ale přece jste bojovali proti Saladinovým lidem!“ namítl Roland. „Slyšeli jsme, že lantkrabě si v bitvě vedl skvěle a dokonce se mu podařilo přimět markraběte z Montferratu, aby se podílel na obléhání.“

„Ano, to byla opravdu zarputilá bitva,“ přikývl nejstarší. Když mluvil, míšeňští rytíři viděli, že i jemu krvácejí dásně.

„Skoro přesně na den před rokem jsme sem přitáhli,“ pokračoval. „Nechci vypadat neskromně,“ usmál se a ostatní rytíři kolem něj také, „ale vyvolali jsme velký dojem: lantkrabě Ludvík, císařův synovec, muž těšící se velké úctě, a s ním tři tisíce osvědčených bojovníků. O několik dnů později vedlo celé francké vojsko první útok. Velel mu tehdy ještě Guyův bratr Geoffroy a velmistr templářů Gérard z Ridefortu. Lantkrabě Ludvík využil jedné slabiny v nepřátelském táboře a s našimi a italskými skupinami zaútočil na protivníkův střed. Dokonce se nám na určitou dobu podařilo zahnat je na útěk. Ale Saladin pak vyrazil do útoku; nedokázali jsme mu čelit a utrpěli těžké ztráty. Templáři také, jejich velmistr padl, ale bylo by lepší, kdyby nebyl přežil už bitvu u Hattínu.“

Výraz ostatních rytířů jasně ukazoval, že i v tomto ohledu jsou zajedno.

„Záhy došly posily z různých zemí, ale Saladin svolal všechny své rezervy a obklíčil nás. Teď jsme byli v obležení my. A padesát saracénských galér prorazilo blokádu přístavu a přivezlo do města potraviny a zbraně. Takže lidem uvnitř se vedlo dobře, naopak my tady leželi v bahně a hladověli.“

„Nemohli jste udělat nic? Za celou zimu ne?“ zeptal se Thomas a už si představoval, že totéž čeká v příštích měsících na ně.

„Pro Saladina by bylo snadné nás úplně zničit. Ale pravděpodobně si myslel, že to raději přenechá počasí, nemocím a hladu,“ dodal starý rytíř. Ukázal hlavou k místu, kde byla jako střecha napjatá velká plachta. „Obchodníci z Lübecku a Brém tamhle se domnívají, že Saladin by nakonec s námi raději obchodoval, než nás pobil. To však je myšlenka, která může napadnout zase jen kupce.“

„Co tady dělají kupci?“ podivil se Roland. „Obchodníci z hanzy přece jezdí po severních cestách, do těchto vod plachtí Pisané a Janované.“

„Tedy buď jsou obzvlášť bohabojní a vydali se na křížovou výpravu, nebo své zákazníky už okrádali tolik, že se rozhodli zachránit si tímto způsobem spásu duše,“ zasmál se stařec. „V každém případě chtěli na této cestě vyzkoušet nový typ lodě. A protože z obchodu s bohatým Akkonem nebylo nic, ale oni museli na vlastní oči přihlížet bídě a ubohosti mužů, zřídili pod jednou z plachet polní špitál. Dejž Bůh, abyste tam vy dva nikdy nemuseli. Ale pokud by se vám něco stalo, dejte se dopravit tam. Za celou tu dobu se tam sešlo dost lidí, kteří pečují o nemocné. Především o naše krajany. Jak jste si jistě všimli, v oblasti Outremer žije spousta Normanů, Francouzů, Italů, ale jen pár našich. My jim ani nerozumíme, když mluví, samozřejmě náš kníže ano, protože vyrůstal na dvoře francouzského krále.“

„Tohle je tedy dost divné obléhání. Nikdo neměl opravdu chuť bojovat a nakonec jsme společně slavili,“ dodal rytíř se zlomeným nosem.

„Slavili? S kým?“ zajímal se Roland a málem mu zaskočil vývar v krku.

„Se Saracény!“ zašklebil se starý rytíř. „Tomu byste nevěřili, co? Nejdřív jsme na sebe pokřikovali přes zeď, potom si vyměnili poselstva, pak dárky, pořádali jsme přátelské souboje, abychom ukázali, kdo má lepší jezdce a lukostřelce… A nakonec jsme společně seděli u ohně, každý notoval své písně, přestože ti druzí jim nerozuměli, a všelijak jsme žertovali.“

„A teď proti sobě zase bojujete? Jaký je to pocit rozpoltit mečem někoho, s kým jsme předchozího večera seděli u ohně a zpívali?“ zeptal se Thomas a před očima se mu vynořovaly děsivé výjevy z bitev.

„Slavit je jedna věc, bojovat druhá,“ pokrčil rameny nejstarší z rytířů. „Jste ještě moc mladý, abyste věděl, že někdy člověk musí zabít i někoho, kdo mu předchozího dne připadal docela příjemný.“

„Ne, to není!“ namítl ostře Roland.

Ale ano, jsem, vykřikl by nejraději Thomas, ale nechtěl příteli vpadnout do zad. Protože jsem viděl a slyšel, že krev Saracénů je stejně červená jako moje a že bolestí řvou a sténají jako my, když jsou v boji zasaženi, jen zkrátka jiným jazykem.

„Když se bojuje, pod helmami jeden druhého stěží pozná,“ pokoušel se to vysvětlit další durynský rytíř.

„Byl mezi nimi leckdo, o kom jsem si myslel, že by ho byla vlastně škoda… ale oni stojí mezi námi a Jeruzalémem, Svatým hrobem. Tak to zkrátka je.“

Rytíř s černým vousem opět zavolal na kuchaře, jestli pořád ještě není hotový s těmi kousíčky masa, pak všichni ve skupině zmlkli.

Ze stanu lantkraběte sem doléhaly tiché hlasy, ale každý se styděl poslouchat rozhovor, který nebyl určen jeho uším.

„Jak to, že tady nejsou žádné obléhací stroje?“ zeptal se po chvíli Thomas, ve snaze nevypadat přemoudřele, ale ta otázka ho zajímala hned od příchodu sem.

„Protože ten hlupák král ve své nevýslovné prostotě s sebou žádný nepřivezl,“ zvolal rytíř s křivým nosem a opět si uplivl. „Asi si myslel, že sem přitáhne a město mu jen tak padne k nohám. A když je nedokázal dobýt za tři dny, tak se tu utábořil. Teprve po té zlé zimě, po propuknutí nemocí a hladu, Guy a Konrad z Montferratu uzavřeli jakýsi mír, také díky zprostředkování našeho knížete. Montferrat přivezl z Týru na lodích náklady zbraní, potravin a dřeva. Postavili jsme krásné obléhací věže, jednu z nich zaplatil lantkrabě Ludvík, měla pět pater!, a vytáhli jsme s nimi před hradby.“

„A?“

„Řecký oheň,“ zněla stručná odpověď, než se rytíř z černým vousem uvolil podat podrobnější zprávu. „Náš kníže, jenž stál úplně nahoře, to málem zaplatil životem. A ztratili jsme pár tuctů opravdu dobrých mužů. Vzplanuli jako pochodně, nebo se zřítili z věže.“ Zachvěl se a při té vzpomínce se pokřižoval, ostatní ho následovali. Ale nikde nebyly vidět ani zuhelnatělé zbytky věží, pravděpodobně byly spáleny na ohništích polních kuchařů.

Nejstarší vstal, dal si od kuchaře dolít vývar, vrátil se k ostatním a opět vyprávěl.

„Od svatodušních svátků se opět bojuje. Osm dní po sobě útočily Saladinovy oddíly na náš tábor. Obě strany utrpěly velké ztráty, ale nikomu se nepodařilo doopravdy zvítězit. Kdyby neustále nedocházely posily bojovníků, dávno bychom byli zničeni. A pak zachvátila našeho knížete nemoc. Frankové si ho tak vážili, že dlouho sdílel vrchní velení nad vojskem s Jakubem z Avesnesu. Naštěstí teď přijel někdo, kdo by snad mohl Franky sjednotit, když náš císař, dej mu Pánbůh věčnou slávu, už to udělat nemůže: Jindřich z Champagne. Jeho matka byla dcera Eleonory Akvitánské z jejího manželství s francouzským králem. Je tedy spřízněný s anglickým i francouzským královským rodem. A proslýchá se, že brzy přitáhne se svým vojskem i biskup z Canterbury. Ale my Durynští odcházíme.“

Starý muž ukázal na skupinku kolem sebe. „Jen se podívejte, my jsme všichni, kdo zbyli z vojska tří tisíc hrdých bojovníků. A na smrt nemocný je nejen náš kníže. Kéž Bůh dá, aby dojel do vlasti.“

Opět se pokřižoval.

„Už tady nic nepořídíme. Rozráží nás horečka, ze střev nám teče břečka, zuby nám vypadávají. Nemá smysl tady zůstávat. Jenom bychom roznášeli nákazu. Kníže trval na tom, že ještě pozdraví císařova syna a pohovoří s ním. Ale jakmile švábský vévoda vyjde z jeho stanu, vyplouváme. Ještě to můžeme stihnout kolem Kypru domů, než začnou zimní bouře.“

Jako kdyby to slyšeli, vyšli v té chvíli ze stanu durynského lantkraběte Bedřich Švábský a Dietrich z Weißenfelsu. Muži okamžitě vstali a poklekli před nimi, spolu s nimi i Roland a Thomas.

„Bůh požehnej lantkraběti Ludvíkovi i vám na šťastnou cestu domů,“ promluvil švábský vévoda. „Nikdy nebude zapomenuto, co jste tady vykonali.“

Ale z jeho tváře i Dietrichova výrazu Thomas vyčetl, že knížata nechovají naději v možnost, že Ludvík bude žít ještě tak dlouho, aby mohl doplout domů.

Na jejich znamení je oba mladí rytíři následovali do štaufského tábora a ještě jednou soucitně pohlédli na skupinku Durynských, jež přežila rok před Akkonem.

Muži pod velením mladého švábského vévody neměli v úmyslu nečinně čekat celou zimu a strávit měsíce v bahně. Již záhy po příchodu vedl Bedřich své bojovníky do útoku a krátce po něm i arcibiskup z Besançonu, jenž dal postavit nový typ beranidla. Jenže ani s pomocí žebříků a beranidel nebylo možné pokořit valy a hradby. Ale podařilo se jim zatlačit Saladinovy oddíly dál od města, proniknout do Haify a obstarat proviant pro křesťanské bojovníky. Pro začátek to bylo v bezútěšné situaci povzbudivé vítězství, avšak bylo pouze malé a mělo krátké trvání.

Saladin přivolal další oddíly. Ve městě i ve vojenském táboře před ním se zmenšovaly zásoby vody a jídla, znovu propukly hlad, nákazy a nemoci.

Mezi smrtelnými oběťmi tentokrát byly i obě malé dcerky královny Sibyly, manželky Guye de Lusignan. O několik dní později zemřela i Sibyla.

Rázem všechno ovládl rozhovor na jediné téma a rychle pronikl i do štaufského tábora: S konečnou platností ztratil Guy nárok na trůn, protože ten byl odvozený pouze z postavení jeho choti.

Balian z Ibelinu, muž, jenž vedl obranu Jeruzaléma a vyjednal pro jeho obyvatele odchod v míru, stál v čele skupiny baronů, kteří se za každou cenu chtěli zbavit neschopného Guye. Koneckonců Guy také vypudil Balianova bratra Balduina, jednoho z nejchytřejších a nejmocnějších baronů v Outremeru. Balian a jeho stoupenci upínali všechny své naděje ke Konradovi z Montferratu a naléhali na něj, aby se oženil se Sibylinou sestrou Isabellou, jež se nyní stala dědičkou království.

Ale to by nejprve oba budoucí manželé museli prosadit rozvod manželství s dosavadními partnery, což zdaleka nebylo jednoduché, jak se záhy ukázalo.

Spory se vlekly několik týdnů a ještě víc rozdělily vojenský tábor. Kdo stál na straně anglického krále, vehementně prosazoval Guye de Lausignan, kdo se přikláněl ke Štaufům a francouzskému králi, vášnivě podporoval Konrada z Montferratu. Přestože rozhodnutí už dávno nebylo věcí vojska nýbrž duchovních, kteří museli rozhodnout o rozvedení starých manželství a uzavření nového, záležitost rozněcovala tak ostré spory, že mnohé z nich končily rvačkami.

Nakonec se v listopadu Konrad oženil s Isabellou a s mladou manželkou odjel do Týru. V souladu s panujícím právem odmítal nazývat se králem, dokud on a jeho žena nebudou korunováni. Ale protože Guy se nechtěl svého titulu vzdát, Konrad nebyl ochoten vrátit se do polního tábora před Akkon.

Po krátké době přibyly ze severu Saladinovi další posily a francký tábor byl ze všech stran obklíčen silnými nepřátelskými jednotkami. Vojevůdce Jindřich z Champagne už několik týdnů ležel těžce nemocný v posteli. Několik zoufalých pokusů dostat se s pomocí vysokých žebříků přes hradby do města ztroskotalo. Saladinovi se dokonce podařilo vyčerpanou posádku Akkonu nahradit novými, bojeschopnými muži.

Ve franckém vojenském táboře naopak celou zimu vládly nákazy, hádky, zoufalství a hlad. Tak velký hlad, že brzy byli zabiti i ti nejlepší koně.

20. ledna 1191 před Akkonem

Nyní nemoc zachvátila i Ruperta a Rolanda. Oba leželi vedle sebe v polním špitálu pod plachtou hanzovních kupců. Thomas požádal hraběte z Weißenfelsu o dovolení starat se tam o ně a ostatní nemocné a okamžitě je dostal. Nikdo nevěděl lépe než Dietrich, že Thomas se od matky naučil pečovat o nemocné mnohem lépe, než to umí většina těch, kteří zde tuto službu vykonávají, s výjimkou johanitů, ale z nich žádný nepřišel do špitálu pod hanzovní plachtou.

Tváří v tvář tolika těžce nemocným a umírajícím se Thomas cítil bezmála provinile, že jemu je dobře, třebaže ho trýznil hlad. Mohl už také pohybovat zraněnou paží, poté co se celé týdny v bolestech snažil získat do ní bývalou sílu a obratnost.

V rozporu se svým očekáváním nenašel bratra Notkera mezi lůžky a umírajícími, jak jim dodává odvahu a přináší útěchu. Uviděl ho až později, když vešel do špitálu, kutnu promočenou deštěm, na obličeji i věnečku vlasů kapky vody. Tonzuru měl stále ještě nakřivo, jako tenkrát v Prešpurku, když ho viděl poprvé.

Už z dálky Thomas na výrazu benediktinovy tváře viděl, že se muselo přihodit něco strašného. Zamířil k němu a nedal mu možnost se vyhnout.

Jeho pronikavému, tázavému pohledu Notker nedokázal odolat. Možná ani nechtěl, protože byl hluboce rozrušený.

„Švábský vévoda zemřel,“ zašeptal mnich a teď bylo jasné, že mu po vyhublých tvářích nestékají kapky deště, nýbrž slzy. „Co s námi teď bude?“

Ano, co s námi teď bude, opakoval v duchu Thomas a měl pocit, že se mu podlamují nohy. Nejprve bude mše a ještě jeden pohřeb…

Pak se vzpamatoval a vzpomněl si na svou původní prosbu. „Bratře, prosím tě, jdi za naším přítelem Rupertem. Umírá a potřebuje tě. Za švábského vévodu se už můžeme jen modlit.“

Mnich přikývl a rukávem kutny si přejel přes obličej, ovládl se a zamířil k Rupertovu lůžku.

Thomas naposledy pohlédl na Rolanda a byl rád, že přítel ještě spí. Jinak by možná na jeho obličeji poznal, co teď má v úmyslu, a o tom se teď nemohl a nechtěl dohadovat. Císařův syn je mrtvý, Ruperta už nedokáže zachránit. Ze všech lidí, s nimiž se vydal na cestu, už zbývá naživu jen hrabě Dietrich, Roland a kupodivu malý, drobný mnich, jenž tady zřejmě našel své poslání. A Roland tenhle den nepřežije, zvlášť až se dozví zdrcující zprávu, pokud nedostane něco k jídlu.

Možná dokáže zachránit aspoň jeho.

Ve štaufském táboře se zpráva o vévodově smrti již rozšířila. Všude, kudy Thomas rázným, odhodlaným krokem procházel, muži klečeli na rozbahněné zemi a modlili se. Nenechal se však nikým zdržet, aby v posledním okamžiku ještě nezaváhal.

Šel k pastvině, kde už bylo jen pár koní a kolem níž stála silná hlídka, aby hladovějící z jiných táborů neukradli zvířata na několik svých jídel.

Stráže ho pustily dovnitř. Pomalu se blížil k Radomirovi, který nevypadal jako dobře živený kůň. Thomas pocítil chuť ještě jednou se cvalem projet na hřebcově hřbetě. Ale nehledě k tomu, že by je nejspíš oba zasáhly nepřátelské šípy, věděl, že by pak nebyl schopen udělat to, co učinit musí.

Zoufale přitiskl tvář k Radomirově hlavě a hladil ho po krku, mluvil na něj, jako kdyby mu chtěl vyprávět ty nejkrásnější příběhy. O šťavnatých pastvinách, zelených loukách, na kterých kvetou pampelišky, o bublajících potocích, polích se zralým ječmenem, a to všechno tady v bahně, na pahorku Turon před Akkonem.

Vlídnými slovy přiměl zvíře, aby sklonilo hlavu, pořád k němu promlouval a uklidňoval ho. Pak vytáhl dýku a prořízl mu krční tepnu. Hrdlo se mu sevřelo, když viděl, jak se zvíře vzepjalo a z krku mu vytryskl proud zpěněné krve. Plakal a šeptal mu: „Je mi to strašně líto, příteli… Ale tohle není místo pro tebe. A já se nemůžu dívat, jak Roland umře hlady…“

Kývnutím přivolal stráže, které prve ze zdvořilé vzdálenosti přihlížely, co dělá, aniž je to překvapilo. Většina ostatních rytířů své hřebce dávno zabila a pomalu začalo vypadat nemravně, když si někdo držel koně, zatímco vedle umíral jeho druh ve zbrani hlady.

Přikázal jim, aby mrtvého koně dopravili ke kuchaři. Ale šel s nimi. „Maso a vývar jsou bez výjimky jen pro nemocné!“ rozkázal přísně. Kuchař na něj zkoumavě pohlédl a přikývl. Thomas věděl, že se na něj může spolehnout.

Už se stmívalo, když se hrabě Dietrich vrátil ke svým mužům. O vévodově smrti jim řekl už dřív, v době, kdy byl Thomas v polním špitále. Od té doby buď musel být u smutečních obřadů ve stanu, nebo při rozhovorech dosud žijících vojevůdců, anebo se podobně jako Thomas pokoušel vyrovnat se s bolestí o samotě.

Ale někdo postavený tak vysoce jako hrabě není nikde sám, pokud to výslovně nerozkáže.

Dietrich pohlédl na zoufale malou skupinu mužů, kteří mu zůstali, potom se pátravě podíval Thomasovi do očí a po krátkém váhání mladíka vyzval, aby ho doprovodil do stanu.

Syn míšeňského markraběte poslal všechny ostatní, kteří tam čekali, ven, jen sluhovi nařídil, aby jemu a hostovi nalil pohár.

Když osaměli, mlčky a vestoje upil každý malý doušek bahnité, odstáté vody, do které bylo podle Martiny rady vmícháno trochu octa. Byl to podivný, avšak situaci přiměřený způsob jak uctít mrtvého císařova syna.

„V březnu sem přijede Leopold Rakouský a povede německé vojsko. Je to zkušený bojovník a má skvělou pověst,“ oznámil Dietrich, a tak odpověděl na Thomasovu nevyslovenou otázku. Pak se posadil a pohybem ruky ho vybídl, aby si také sedl.

„Pokud Roland přežije, dokáže ocenit tvou oběť, stejně jako všichni nemocní, které jsi pro příští dny zachránil od smrti hladem. Dovedu si představit, jak ti je. Ale tvůj otec by na tebe byl hrdý.“

„Opravdu?“ opáčil Thomas. Možná to bylo strašnými zážitky z posledních dnů, možná proto, že ho Dietrich oslovil důvěrným tykáním, jako by chtěl zaujmout místo jeho otce, přestože na to byl příliš mladý.

„Možná ale na nás shlíží z nebe a ptá se, co tu pohledáváme,“ pokračoval Thomas, protože se teď nedokázal ovládnout. „Nelze přece popírat, že Bůh není na naší straně. Zemřeli skoro všichni, kteří se tenkrát, před rokem a půl, vydali na cestu… Jejich duše mě ve spánku volají a ptají se mě, proč jsem jim nepomohl… A my tady taky jen čekáme na smrt. Saladin na nás ani nemusí posílat své mameluky. Stačí, když si počká, až hlad a nemoci vykonají své dílo. Nepovažujte mě za zbabělce, že to říkám. Ale za někoho, kdo by v životě rád dokázal víc.“

Všechna další slova mu uvízla v hrdle.

Jako kdybych se já taky neptal, zda jsem nezavinil smrt každého muže, jehož jsme ztratili, pomyslel si Dietrich trpce. Nestrhl je s sebou do víru smrti, když jsem se rozhodl přijmout znamení kříže a oni mě následovali. Ale vojevůdce nesmí takové úvahy nikdy vyslovit.

„Ano, vypadá to, jako by nás Bůh opustil,“ přiznal po chvíli mlčení. „Tvůj otec mě učil, abych život ostatních nepovažoval za bezvýznamný. A já ti jen říkám na památku tvého otce: Na mých ramenou spočívá každý mrtvý, jehož jsme museli oželet. V den posledního soudu se za to budu muset zodpovídat.“

Dietrich se opět na okamžik odmlčel, upil další doušek odporné břečky a pokračoval: „Nemůžeme odtud pryč. Jsme obklíčeni tak silným vojskem, že každý pokus o prolomení té hranice by způsobil obrovské krveprolití. Ale musíme vytrvat jen do března. Pak konečně připlují lodě se zásobami. Leopold Rakouský přivede nové oddíly dobře vycvičených mužů. A naší největší nadějí by mělo být, že na cestě sem jsou anglický a francouzský král, s velkými flotami schopnými prolomit obklíčení na moři, dopravit sem dobře vyzbrojené rytíře a obléhací stroje. Potom obsadíme Akkon. A uvolní se nám cesta do Jeruzaléma. Cožpak nebylo naším cílem opět umožnit křesťanským poutníkům přístup do Svatého města? Poskytnout jim možnost spasit svou duši modlitbou u hrobu Spasitele? Kvůli tomu jsme na sebe vzali všechny ty útrapy, proto tolik statečných mužů dalo život v sázku.“

Dietrich vstal, takže musel povstat i Thomas.

„Jděte teď k vašemu příteli a dohlédněte, aby jídlo bylo spravedlivě rozděleno mezi nemocné. Chci vás mít oba po svém boku, až za několik týdnů zaútočíme na hradby Akkonu.“

Těmi slovy Dietrich ukončil důvěrný rozhovor. Ale Thomas byl příliš zaměstnán svými myšlenkami a pochybnostmi, než aby dbal na své chování. Vojska anglického a francouzského krále jsou bezvýznamná ve srovnání s císařským vojskem, pravil Raimund, když se tehdy potají vplížili do Freibergu, aby tam předali zprávu o Albrechtově vzpouře. Kromě toho si oba králové půjdou z cesty. A tohle má být celá naše naděje?

„Opravdu věříte, že anglický a francouzský král překonají své spory, abychom tady mohli bojovat jako sjednocené francké vojsko?“ zeptal se, třebaže měl správně mlčky opustit stan.

„Musíme v to doufat,“ odpověděl Dietrich velmi vážně. „Jinak by naše věc byla opravdu ztracená.“

Ale teď sám Thomase zadržel. Navzdory truchlivému dni mu přelétl po tváři jeho známý, lehce posměšný úsměv.

„Pak budete mít možnost porovnávat legendy se skutečností. Král Richard se obklopuje pěvci, kteří ho opěvují, utrácí peníze, každý vychvaluje jeho statečnost, odvahu, čest a ctnosti. Ale zblízka je to člověk, který podléhá svým okamžitým náladám, často ke škodě poddaných, a žije ve svém vlastním světě. Jeho starý přítel a nepřítel, francouzský král Filip, si naopak nepotrpí na ódy pěvců a dvorské lichocení. Je to otrlý člověk, ale má bystrý rozum. U slavnostní tabule zdaleka není tak zábavný jako vychvalovaný Richard Lví srdce. Ale do boje bych tisíckrát raději táhl s ním než s Richardem. A to také uděláme.“

Pád Akkonu

Konečně! Zbylí účastníci křížové výpravy z pahorku s já sotem pozorovali příjezd posily: francouzského krále s jeho flotou provázenou Konradem z Montferratu, jenž se také se svými muži vracel do oblasti bojů.

Zdejší vojáci je nadšeně uvítali. Konečně důvod k nadějím! Teď je možné, že dojde k obratu, že obléhání, jež začalo tak beznadějně a trvá skoro dva roky, bude korunováno úspěchem!

Ještě v únoru stovky mužů pod znamením kříže tady zemřely na nemoci, mnoho jich vyhladovělo k smrti. Kdo neměl koně, kterého mohl porazit, a to byli všichni prostí vojáci a pacholci, vařil v kotli trávu a dávno ohlodané, holé kosti.

Ale jak Dietrich z Weißenfelsu předpověděl, v březnu přistávaly u pobřeží první lodě naložené obilím a jejich posádky dokázaly náklad dopravit až k vojsku. Brzy následovaly galéry s potravinami a zvěst, že anglický i francouzský král jsou na cestě a nyní již ve východních vodách.

Však je načase, pomyslel si Thomas vyčítavě a mnoho jeho druhů názor sdílelo. Navzdory všem slibům a přísahám oba mladí panovníci se svými flotami vypluli, až když byl římský císař více než rok na křížové výpravě a nakonec se utopil v řece.

Na rozdíl od Friedricha Štaufského, jenž od svých rytířů požadoval, aby sebe i své muže živili za vlastní peníze, si Richard Lví srdce a Filip Francouzský dali celé válečné tažení zaplatit od poddaných, zavedli kvůli tomu zvláštní daň, takzvaný Saladinův desátek.

Ale nyní, 20. dubna léta Páně 1191, připlouvá král Filip Francouzský, teprve pětadvacetiletý muž, jehož provází pověst mimořádně chytré hlavy ve válečných záležitostech.

Thomas a pomalu se zotavující Roland nastoupili spolu s ostatními účastníky křížové výpravy, aby pozdravili francouzského krále a Konrada z Montferratu, budoucího krále Jeruzaléma.

Filip zřejmě nepřikládal význam obřadným přijetím. On i jeho nejbližší průvodci byli oblečeni spíš jednoduše. Zato obležení města pod jeho velením se okamžitě začalo měnit.

Filip přivezl obléhací stroj, který zčásti vymyslel, zčásti vylepšil. Jeho muži jej postavili spolu s obléhacími věžemi a rychle se ukázalo, že vrhače mají obdivuhodně velkou průraznost.

Dietrichovi z Weißenfelsu bylo svěřeno velení nad skupinou německých rytířů bojující přímo pod rozkazem francouzského krále. Burgundský vévoda, templáři a johanité mohli nyní nasadit své obléhací stroje, kterým muži dávali různá jména jako Zlý soused, nebo, těm nejmohutnějším, Zvláštní hlas boží.

Obléhatelé teď každý den bušili do silných hradeb Akkonu a podařilo se jim způsobit na nich značné škody. Pokaždé okamžitě následoval prudký útok Saladinových mameluků z vnitrozemí. To naopak přimělo bojovníky s křížem obrátit se proti nepřátelům před městem, a tak měli obyvatelé Akkonu čas poškozené hradby opravit.

Přesto mezi muži, kteří zde mnoho měsíců nevýslovně trpěli a viděli umírat mnoho svých kamarádů, opět rostla naděje. Dříve či později prorazí do hradeb takovou díru, že skrze ni budou moct proniknout do města. Ale velkého útoku se chtěl Filip Francouzský odvážit až po příjezdu anglického krále a jeho vojska.

Proto se stále častěji ozývala otázka: Kde vězí král Richard? Poslal do Akkonu loď se zprávou, že jeho flota byla na rozbouřeném moři rozehnána do všech stran a musí ji před Kyprem opět shromáždit. Filip poslal Richardovi posla, který ho nabádal, aby se svými loďmi připlul k Akkonu co nejdříve. Útok na obležené město se může podařit pouze spojenými silami.

Posel se však nevrátil s anglickým loďstvem, nýbrž se zneklidňujícími zprávami. Sděloval, že Richard, jehož oddíly už cestou v Mesině bezohledně drancovaly, vede v současné době vážný spor se samozvaným kyperským císařem, jenž zamýšlel vzít sestru a snoubenku anglického krále jako rukojmí, kdyby ženy nebyly tak chytré a nezůstaly na lodi, nýbrž si vyšly na pevninu. Richard se pak se svou snoubenkou Berengarií oženil a Kypr hodlá opustit až se ho zcela zmocní, což prý bude výhodné i pro bojovníky ve Svaté zemi.

Ještě větší rozruch však vyvolala zpráva, že u Richarda na Kypru se právě sešli všichni hlavní odpůrci Konrada z Montferratu: bývalý král Guy a jeho bratr Geoffroy de Lusignan, nespolehlivý Bohemund z Antiochie, Homfroi z Toronu, rozvedený manžel současné Konradovy manželky Isabelly a několik vysoce postavených templářských rytířů.

Vědomí, že se opět kují pikle proti francouzsko-štaufskému táboru, vyvolalo především bezuzdný záchvat zuřivosti francouzského krále. Markrabě z Montferratu v důsledku zprávy odepřel anglickému králi a jeho průvodcům vstup do Týru.

A týdny plynuly.

Bojovníci pod velením krále Filipa ostřelovali hradby města, podkopávali je a zastavili obklíčeným přítok vody. Akkon teď trpěl hlady a nakažlivými nemocemi, neboť město už nemohlo být zásobováno ani ze strany od moře, protože tam lodě francouzského krále zablokovaly příjezd k přístavu.

Ale každý pokus proniknout nově proraženými dírami v hradbách do města donutil obléhatele k tvrdým bojům se Saladinovými muži.

To stálo obě strany mnoho mrtvých. Ale bojovníci kříže využili zimních měsíců, kdy byla půda rozměklá, a obehnali tábor hliněnými valy a zákopy, takže byl téměř nedobytný.

Přestože se obležení v Akkonu snažili opravovat škody v opevnění, které způsobily francouzské vrhače, a vytrvalé podkopávání, byla jen otázka dní, kdy se město bude muset vzdát.

Taková byla situace, když 8. června 1191, sedm týdnů po králi Filipovi, konečně k Akkonu připlul čerstvě ženatý anglický král s pětadvaceti galérami.

V táboře zněly signály a radostný pokřik, když se na obzoru objevila anglická flota a kousek od města už potopila velkou saracénskou galéru.

Shromáždili se všichni rytíři, aby se všemi poctami pozdravili Richarda Lví srdce.

„Nejpozději za tři dny vpochodujeme do města,“ radoval se Roland. „Zdi ani lidé už k pádu moc nepotřebují a král Richard nebude váhat, aby ke své pověsti bájného bojovníka připojil další slavný čin. Bude pak všechno vydávat za svůj úspěch, ale to ať si obě Výsosti vyřídí později mezi sebou. Hlavní je, že konečně obsadíme tohle Bohem zatracené město!“

Thomas pohlédl na přítele s povytaženým obočím. Roland obvykle neklel a vždy se snažil za všech okolností vystupovat jako dokonalý rytíř.

„Máš takový vztek proto, že jsi tady málem umřel?“ zeptal se.

„Mám takový vztek, že tady umřelo mnoho jiných,“ odsekl Roland opět nezvykle stroze a špičkou holínky odkopl kamínek. „Byli mezi nimi výborní chlapi! Neměli jsme snad být už dávno v Jeruzalémě a důstojně pohřbít ostatky císaře Friedricha? Dva roky obléhání a tisíce mrtvých, mezi nimi i Bedřich Švábský, jen proto, že se ten bastard Guy nechtěl vzdát koruny! Teď ji snad nakonec ještě dostane a může si poklepávat na hruď, že vyhrál beznadějnou bitvu, což zcela jistě nebude jeho zásluha, pokud město obsadíme.“

Thomas mu beze slova položil ruku na rameno a vedl ho pod praporec Leopolda Rakouského, aby společně pozdravili anglického krále. V duchu dával příteli úplně za pravdu. Při každém kroku, který Guy učinil, se brodil krví mužů, které bezmyšlenkovitě obětoval.

„Podívejme se na velkého krále Lví srdce. A, jak navrhl hrabě Dietrich, srovnejme legendu se skutečností!“ navrhl proto, aby ještě víc nerozněcoval přítelův oprávněný vztek.

Jen stěží si lze představit větší rozdíl mezi dvěma králi, než jaký byl mezi Filipem a Richardem.

Richard vypadal opravdu působivě: vysoký muž ve vybraném oblečení, každý jeho pohyb i slovo byly vypočítány na to, aby zanechaly patřičný dojem. Bylo mu něco málo po třicítce, tedy asi o osm let víc než Filipovi, stál v rozkvětu mužné síly, provázela ho velká honosná družina a zjevně si vychutnával nadšené přijetí, jaké mu muži před Akkonem připravili. Jednoznačně v něm spatřovali toho, kdo jim konečně dopomůže k těžce vybojovanému vítězství, a navíc bez další větší námahy, protože byl považovaný za velkého vojevůdce, přivezl nové oddíly a město už dozrálo k tomu, aby podlehlo poslednímu útoku. Už několik dní čekali, že velitel města pošle na hradby někoho, aby vyjednával o podmínkách obsazení.

Nespočetné páry očí se teď upřely na stan, do něhož vešli oba králové a Konrad z Montferratu, aby projednali situaci. A rozhovory u táborových ohňů se toho večera točily jen kolem jednoho: Potáhnou zítra nebo pozítří konečně do Akkonu?

Většina mužů franckého vojska byla stejně jako Roland přesvědčená, že po příjezdu anglického krále město snadno a rychle obsadí nebo přinutí, aby se vzdalo.

Ale nic takového se nestalo. Velký Richard Lví srdce si přál nejprve se osobně seznámit se slavným Saladinem a možná by se prý i podařilo vyjednat mír. Saladin odmítl se objevit, dokud nebude uzavřeno aspoň přechodné příměří. Ale nabídl, že by vyslal svého bratra.

Neuskutečnilo se však ani tohle setkání, protože oba krále, Richarda i Filipa, schvátila horečka.

Frankové tedy nadále velkými vrhači balvanů ostřelovali hradby a Saladin získal další posily proti nim, vojsko ze Sindžáru, oddíly z Egypta a obávané ozbrojence pánů z Mossulu.

V křesťanském táboře se dál vedly spory, kdo má právo na korunu: Guy, nebo Konrad? Pisané se připojili k Richardovi, proto janovská flotila, která nedávno připlula, nabídla své služby Filipovi.

Když na konci června Filip, opět zdravý, chtěl vést velký útok na město, Richard účast svých lidí odmítl.

Filipův útok se nevydařil. Jen s velkým úsilím pak bylo možné odvrátit Saladinův protiútok na francký tábor a v tomto boji Thomas jen o vlásek unikl smrtícímu mameluckému meči. Jen šikovnost zkušeného bojovníka mu pomohla vytušit, kam meč dopadne, a odnesl si z boje jen lehké poranění ramene, které mu bratr Notker pod plachtou hanzovních obchodníků vyčistil a zavázal.

Nemocní, kteří tu leželi, už většinou nebyli oběti nákazy, nýbrž muži, kteří byli v bojích tak těžce zranění, že jim musela být odebrána noha nebo paže, či umírali v mukách na zranění břicha. Od chvíle, co se znovu bojovalo, byl Thomas odvolán z polního špitálu. Teď opět musel bojovat mečem, třebaže jako pěšák spolu s valnou většinou ostatních rytířů.

Časem v táboře každý viděl, vycítil a doslechl se, že rozhodnutí již visí ve vzduchu, je to pouze otázka dní. 3. července se Filipovým mužům podařil velký průlom do hradeb, ale pod tlakem Saracénů museli ustoupit.

Druhý den vyslal velitel Akkonu poselstvo, které mělo zahájit mírová jednání. Ale král Richard jejich návrhy odmítl.

Bezvýsledně se situace převalovala sem a tam a Thomas měl stále větší vztek, stejně jako hrabě z Weißenfelsu, jenž se musel stále víc ovládat, aby zachoval klid a zdrženlivost tváří v tvář neustálým hádkám a sporům mezi vojevůdci.

Proslýchalo se, že posel doplaval mořem k Saladinovi a vyřídil mu poslední volání města o pomoc: Posádka už město nedokáže udržet. Teď bylo rozhodnutí nevyhnutelné.

Dietrich a jeho rytíři seděli u skrovné večeře, když slyšeli hluk boje přicházející od města. Hrabě svým mužům rozkázal, aby se vyzbrojili a připravili, a spěšně zamířil ke stanu hlavních vojevůdců, aby zjistil, kdo a kde proti komu bojuje.

„Angličané a Pisané to chtěli zkusit sami,“ zvolal při návratu a bylo na něm vidět, jak je rozzlobený. „Ale byli zahnáni na ústup.“

„Blázni, hloupí, chtiví blázni!“ uniklo Rolandovi a udeřil pěstí do stolu. „Jen proto, aby se zmocnili celé kořisti, se sami v noci pokusí zaútočit a nechají se raději zabíjet. Zrádci jsou to! Tohle že je sjednocené francké vojsko?“

Takhle rozčileného viděl Thomas přítele jenom jednou, při rvačce na útěku z Freibergu. Ale pohled na ostatní mu ukázal, že i oni smýšlejí stejně.

„Když dovolíte, pane, vytáhneme je z toho, aby je tam všechny nepobili, když už musí ustoupit?“

Roland vytasil meč a chystal se vyběhnout. Jen pohled hraběte Dietricha ho ještě zadržel.

„Dobrá, budeme při nich stát,“ souhlasil Dietrich. „Jestli se město zítra nevzdá, vezmeme je útokem, a pak budeme potřebovat každého muže. Bůh nás ochraňuj!“

Rytíři a lukostřelci svorně běželi nocí směrem, odkud se ozýval bojový ryk. Cestu jim už osvětlovalo několik požárů, jasně planoucí řecké ohně, které u obléhatelů vyvolávaly strach. Cestou se k nim přidali další muži, kteří pravděpodobně dospěli ke stejným závěrům.

Thomas a Roland strávili dost času před každým úsekem hradeb a znali tam každou stezku, každý kámen.

Tušili, kde se Angličané pokusili dostat do města: na místě, kde Zvláštní hlas boží prorazil dosud největší díru do hradeb. Ohromné balvany tam byly narovnané na hromadě a po ní chtěli útočníci vylézt nahoru. Ale místo zajišťovali na hradbách lukostřelci a dvě řady bojovníků se štíty. A chtít zaútočit proti hradbám zdola bylo lehkomyslné a nesmyslné, to věděl i ten nejmladší panoš.

Obránci města se nenechali vylákat ven, ale pevně drželi své postavení, lukostřelci stříleli na útočníky nebo na ně házeli dolů nádoby s ohněm.

Všechno, co Dietrich a jeho bojovníci nyní mohli udělat, bylo zajišťovat ústup lehkomyslným Angličanům a Pisanům. Přikázal lukostřelcům, aby mířili na muže nahoře na hradbách, a rytíři pomáhali prchajícím vyšplhat na vnější val.

„Vy bastardi, jste ztratili rozum?“ zařval vztekle Thomas na statného muže se zlatými zuby, jehož vlasy zářily jako oheň, když mu podával ruku, aby ho vytáhl na svah. Potom pomáhal dostat se za obranný val mladíkovi, který mu bolestně připomněl Ruperta.

Aspoň teď ustalo ostřelování z hradeb, buď Dietrichovi lukostřelci odvedli dobrou práci, nebo obhájci chtějí šetřit šípy, protože útok je odvrácen.

„Ustupujeme, okamžitě všichni zpátky!“ rozkázal Dietrich. „Zraněné vezměte s sebou!“

Thomas se rychle rozhlédl, ale všichni muži v jeho blízkosti se drželi na nohou. S úlevou se chtěl otočit k Rolandovi.

Vycítil zlo dřív, než stačil varovně vykřiknout. Bezmocně přihlížel, jak šíp prorazil Rolandovu drátěnou košili a zajel do přítelových zad.

Roland padl na kolena a zřejmě nechápal, co se stalo. Dvěma skoky byl Thomas u něj, položil si kamarádovu ruku kolem ramen a vlekl ho ke špitálu.

„No tak, vzchop se!“ křičel na přítele. „Teď, tak krátce před koncem… Mnich tě vyspraví… Nechci dostat vynadáno od tvé matky…“

Roland však neodpovídal, jen ze sebe vydával chrčivý zvuk. Z koutku úst mu vytékala krev.

„Vydrž… už tam budeme… už jen pár kroků…“

Někdo mu pomohl zraněného podepřít z druhé strany, a když se Roland úplně zhroutil, opatrně ho chytili pod koleny a pod pažemi a nesli ho dál.

Bože, tohle nemůžeš dopustit, dožadoval se Thomas nejvyšší pomoci. Aby teď umřel zasažený šípem. Šípem vystřeleným zezadu! Přitom pro něj byla rytířská čest vždycky tak důležitá! Musí se vrátit a oženit se s mou sestrou…

Nevšiml si, že mu po tváři stékají slzy. Kéž by už byli u malého mnicha… Položí Rolanda na břicho, rozříznou kroužkovou košili a gambeson a vytáhnou šíp. Z Antiochie si přivezli nástroj na vytahování šípů z těla, je to jakýsi návlek přes dřík i hrot, který brání tomu, aby se rána při vytahování ještě víc neroztrhla. Něco je už napadne a s modlitbami, trpělivostí a boží pomocí se Roland vyléčí. V návalu zoufalství zařval Thomas na prvního ošetřovatele ve špitálu, aby okamžitě přivedl bratra Notkera. Potom opatrně uložili Rolanda na zem.

Notker přišel hned. Zkušeným pohledem odhadl, jak hluboko asi šíp pronikl. Ale světlá, pěnivá krev v obličeji zraněného nasvědčovala, že byla probodena plíce.

„Modlete se za svého přítele!“ vyzval Thomase a ten bez odporu poslechl. Poklekl a rychle v modlitbě poprosil Všemohoucího na nebesích a také patrona všech rytířů o pomoc. Ale pak si dal přinést kleště, uvolnil drátěnou košili kolem šípu, dýkou rozřízl gambeson a odhalil polovinu Rolandových zad.

„Těžký šíp,“ zašeptal. Jeden z těch, které mají zvláště kovaný hrot, aby dokázaly prorazit i železné brnění franckých rytířů. A přestože si to nechtěl připustit, viděl totéž co bratr Notker.

Sklonil se těsně k přítelovu obličeji, ve kterém byla už jen slabá stopa života. Položil mu ruku na hlavu a zašeptal: „Jsem u tebe…“

Pak mu slova uvízla v hrdle.

„Neříkej Kláře nic…,“ zachroptěl Roland a ta slova ho stála poslední životní sílu. Pohled mu strnul a oči ztratily lesk.

Druhý den se Akkon vzdal.

Velké množství zlata, propuštění patnácti set křesťanských zajatců a vrácení pravého kříže, to byly podmínky, za jakých obléhané bude čekat zajetí a nikoli smrt.

S nepohnutým výrazem v tváři poznamenané hladem a únavou procházeli obránci města kolem vítězů k místu, kde budou drženi, dokud se nevyjednají podrobnosti.

Potom do dlouho obléhaného města vtáhlo francké vojsko v čele s Konradem z Montferratu pod jeho praporcem a praporci obou králů: francouzskou modrou standartou se zlatými liliemi a bílým praporcem s rudým lvem z Anjou, s nímž vytáhl do války Richard.

Králově se ubytovali v oddělených sídlech, v bývalém královském paláci na severu města a dřívějším templářském hradě na špičce poloostrova.

Thomas nevnímal nic z toho, co se kolem něj dělo, držel stráž u přítelova mrtvého těla. S Notkerovou pomocí vytáhl šíp, přítele umyl a oblékl do jeho zbroje. Roland by si to tak přál. V sepnutých rukou držel jílec svého meče.

Bratr Notker se pokusil ho utěšovat, ale Thomas ho zdvořile leč rozhodně poprosil, aby ho nechal s mrtvým o samotě.

Benediktin se neodvážil odporovat. Měl beztak spoustu práce s mnoha raněnými a i on teď nutně potřeboval být chvíli sám, aby se pomodlil k Bohu a přimluvil se za toho odvážného mladého muže, který teď zaklepá na nebeskou bránu.

Snášel se soumrak a Thomas tu tedy strnule seděl celý den, když se někdo postavil vedle něj. Nechtěl ani vzhlédnout, ale podle drahých holínek poznal návštěvníka a musel se obrátit k hraběti z Weißenfelsu a pokleknout před ním. Jistě teď bude pokárán, že celý den zanedbával svou službu.

„Byl to statečný muž a pravý rytíř,“ promluvil Dietrich a v obličeji se mu zračila směsice vzteku, smutku a bezmezného zklamání, takhle ho Thomas ještě nikdy neviděl. „Můžeme u něj držet stráž ještě do zítřejšího rána, potom ho pohřbíme do posvěcené půdy. Pak odcházíme.“

„Do Jeruzaléma?“

„Ne. Domů.“

Thomas se marně snažil pochopit význam těch slov.

„Vojevůdci se zle pohádali,“ vysvětloval Dietrich s pohrdáním v hlase. „Leopold Rakouský jako velitel německých vojsk vztyčil svůj praporec vedle standart obou králů. Ale Richard prohlásil, že vévodský praporec nemá vedle jeho královského co pohledávat a těch pár německých rytířů tady stejně nehrálo žádnou roli. Tak rozkázal, aby byl Leopoldův praporec vytržen a hozen do příkopu. Proto Leopold zítra se všemi svými muži odchází, a my s ním.“

„Vracíme se domů?“ zeptal se nevěřícně Thomas.

„Ano,“ přisvědčil trpce hrabě Dietrich. „Tady nemáme už co pohledávat.“

Epilog

Podzim 1191 na Wartburgu v Durynsku

„Slyšels to? Vojsko se vrací z křížové výpravy! A tentokrát plují po moři, takže by tu měli být brzy!“ Rozrušená Marta běžela přes hradní nádvoří k Lukasovi. Dosud ošetřovala malou Juttu, dcerku markraběte Hermanna, kterou trápil ošklivý kašel. Lukas využíval čas tak, že markraběcího syna Konrada, jemuž bylo skoro sedm let, cvičil s malým dřevěným mečem.

Lukas potlačil zklamání a poslal chlapce za jeho bratrem. „Vlastně jsem ti to chtěl oznámit já jako první,“ přiznal. Ale když viděl radost a naději v Martině obličeji, najednou to nebylo důležité. Objal ji a pevně k sobě přitiskl.

Jestlipak se Thomas a Roland vrátí? V posledních měsících docházelo o výpravě jen málo zpráv, zato byly velmi špatné. Zpráva o císařově smrti zemí otřásla. Krátce poté se Hermann Durynský dozvěděl, že zemřel i jeho bratr, cestou domů podlehl na Kypru horečce.

Král mu Durynsko odpíral, protože Ludvík neměl žádné mužské potomky a zemi je možné zdědit jen v přímé mužské linii. Avšak král Jindřich musel záhy ustoupit. Mír se starým Welfem byl hodně křehký a král musel táhnout na Sicílii, aby si vzal zpátky zemi od Tankreda, jež se loupežně zmocnil trůnu.

Tak se Hermann nakonec stal durynským lantkrabětem.

Podpořila ho i knížata, která na příkladu Durynska jasně viděla nutnost požadovat od krále dědičnost svých lén.

Marta a Lukas v Eisenachu začali nový život, opět jednou úplně od začátku, patřilo jim jen to, co měli na sobě a co uměli.

Lukas byl nyní ve službách durynského lantkraběte a získal si jako bojovník dobrou pověst. Marta byla oblíbená jako léčitelka a porodní bába. Daniel, Paul a Konrad žili u nich a o Kláře věděli, že se jí i malé Anně vede na Weißenfelsu dobře. Nikdo je tam nehledal.

Ve Freibergu se rozhostilo téměř hřbitovní ticho, protože Albrecht táhl s králem na Řím a chtěl ho provázet i na Sicílii.

Chtěl.

To bylo něco, co by Lukas Martě rád zamlčel. Ale tím by se na věci nic nezměnilo a Marta to musí vědět. Proto ji bez dalších slov odvedl do jejich komory. Nechtěl, aby to, co jí teď sdělí, mohl slyšet každý na nádvoří.

„Mám ještě jednu novinku,“ začal opatrně, když za nimi zavřel dveře. Protože Marta na něj tázavě pohlédla, jistě ještě nic nevěděla.

„Zřejmě hrabě Dietrich žije a je na cestě domů, protože Albrecht opustil královu družinu, aby se tady bratrovi postavil, jakmile se vrátí.

Klára! pomyslela si Marta nejdřív. Bude válka. Krvavá, bratrovražedná válka. Před očima jí vyvstaly obrazy spálených polí, ubitých sedláků, podříznutého dobytka… polovinu země pohltí plameny.

Chvíli nebyla schopna ze sebe vypravit slůvko. Položila si dlaň na oči a pokusila se ty výjevy potlačit.

Lukas mlčel. Věděl, co to znamená, co je čeká. A zda lantkrabě Hermann Dietricha podpoří a za jakých podmínek bylo nejisté.

Uplynula zdánlivá věčnost, než Marta prolomila mlčení a vyřkla slova, o nichž by Lukas netušil, že je jednou uslyší právě od ní.

„Má-li být někdy v Míšeňské marce mír, nemají-li tisíce lidí padnout za oběť svévoli jednoho muže… bude dřív nebo později někdo muset Albrechta zabít.“

Pohlédla Lukasovi do očí. Muž však dlouho její pohled nevydržel. Vyhlédl z okna a sváděl vnitřní boj.

„Není to moc čestné zabít knížete, navíc když mu člověk jednou složil přísahu věrnosti,“ promluvil konečně. „Ale když to musí být, aby byla zachráněna země, když není jiné východisko, udělám to.“

Poznámky na závěr

Tohle není žádný konec, může protestovat nejeden čtenář.

Kdyby tohle byl televizní seriál, na závěr by se objevil nápis Pokračování příště.

Když jsem před téměř deseti lety začala psát tento příběh, bylo mi od začátku jasné, že oblouk děje se bude klenout nad třiceti lety: od doby, kdy se kolonisté vydali na cestu, přes založení města Freibergu po boj o Míšeňskou marku na konci 12. století. A také jsem věděla, že mě historické události zavedou do Svaté země. Ale jedno jsem tehdy netušila: že budu potřebovat nikoli jednu knihu, nýbrž pět svazků, abych to všechno ve vyprávění zachytila. Upřímně řečeno měl díl, který právě držíte v ruce, končit zavražděním Albrechta v roce 1195. Ovšem pak lecjaký pramínek děje rozvinul svůj vlastní život a při rešerších o třetí křížové výpravě jsem objevila tolik dramatických událostí, které jsem chtěla v románu připomenout, že jsem dospěla jen k podzimu 1191. Takže k vzteku mnohých smí padouch Albrecht ještě chvíli žít. A čtenáři mohou do vydání posledního dílu Porodní báby hádat, kdo ho asi otrávil. Důvod by měli mnozí; dokázal snadno budit nenávist, což také odpovídá povaze historického vzoru postavy. Možná budou fanoušci ve čtenářské obci uzavírat sázky. Dám tedy jeden tip: Byl otráven a jed je klasická zbraň žen… Ale Žofie nepřipadá v úvahu, protože čtyři týdny po manželově smrti ji stihl stejný osud.

Tohle je ode mě trochu ošklivé, že ano?

V každém případě se toho bude v posledním dílu románu o Martě ještě hodně vyprávět.

Většina čtenářů historických románů chce často vědět, co z napsaného spočívá na skutečných událostech a co si autor vymyslel. To vám teď chci sdělit.

Pro tuhle knihu, stejně jako pro mé ostatní romány, platí, že základem jsou vždy skutečné události, všechny ostatní, vymyšlené, se jim musí podřídit. Historické osobnosti byly na uvedených místech a jednaly tak, jak jsem napsala, pokud je to možné rekonstruovat, neboť některé detaily nejsou doložené. O „malých lidech“, o jejichž odvaze je tu psáno, nebyly žádné záznamy, ale vymyšlené postavy musí žít a jednat tak, jak odpovídá tehdejším okolnostem.

Události v Míšeňské marce jsou poměrně snadno popsatelné, protože písemně dochované dokumenty z té doby se vyskytují velmi vzácně. Je však pravda, že Albrecht svého otce věznil na hradě Döben na Grimě, aby si vynutil dědičnou posloupnost, protože se právem obával, že na matčin popud by mohl otec dát přednost jeho mladšímu bratrovi. Tenhle čin byl tehdy obrovský společenský skandál, takže osobně zasáhl i Barbarossa, přestože v té době už byl na třetí křížové výpravě. Podle jedné kroniky byl císař tak rozzlobený, že v prvním okamžiku dokonce požadoval Albrechtovu smrt. Rozkázal synovi, aby otce okamžitě propustil, přičemž Albrecht si údajně dal na čas, a otci císař naopak přikázal, aby Míšeňskou marku dědičně předal nejstaršímu synovi. Rozporné údaje se objevují kolem doby zajetí. Některé zápisy uvádějí rok 1188, jiné únor nebo květen 1189. Pro květen jsem se rozhodla nejen z dramaturgických důvodů, ale domnívám se, že Oto jistě nebyl vězněn několik měsíců.

Jeho mladší syn Dietrich se skutečně v Prešpurku, dnešní Bratislavě, která tehdy patřila k Uhrám, přidal k Barbarossově křížové výpravě. Přestože není uveden v podrobném seznamu knížat kronikáře Ansberta, výpravy se zúčastnil a setrval až do hořkého konce Akkonu. Listina z roku 1191 v saské knize dokumentů, opis originálu uloženého ve francouzské Národní knihovně, podává svědectví, že francouzský král Filip August u Akkonu přijal do svého žoldu německé rytíře, jejichž jména jeho správcům sdělil Dietrich z Míšně.

Přikázané smíření mezi otcem a synem se konalo buď na dvorském sněmu v srpnu ve Würzburgu, nebo, jak jsem napsala já, v říjnu v Merseburgu. Rozhodla jsem se pro Merseburg hlavně proto, že tam byla opět vyhlášena válka proti Jindřichu Lvovi. Jak „srdečné“ to smíření asi bylo, si dovede každý představit. Proto není nepravděpodobné, že takové rozrušení přispělo k Otově skonu, přestože dochováno zůstalo jen datum úmrtí.

Okolnost Otovy smrti i turnaj ve Freibergu jsem si vymyslela. Avšak Albrecht si jistě ve městě, na němž mu tolik záleželo, vymyslel působivý způsob jak si získat respekt.

Loupež tří tisíc hřiven stříbra z oltáře kláštera Altzella je popsaná v Petersberské kronice rodu Wettinů.

A ať to zní jakkoli nepravděpodobně, Otův bratr Dedo z Groitzsche, markrabě Východní marky zvaný Dedo Tlustý, skutečně zemřel při chirurgickém zákroku, při kterém si dal odřezat tuk z břicha. Co ho přimělo v roce 1190 k tak absurdnímu a životu nebezpečnému zákroku zřejmě zůstane navždy tajemstvím.

Co se stalo s chytrou Hedvikou po manželově smrti nenajdeme v žádných dokumentech, jen z několika poznámek vyplývá, že nadále podporovala syna Dietricha. Obvykle vdovy po knížatech po změně generace opustily panovnické sídlo a odebraly se na svůj vdovský hrad. O tom, kam se asi Hedvika, která žila do roku 1203, odstěhovala, jsem konzultovala s profesorem dr. Gerhardem Billigem a dr. André Thiemem z Institutu saských dějin a etnografie univerzity v Drážďanech a pro účely románu jsme trochu popustili uzdu fantazii a dospěli k hradu Seußlitz jako jedné z možných variant. Hrad už tehdy existoval, byl daleko od Weißenfelsu, Albrecht se zcela jistě postaral, aby se bratr s matkou nemohli tak snadno spojit, a vzhledem k poloze na druhém břehu Labe ho nebylo snadné opustit. Vědecké doklady o tom nejsou, ale románový autor musí na některých místech sám rozhodnout.

Mnohem víc podrobností lze uvést o třetí křížové výpravě.

Přiznávám, že jsem zpočátku těžko získávala přístup k tomuto tématu. Poněkud mě zaskočila představa, že potáhnu s vojskem pěšky či na koni tisíce mil rozžhavenou stepí, přes vysoké hory, a budu přitom zabíjet cizí lidi. Kromě silné náboženské motivace tehdejších lidí, jakou si dnes stěží dokážeme představit, byly nepochybně často podnětem i dobrodružný duch a touha po kořisti.

Předpokládám, že většina čtenářů to cítí jako já. Nebo byste mi uvěřili, že Marta a Lukas, takoví, jak je známe, by s radostí a nadšením poslali Thomase na křížovou výpravu? Jistě ne. Proto jsem Christianova syna dostala na výpravu popsaným způsobem.

Ale jak jsem studovala prameny a seznamovala se s odbornou literaturou, rostla ve mně potřeba o tom všem podrobně vyprávět. Nejprve jsem užasla, jak Barbarossa válečné tažení plánoval a diplomaticky připravoval. V tehdejších časech bylo zcela neobvyklé, že panovník se svým vojskem nedrancuje území, kterým prochází, ale předem si dojedná otevření trhů, aby mohl doplnit zásoby. Zděsilo mě, jak tento plán ztroskotal vzhledem k válečným událostem v byzantské říši, a zhrozila jsem se nad pustošením, jehož se vojsko dopustilo tam a v Konyi. Přestože v tehdejších dobových souvislostech Barbarossovi nezbývala jiná možnost jednání, nemělo by se při posuzování císaře zapomenout, že stejně jako ostatní panovníci všude tam, kde narazil na odpor, bez ohledu na to, zda v Horní Itálii či Byzanci, postupoval krutě a tvrdě.

Zvláštní dramatičnost této křížové výpravy podle mého názoru nespočívá v císařově úmrtí ani v útrapách pochodu oblastí bez vody, nýbrž ve faktu, že hrstka těch, kteří přežili bitvy, pochod pouští, nákazu i několikaměsíční obléhání Akkonu v bahně a o hladu, nakonec ztroskotala na hádkách a rozporech křesťanských vojevůdců a baronů v prostoru Outremer.

Většina německých účastníků třetí křížové výpravy zemřela nesmyslně a těch několik mužů, kteří přežili, Jeruzalém nikdy nespatřili, stejně jako Richard Lví srdce, později s oblibou opřádaný pověstmi o hrdinských činech, jenž dal v srpnu 1191 před Akkonem popravit 2 700 muslimských zajatců, protože Konrad z Montferratu je chtěl nasadit pro separátní mír se Saladinem. A Svaté město neuviděli ani členové pozdějších křížových výprav. Barbarossovi kosterní ostatky do Jeruzaléma nikdy dopraveny nebyly, nýbrž se zřejmě někde u Akkonu ztratily. Teprve Barbarossovu vnukovi Jindřichovi II. se podařilo poutníkům opět umožnit volný přístup do Jeruzaléma, a to nikoli válečnou cestou, ale vyjednáváním. Za to byl vyloučen z církve a nad Jeruzalémem vyhlášen interdikt.

S obléháním Akkonu je podle pověsti spjat i vznik rakouské národní vlajky. Údajně byl šat Leopolda Rakouského celý rudě zbarvený krví nepřátel a zůstal na něm bílý pruh v místech, kde byl přepásán opaskem. Do boje však vévoda Leopold V. netáhl pod červenobílo-červeným praporcem, nýbrž na standartě měl jako erb černého pantera ve stříbrném poli.

Při psaní kapitol zabývajících se třetí křížovou výpravou jsem se držela, jak jen to bylo proveditelné, dochovaných zpráv očitých svědků, ovšem bylo třeba vzít v úvahu, že pokud se zabývají císařem a jeho synem, jsou velmi neobjektivní. Proto jsem románovému Barbarossovi před Konyí nevložila do úst věty, které jsou písemně dochované, ale poněkud jednodušší verzi. Bojový pokřik jeho křižáků, kteří si neříkali křižáci nýbrž poutníci, nezněl tak, jak je všeobecně známo: „Bůh to chce!, nýbrž „Kristus je král, Kristus vítězí, Kristus vládne!“

Abych předešla další námitce podotýkám, že film Království nebeské, který natočil Ridley Scott, je skvělý a vzhledem k tomu, že je to umělecké dílo, se podivuhodně přesně drží dějin, až na milostný vztah mezi Balianem z Ibelinu a Sibylou. Ale, to ode mě není reptání, nýbrž jen odkaz pro všechny, kteří se na tomto místě při čtení podivili, skutečná Sibyla s Balianem do Evropy netáhla. Se svými dvěma dcerami opravdu zemřela na epidemii před Akkonem a Balian z Ibelinu spolu s ostatními se staral o to, aby se Konrad z Montferratu stal králem Jeruzaléma, byť jen na pár dní. Pak byl zavražděn a dodnes se spekuluje o tom, kdo tu vraždu objednal. Před svatbou s Guyem de Lausignan se Sibyla málem provdala za Balianova staršího bratra Balduina, jednoho z nejmocnějších baronů v prostoru Outremer. Možná by se pak dějiny odvíjely jinak.

Možná by se i Barbarossa stal králem Jeruzaléma, jak v to mnohý jeho obdivovatel doufal. Avšak alternativní historie je látka pro jiný žánr. Výsledkem zůstává jen obrovské utrpení a tisíce mrtvých, které po sobě třetí křížová výprava zanechala, jako ostatně všechny ostatní.

Z polního špitálu před Akkonem vzniklého pod plachtou kupců z Brém a Lübecku se vyvinul Řád německých rytířů.

Pro všechny, kdo chtějí sledovat cestu křížové výpravy na mapě, ještě dodávám dnešní jména zmíněných míst:

Prešpurk je dnešní Bratislava, Philippopel se jmenuje Plovdiv, Adrianopol je Edirne, Konstantinopol je Istanbul, Philomelion se jmenuje Aksehir, Seleukia je Silifke a Akkon, zvaný též Accre, je dnešní Akko v Izraeli.

O následcích rozpadlé křížové výpravy bude ještě řeč v pátém dílu mé řady Porodní bába, hlavně se v něm však bude vyprávět o tom, co se dál dělo v Míšni a Durynsku, jak vládl a zemřel Barbarossův syn Jindřich VI., co se stalo s Martou, Lukasem, jejich dětmi a přáteli.

Doufám, že už jste napnutí. A že kniha, kterou držíte v ruce, nabízí nejen napínavé pobavení, ale v podrobnostech obstojí i před znalci historie. Přesně dnes neví nikdo, co se stalo před více než osmi sty lety. Ale pokud i historicky vzdělaní čtenáři řeknou: Ano, takhle to mohlo být, pak jsem dosáhla svého cíle.

Při práci na této knize mi opět hodně lidí pomáhalo, aby můj příběh byl historicky tak korektní, jak jen je to v románu možné.

Především děkuji dr. André Thiememu z Institutu saských dějin a etnografie a vedoucí knihovny Dorothei Döhlerové za její podporu, dále též Angele Kießlingové z univerzitní knihovny Technické univerzity báňské akademie ve Freibergu.

Poděkovat chci freiberskému numismatikovi Hansi Friebemu za podrobné vysvětlení mincovnictví a ražení mincí ve 12. století, geologům a báňským odborníkům dr. Manfredu Jäkelovi, dr. Raineru Sennewaldovi za mnoho hornických technických detailů, dr. Michaelu Düsingovi za odborné informace o životě židů ve Freibergu a kovářům z historického spolku freiberských horníků za zajímavé podrobnosti o řemesle.

Zdrojem vědomostí, který bych už nechtěla postrádat, jsou skupiny a spolky zabývající se ve volném čase životem ve středověku. Z těchto kontaktů se často vyvinulo opravdové přátelství. V zájmovém společenství Mark Meißen 1200 jsem mohla prožívat podrobnosti dvorského života i útoky na hrady a tábory. Die Freien von der Karlshöhe mě ochotně informovali o všem, co se týká středověkého jezdectva a koní v boji, skupina hochmuot se velmi dobře vyzná ve dvorském ceremoniálu.

Jako už v předchozích románech mi s choreografií soubojů pomohli Matthias Voigt, Karsten Scherner a Eric Mertens ze školy historického šermu Pax et Codex v Landsbergu u Halle a naučili mě lecjaké finesy středověkých bojových technik. Těm všem z celého srdce děkuji!

Dále děkuji Gudrun a Holgerovi Bellmanovým, kteří se mnou jeli do Svaté země, abych si mohla prohlédnout hradby Akkonu, a byli těmi nejlepšími průvodci, jaké si lze představit. Dík též průvodkyni po městě Renate Bremersteinové, která už pro víc než pět tisíc zájemců uspořádala literární procházky Freibergem po stopách Marty a postav z románu Krev a stříbro. Děkuji Janě Zschunkeové za tvorbu a aktualizaci mé webové stránky www.sabine-ebert.de

Děkuji svému agentu Romanovi Hockemu a jeho týmu z literární agentury AVA international i svým pokusným čtenářům Katje a Thomasovi Friedrichovým, Katharině Wegeltové, Silke Heynové, Gabriele Meißnerové a Patricku Kuenzelovi za mnohé dobré odkazy.

Aquamanile, nádobka na omývání rukou, často v podobě zvířete nebo jezdce. Měla velký rituální význam Bliaut, svrchní ošacení, pánský i dámský kus oděvu Bruchy, druh spodků, k nimž se připevňovaly nohavice Buhurt, na turnaji hromadný boj, ve kterém proti sobě nastoupí dvě skupiny rytířů Falc, středověké označení hradů, v nichž se scházel migrující královský nebo císařský dvůr, též místo, odkud vládl například hrabě nebo vévoda Francké vojsko, v souvislosti s křížovými výpravami označení křesťanských bojovníků z Evropy Gambeson, prošívanice. Prošívaná košile, která se oblékala pod drátěnou košili Hřivna, jednotka hmotnosti. Ve středověku vážila jedna hřivna stříbra přibližně 233 gramů Iluminace, zde barevná malba středověkých rukopisů, zvláště iniciál Laičtí mniši, od 11. století mniši, kteří nebyli svěcení na kněze, přesto skládali řeholní slib a v klášterech vykonávali praktické práce Lán, plošná míra. Ve středověku pozemek, jaký stačil pro živobytí jedné rodiny. Jeho velikost se krajově lišila, v Míšeňské marce to bylo o trochu víc než 20 ha Landding, velké zemské shromáždění svolané markrabětem. Projednávají se na něm právní spory purkrabích, svobodných šlechticů, říšských a markraběcích ministerialů a otázky zemské politiky Ministerial, nesvobodný služebník svobodného šlechtice, později nižší šlechtic, také rytíř, někdy dosazený i na významná místa Miska na feniky, nádobka na ukládání mincí. V době, kdy se román odehrává, byly v oběhu tzv. brakteáty, stříbrné jednostranné mince, na které byly vyraženy různé motivy, mince měly knoflíkovitý tvar, byly velmi tenké a snadno se lámaly. Misky, do nichž se ukládaly, byly většinou z mědi či mosazi.

Outremer, Označení pro čtyři křižácké státy (Jeruzalémské království, Antiochijské knížectví, hrabství Tripolis, Edesské hrabství, které však brzy zaniklo). Pochází z francouzského výrazu outre mer a znamená zámoří Palác, obytná část a sál v hradě či falci

Pasování na rytíře, slavnostní přijetí mladíků do rytířského stavu po ukončení jejich panošské výuky Přebírací stůl, pracovní místo, kde se odděluje vydatná ruda a hlušina. V minulosti tuto práci vykonávaly především ženy a děti Tjost, na turnaji klání dvou rytířů na koni v plné výstroji vyzbrojených kopími a meči Truchses, stolník, nejvyšší úředník u dvora

Valašsko, historická země na jihu Rumunska