SEN PORODNÍ BÁBY

Sabine Ebertová

ZÁVĚREČNÝ DÍL

SÁGY Z RANÉHO STŘEDOVĚKU

Pro mé děti Kerstin a Stefana,

mé „fanouškyprvní hodiny“,

kteří nikdy nezapochybovali,

že jejich matka dokáže dokonce vytvořit román.

Což vůbec není lehká věc.

Seznam nejdůležitějších jednajících postav.

Historické osobnosti jsou označeny *

Weißenfels

Dietrich* hrabě z Weißenfelsu, mladší syn zemřelého míšeňského markraběte Oty z Wettinu*

Marta, porodní bába a kořenářka Lukas, její manžel, rytíř Thomas, Klára a Daniel, Martiny děti z manželství s Christianem Anna Klářina dcera

Norbert z Weißenfelsu*, velitel hradu

Heinrich* a Konrád*, jeho synové

Gottfried, správce

Gertruda jeho žena

Líza děvečka

Ansbert, farář od svátého Mikuláše

Eisenach Hermann*, lantkrabě durynský a falckrabě saský

Jutta*, jeho dcera

Günther ze Schlotheimu*, truchses

Jindřich z Eckartsbergy, maršál*

Burchard ze Salzy*, jeho syn, durynský rytíř Heřman ze Salzy*, jeho syn, rovněž rytíř Bruno z Hörselbergu, durynský rytíř Paul, Lukas mladší a Konrád, Lukasovi syn Freiberg ( dříve Christiansdorf)

Johana, Martina nevlastní dcera, také znalá léčení Heinrich, hradní fojt Ida, jeho žena Kuno, Johanin manžel, a Bertram, strážní na hradě

Rutger, rytíř a velitel stráží

Jonas, kovář a radní, a jeho žena Emma

Johan a Guntram, jejich nejstarší synové

Karel, kovář a Martin nevlastní syn

Hans a Friedrich, drive formani, dovozci soli z Halle

Petr, hlavní pacholek a vůdce party mladých mužů

Christian, vrchní štolba na hradě, první dítě narozené v Christiansdorfu Anna jeho žena a Petrova sestra

Sebastian, farář

Elfrieda vdova z hornické čtvrti

Míšeň

Albrecht z Wettinu*, markrabě míšeňský, starší bratr Dietricha z Weißenfelsu Žofie Česká*, jeho manželka

Elmar, truchses a Albrechtův důvěrník

Giselbert, šenk a rytíř

Gerald, maršál a bratr Lukasovy zemřelé první manželky Eustasius, astrolog a alchymista Dittrich z Ketlic*, míšeňský biskup Meinher z Werbenu*, purkrabí

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Jindřich VI.*

Konstancie Sicilská*, jeho choť

Filip Švábský*, jeho bratr

Richard Lví srdce*, král Anglie

6

Leopold V.*, rakouský vévoda

Konrád z Wittelsbachu*, mohučský arcibiskup

Markward z Annweileru*, císařský truchses

Jindřich z Kaldenu*, císařský maršál

Konrád z Querfurtu*, kancléř a hildesheimský biskup

Bemhard z Ascherslebenu*, saský vévoda, bratr míšeňské markráběnky Hedviky Komad z Wettinu*, hrabě z Rochhtzu a Eilenburgu, markrabě Východní marky, bratranec míšeňského markraběte Albrechta

Akkon Jindřich ze Champagne*, jeruzalémský král Hugo z Tiberiady*, jeho vojevůdce Bahan z Ibelinu*, králův nejbližší rádce Amalrich*, kyperský král

Heinrich Walpot*, velmistr německého špitálního společenství hrabě Jindřich ze Schwarzburgu*, durynský rytíř Notker, mnich Ešiva. mladá žena

Další postavy v ději

Hedvika*, vdova po dřívějším míšeňském markraběti Otovi Raimund, rytíř ve službách míšeňského markraběte Alžběta, jeho žena

Wito, čeledín v Raimundových službách

Lothar, velitel hradu SeuBlitz

Ludmillus, potulný pěvec Jakub, rytíř,

Lukasův bratr Jakub mladší a Luitgarda, jeho děti

Bertold*, pán z Bertoldsdorfa nedaleko Freibergu

Konrád*, pán z Konxadsdorfa nedaleko Freibergu

Jindřich z Koldic*, císařský ministerial

Petr z Nossenu*, míšeňský rytíř

Tammo* a Johanes*, jeho bratři

Boris ze Zboru*, míšeňský rytíř slovanského původu

Prolog

Poslušnost do nich byla vtloukána, když ještě byli čeledíny; kázalo se jim, aby byli poslušní, když se z nich stah sedláci a později měšťané. Vždyť koneckonců každý má své pevné místo v božím řádu světa.

Ale někdy se i neposlušnost může stát první měšťanskou povinností.

první díl

Návrat

Podzim 1191, několik mil od Weifienfelsu

Půl dne už lilo jako z konve. Promáčení jezdci zdánlivě lhostejně řídili koně po stezce a vítr jim vháněl déšť do obličejů. Po pláštích jim stékaly potůčky vody, mokrý praporec zplihle visel, od koňských kopyt stříkala voda z louží.

Už dlouho nikdo nepromluvil ani slovo. Jen občas se ozvalo odkašlání nebo kašel.

Především dva rytíři v čele malého průvodu, asi třicetiletý hrabě a rytíř něco přes dvacet let, oba opálení a šlachovití, s vážným, zachmuřeným výrazem, se zjevně ponořili do úvah.

Myšlenky jednoho letěly vpřed, k tomu, co ho asi čeká, když se po dvou a půl letech nepřítomnosti vrací na svou usedlost.

Naopak mladší byl zcela v zajetí minulosti, myslel na všechno, co prožil na křížovém tažení, z něhož se vracejí. Vzpomínal na muže, jež viděl umírat, mezi nimi i svého nejlepšího přítele, na nevýslovné oběti, které si tažení vyžádalo kvůli zradě a neblahým sporům.

Hrabě z Weifienfelsu se otočil a pohybem ruky k sobě přivolal vůdce ozbrojenců, které po cestě najal do svých služeb.

„Tři míle cesty před námi by měla být vesnice a v ní hostinec, pokud to za tu dobu není vypálené nebo opuštěné. Jed’ napřed a ohlas nás. Až tam dorazíme, mělo by být připravené jídlo, koně potřebují oves. Zdržíme se tak krátce, jak jen bude možné. Chci dojet ke hradu, ještě než se zešeří.“

Vůdce se uklonil a beze slova se cvalem rozjel vpřed.

Jeho muži rozkaz slyšeli a nadále mlčeli. Bylo nesmyslné doufat, že si v hostinském šenku usuší oblečení, když beztak budou muset hned zase dál. Nebe nevypadalo na to, že by ještě dneska přestalo pršet. Čím kratší bude zastávka, tím rychleji dojedou na Dietrichův hrad Weißenfels a budou se tam moct zahřát.

Hostinec na křižovatce opravdu ještě stál. Hostinský, tlustý muž v zástěře umazané od sazí a tuku, navzdory dešti vyšel ven, aby hosty uvítal hlubokou poklonou. Mnohoslovně je ujišťoval, že tady si skvěle odpočinou a teplé jídlo se už připravuje.

Dal několik rozkazů stájovým pacholkům a šoupavým krokem se vracel do domu. Zastavil se mezi dveřmi, aby sňal z hlavy promáčenou čepici a vyždímal ji.

„Zůstanu u koní a dohlédnu, aby o ně bylo dobře postaráno,“ navrhl mladý rytíř Thomas hraběti.

Ten zkoumavě pohlédl na svého družiníka a druha z bojů, ale pak krátce přikývl. Mladšího opět jednou zaplavil zneklidňující pocit, že hrabě Dietrich mu čte myšlenky a pochopil důvody, jež ho k nabídce vedly.

Koně. které si koupili po plavbě přes moře za žold vyplacený ve Svaté zemi francouzským králem za jejich nasazeni při obléhání a dobytí Akkonu, nebyli tak ušlechtilí jako ti, na nichž obvykle jezdili, přesto byli nepostradatelní a nyní zcela vyčerpaní. Pacholci ze stáje hostinského se zjevně snažili dobře se o ně postarat.

Pravděpodobně doufali, že dostanou za svou práci navíc pár mincí.

Thomas však hned při prvním pohledu na hostinského pocítil nedůvěru. Možná to bylo tím, že vůbec ztratil jakoukoli důvěru ve svět.

Ale hlavně chtěl být sám a uspořádat si myšlenky, než dneska večer dorazí na hrad hraběte Dietricha, k němuž 11

jedou už několik týdnů. Vyzbrojit se na špatné zprávy, jaké ho tam mohou očekávat.

Daleko od domova v oblasti Outremeru, se dozvěděli, že k moci nastoupil nový míšeňský markrabě, Dietrichův starší bratr Albrecht z Wettinu. Thomas nevěděl, co se od té doby dělo s jeho rodinou. Zda mohla zůstat ve Freibergu, nebo musela uprchnout před krvežíznivým vládcem, jenž dal zavraždit už Thomasova otce.

Jestli se události vyvíjely špatně, setká se na Weißenfelsu se svou mladší sestrou. Hrabě Dietrich jí slíbil útočiště na svém hradě. Možná tam mohla do bezpečí uniknout celá rodina.

Pokud však je situace v Míšeňské marce hodně špatná, pak na něj na Weißenfelsu nebude čekat z jeho rodiny nikdo.

Pak jsou všichni mrtví. A Thomas také přináší jednu zprávu o smrti: rodičům svého nejlepšího přítele Rolanda.

Tuhle hořkou povinnost z něj nikdo sejmout nemůže. Třebaže bude riskovat krk, když pojede na Raimundovo panství v Míšeňské marce, musí to udělat.

Pravděpodobně je tam pořád ještě vypsaná odměna na jeho hlavu. Albrecht z Wettinu, nynější vládce Míšeňské marky, jistě nezapomněl, že Thomas předal císaři zprávu o tom, jak nejstarší syn zajal svého otce, starého markraběte Otu z Wettinu, aby uchvátil moc. A ještě méně mu Albrecht odpustí, že vstoupil do služeb jeho nenáviděného mladšího bratra Dietricha. To že byli na křížové výpravě ve Svaté zemi, Thomasovi ani Dietrichovi nepomůže, přestože křižáci stojí pod papežovou ochranou. Ani jeden z křížových rytířů nepronikl až do Jeruzaléma. Několik mužů z mnohatisícového vojska císaře Friedricha Štaufského, kteří přežili zákeřné útoky za pochodu, vedro na cestě stepí bez vody a jídla, bitvy a epidemie, kteří neumřeli hlady za dvouletého obléhání Akkonu, okamžitě po dobytí města následovali svého velitele Leopolda Rakouského a vrátili se domů, protože anglický král Richard vévodu hluboce urazil.

Ospale vyhlížející služka z hostince vešla do stáje, pátravě se rozhlédla a zamířila k mladému rytíři, lehce se uklonila a podala mu velký pohár piva a misku kouřící zelňačky, v níž plavalo pár kousků našedlého masa.

Thomas nejprve setřásl z mokrých vlasů vodu, než obojí přijal. Postavil misku s polévkou na příčný trám a napil se piva aniž dbal na chuť. Pacholci už napojili koně vodou a uvázali jim kolem krků pytle s ovsem, odebrali sedla a slámou je osušili. Rovněž se rytíři uklonili a vyšli ven. Thomas ještě slyšel, jak na ně někdo přes dvůr volal, aby jeden přinesl víc dřeva na přiložení a druhý od studny dva kbelíky vody.

Opřel se o dřevěný sloupek a ponořil do vzpomínek, polévka vedle něj chladla.

Náhle ho vyrušilo šustění slámy.

Několika skoky byl v koutě, kde zahlédl stín postavy. Chytil pod krkem muže, který se sem vplížil, a plnou silou ho přitiskl k zadní dřevěné stěně stáje, až se prkna pod nárazem těla zachvěla.

„Co tady děláš?“ zařval. Smrtelně vyděšený cizinec sevřel v ruce nůž, kterým přeřezával řemen bohatého sedla hraběte Dietricha.

Zákeřný vrah, prolétla Thomasovi hlavou jediná myšlenka když viděl naříznutý řemen. Náhle se mu zpěnila krev v žilách jako na bitevním poli a neviděl nic jiného než obličej muže, kterého musí zabít. Vytasil meč tak rychle, že muž nemohl utéct, rozmáchl se a ohromnou silou mu usekl hlavu.

Pak se otočil, ani nepohlédl na bezhlavou mrtvolu a vracel se na své místo u sloupku. Supěl námahou a klesl na kolena po několika hlubokých nadechnutích vstal a hrstí sena otřel zkrvavenou čepel meče.

Prve hřál tak hlasitě, že jeho hlas dolehl i skrz bubnující déšť do hostince. Přibíhal vyděšený hostinský, velitel ozbrojenců a pět jeho mužů. Za okamžik je dlouhými kroky následoval hrabě Dietrich.

12

„Ten chlap nařízl řemen vašeho sedla kníže,“ sděloval Thomas. Zahanbeně sklopil hlavu. „Odpusťte, že jsem se neovládl. Měl jsem se ho zeptat, kdo ho poslal.“

Hrabě unaveně pohlédl na vyhublou, vážnou tvář mladého muže.

„Děkuji vám za vaši ostražitost,“ odpověděl a obrátil se k hostinskému, jenž zděšeně hleděl na mrtvého.

„Znáš toho muže?“ zeptal se přísně.

Hostinský špičkou nohy pootočil useknutou hlavu, aby se podíval do obličeje mrtvého, a pokřižoval se. „To je jeden z těch psanců, co tady ohrožují cesty. Podívejte se, má od kata vypálený cejch! V létě měl být oběšený, protože zabil jednu mladou ženu a jejího kojence. Ale utrhla se s ním smyčka a tak byl propuštěn na svobodu.

Určitě chtěl ukrást stříbrné pobití sedla.“

Hostinský klesl před Dietrichem na kolena a sepjal špinavé ruce.

„Urozený pane, věřte mi, nemám s tím nic společného!“ zapřísahal se. „Můj dům je počestný. To vám dosvědčí všichni v okolí. Vesničané budou vašemu rytíři vděční, že je osvobodil od jednoho z lotrů, kteří se táhnou po celé zemi jako mor.“

Aniž mu cokoli odpověděl, rozkázal Dietrich zaplatit za jídlo mužů a opatření koní a nasednout na koně.

Jeden z ozbrojenců mu ještě vyměnil naříznutý řemen za nový. Muži opět vyrazili do lijáku.

Miska s vychladlou polévkou zůstala bez povšimnutí na trámu, až do stáje vklouzl čeledín a lačně ji snědl.

Stejně jako prve jel Thomas po Dietrichově boku a opět mezi nimi nepadlo ani slovo. Když se blížili k Weißenfelsu, stěží v hustém dešti rozeznávali obrysy hradu.

„Neměl bych raději jet napřed a zjistit, zda na vás nečekají nepřátelé nebo není nastražena nějaká past?“ zeptal se Thomas, než dojeli k vesnici Tauchlitz pod hradem.

„Ne,“ odmítl rozhodně Dietrich. „Nebudu se schovávat ani plížit, když se konečně vracím na své panství.“

Byl pryč dva a půl roku a nyní se chtěl na vlastní oči přesvědčit, jak se tu situace vyvinula. Proto také neposlal napřed nikoho, aby ohlásil jeho příchod.

Thomas jen s přemáháním potlačil námitku. Když se Albrecht postavil proti otci, co by mu mělo bránit, aby neodklidil z cesty i mladšího bratra? Možná už Weißenfels dávno obsadil?

Avšak v tomto ohledu byl Dietrich zřejmě navzdory rozumu zatvrzelý stejně jako jeho učitel, Thomasův otec Christian, jehož to stálo život.

Mladému rytíři tudíž nezbývalo nic jiného než tichá modlitba aby tento večer přežili a nepadli přímo do rukou nepříteli.

Za takového nečasu se v uličkách Tauchlitzu posetých káužemi nezdržovali žádní lidé, ukázalo se jen několik toulavých psů. V bahně se ryl vepř hledající něco k snědku a skupiny přijíždějících si vůbec nevšímal.

Volným tempem vyjížděli do kopce k hradní bráně. Seběhlo se tam několik strážných, aby viděli, kdo se k hradu blíží v šeru, lijáku a s nerozpoznatelným praporcem.

Wettin dal spolujezdcům znamení, aby zastavili, a na svém hřebci popojel do čela skupiny. Teď ho nejstarší ze strážných poznal.

„Hrabě Dietrich! Díkybohu, že vás zase můžeme pozdravit živého a zdravého! Vítejte doma Výsosti!“

Hlas mu přeskakoval radostí. Spolu s ostatními poklekl a sklopil hlavu.

13

Dietrich pozdravil stráž, a když mužům dovolil vstát, nej starší se kulhavě rozběhl a křičel na celé nádvoří: „Hrabě je zpátky! Hrabě Dietrich se vrátil ze Svaté země! Pojďte přivítat pána!“

Navzdory dešti se nádvoří rychle plnilo strážnými, čeledíny, děvečkami, ozbrojenci, kteří se sbíhali ze všech stran, aby viděli ten oživlý zázrak.

Většina z nich poklekala a křižovala se, jiní s úlevou vykřikovali požehnání. Stájoví pacholci spěchali, aby cestujícím zdaleka pomohli ze sedel a převzali od nich vyčerpané koně.

Thomas neklidně přehlížel shromážděné, ale nikde nezahlédl nevlastního otce ani matku nebo některého z mladších bratrů. Je to dobré nebo špatné znamení? A kde je sestra Klára? Prostě nemohl uvěřit, že by všichni byli živí a zdraví.

Dal je nakonec Albrecht všechny zabít? To pomyšlení mu sevřelo hrdlo.

Pak zahlédl Kláru, jak k němu běží s rozrušeným výrazem v tváři. Vidět mladší sestru se závojem a pokrytými vlasy bylo tak nezvyklé, že ji málem nepoznal. Tak se tedy po jeho útěku provdala? Je teď manželkou Reinharda jehož on nemůže vystát, jehož jí však určil otec, protože se domníval, že ji může nejlépe ochraňovat?

Ale kde je? Myšlenky mu rychle vířily hlavou a málem ho opět zaplavila stará nenávist točí Reinhardovi.

Potom však uviděl Klářinu tvář a pocítil stejnou radost jako ona když se prudce objali.

„Ty žiješ!“ vykřikla šťastně. Vzápětí se od bratra jemně odpoutala obrátila se k Dietrichovi a se sklopenou hlavou před ním poklekla.

„Buďte vítán, Výsosti,“ promluvila tiše, lehce rozechvělým hlasem, aniž pozvedla pohled. „Děkuji vám, že jste mi zde poskytl ochranu a přístřeší.“

Dietrich si zřejmě jejích rozpaků nevšiml, a pokud ano, nedal to na sobě znát. Podal jí ruku, aby jí pomohl vstát, a s úsměvem, jenž byl nyní u něj vzácností, odpověděl: „Jsem rád, že vás vidím. Ale nenechte se zdržovat a přivítejte se s bratrem. Dělal si o vás velké starosti. A já také.“

Klára náhle zvážněla a pohlédla na Thomase. „Kde je Roland?“ zeptala se. Podle toho, jak se na něj zadívala, věděl, že odpověď tuší.

Klára vzlykla, když mlčel a jen se ještě víc zachmuřil.

„Mám ti od něj vyřídit pozdravy… Byla to jeho poslední slova… Velmi si tě vážil…,“ vypravil ze sebe stěží.

Srdce mu div nepuklo, že jí nesmí povědět: Miloval tě z celého srdce, chtěl tě požádat o ruku. Ale museli jsme prchnout a přenechat tě tomu Reinhardovi. Po celou dobu na tom proklatém válečném tažení myslel na tebe a doufal, že se s tebou přece jen bude moct oženit, až se vrátí. Ale pak ho zasáhl šíp, když už bylo skoro po všem, při nesmyslné šarvátce před Akkonem. A jeho skutečná poslední slova byla: „Neříkej Kláře nic..Nemám ti prozradit, jak moc tě miloval, abys po něm netruchlila ještě víc…

Thomas k sobě sestru přitáhl a pevněji objal, při nejlepší vůli by nemohl říct, kdo komu dodával sílu a byl mu oporou.

Jen jedním uchem Thomas zaslechl, že se hrabě ptá po své matce a někdo mu sděluje, že kněžnu Hedviku poslal markrabě Albrecht na její vdovské sídlo na hrad SeuBlitz. Ale pravidelně odtamtud posílá zprávy a těší se dobrému zdraví.

„Jak se vede matce a Lukasovi? A našim bratrům?“ zeptal se Thomas tiše sestry, přestože se odpovědi bál.

„Žijí,“ usmála se Klára k jeho velké úlevě. „V Eisenachu, ve službách lantkraběte Hermanna.“

14

Popotáhla otřela si rozpačitě slzy rukávem a vymanila se z jeho objetí. Opět pohlédla na hraběte Dietricha, jenž stál dost blízko, aby tu odpověď slyšel.

„Váš bratr chtěl mého nevlastního otce a matku dát zabít. Byly to strašné dny, ale přestože už nebyla skoro žádná naděje, podařilo se jim uprchnout ze žaláře. Vaše matka je požádala aby odešli do exilu do Durynska.

Měli by tam s lantkrabětem vést jednání, aby při vás stál, kdyby na vás bratr zaútočil -a toho se všichni bojíme.“

„Jak vidím, je potřeba promluvit si o lecčems důležitém,“ prohlásil Dietrich. Pokynem ruky přivolal podsaditého muže se šedivým plnovousem, jenž mu slavnostně předal pohár na uvítanou, a ještě jednoho hubeného, asi padesátiletého, s tmavohnědými vlasy a velmi dobrou výzbrojí, jenž pravděpodobně byl velitelem hradní posádky.

„Přejete si, abych vám dal připravit koupel?“ zeptal se šedivec.

Pomyšleni na odpočinek v teplé vodě po dlouhé cestě Dietricha lákalo, ale to musí počkat.

„Pojďme do mé komnaty. Chtěl bych se nejdřív od vás dozvědět nejdůležitější věci, které se tu za mé nepřítomnosti udály. Můj rytíř a jeho sestra nás doprovodí.“

Skupinka přešla nádvoří k paláci, který stál uprostřed skalní plošiny. Lidé, kolem nichž procházek, před Dietrichem poklekali a vítali ho doma.

Na mnoha obličejích byly patrné otázky, co se stalo s muži, kteří s ním táhli do Svaté země. Ale na tu otázku jim odpoví později, až se všichni shromáždí v hale.

„Žijete tu pod svým pravým jménem?“ zeptal se hrabě šeptem Kláry. Záměrněji před cizíma ušima pojmenoval jen jako „sestru svého rytíře“. Než odjel, uvažovali i o možnosti, že bude na Weißenfelsu hledat útočiště pod cizím jménem, aby si byla jistá před jeho bratrem.

„Jen váš velitel hradu ví, kdo doopravdy jsem,“ odpověděla rovněž potichu Klára. „Poradil mi, abych tu používala pouze své druhé jméno Marie. Ostatní vědí jen to, že jsem mladá vdova. Myslí si, že mě a mé dítě sem poslala kněžna Hedvika abych se po manželově smrti trochu zotavila v klidu a daleko od svého domova.

Je vdova! A má s Reinhardem dítě!

Thomas se při těch novinkách zachvěl. Přitom mu ušlo, že Dietrich jen stěží ovládá výraz tváře, aby na sobě nedal nic znát.

¨

15

Nejistota

„Výsosti, dovolte mi, prosím, jednu otázku,“ promluvil nejprve velitel stráží, když Dietrich se svými nejvyššími hradními družiníky a Thomasem s Klárou vešel do své komnaty. Místnost nevyvolávala dojem, že byl její obyvatel dlouho pryč. Buď na hradě pracuje schopná hospodyně, nebo osazenstvo hradu každý den doufalo v návrat svého hraběte a vše pro něj bylo připraveno. Dokonce i oheň už hořel, to bylo pro promoklé muže příjemné uvítání. Na stole byl připraven voňavý chleba a šunka na utišení prvního hladu, než bude hotová večeře dole v hale. Ale nikdo si neposloužil, všichni byli příliš rozrušení, než aby teď mohli jíst.

„Bojovníci, kteří s vámi odešli do Svaté země…?“ pokračoval váhavě hubený muž, kterého Dietrich oslovil jako Norberta. Měl zbraně i oblečení bez ozdob, ale výborné kvality. Není ješitný a pravděpodobně je dobrý bojovník, pomyslel si Thomas a upíral na něj zrak. všichni padli na cestě do Jeruzaléma-za Boha a pravý kříž, přestože jsme Svaté město a nejdůležitější relikvii nemohli dobýt,“ odpověděl Dietrich s těžko skrývanou hořkostí. „Později u večeře jim věnujeme vzpomínku a bude za ně sloužena mše.“

„Bůh buď jejich duším milostiv!“ zašeptal Norbert a pokřižoval se. Zhluboka se nadechl a odhodlaně pokračoval: „Pak bychom naléhavě měli přijmout do služeb nové bojovníky. Výsosti, máte tady tucet rytířů a stejně tolik seržánů ve zbrani, k tomu dva tucty ozbrojenců a lukostřelců a tucet měšťanů, kteří vykonávají strážní službu. To by stačilo pro časy míru. Ale vaše matka i důvěryhodné prameny z Míšně, Freibergu a Eisenachu nám sdělují, že váš bratr proti vám plánuje válečné tažení. Dokonce se vrátil dřív z Itálie, kde pobýval s císařem, aby na vás mohl zaútočit, jakmile se vrátíte.“

„Sklady s obilím a sýpky jsou plné,“ ujišťoval muž se šedivým vousem, správce jménem Gottfhed. „Dva roky se nám špatná úroda vyhýbala. V případě obležení můžeme na hradě vytrvat několik týdnů.“

Opět se přihlásil ke slovu Norbert. „Mezi panoši je několik ták dobrých, že by mohli být povýšeni do rytířského stavu.“

„Nejprve musíme rozeslat posly,“ rozkázal hrabě z Weißenfelsu. „K mé matce, k našim důvěrníkům v Míšeňské marce a velmi naléhavě k Lukasovi do Eisenachu. Musíme se připravit na útok a především musíme zjistit, kdy přesně sem protivník přitáhne.“

„Neměli bychom povolat i posily z Eisenbegu? Navrhl velitel hradu. To místo rovněž patřilo k Dietrichovu panství.

„Nemůžeme odtamtud stáhnout žádné ozbrojence“ rozhodl Dietrich. „Je možné, že bratr zaútočí i tam.“

Změnil se, pomyslela si Klára a zpod sklopených řas pozorovala muže, kterého milovala od dětských let, přestože vždy věděla že je to beznadějná láska. Kdysi tmavé vlasy má sluncem vybledlé, rysy v obličeji tvrdší, ostřejší… to jsou stopy strádání a ztrát na válečném tažení. Od chvíle, kdy byl přijat do rytířského stavu, vždy projevoval odhodlanost, a ani teď nehnul brvou, když se dozvěděl tu nehoráznou zprávu, že sotva se vrátil ze Svaté země, chce jeho vlastní bratr proti němu vytáhnout do války! Nebo snad s tím už dávno počítá protože se neoddává klamu o bratrově zákeřnosti a chtivosti?

Dietrich, jako kdyby četl Klářiny myšlenky, na ni teď upřel zrak. „Vyprávějte nám, co se přihodilo ve Freibergu a Míšni!“

Měla pocit, že ji přistihl, a musela se nejprve soustředit, aby vypověděla všechno, co se od Dietrichova odjezdu událo: o střídavých poměrech a stěhování na hradním vrchu po zajetí a propuštění markraběte Oty, o 16

Albrechtově podivném chování u otcova úmrtního lože a o tom, jak se po návratu z králova dvorského sněmu, kde mu bylo uděleno léno, choval jak utržený z řetězu.

„Ukradl tři tisíce hřiven stříbra z oltáře kláštera u Nuzzinu, mému manželovi vyčetl zradu a srazil mu hlavu před celým shromážděným dvorem,“ vyprávěla zajíkavě Klára. „Potom rozkázal popravit Lukase. V tom okamžiku moje matka vstala a proklela ho. Váš bratr rozkázal ji a mého nevlastního otce uvrhnout do žaláře a mučit je tak dlouho, dokud matka kletbu neodvolá.“

Kláře selhal hlas a musela si odkašlat, aby se ovládla ale nedokázala to; bolest v ní zdusila každé další slovo.

Změnila se, pomyslel si Dietrich a nespouštěl oči z Kláry, přestože jeho pozornost vlastně měla plně upoutat její zpráva. Samozřejmě… porodila dítě a přišla o manžela. Muže, kterého se zřejmě naučila mít ráda.

„Váš manžel byl velmi statečný,“ znal, ještě když sloužil vašemu otci.“

„Této mladé ženě se podařilo uprchnout z Freibergu. Když mi ukázala váš prsten, postaral jsem se, zároveň nově klíčící starostí. Způsob, jakým se Norbert díval na Kláru, v něm vzbuzoval nedůvěru Je snad něco mezi těmi dvěma?

Děkuji vám za to,“ vmísil se Thomas s upřimnou úlevou, ale zároveň nově klíčící starostí. Způsob jakým se Norbert díval na Kláru, v něm vzbuzoval nedůvěru. Je snad něco mezi těmi dvěma?

Velitel lehce pokývl hlavou směrem k němu, pak se obrátil k Dietrichovi a pokračoval: „Říká se, že útěk paní Marty učinil na vašeho bratra velký dojem. Krátce poté přijal do svých služeb astrologa, jenž mu teď radí na každém kroku. Ten muž na něj nyní má větší vliv než všichni jeho ostatní poradci.“

„Dal by se ten astrolog koupit? Ví někdo, v čím zájmu se pokouší mého bratra ovlivnit?“ otázal se okamžitě Dietrich. „Pokusíme se to zjistit,“ ujistil ho překvapeně Norbert, jenž pravděpodobně na takový postup ještě vůbec nepomyslel.

Hrabě z Weißenfelsu položil ještě tucet dalších dotazů, potom rozhodl: „Zítra ráno přezkoušíme, který z panošů je opravdu tak dobrý, aby mohl být povýšen do rytířského stavu. Než se vrátí poslové s čerstvými zprávami, posílíme své oddíly. Zdvojnásobte stráže, upozorněte obyvatele okolních vesnic, aby se připravili!“ Velitel hradu a správce přijali rozkaz s malou poklonou.

„Protože ještě nevíme, kdy muži mého bratra přitáhnou a kolik jich bude, měli bychom si pospíšit a uchystat jim vhodné přijetí,“ dodal Dietrich se zlým úsměvem a vstal. „Ale nyní pojďme dolů. Noc začíná, všechno ostatní by mělo počkat do rána.“

Cestou do haly se Thomas nehnul od Kláry. V útěšném pohybuji objal kolem ramen a levou rukou sevřel jílec meče. Nikdy by si nepomyslel, že její manželství s Reinhardem skončí tak strašně. Takže k němu byl nespravedlivý. Navíc to, co se právě dozvěděl o osudu matky a nevlastního otce, ho naplnilo bezmezným vztekem. Jen ať přijdou! pomyslel si. Pak se konečně pomstím za otcovu smrt. Klára po jeho boku vycítila ty pochmurné myšlenky. A bolely ji.

Dole v hale čekala celá posádka hradu a všechno služebnictvo na pána který se konečně vrátil. Když Dietrich a jeho průvodci sestupovali ze schodů, všichni před hrabětem poklekli.

Dietrich neusedl k vysoké tabuli, nýbrž zůstal stát a pohybem ruky vyzval shromážděné, aby vstali. Sáhl po poháru a zvedl ho do výšky. Ze zvyku se ohlédl vpravo, kde dřív sedával kaplan. Duchovní však, jak správce hraběti sdělil, před rokem zemřel, a dokud se hradní pán nevrátil, aby přijal nového, chodili obyvatelé hradu do kostela do vesnice, kde se zúčastňovali mší a zpovídali se.

Dietrich viděl mnoho párů očí, jež se na něj upíraly, a v hale zavládlo hluboké ticho. „Připijme na duše mužů, kteří před dvěma a půl lety se mnou odešli na křížovou výpravu a položili životy za sen o Jeruzalému. Amen.“

17

Z řad před ním se ozvaly tlumené vzlyky. Několik žen se takto dozvědělo, že jejich mužové, synové či otcové se už nevrátí. „Za jejich oběť se jim dostane věčné spásy duše. Zítra s každým z vás, kdo ztratil příbuzného či milovaného člověka, promluvím o tom, jak se to stalo.“

Hrabě z Weißenfelsu upil doušek a důrazně dodal: „Teď však se těšte mírem tohoto večera, dokud ještě trvá. Je možné, že zítra se budeme muset připravovat na nové boje. Nejprve však ještě chci vzdát čest dvěma lidem po svém boku, kterým tady na Weißenfelsu náleží velká úcta všech: Thomasi z Christiansdorfu a jeho sestře Kláře Marii.“

Mezi shromážděnými to zašumělo údivem, avšak Dietrich si toho nevšímal a pokračoval. V hale bylo rázem opět ticho. „Nyní, když jsem se vrátil, může být odhalena jejich pravá totožnost. Jejich otci Christianovi vděčím za svou rytířskou výchovu, jeho syn bojoval velmi statečně po mém boku v bitvách u Filomelionu, Konye a Akkonu. Přijměte sourozence mezi sebe do svého společenství a prokazujte jim úctu, jakou si zaslouží.“

Na Dietrichovo znamení lidé v hale pozvedli poháry a připili mu, potom usedli a pustili se do jídla. Když večeře pokročila, poslal Dietrich Thomase pod nějakou záminkou krátce ven a obrátil se k mladé ženě sedící po jeho boku. „Kláro, prosím vás, se svou moudrostí a léčitelským umem se ujměte svého bratra. Válka muže změní. Někoho naučí strachu, jinému dodá odvahu. Mnozí se zatvrdí a zatrpknou. Někteří se nikdy nedokážou úplně zbavit bitevní posedlosti a vrátit se do skutečného světa.“ Příliš živě měl před očima prudkou reakci mladého spolubojovníka ve stáji hostince.

„Válka změní i ženy,“ odpověděla Klára a poprvé od jeho příjezdu mu pohlédla do očí, třebaže jen krátce.

„Musí se vzdát svých mužů, bratrů a synů a prosazovat se v životě samy, aby se dokázaly postarat o děti. A pokud se jejich muži, bratři a synové vrátí, musí žít s jejich tvrdostí a zatrpklostí, pokud jim nedokážou srdce opět naplnit láskou.“ Dietrich zaraženě umlkl, po chvilce smutně poznamenal: „Chyběla jste mi. Vy a vaše moudrost.“

Znělo to jako dvorní lichocení, avšak každé slovo bylo myšleno vážně. Teď se na okamžik odmlčela Klára. „Až ukončíte večeři, dovolíte-li, ráda bych bratrovi představila jeho malou neteř,“ požádala. „Udělejte to,“ přikývl Dietrich, třebaže ho zabolela myšlenka že to dítě zplodil muž, s nímž by si rád vyměnil místo navzdory jeho tragické smrti.

Bylo pozdě v noci, když se Thomas v Klářině komoře sklonil nad spící Annou. „Celá matka“ zašeptal. Po tváři mu přelétl výraz dojetí a úplněji změnil. Holčička které byl rok a půl, jak mu Klára pověděla spala tvrdě a nevyrušilo ji ani světlo svíčky, kterou si na ni strýc svítil. Děvčátko vypadalo spokojeně a zdravě, ochraňováno i ve spánku. Vlásky kolem spánků se jí vlnily a měly stejně narudlou barvu jako matčiny a babiččiny vlasy.

Jen stěží se Thomas ovládl, aby mozolnatou rukou nepohladil drobný obličejíček. Bylo to těžké, ale nechtěl malou neteř probudit. Tuhle noc si musí se sestrou ještě o mnoha věcech promluvit.

„Začály mi porodní bolesti, když do domu vpadl Daniel a křičel, že musíme okamžitě pryč,“ začala vyprávět Klára usadila ho na lavici a naplnila mu pohár. „Hartmut, ten starý zbrojmistr, pomohl našemu bratra utéct z hradního vrchu. Daniel se v patnácti letech zachoval jako muž. Byl bys na něj hrdý a otec také.“ „A na tebe taky, v takovém stavu se vydat na cestu,“ nevěřícně zavrtěl hlavou Thomas.

„Narodila se uprostřed lesa kousek za Freibergem. Nejprve jsme se protloukli k Rolandovým rodičům a potom sem.“

K Rolandovým rodičům. Měl pocit, jako by mu někdo vrazil ránu pěstí do žaludku. Musí předat Raimundovi a Alžbětě zprávu o smrti jejich jediného syna. „Hartmut pomohl matce i v žaláři a zaplatil za to životem.“

„Ten neúprosný starý zbrojmistr? Který nás panoše tak proháněl? To bych si o něm nikdy nepomyslel,“ zašeptal 18

Thomas. „Ano. V našem domě se usadil Randolfův syn a trýzní lidi.“

„Rutger?“ Thomas se napřímil a zatnul pěsti. Jeho úhlavní nepřítel se roztahuje v jejich domě? Chtěl toho zrzavého zmetka zabít, ještě než odjel k císařovu vojsku. Ale Klára a Roland ho tehdy pokaždé kárali za jeho nenávist ke stejně starému mladíkovi. S tím že nesmí nepřátelství mezi otci, jež boží soud rozhodl v Christianův prospěch, tedy Randolfovou smrtí, přenášet na jeho syna.

„Rutger prozradil mého manžela a spoutaného v řetězech ho hodil Albrechtovi k nohám, aby mu markrabě mohl useknout hlavu,“ pokračovala trpce Klára. „Svázal naši matku, nacpal jí do pusy roubík a uvrhl ji do žaláře.“

Odmlčela se a pak pevným, neobvykle tvrdým hlasem k Thomasovu překvapení prohlásila: „Chci, abys ho za to zabil!“

„To udělám,“ slíbil Thomas s téměř děsivou lhostejnosti.

Pak sestru opět objal, aby sebe i ji utěšil. Až do úsvitu seděli bratr a sestra vedle sebe, povídali si o utrpěných jizvách, o bolu a žalu, který postihl je a jejich přátele.

19

Návrhy

Druhý den ráno byl Dietrich už časně na nohou. Musel se přesvědčit o bojeschopnosti hradní posádky, napsat listy poslům, přijmout přísahu věrnosti několika mužů a s veliteli sousedních osad projednat pohotovostní opatření.

Jakmile vyřídil nejdůležitější záležitosti a rozdělil úkoly, dal k sobě povolat příbuzné padlých. Vyprávěl o smrti každého jednotlivého muže, vyslovil pozůstalým soustrast, těšil je a ujišťoval, že se o ně bude starat, když jejich rodina ztratila živitele. Když odešel poslední, dal k sobě povolat Kláru.

Když ji dal v Míšni k sobě povolat Albrecht, srdce jí bušilo bezmezným strachem. Nyní, když se ocitla sama s Dietrichem, jí zrychleně bije rozpaky a starosti, protože její největší, nesplnitelná naděje nyní bude také pohřbena.

„Chtěl bych vám oficiálně vyslovit soustrast se smrtí vašeho manžela“ promluvil Dietrich po chvilce stísněného mlčení. „Děkuji, Výsosti,“ odpověděla Klára se sklopenýma očima. „Ještě stále po něm truchlíte?“

„Ano,“ přikývla a protože na sobě cítila jeho pohled, zdráhavé pokračovala: „Naše manželství bylo uzavřeno z nouze. Když mi nevlastní otec sdělil, koho pro mě vybral za manžela byla jsem zděšená; pohrdala jsem Reinhardem, protože jsem ho považovala za družiníka Randolfa a poté vašeho bratra. Potom mi však Lukas pověděl pravdu o něm a tajném plánu. Reinhard mě vždy ochraňoval a nakonec obětoval svůj život.“

Dietrich na Kláru upíral oči a pokoušel se ujasnit své city. Před jeho odjezdem do Svaté země si navzájem vyznali lásku, a oba už tehdy věděli, že jejich láska nemá naději. Přestože byl jen druhorozený markraběcí syn, nemohl se oženit podle svého svobodného přání s tou, po níž toužilo jeho srdce. Právě protože byl druhorozený syn, neboť jeho bratr odedávna usiloval o to, aby uchvátil celé dědictví po otci.

Ale na válečném tažení, v nejtemnějších okamžicích, které v cizině prožíval, si přísahal, že se s Klárou ožení, pokud ho ještě bude chtít, bez ohledu na to, co všechno ho to bude stát a co na to poví zbytek světa. Ve válce pro něj mnoho věcí získalo jiný význam, v Outremeru ztratil poslední naději v rozum mocných mužů. Po tolika jejich zradách, hlouposti a projevech žádostivosti chtěl mít po svém boku člověka, jemuž plně důvěřuje a jenž mu bude schopen vrátit teplo ztracené na krvavých válečných polích. Klára se však jeho pohledu vyhýbala a zřejmě se starou epizodou dávno skoncovala.

Odkašlal si a ani při příštích slovech ji nespustil z očí. „Můj velitel hradu, zasloužilý a čestný muž, mě prve poprosil o dovolení požádat vás o ruku. A se stejnou prosbou za mnou o chvíli později přišel jeho nejstarší syn.

Byla byste ochotna dvoření některého z nich přijmout?“ zeptal se a zatajil dech. Kláru sdělení zřejmě nepřekvapilo. Cožpak se jí oba nápadníci už vyznali?

„Norbert je statečný muž. Každá žena by mohla být šťastná, kdyby šiji vyvolil. Syn je celý po otci. Prosím, vyřiďte jim oběma mé poděkování za tu čest a laskavost, kterou mi prokazují. Ale nemohu se stát ženou jednoho, aniž zraním druhého. Kromě toho jsem složila přísahu.“

„Chcete odejít do kláštera?“ zděšeně se zeptal Dietrich. Tentokrát mu ani dvorní výchova nepomohla skrýt svůj pocit. Má ji úplně ztratit, nikdy víc ji nesmět vidět? Člověk jako ona v klášteře zahyne, nebo bude utrápen k smrti!

„Ne,“ zavrtěla hlavou Klára stále ještě se sklopenýma očima a rukama svírala záhyby sukně zelených šatů, které se tak nádherně hodily k jejím očím a kaštanově hnědému copu. Dnes neměla hlavu zavinutou, ale 20

spletené vlasy jí pokrýval jen závoj upevněný čelenkou.

„Přísahala jsem, i na počest mrtvého manžela, že už nikdy neuzavřu manželství jen z poslušnosti a pocitu povinnosti. Matka a můj nevlastní otec to pochopí a postarají se o můj příjem, abych mohla žít jako počestná vdova.“

Aspoň v to doufala i když se v to sotva odvažovala věřit. Ještě jí není ani dvacet roků a každý očekává, že se znovu provdá a novému manželovi porodí syny. Ženy v jejím postavení nesmějí zůstat neprovdané. Lukas již před dvěma a půl lety důrazně trval na jejím sňatku s Reinhardem. Ovšem zpětně mu musela dát zapravdu, bez Reinhardovy ochrany by po Lukasově zatčení byla pravděpodobně znásilněná a teď už dávno mrtvá.

Dietrich by k ní nejraději přikročil, ale na poslední chvíli se ovládl. Trochu pozvedl ruku, protože všechno v něm volalo po tom, aby se dotkl jejího obličeje, utěšil ji a znovu jí vyznal svou lásku. Ale donutil se ruku opět stáhnout.

Řekla „na počest mrtvého manžela“. Truchlí po Reinhardovi, možná trpí nočními můrami a ve snech ho znovu a znovu vidí umírat. V situaci, kdy se jí současně dvoří otec a syn, si musí připadat sledovaná jako lovná zvěř. A tou mladé a krásné vdovy byly. Jak jí teď má vykládat o své lásce a o tom, že šiji chce vzít za manželku? Jen by na něj smutně pohlédla, možná dokonce pohrdavě, protože by jí navrhl něco nemyslitelného, a pochopitelně by si pomyslela, že sotva projel hradní bránou, už ji uhání.

Klára si všimla nekontrolovaného pohybu jeho ruky a lehce se k němu naklonila. Skoro měla pocit, že cítí jeho dlaň na tváři, i když jsou od sebe vzdáleni pět kroků. Lítostivě zavřela oči a představila si, jaké by to bylo, kdyby sejí dotkl a sevřel ji v náručí.

Truchlím po Reinhardovi upřímně a ze srdce, ale milovala jsem vždycky jenom tebe, pomyslela si. Je nemožné, abychom se vzali, protože tuším, jakou cenu bude požadovat durynský lantkrabě, až ho budeš žádat o podporu.

Ale byla bych ochotna stát se tvou milenkou a nést následky, tak velká je má láska. Bez ohledu na to, co by řekli lidé. Ale nemůžu se nabízet jako nějaká děvka, protože ani nevím, jestli mě vůbec ještě chceš. Válka lidi změní, sám jsi to řekl. A jak to tak vypadá musíš možná zítra zase táhnout do boje. Na to potřebuješ všechny své síly.

Otevřela oči, ale nepohlédla na Dietricha, protože by se rozplakala. Doufala v jeho návrat, těšila se na něj, modlila se… ale teď bylo všechno jen horší než dřív a její těžce nabytý klid se rozplynul.

Dietrich se ovládl, zrádnou ruku, jež by se k ní znovu chtěla vztahovat, založil za záda, odkašlal si, aby mohl kontrolovat hlas a s klidem, jakého byl ještě vůbec schopen, prohlásil: „Vy a vaše dcera zde budete pod mou ochranou, dokud budu žít.“ Klára poděkovala poklonou a vyšla z místnosti.

Thomas po noci, kdy skoro nespal, dostal od Dietricha úkol spolu s velitelem hradu Norbertem vybrat mezi staršími panoši ty, kteří jsou natolik dobří, aby mohli být pasováni na rytíře. Svolali tedy chlapce, naštěstí přestalo pršet, ale ani průtrž mračen by je od jejich záměru neodradila, a vyjeli s nimi na cvičnou louku pod hradem. Tam byly postaveny turnajové závory, stáli tu slamění panáci jako cíle pro hod oštěpem a kolem byly rozestaveny dřevěné sloupky asi do výše mužského pasu pro různá cvičení pro boj ze sedla.

Thomas nejprve chtěl vidět, jak umí chlapci bojovat mečem. Všichni panoši usilovali o to, aby se osvědčili před mladým rytířem, jenž vyjel na křížovou výpravu s císařem Friedrichem Štaufským, aby dobyl Jeruzalém a v Orientu bojoval proti Saracénům. Ale ac se snažili sebevíc, před Thomasovýma očima nenašel milost ani jeden z nich.

„Příliš slabý… příliš pomalý… příliš nešikovný,“ hodnotil výkony jednoho po druhém. Věděl, že je nespravedlivý, že většina z nich předvádí dobrý boj; Norbert a jeho muži je tvrdě a důkladně vycvičili.

21

Ale pořád měl před očima panoše, kteří zemřeli na křížové výpravě, aniž tomu mohl zabránit: bídně umírali na nákazu, hladem nebo byli zabiti. Možná za pár dni povedou válku proti pomstychtivému míšeňskému markraběti. Nechtěl vidět tyhle mladíky, co na něj obdivné hleděli, když někoho z nich jediným rychlým pohybem odzbrojil a porazil na zem, jak umírají stejně jako jeho bývalý panoš Rupert.

„Na hrdinu jste dost špatně naladěný,“ oslovila ho jedna z mladých žen, jež přišly na cvičnou louku, aby se podívaly na předváděné boje. Nepochybně z nich byla nejhezčí, měla světlé vlasy a zářivě modré oči a jistě byla starší než on. Teď se na něj dokonce usmála.

„Není nic hrdinského na tom ležet půl roku v bahně a obléhat nedobytné město,“ opáčil stroze. „Chcete svou špatnou náladu napravit přehnanou skromností, můj hrdino?“ zeptala se přidrzle. Dívky, které ji provázely, se chichotaly, potom se obrátily a vracely se k hradu.

Thomas přemítal, zda je tu snad zvykem, aby ženy přihlížely bojovému výcviku panošů. Nenapadlo ho, že přišly jen proto, aby ho pozorovaly a vskrytu již kuly pikle jak získat jeho přízeň. Mnoho mužů se nevrátilo ze Svaté země a ve Weißenfelsu bylo hodně mladých vdov a dívek bez otců.

Když jeli ze cvičné louky zpátky ke hradu a Thomas zachmuřeně se strohou poznámkou přenechal panoše Norbertovi, zjistil, že mladá žena na něj čeká u stájí.

„V tvrdých dobách války jste jistě musel dlouho postrádat krásy života že?“ zasmála se. „Ale to už nemusíte.“

Vztáhla ruku, aby se dotkla jeho obličeje. Chytil ji za zápěstí a stáhl ruku zpátky. „Nevíte, o čem mluvíte. A nemáte tušení, do čeho se pouštíte!“ odbyl ji hrubě.

Její očividná nabídka v něm vzbudila odpor, a odporný byl i sám sobě. Protože si živě představoval, jaké by to bylo po všem tom strádání, po umírání, na které se v uplynulých dvou letech díval, obejmout ženu, dotýkat se jejích prsou, roztáhnout jí nohy a plnou silou do ní vniknout.

Protože se styděl, že vůbec takové myšlenky má, když jeho přítel a spousta ostatních druhů, kteří zemřeli ve Svaté zemi, se už nikdy nebudou moct milovat s ženou.

A protože mu tahle husa co nemá ani zdání o všech těch strašných věcech, jež prožil daleko odtud, připadá cizejší než všichni Saracéni, z jejichž jazyka a zvyků nerozuměl ani slovo.

Lehce vykřikla protože ji stisk zabolel, rychle však překonala úlek a uraženě našpulila pusu. „Tak mi přece ukažte, do čeho bych se s vámi pustila!“

Později by Thomas nedokázal přesně říct, jak se tam dostal, avšak mladá žena ho cílevědomě vedla do komůrky, a než se nadál, objala ho kolem krku a líbala.

Ochotně se nechala položit na postel a stáhla ho na sebe. Neztrácel čas se svlékáním, jen jí vyhrnul šaty. Rychle osvobodil úd z bruchů a vnikl do ní.

Ještě nikdy si žádnou ženu nebral tak necitelně a bez lásky. Necítil potěšení ani úlevu, jen stejný vztek jako minulého dne, když usekl hlavu zloději. Když skončil, pohrdal sám sebou za to, co právě učinil. „Nikdy to už nezkoušejte!“ obořil se na ženu a upevňoval si bruchy opaskem. Potom se otočil a bez dalšího slova odešel.

Na prázdné chodbě se rozhlédl po nějakém místě, kde by mohl být chvíli sám. Byl příliš rozrušený, než aby byl schopen se s někým potkat. Nakonec zalezl za trám, zaklonil hlavu a pokoušel se potlačit slzy, všechny ty nevyplakané slzy vzteku a smutku nad mrtvým kamarádem, nad pocitem, že ho zradili a na holičkách nechali ješitní králové, slzy zděšení nad tím, co se stalo jeho rodičům a sestře.

Ztratil vlast a přátele, a teď i sebeúctu, protože právě před chvílí ztratil sebeovládání. Melancholicky 22

vzpomínal na své poslední spojení se ženou, možná jen ve snu či horečnatém blouznění. Viděl v duchu úzkou, jemnou tvář orámovanou černými vlasy, jemný hlas hovořící jazykem, jemuž nerozuměl. Ale její oči mu pověděly, co mu chtěla sdělit: aby se vrátil do života, nepochybně to byla léčitelka měla stejně zkoumavý, do hloubi duše pronikající pohled jako jeho matka a sestra. Její něžné doteky v něm vzbudily nejskrytějši pocity.

Pak se cítil osvobozen. Teď však cítil jenom stud.

23

Na Wartburgu v Eisenachu

„Polovinu noci jsi nespala. Co se děje?“ zeptal se Lukas své ženy, když si oblékal bliaut. Nesměli se opozdit na ranní mši, ale tohle je naléhavá záležitost. „Už se stalo?“

Nespustil ji z očí a pátravě sejí díval do obličeje, přitom se tisíckrát nacvičeným pohybem opásal a konec řemenu provlékl uzlem, který oblečení držel. Prsty si pročísl plavé vlasy.

Drobná štíhlá Marta už byla oblečená do rezavě hnědých, vyšívanými lemy zdobených šatů a zaplétála si kaštanově hnědé vlasy. Uprostřed pohybu se však zastavila.

Oba již několik týdnů žili ve stavu nejistého čekání. Čekali, až dojde zpráva z Weißenfelsu. Nebo o Weißenfelsu. K nejistotě, zda se ze Svaté země živi a zdrávi vrátili hrabě Dietrich, jenž byl v mládí jejich chráněnec, a její syn Thomas, se přidružila starost, zda propukne válka. Bratrovražedná válka kterou rozpoutál vládce bažící po moci, jehož krvežíznivost oba krůtě poznali na vlastní kůži.

Lukas znal svou ženu dost dobře, aby jen nemusel vyhlížet posla. Když Marta polovinu noci bděla pak velmi pravděpodobně proto, že měla nějaké vnuknutí, sen, nebojí vnitřní hlas napověděl, že věci se daly do pohybu.

Kdyby nebylo povinností, které měli u dvora durynského lantkraběte, jenž je vzal do služeb po jejich útěku z Míšně, dávno by teď byli ve Weißenfelsu a něco podnikali, místo aby tady možná ztráceli drahocenný čas.

Marta neodpověděla do konce copu zapletla zelenou stužku a sáhla po závoji, který musela jako vdaná žena nosit. Jemně tkané plátno položila na vlasy, na ně nasadila čelenku a v měděném zrcadle se pokoušela zjistit, zda ji má posazenou rovně. Jako rytířova manželka měla nárok na služebnou, ale jakmile jí Lukas položil první otázku, poslala děvče ven. O tomhle nemohou mluvit před svědky.

Potřebovala ještě okamžik, než odpověděla. Ano, polovinu noci bděla přemýšlela a naslouchala svému nitru.

Lukas však měl v její schopnosti větší důvěru než ona sama.

Od té doby, co ve třinácti letech jen s tím, co měla na sobě, musela utéct ze své staré vesnice a připojila se k průvodu osídlenců směřujícímu do Míšeňské marky, často zažívala okamžiky, kdy před sebou viděla budoucnost, nebo aspoň její úseky, jako rovnou, přehlednou stezku. Ale stále ještě se cosi v ní bránilo překotně přijímat taková tušení jako bernou minci. Kdopak ví, odkud se berou? Jesth se nemýlí?

„Přála bych si, abych si mohla být jistá“ zašeptala a pohlédla do Lukasových modrých očí. „Není příliš domýšlivé domnívat se, že člověk rozezná boží plán, nebo jej dokonce dokáže prohlédnout? Že ví víc než ostatní?“

A raději ani nemluví o tom, jaké nebezpečí s sebou přináší veřejně o takovém vědění, nebo tušení, promluvit.

Jako léčitelka a porodní bába beztak vzbuzovala až moc nedůvěry, přestože teď byla manželkou rytíře. Pro ženu bylo nebezpečné být jakýmkoli způsobem nápadná.

Lukas lehce posměšně povytáhl obočí. „Jak často jsi měla se svými předtuchami pravdu? Pokud si vzpomínám, tak skoro vždycky, ne?“

Vždycky ne, pomyslela si stísněně Marta. Tenkrát, před dvěma lety, když jsi nasadil život, abys Freiberg ušetřil války, jsem ji neměla. Viděla jsem před očima obraz, jak někdo nese tvou useknutou hlavu jako kořist, ale nikdy jsem ti to neprozradila. Ten děsivý obraz byl tehdy ve mně vyvolán nejspíš strachem o tebe. Přežil jsi, budiž zato dík Všemohoucímu a Panně Marii. Nevydržela bych to, kdybych měla ztratit ještě jednoho muže.

„Ano, ještě dneska bychom měli odjet na Weißenfels,“ promluvila konečně. Zhluboka se nadechla a mnohem 24

odhodlaněji pokračovala: „Musíš udělat všechno, abys dostal od lantkraběte svolení k odjezdu.“

„Jistě ti nedokážu vymluvit, abys jela se mnou?“ zeptal se Lukas. „Je možné, že vjedu doprostřed války nebo obležení. Byl bych raději, kdybys zůstala tady.“

„Pro nás dva není žádné bezpečné místo, to dobře víš,“ namítla. Vzala ho za ruku a přitiskla šiji k tváři. „Cítím se lépe, když jsi v mé blízkosti.“ Neškádlil ji tím, že tohle jsou přesně slova jaká si každý rytíř přeje slyšet od dámy svého srdce, ale přistoupil k ní blíž a pevněji objal. Jen na okamžik, protože hluk na nádvoří napovídal, že většina obyvatel hřaduje už na nohou.

S politováním se od ní odpoutal, přestože by ji nejraději ještě jednou stáhl k sobě na postel. „Pojď, nesmíme zameškat ranní mši.“

S nádechem obvyklého žertování dodal: „Opravdu potřebujeme podporu Boha a všech svátých, aby se nám povedlo lantkraběte přesvědčit.“

Jakmile ta slova vyřkl, nejraději by je vzal zpátky. Marta bude Boha prosit především o šťastný návrat svého syna o setkání s Thomasem a Rolandem, jediným synem jejich přítele Raimunda. A on by měl Všemohoucího raději prosit o pomoc v nastávajících bojích.

To že durynský lantkrabě byl ochoten podpořit pána sousedního Weißenfelsu jenom za určitých podmínek, se Lukasovi vůbec nelíbilo. Proto se rozhodl, že svou ranní modlitbu věnuje této záležitosti a nikoli svému osobnímu bitevnímu štěstí.

Martiny myšlenky naopak stále víc kroužily kolem jednoho bodu, o němž Lukasovi nic neprozradí.

Byla si jistá, že to, co nyní nastane, bude začátek dlouhé řady událostí, které všechno rozhodnou. Všechno o co bojovali a za co zemřel její milovaný Christian. Ukáže se, zda se jednoho dne splní naděje osídlenců na lepší život, nebo zda temné časy potrvají navěky. Zmocňovalo sejí tušení, že tentokrát by ji to mohlo stát největší oběť.

V sedmatřiceti letech již tolikrát unikla smrtelnému nebezpečí, tolik vytrpěla až hraničilo se zázrakem, že ještě žije a daří se jí dobře. Někdy byla tak zoufalá, že si přála smrt. Jestlipak před ni dokáže předstoupit tak klidně, až nadejde její chvíle? Nebo na životě přece jen lpí víc, než si myslí?

Pohled k nebi po ranní mši ještě zvětšil Lukasovu starost. Nad Wartburgem se stahovala temná mračna na jedné straně údolí zřejmě pršelo. Protože lantkrábě dneska chtěl vyjet na lov, jistě ho takové počasí nepotěší. A jeho vstřícnost určitě také nepodpoří.

Avšak kníže zřejmě rozkaz k výjezdu ještě neodvolal. Když Lukas a Marta procházeli dlouhým, úzkým nádvořím do skvostného sálu, kde kníže a rytíři obvykle společně jedli, stájoví pacholci hřebelcovali a sedlali koně pro jezdeckou společnost. Znamená to, že si musejí pospíšit, chtějí-li s Hermannem mluvit, ještě než odjede.

„Polovinu rána si ale lámu hlavu, jak mu mám prosbu odůvodnit,“ přiznal Lukas. Bohužel nepřicházelo v úvahu odvolávat se na manželčiny jasnovidné schopnosti.

Marta na okamžik strnula. Pak se zadívala k bráně a Lukas sledoval její pohled. Kdyby někdy pochyboval o předtuchách své ženy, nejpozději v této chvíli by se pochybnosti rozplynuly. Znal totiž mladého muže, jenž nyní dlouhými kroky mířil přímo k nim. Byl to Wito, jeden z ozbrojenců přítele Raimunda z Muldentalu, nejsmělejší a nejrychlejší jezdec v jeho službách. Zřejmě přenocoval ve městě, aby mohl hned za úsvitu jet dál.

„Přinášíš důležitou zprávu?“ zvolal Lukas napjatě na uvítanou.

25

Mladý posel mlčky přikývl a nedůvěřivě se rozhlédl. Vypadal unaveně a neobvykle zachmuřeně; možná byl na cestě celou noc bez odpočinku. Světlehnědé vlasy měl zpocené a na obličeji strniště vousů. Z Raimundova panství v Muldentalu bylo do Eisenachu skoro sto padesát mil. Wito v uplynulých čtyřech či pěti dnech sotva seskočil ze sedla pokud je zpráva tak vážná, jak Lukas předpokládal. Hradní nádvoří se již zaplnilo lidmi a koni. Lukas mladého jezdce rychle vedl ke zdi, kde aspoň nestáli nikomu v cestě a mohli vidět, že se k nim někdo blíží. Marta spěchala za nimi. „Míšeňský markrabě nejpozději za čtyři dny zaútočí na svého bratra“

promluvil Wito chraptivě.

„Je to jisté?“ zeptal se Lukas. Jesth tomu tak je, musí se okamžitě vydat na cestu, aby byli na Weißenfelsu dřív než nepřítel. Odtud jsou to tři dny jízdy rychlým tempem. Možná by přece jen měl jet bez Marty, aby byl rychlejší. Ale pokud se Raimund mýlí. přijede možná pozdě a padne Albrechtovi rovnou do rukou.

„Nemůžu vám říct, odkud to můj pán ví. Ale zřejmě si je úplně jistý a poslal také zprávu na Weißenfels. On ani paní nemůžou odjet.“

„Albrecht je dal hlídat?“ zeptala se Marta starostlivě mladíka. „Jsou na svobodě? Daří se jim dobře?“

V Míšni nebylo tajemstvím, že Raimund stál po boku těch, které dal Albrecht odstranit z cesty jako své úhlavní nepřátele. Jen pevná vůle odkázat jednou synovi panství a titul přítele zdržovala od toho, aby s manželkou Alžbětou rovněž opustil Míšeňskou marku.

„Kníže Albrecht k nám poslal dva své neodpornější rváče jako dozorce,“ odpověděl muldentalský ozbrojenec.

„Navíc dal zabavit všechny vycvičené koně, jako daň a důkaz věrnosti.“

Odvážnému jezdci se ve tváři zračil vztek. „Mého pána to skoro přivedlo na žebráckou hůl,“ dodal a zaťal pěsti, aniž si to uvědomil. „Ale jakmile budou pán a paní moci odjet, aniž vzbudí podezření, chtějí se vydat na Weißenfels, aby stáli po boku hraběte Dietricha a přivítali syna.“

„Vyrazíme ještě dnes,“ ujistil Lukas mladého muže.

Z koženého váčku u pasu vytáhl misku zpola naplněnou stříbrnými mincemi a vtiskl ji poslovi do ruky.„Tady máš na zpáteční cestu. Ale nejprve si vynajdi nějaký hostinec, vyspi se a dopřej odpočinek svému koni.“

Ta slova vyvolala na Witově tváři úsměv. „Směl jsem si vzít bělouše, ten se nikdy neunaví! Takového koně jsme léta neměli!“ Teď se mu rozzářily oči. „Naštěstí je pro jiné jezdce ještě moc divoký. To ho zachránilo před míšeňskými zloději.“

„Další důvod, proč se musíš vyspat,“ trval na svém Lukas. „Na divokém hřebci potřebuješ bystré smysly. Vyřiď Raimundovi, že na něj budeme čekat ve Weißenfelsu, pokud tam už nebude před námi. Bůh s tebou!“

Chytil Martu za paži a vedl ji s sebou, aby se porozhlédli po lantkraběcím truchsesovi. Wito se za nimi ještě chvíli díval, pak spočítal mince v misce a rozhodl se, že poslechne Lukasovu radu, najde si poblíž hostinec a vyspí se. Kdyby mu to radil někdo jiný, nedbal by. Ale Lukas je dobrý jezdec a ví, o čem mluví.

Marta nepromluvila ani slovo, když rychlým krokem mířili k nádhernému kamennému paláci, který dal postavit Hermannův otec a který velikostí a krásou mohl soupeřit a každou císařskou falcí. Witova slova že Raimund chce uvítat syna jí nešla z hlavy a najednou se cítila hrozně zle.

Kolovaly zvěsti, že Dietrich se vrátil ze Svaté země jenom s jedním rytířem, který přežil. Jestli je to pravda a hrabě nenechal některé své lidi v Outremeru, pak je její syn nebo Raimund mrtvý, nebo oba… Bezpodmínečně musí na Weißenfels, aby měla jistotu!

Lukasovi se s předstíranou bezstarostností a ostrými lokty podařilo prodrat k truchsesovi durynského 26

lantkraběte dřív, než byla zahájena snídaně.

Gunther ze Schlotheimu byl statný muž přes padesátku, měl šedivé vlasy a vousy a svůj úřad na Wartburgu vykonával déle než tucet let. „Schlotheime, mohl byste nějak zařídit, abych měl příležitost mluvit s knížetem, než vyjede na lov?“ zeptal se Lukas bez okolků, jakmile stál před nejvyšším stolníkem. „Mám zprávu o Weißenfelsu.“

Truchses na něj zamračeně pohlédl. „Co je nám do Weißenfelsu? To klidně počká až po štvanici. Chceme vyjet co nejdřív, dokud je ještě slušné počasí.“ V Lukasových očích to však rozhodně počkat nemohlo. Zřejmě se nedá nic dělat a musí Schlotheima zasvětit do svých plánů, přestože tím není nadšený.

„Je do toho mně. Chci Jeho Výsost požádat o dovolení, abych tam směl na nějaký čas odjet.“ Gunther ze Schlotheimu na něj podezíravě pohlédl. Nakonec chladně odpověděl: „Uvidím, co pro vás můžu udělat. Teď jděte na svá místa. Snídaně začíná.“ Otočil se a odcházel.

„Modleme se, aby při snídani začalo lít jak z konve a lantkrabě lov odložil,“ zašeptal Lukas Martě, když se davem proplétali ke stolu. „Museli bychom pak jet v dešti, ale to by pro mě bylo menší zlo.“

Oba seděli jako na žhavých uhlících, když děvečky a čeledíni pod dozorem mistra kuchaře roznášek jídlo podle stavu strávníků: Někdo dostal maso a víno zředěné vodou, jiný chleba se sýrem nebo kaši a vodové pivo.

Lantkrabě Hermann Durynský byl vysoký muž kolem pětatřiceti let, měl vojenské zkušenosti, před rokem ovdověl a vždy v prvé řadě hleděl na své zájmy. Po smrti bratra Ludvíka dokázal na císaři vyvzdorovat lantkrabství, přestože císař měl v úmyslu zabavit šije jako říšské léno. Podle jeho názoru na ně měli dědické právo jen synové v přímé linii a Ludvík Durynský po sobě nezanechal žádného mužského potomka když před rokem při návratu ze Svaté země podlehl bahenní horečce.

Hermann byl znám jako příznivec básníků a potulných pěvců, a tak vlevo od vysoké tabule seděl hudebník, starý známý Marty a Lukase, potulný pěvec se zvláštním jménem Ludmillus, jenž hrál na loutnu melodii bez konce. Aspoň Lukasovi připadalo, že nikdy neskončí.

Při jídle nespustil lantkraběte z očí, aby okamžitě mohl vyrazit dopředu a vymoct si slyšení, pokud by kníže chtěl vyjet na lov, aniž s ním promluví.

Kolovaly zvěsti, že Dietrich se vrátil ze Svaté země jenom s jedním rytířem, který přežil. Jestli je to pravda a hrabě nenechal některé své lidi v Outremeru, pak je její syn nebo Raimund mrtvý, nebo oba… Bezpodmínečně musí na Weißenfels, aby měla jistotu!

Lukasovi se s předstíranou bezstarostností a ostrými lokty podařilo prodrat k truchsesovi durynského lantkraběte dřív, než byla zahájena snídaně.

Gunther ze Schlotheimu byl statný muž přes padesátku, měl šedivé vlasy a vousy a svůj úřad na Wartburgu vykonával déle než tucet let.

„Schlotheime, mohl byste nějak zařídit, abych měl příležitost mluvit s knížetem, než vyjede na lov?“ zeptal se Lukas bez okolků, jakmile stál před nejvyšším stolníkem. „Mám zprávu o Weißenfelsu.“ Truchses na něj zamračeně pohlédl. „Co je nám do Weißenfelsu? To klidně počká až po štvanici. Chceme vyjet co nejdřív, dokud je ještě slušné počasí.“

V Lukasových očích to však rozhodně počkat nemohlo. Zřejmě se nedá nic dělat a musí Schlotheima zasvětit do svých plánů, přestože tím není nadšený.

„Je do toho mně. Chci Jeho Výsost požádat o dovolení, abych tam směl na nějaký čas odjet.“ Gunther ze 27

Schlotheimu na něj podezíravě pohlédl. Nakonec chladně odpověděl: „Uvidím, co pro vás můžu udělat. Teď jděte na svá místa. Snídaně začíná.“ Otočil se a odcházel.

„Modleme se, aby při snídani začalo lit jak z konve a lantkrabě lov odložil,“ zašeptal Lukas Martě, když se davem proplétali ke stolu. „Museli bychom pak jet v dešti, ale to by pro mě bylo menší zlo.“ Oba seděli jako na žhavých uhlících, když děvečky a čeledíni pod dozorem mistra kuchaře roznášeli jídlo podle stavu strávníků: Někdo dostal maso a víno zředěné vodou, jiný chleba se sýrem nebo kaši a vodové pivo.

Lantkrabě Hermann Durynský byl vysoký muž kolem pětatřiceti let, měl vojenské zkušenosti, před rokem ovdověl a vždy v prvé řadě hleděl na své zájmy. Po smrti bratra Ludvíka dokázal na císaři vyvzdorovat lantkrábství, přestože čísař měl v úmylu zabavit si je jako říšské léno. Podle jeho názoru na ně meh dědické právo jen synové po sobě nezanechal žádného mužského potomka když před rokem při návratu ze Svaté země podlehl bahenní horečce.

Lantkrabě dal pěvci znamení, aby přestal hrát. Loutna okamžitě umlkla. Lukas upřeně hleděl do čela tabule a byl připraven. Odejde teď kníže z haly? Ne, Hermann se rozhlédl, vychutnával si zvědavé očekávání družiníků a potom se obrátil k truchsesovi. „Takže říkáte, že jeden z mých rytířů chce opustit naši společnost?“ Gunther ze Schlotheimu se poklonil a dal Lukasovi znamení.

Marta manželovi krátce stiskla ruku, než vstal, popošel několik kroků a poklekl před lantkrabětem na koleno.

Naštěstí toho rána seděli u jednoho z předních stolů, protože Lukas se den předtím vyznamenal při jezdeckých závodech. „Jasnosti, prosím, dovolte mi na několik dní odjet do Weißenfelsu.“

Lantkrabě povytáhl obočí. „Tak vy skutečně věříte tomu, co tvrdíte? Že míšeňský markrabě povede válku proti bratrovi, který se právě vrátil?“

„Před chvílí jsem dostal důvěryhodnou zprávu, která mi to potvrdila Vaše Milosti. Prosím vás, nedopusťte, aby se dělo takové bezpráví a někdo zaútočil na rytíře, jenž bojoval ve Svaté zemi jako váš bratr, Bůh buď jeho duši milostiv.“

„Duše mého bratra je zachráněna neboť položil život za Jeruzalém, a tak má místo v ráji jisté,“ opravil ho ostře Hermann.

Lukas sklopil hlavu. Celá věc byla tím obtížnější, že musel svou prosbu přednést před plnou halou, a nikoli jen v úzkém kruhu. Může se tedy vzdát naděje, že durynského vládce přemluví. Bude moct být rád, když mu vůbec dovolí, aby na čas opustil jeho dvůr.

„Přiznávám, že jako bojovník jste výhra“ pokračoval lantkrabě a vyměnil si krátký pohled s maršálem Jindřichem z Eckartsbergy. „Ale na dvorské sněmy vás brát nemůžu, aby se o vás Míšeňský nedozvěděl, a i v mnoha dalších ohledech je s vámi jen trápení. Kolikrát vás napadli zákeřní vrazi, kteří vás a vaši ženu sledovali a které jste za uplynulý rok a půl zabil? Třikrát? Čtyřikrát?“ Lukas si odkašlal a vzhlédl. „Šestkrát, Vaše Milosti.“

„A počítal jste do toho i chlapa kterého jste zahnal zpátky do Míšně, když vaši ženu k smrti vyděsil?“

„S ním to bylo sedmkrát,“ přiznal káraný s předstíranou lítostí. Ten sedmý byl ubohý zbabělec, možná při pomyšlení na osud, který postihl jeho předchůdce -, že ho Lukas snadno odhalil a přemohl. Aby měli konečně pokoj od Albrechtova pronásledování, přísně mu pohrozil, že ho Marta bude svými čarodějnými silami provázet až na onen svět, pokud Albrechta věrohodně neujistí, že oba jeho nepřátelé jsou mrtví. Tajná zpráva, kterou později dostal z Míšně, mu potvrdila, že lest měla úspěch.

„Sedm. Však jsem to tušil,“ rozladěně povzdychl lantkrabě a několik mužů v sále se zasmálo. „Vy zničíte 28

pověst durynské pohostinnosti.“

„Velmi lituji, Výsosti. To jsem neměl v úmyslu.“

„To doufám! Smíte jet na Weißenfels, když myslíte, že musíte.“

Hermann mu pohybem ruky naznačil, aby vstal a odešel.

Lukas se poklonil, avšak zůstal na místě. Většina mužů by se s takovým dovolením spokojila, nikoli však rytíř z Freibergu.

„Děkuji, Výsosti. A dospěl jste k nějakému rozhodnutí ohledně hraběte z Weißenfelsu?“

„Mé rozhodnutí znáte,“ odsekl Hermann. Výraz tváře neponechával žádnou pochybnost o tom, že tohle téma je pro něj uzavřeno.

Lukas váhal. Příčilo se mu smířit se s lantkraběcím postojem k této záležitosti. Ale co může dělat? Dost dlouho se snažil přesvědčit ho slovy. Když se teď okamžitě nevrátí na své místo, riskuje, že upadne v nemilost. Pák už pro Dietricha nedokáže udělat vůbec nic. Myšlenky mu kroužily při hledání nějakého řešení, když koutkem oka zahlédl nějaký pohyb z místa, kde seděla Marta, a sledoval Hermannův pohled, který se náhle na něco upřel.

Lukas kradmo pohlédl na stranu k Martě. Naposledy, když na sebe upoutala pozornost všech, předstoupila před dvorem a proklela markraběte. Vzápětí byla v řetězech uvržena do žaláře. Přiznával, že to udělala, aby mu zachránila život. Ale v tom okamžiku by raději umřel, než aby ji viděl vydanou napospas Albrechtovým pochopům.

Co má zase teď za lubem? pomyslel si starostlivě Lukas. Moc ji miluju, ale proč nemůže prostě tiše a poslušně zůstat v pozadí, jak se od žen očekává když ví, jaký trest jí může hrozit?

Marta však nevstala, aby něco řekla, a tak nevyvolala pozdvižení, jak se obával. Jen se vsedě trošičku napřímila, položila si ruku na srdce a pohlédla lantkraběti přímo do očí.

Ostatní si toho sotva všimli, avšak byl to nebezpečný prohřešek. Podívá-li se žena muži, navíc výše postavenému, takto do očí, je to neslýchané porušení mravů, je to výzva.

Lukas by nejraději vyskočil a postavil se před Martu, aby ji ochránil. Ale tak by teprve upozornil na ten drobný výjev, a to by mu lantkrabě nikdy neprominul. Kromě toho vycítil, že výměna pohledu mezi Hermannem a Martou se podobá němému rozhovoru, přestože by Marta jakožto žena nikdy nesměla knížete oslovit, pokud by ji k tomu výslovně nevyzval.

Po zdánlivě nekonečném okamžiku lantkrabě odvrátil oči a lehce pohodil hlavou, jako kdyby chtěl tento zážitek ze sebe setřást. Marta opět sklopila oči, jak se od počestné ženy očekává. Nesoustředění pozorovatelé a lidé v zadních řadách si ničeho nevšimli.

Přesto Lukas přesně věděl, že Martinu neobvyklému zásahu může vděčit za to, že Hermann aspoň v jednom bodě ustoupil. Dotkla se jeho svědomí.

„Povoluji vám vzít si s sebou půl tuctu mužů,“ promluvil lantkrabě velmi povýšeně. „Pokud najdete tolik takových, kteří budou ochotni vás doprovodit na Weißenfels.

Lukas se hluboce uklonil, vstal a zamířil ke svému místu, podal Martě ruku a společně odešli z haly. Přece jen -

smí s sebou vzít šest osvědčených bojovníků. Věděl už, koho se zeptá a kdo s ním zcela jistě pojede.

29

Freiberg, podzim 1191

Jonas, radní a kovář, s velkou bolesti hleděl na svou ženu Emmu. Johana, léčitelka a sestra jeho kamaráda Karla, mu sdělila, že už není žádná naděje, a páter jí udělil poslední pomazání.

Teď by si měl kleknout k její posteli a modlit se s ní, dokud nevydechne naposled. Avšak sedl si na okraj její postele a vzal Emminu ruku do dlaní.

„Nedívej se na mě tak,“ požádala ho manželka a otočila hlavu na stranu. „Kdysi jsem byla nejhezčí děvče ze vsi. Teď mám bílé vlasy a je ze mě stará žena.“

Jonas se vzchopil a usmál se, položil jí mozolnatou dlaň na tvář. „Byla jsi nejhezčí děvče ve vsi. A já tě vidím pořád tak jako tenkrát: Vlasy máš jako zlatavou měď a tvůj smích mi přináší radost.“

„Kdy jsem se naposled smála?“ zeptala se unaveně. „Užírá mě starost… od té doby, co se tady všechno změnilo ke špatnému.“

Jonas jí neodporoval. Úbytě, tak Johana pojmenovala nemoc, jež už mnohé skolila do hrobu, především ženy po mnoha porodech, při tvrdé práci a nedostatečném jídle. Emma přivedla na svět osm dětí, z nichž tři ještě žily, ale Jonas jako kovář se dovedl postarat o to, aby rodina slušně žila. Ani ve zlých časech nemuseli trpět hlady.

Ale Emma myslela jinou starost: Neustálou hrozbu, jež nad nimi visela od té doby, co v zemi panoval nemilosrdný vládce a dal zabít nebo vyhnat všechny, kdo se ještě chtěli postarat o spravedlnost.

Emma unaveně zavřela oči. Po chvilce, jež v něm už vyvolávala obavy, je opět otevřela a pohlédla přímo na něj.

„Pověz mi jednu věc úplně upřímně: Litovals někdy toho, že jsme tehdy navždy odešli z naší vsi a vydali se na cestu do neznáma?“

Tehdy, před skoro pětadvaceti lety, když se spolu připojili ke skupině osídlenců z Frank a vydali se do Míšeňské marky, aby v Temném lese zúrodnili půdu. Dohnala je k tomu naděje na lepší život.

Jonas překvapeně pohlédl na manželku. Potom pokrčil rameny a rozhodil paže. „Samozřejmě ne!“

„Kdybys zůstal, mohls převzít od otce jeho kovárnu,“ připomněla mu.

„A stal by se ze mě vesnický kovář, v nejlepším případě. Teď jsem kovář ve městě, které je tak velké, že i naši synové si tu mohou vydělávat na chleba s kladivem u kovadliny,“ prohlásil tak pevně, jak jen dokázal v zoufalství, jež se ho zmocňovalo.

„To jsme tehdy nemohli tušit… že se tady jednou najde stříbro, a než se člověk naděje, z lesa se stane město,“

namítla Emma přestože ji mluvení namáhalo. „Jen si vzpomeň, jak byla naše cesta nebezpečná. Kolik lidí zemřelo z těch, kteří tehdy spolu s námi táhli do ciziny. Co jsi musel vytrpět od toho děsivého Randolfa a jeho správce. Vždyť na jejich rozkaz tebe a Karla málem umlátili k smrti.“

Při té vzpomínce ji zamrazilo a Jonas opět sevřel její ledové ruce do svých, aby je zahřál.

„Výprask nebo něco ještě horšího by mě v naší staré vesnici čekalo taky,“ odporoval a přesně věděl, co tím myslí: Hradní pán dával najevo příliš velký zájem o hezkou Emmu. Proto se raději pokusili hledat štěstí v cizině.

30

Kovářova žena opět zavřela oči, aby potlačila vzpomínku, jak ji hradní pán přinutil k sobě do postele pod pohrůžkou, že dá Jonase uvrhnout do žaláře, jak se později musela oddat odpornému, tlustému správci, aby zachránila život svému ztýranému a skoro už umírajícímu manželovi.

„To už je dávno, víc než polovina lidského života. Neměli jsme tušení, co nás daleko od domova očekává“

zasněně si povzdychl Jonas a přihladil si tmavé vlasy prokvetlé stříbrnými prameny. „Ale byli jsme plní nadějí!“

„Plní nadějí… protože jsme správně vycítili, že Christian nám jednou bude lepším pánem,“ dodala a náhle se jí rozzářily oči. „A to také byl, spravedlivý a se srdcem pro prosté lidi. Bojoval za nás.“

Zářivý úsměv na jejím propadlém obličeji náhle pohasl. „Proto musel umřít. Lukas a Marta chtěli pokračovat v jeho díle, ale i oni za to skoro zaplatili životem. A teď jsou odtud daleko „Ale i tak, vedli jsme spolu hezký život. Jen pomysli na naše děti a vnoučata“ pokoušel seji utěšit Jonas.

Rozmáchl se paží, aby ukázal na ložnici jejich hrázděného domu v ulici U mlýnské strouhy. Byl to solidně postavený dům, bez ozdob, ale větší než mnoho ostatních ve čtvrti. Měli truhly plné plátna a nářadí, stáj a vlastní studnu pro potřeby dvora. Kovárna ve které dnes nehořel oheň, stála kousek stranou u potoka.

„Uděláš mi jednu laskavost?“ zeptala se Emma po chvíli mlčení a vzala ho za ruku.

„Cokoli, má drahá“ slíbil jí bez váhání manžel. Zoufale se rozhlédl kolem sebe a sáhl po poháru na stole, podsunul levou paži pod záda umírající a opatrně ji posadil, aby jí mohl dát napít trochu vody.

Emma vděčně polkla malý doušek, protože i pití ji namáhalo. Se zavřenýma očima si vychutnávala teplo vycházející z ruky muže, jehož celý život milovala potom na něj pohlédla a tiše poprosila: „Svoláš ke mně všechny, kdo tehdy šli s námi? Hned teď! Chci ještě jednou pocítit naději tehdejších dnů, tu náladu naplněnou očekáváním, která nás hnala vpřed.“

Jonase její přání udivilo, avšak nenechal to na sobě znát. V stal a požádal Johanu čekající u ohniště, aby se postarala o umírající, a vyběhl ven. Bude si muset pospíšit, má-li jeho žena ještě jednou všechny uvidět, přestože jich už moc nezbývalo.

Kuno a Bertram vešli do pokoje umírající jako první, dva členové hradní stráže.

„Tenkrát jste byli opravdu jak z divokých vajec, bylo vám sotva deset a v hlavě jste měli jen uličnictví,“

pozdravila je Emma s unaveným úsměvem. Nerozluční jako vždycky, i nyní vždy ochotní k nějakému vydařenému kousku, přestože z nich dávno byli dospělí muži a vycvičení bojovníci a Bertram před deseti lety na jednom válečném tažení málem přišel o nohu.

„Uličnictví? Tak na to si nepamatuju,“ zasmál se Kuno přidrzle a pročísl si černé, rozcuchané vlasy. „Cožpak jsme nebyli dva velmi poslušní chlapci,“ připojil se Bertram k předstíranému protestu. Na chvíli dokonce zapomněl na tupou bolest v jizvě na noze. Johana Kunová manželka se k nim s úsměvem připojila.

Ozvalo se zaklepání a vešli dva staří muži, kteří vypadali jako dvojčata: oba měli holé hlavy, velké, zahnuté nosy, šedé vousy a oblečení lepší, než obvykle formám nosívají.

„Budeš nás muset připočítat, paní kovářko, i když jsme se k vám osídlencům připojili až později,“ promluvil překvapivě silným hlasem Friedrich, starší z bratří a radní stejně jako Jonas.

Následoval Johanin bratr Karel, hornický kovář, jenž byl ještě cítit kovářským ohněm a ve vlasech měl vločky popela. Kdysi byl spolu s Jonášem krůtě potrestaný, protože věrně stál na Christianově straně. Ostatní museli kousek ustoupit, aby mu udělali místo.

31

Emma dojatě přejížděla pohledem z jednoho na druhého. V komoře už bylo plno, ale to nemohlo zastřít skutečnost, jak málo druhů z časů pochodu ještě žije.

„Greta, tvoje matka… probodl ji Randolf,“ začala vypočítávat a pohlédla na Kuna. „Guntram byl nevinně oběšen… Berta zemřela na horečku, Bůh jí budiž milostiv, páter Bartoloměj zemřel, když se u nás rozmohly spalničky… Už nás opustilo mnoho z těch, co se tehdy odvážili všeho. Ano, Marta a pan Lukas ještě žijí, pokud Bůh dá ale nesmějí se tady ukázat… Teď je město plné zaražených lidí, zbabělců, sobců a zrádců. A veškerá naděje pohasla.“

Emmu stálo obrovské úsilí zvednout ruku a otřít si slzy, které se jí řinuly z očí, aniž chtěla. V nastalém tichu opět uslyšely vrznout dveře. Přišel snad Guntram, její druhý nejstarší, pojmenovaný po neprávem oběšeném hornickém tesaři? Jako jediné z jejích dětí se s ní ještě nerozloučil, protože pracoval jako kovář na hradním vrchu v Míšni a teprve dneska ráno k němu poslali někoho se zprávou, že mu umírá matka. Dřív než zítra tady vlastně být nemůže. „Tak udělejte trochu místo,“ uslyšela manželův netrpělivý hlas.

Kuno a Bertram, Karel, jeho sestra Johana a oba staří formani se posunuli na druhý konec komory’, aby uvolnili místo nově příchozím. Emma překvapeně vzhlédla.

„Podívej, dorostla už druhá generace a má stejně tolik nadějí, odvahy a vtipu jako my tenkrát, za těchto okolností tady možná ještě víc,“ pokračoval manžel s nepotlačenou hrdostí v hlase.

Podle slámově plavých vlasů poznala Christiana první dítě, jež se narodilo v nové vesnici, nyní vrchního štolbu na freiberském hradě, uviděla jeho manželku Annu, statného Petra kdysi zlodějíčka nyní hlavního pacholka v domě velitele hradní stráže, a mladé muže, kteří s jejími syny leccos vymýšleli, aby utiskovaným měšťanům pomohli. Při pohledu na mladé lidi, kteří se na ni povzbudivě usmívali, měla pocit, jako by jí srdce zahříval paprsek slunce. Možná se rozhodla špatně, když se vzdala naděje, že v tomto městě bude ještě někdy možné žít bez strachu a starostí…

Ještě jednou se s vrzáním otevřely dveře. Teď uslyšela hlas svého druhého nej staršího syna který tady přece vůbec ještě nemůže být, jak se ptá: „Co se to tu děje?“ Guntram se protlačil mezi lidmi, zřejmě mu otec hned několika slovy vysvětlil, jak to s matkou vypadá. Jak to, že už přišel? Musel snad z Míšně uprchnout?

Mladý kovář s vlasy rezavými jako měly všechny její děti, se pokoušel nedat na sobě znát úlek. Posadil se k ní na postel, kde prve seděl otec, a políbil ji na tvář. „Neboj se, mami, nenecháme tě samotnou,“ prohlásil neobvykle jemně. Emma se usmála. Tak to její druhý nejstarší přece jen dokázal ještě včas. Bylo to její nejmilejší dítě, ale to musela skrývat. Možná proto, že žil tak daleko od domova nebo proto, že byl otci nejpodobnější, a smělý a ne tak rozvážný jako její prvorozený syn Johan. Ale možná i proto, že jako jediná věděla o jeho nepřiznané lásce, která se nikdy nenaplní, a proto jí ho bylo líto.

Úsměv na tváři jí zůstal i ve chvíli, kdy vydechla naposledy. Guntram se podíval na matku, pokřižoval se a bezmocně vzhlédl k otci, jenž se nyní protlačil k němu, vzal ruku zemřelé ženy, přitiskl šiji na tvář a tiše plakal.

Syn vzlykl.

„Bůh tě sem poslal, aby ses mohl rozloučit s matkou,“ poznamenal Johan stísněně. Mladší bratr zavrtěl hlavou.

„Zcela určitě ne Bůh“ odporoval trpce a obrátil se k Christianovi a Petrovi.

„Okamžitě musíte někoho poslat za Lukasem! Hrabě Dietrich se vrátil ze Svaté země a jeho bratr v Míšni verbuje oddíly, aby mohl vpadnout na Weißenfels. Za tři dny se kníže Albrecht vydá na válečné tažení se dvěma sty padesáti muži!“

32

Plány do budoucna

Johana jako první prolomila zděšené mlčení. Odhodila plavé copy na záda a vyčítavě pohlédla na mladé muže.

„Když se o tom potřebujete poradit, jděte ven!“ prohlásila energicky. „Z úcty k mrtvé a k němu!“ Hlavou kývla k Jonášovi, který klečel vedle postele své manželky a tiše se modlil. „Já mrtvou umyju a převléknu. Anno, postaráš se o jídlo?” Christianova žena okamžitě přikývla. „Taky bych mohla odejít z hradní kuchyně a vést tady domácnost,“ nabídla.

„To by Jonasovi jistě pomohlo,“ přikývla Johana a obrátila se na kovářova prvorozeného syna. „Přesto by ses měl rychle oženit. Anna to tady s tolika dětmi a tou spoustou práce nemůže bez pomoci zvládnout.“

„Pojďme do stáje na seník,“ navrhl Guntram ostatním. Naposledy pohlédl na matku a v duchu se vroucně pomodlil za její duši. Při několika svých nepříliš častých návštěvách si všiml, že matka chřadne, přesto ho její smrt velmi zasáhla. Ale neměl by hudrovat na Boha spíš mu být vděčný, že s ní mohl ještě jednou promluvit.

Avšak novinky, které ho právě dneska hnaly z Míšně sem nesnesou odkladu.

S naprostou samozřejmostí ho bratři spolu s Christianem a Petrem následovali na seník, tam, kde se scházeli jako děti, aby vymýšleli různá uličnictví, a později, aby na přání Lukase a Marty kuli plány, jak obyvatele města podporovat proti tvrdému hradnímu fojtovi a svévolnému markraběti. Tehdy s nimi často bývala i Klára ale nikdo jiný o tom nesměl vědět.

Také Kuno a Bertram spěchali nahoru, dokonce i starý forman Friedrich namáhavě stoupal po žebříku na půdu.

Bratr Hans zůstal s Jonášem, aby ho těšil. „Tak mluv!“ vyzval Kuno mladého kováře a opřel se o trám.

Guntram toho však nevěděl o moc víc, než už prve pověděl. Do tří dnů sem přijede Albrecht, aby posílil své oddíly částí posádky freiberského hradu. „Ale beze mě,“ prohlásil stroze Kuno a zkřížil paže na hrudi. „Se mnou určitě ne,“ přidal se Bertram. Podíval se na kamaráda pohledem se dorozuměli a pokračoval: „Pojedeme na Weißenfels a připojíme se k oddílům hraběte Dietricha.“

„Počkejte, přece odtud nemůžete jen tak zmizet a nechat tu mou sestra!“ zvolal pobouřeně Karel. „Co bude s Johanou? Potrestají ji za to, že s nimi nepotáhnete do války.“ „Ty to nechápeš,“ odporoval Kuno se zbytkem klidu, jakého byl schopen. „Ty tu můžeš zůstat, hornický kovář je u šachet vždycky potřeba a Albrecht je na stříbro vysazený. Ale pro nás bojovníky je teď důležité, na které straně budeme v této válce stát. A válka je zjevně nevyhnutelná.“

„Teď už nejde jen o to předat zprávu Lukasovi nebo hraběti Dietrichovi,“ doplnil Bertram. „Buď se k nim okamžitě probijeme a zůstaneme tam, nebo budeme muset táhnout do boje proti nim!“ „A moje sestra? Chcete ji snad vzít s sebou do války?“ rozčiloval se Karel. „Johana a já jsme se už dávno domluvili pro případ, jaký teď nastal,“ překvapil ho Kuno.

„Má v úmyslu jít za páterem Sebastianem a postěžovat si, že jsem utekl s jednou z komediantek -a to dřív, než se začnou sestavovat oddíly. Určitě si tu věc nenechá pro sebe, a tak bude Johana mimo nebezpečí. Jestli chceš mít jistotu, vezmi si ji s dětmi k sobě.“ Karel se zašklebil. „Co jen jsi to z mé hodné, nesmělé sestřičky udělal?“

Pak se na Kuna vyzývavě podíval. „Dobře, vezmu ji i s dětmi k sobě. Zato bude všude rozhlašovat, jakého povětrného chlapa si vzala když ji nechal i s dětmi sedět kvůli nějaké komediantce.“ Po jeho slovech se ostatní navzdory vážné situaci zasmáli. Petr zarazil vidle do kupky sena která mu stála v cestě, a usedl na převrácenou nůši.

„Nevíš, jestli ten prevít Rutger potáhne do války, nebo tady bude dávat dál pozor na stříbro?“ zeptal se 33

Guntrama. Ten s politováním pokrčil rameny. „Tak dalece do toho zasvěcený nejsem. Nepatřím zrovna k trachsesovým důvěrníkům… Možná k němu zítra dorazí posel s rozkazy. Mějte oči a uši nastražené!“ „No, můj statečný pán si zatím myslí, že tím výpraskem ze mě vyhnal neposlušnost,“ ušklíbl se Petr. „Tak budu spořádaně stát po jeho boku, tady nebo na válečném poli, a natahovat uši.“

„Uši a prsty…,“ doplnil Christian a mladší muži se rozesmáli. Petr, kdysi dětský zlodějíček, potom hlavní pacholek u Lukase a Marty, si umínil, že nenáviděnému veliteli hradní stráže ulehčí o část jeho značného bohatství. Počínal si tak šikovně, že na něj nikdy nepadlo podezření. Jen občas si Rutger a jeho muži, kteří se usadili v Lukasově domě, stěžovali na zřejmě až moc velký počet zlodějů ve městě. Ukořistěné stříbro Petr a jeho kamarádi potají rozdávali všem chudákům, kteří potřebovali pomoc.

„Takže vy dva odtud ještě dneska v noci zmizíte?“ zeptal se Christian s politováním v hlase. „Co máme zatím dělat my?“

„Jako obvykle: Zůstat v pozadí, zjišťovat co nejvíc o plánech protivníků a pomáhat všem, kdo jsou v nouzi,“

ozval se forman Friedrich. „Třebaže boj se zatím bude odehrávat na Weißenfelsu, postihne i nás tady. Muži budou muset odejít do války a Albrecht si jistě vymyslí nějaké nové daně, abychom mu zaplatili jeho tažení… Není naděje, že radní se svými prosbami o milost u něj najdou sluchu.“

„To taky nejde, protože jen šeptají a ještě si dlaní zakrývají pusu,“ utrousil pohrdavě Karel, jenž také patřil k městské radě a z vlastní zkušenosti věděl, jak ohebnou páteř má většina radních. Jen Jonas a Friedrich se odvažovali na zasedáních rady mluvit jasně a upřímně, což jim vyneslo dost potíží a nenávist patolízalů.

Guntram nespouštěl oči z obou hradních strážných Kuna a Bertrama. Jen krátce pohlédl na dvůr, pak si dodal odvahy. „Jdu s vámi. K hraběti Dietrichovi. Nevrátím se do Míšně. Svému mistrovi jsem už oznámil, že se chci poohlédnout ještě jinde a jít do učení k nějakému zbrojíři. Otec tedy nebude mít potíže, když se nevrátím na hradní dvůr. Ale ať mě Bůh zatratí, jestli jen jediným pohybem ruky přispěju k tomu, aby Albrecht zvítězil nad svým bratrem!“

Kuno ho plácl po rameni. „Vítej mezi odpadlíky! Je ti také jasné, že Dietrichovy šance proti jeho bratrovi jsou dost špatné? Právě se vrátil ze Svaté země. A podle všeho, co se proslýchá většina mužů, kteří se vydali s císařem na křížovou výpravu, je mrtvá. Stěží bude mít dost bojovníků, aby obstál proti míšeňské přesile.“

„No v každém případě teď má o tři muže víc,“ dodal Guntram. Rád by tu zůstal do matčina pohřbu. Ale nadcházející válka mu nedovolila tohle přání si splnit.

34

Ve stejnou dobu na míšeňském hradním vrchu

„Ať tvé sémě vyschne, ať tě postihne hněv a pohrdání všech. Tví věrní ať se od tebe odvrátí, ať zemřeš cizí rukou, nenáviděn Bohem a lidmi! Tvá duše je zatracena na věky věků a nikdy nebude spasena!“

Albrecht z Wettinu, míšeňský markrabě, nedokázal potlačit mrazení. Musí se mu zrovna teď zase před očima vynořit ta událost? Když se vydává na tažení, které může dopadnout jedině v jeho prospěch díky převaze zbraní a mužů i válečné zkušenosti? A když ho jeho učený rádce astrolog stále znovu ujišťoval, že žena, jež kletbu vyslovila, je dávno mrtvá a zatracená a on si proto nemusí ani v nejmenším dělat starosti?

Tenkrát mu ta čarodějnice Marta nahnala pořádný strach. Pak ještě beze stopy zmizela ze žaláře, aniž zůstal jakýkoli důkaz o tom, jak se jí to mohlo podařit. Leda s pomocí ďábla, a to celé věci ještě přidalo na hrozivosti.

Navíc ho stále trápí obava, že otec by na onom světě mohl svědčit proti němu. Jeho otec, jenž mu na úmrtním loži neodpustil.

Posté si opakoval: Mí družiníci by se ode mě nikdy neodvrátili, poslechnou každý můj rozkaz. Má osobní stráž je nepřemožitelná, proti otrávení jedem jsem vyzbrojen a nikdo se neodváží dát mi najevo ani jiskřičku vzteku či pohrdání, na to ze mne mají příliš velký strach. Jsem markrabě z boží vůle! Možná by se mu podařilo zaplašit dotěrnou pochybnost, kdyby nebylo věty: „Ať tvé sémě vyschne…“

Jistě, kdo má tak chladnou a nudnou manželku jako on, nemůže se divit, že mu ocas vypoví službu. Dbal na to, aby s manželkou souložil ve všech dnech, které astrolog považoval za vhodné ke zplození syna. Ale žádoucí úspěch se nedostavil. Ve zdánlivě nekonečných letech manželství poznamenaného vzájemným odporem mu Žofie, dcera českého vévody, porodila dceru, nikoli však dědice.

A po kletbě té zlovolné čarodějnice Marty se jen stěží vůbec dokázal manželky v posteli zmocnit. Ta čarodějnice ho připravila o mužnou sílu! Náhle v něm vyšlehl vztek a pěstí uhodil do stolu, až v něm zapraskalo.

Vzhlédl a viděl, že se k němu blíží dva muži, kteří ani nemohli být rozdílnější: jeden vysoký bojovník neporazitelný i v pletichaření, Elmar, jeho truchses, důvěrník a rádce, rytíř ušlechtilého původu, o dvacet let starší než on, s rezavými vlasy a vousem se špičkami zatočenými nahoru.

Druhý byl hubeňour s věnečkem řídkých šedivých vlasů vykukujících pod černou uvazovací čapkou a neustále těkajícíma očima, magistr Eustasius, alchymista a hvězdopravec, na hradním vrchu o nic méně obávaný než nemilosrdný truchses. Ti dva se hluboce nenáviděli, jak bylo i nyní možné vyčíst z pohledů, které na sebe vrhali. Albrechtovi to však nevadilo a rozkázal jim, aby se laskavě mezi sebou dohodli; potřebuje je oba.

Truchses Elmar díky bezohlednosti a statné postavě se zase jednou dokázal dostat k němu jako první a smět promluvit nejdřív.

„Dvě stě mužů bude zítra ráno připraveno táhnout s vámi do pole. A ve Freibergu přibereme dalších padesát, Výsosti,“ oznámil hrdě. „Ale tolik jich ani nebudeme potřebovat. Podle důvěryhodných zpráv se váš bratr vrátil ze Svaté země pouze s jedním mužem a na jeho sešlém hradě jsou stěží dva tucty bojovníků, které je možné brát vážně.“ „Jenom s jedním mužem? Je to jisté?“ Albrecht se nedůvěřivě opřel v křesle a pronikavě pohlédl na truchsese. Jeho sebejistota spojená s pohrdáním protivníkem nebyla hraná. Prohnaný pletichář má zvědy na mnoha místech.

„Jenom s jediným mužem,“ potvrdil Elmar. „A protože Jeruzalém neviděl ani z dálky, nikdo vám nemůže vyčítat, že útočíte na křížového rytíře. Nedodržel svou poutnickou přísahu.“ Potvrzení toho, o čem už 35

mnohokrát mluvili, zlepšilo Albrechtovi náladu. Spokojeně napíchl na nůž silný plát masa rozloženého před ním na míse a zakousl se do ostře kořeněné zvěřiny. „Proslýchají se strašné věci o tom, co hrozného muži na té křížové výpravě prožili,“ poznamenal a zhluboka se napil červeného vína. „Ale za pár dní si můj malý bratříček bude přát, aby tam byl zpátky.“ „Určitě,“ potvrdil truchses se zlým úšklebkem. „Pokud mu vůbec dáte příležitost k takové myšlence.“

Kníže ho pohybem ruky vyzval, aby se obsloužil z mísy. Než se Elmar pustil do jídla, přesvědčeně prohlásil: „Bůh se postaví na vaši stranu, a nikoli po bok křivopřísežníka, o tom není pochyb.“ Nebylo možné nevšimnout si, jak si truchses vychutnává situaci, kdy smí mluvit a dokonce si vzít z knížecí mísy, naopak učenec musí stát v patřičné vzdálenosti a pokorně čekat. Proto se Albrecht okamžitě rozhodl poměr změnit.

„Vyřiďte tedy mužům, že od nich očekávám velké činy. Smějí na Weißenfelsu i ve všech okolních vsích drancovat a za každého zabitého družiníka svého bratra vyplatím jako odměnu hřivnu stříbra.“ Tažení mě bude stát jen pár hřiven a ty si vezmu zítra ve Freibergu, pomyslel si.

Elmar na sobě nedal znát nelibost, že byl vykázán z místnosti. Jen kvůli tomu bláznivému hvězdopravci! Ještě před rokem by si s ním Albrecht připil na nadcházející vítězství a prohýřili společně noc, teď ho hanebně poslal pryč. Tohle si ten starý šarlatán odpyká. Ve válce je mnoho možnosti, jak se někoho zbavit. Elmar silně pochyboval, zda Eustasius ve hvězdách skutečně může vyčíst varování, že v nejbližší době naběhne na truchsesův meč. Ten hubeňour byl svým způsobem užitečný, protože markraběti dokázal vyvrátit leckteré pochybnosti. Avšak jeho záhadné nápoje a věštby vyvolávaly v rytíři krajní nedůvěru.

Elmar se s neproniknutelným výrazem ve tváři uklonil a odcházel z komnaty, předtím však ještě šlehl po astrologovi výhružným pohledem. Albrecht stále ještě jedl a kývl na učence, aby přistoupil blíž. Hvězdopravec se hluboce poklonil a dbal, aby nevylil lektvar z poháru, který držel v ruce. „Hvězdy schvalují váš záměr, Jasnosti! O tom není nejmenších pochyb,“ prohlásil nabubřele. „A co ti hvězdy pověděly o tom, kdy se mi konečně narodí syn?“ zabručel Albrecht. „Jakmile zvítězíte nad bratrem a spojíte ve svých rukou dědictví rodu Wettinů, vaše manželka vám porodí syna“ ujistil ho astrolog a zvedl ruku s pohárem před knížecí oči. „Tento nápoj posílí markraběnčinu plodnost, a jakmile se vrátíte, vsadíte své sémě do jejího klína.“

Tak to ji dneska ani nemusím obskočit, pomyslel si Albrecht skoro s úlevou. Kdyby prve neposlal Elmara pryč, pověřil by ho teď, aby sem okamžitě povolal nejlepší děvku z Míšně. Ještě před nedávnem ho vzrušoval aspoň odpor, s jakým ho manželka v posteli přijímala, musela přijímat. Ale po kletbě té čarodějnice Marty potřeboval alchymistovy posilující nápoje a šikovnost děvky.

Ale přece jen, díky učencovým lektvarům Žofie na začátku léta otěhotněla. Avšak dítě ztratila dřív, než se jí stačilo zakulatit břicho. „Zavolej mou manželku!“ rozkázal komorníkovi. Muž se poklonil a odešel. O chvilku později se vrátil následován markraběnkou. Obličej stále krásné Žofie České byl jako vytesaný z kamene, a když před manželem poklekla byla ještě bledší než obvykle.

V prvních letech manželství se pokoušela prosadit aspoň v maličkostech proti manželovi, jehož nenáviděla a zároveň se bála od svatební noci, kdy ji surově zbavil panenství. Ale od jeho posledního vzteklého výbuchu se ho bála tak strašně, že se před nim sotva odvážila promluvit. Opatrně si dovolila rychlý kradmý pohled na alchymistu, jenž rozhodne, zda dneska bude muset manžela snést ve své posteli. Jen při té představě by nejraději utekla.

»Vypije ten nápoj!“ rozkázal jí nevrle Albrecht. „Modlete se za mé vítězství a připravte se nato, že po mém slavném návratu do sebe pojmete mého syna! Modlete se i za to!“ Tak tedy dneska ne, pomyslela si s úlevou Žofie. Poslušně přikývla a vzala od alchymisty pohár. Lektvar chutnal odporně. Neodvážila se však odmítnout.

A když konečně otěhotní a porodí syna skončí i její utrpení. Jako matka markraběcího dědice může očekávat, že 36

se s ní bude jednat s úctou. Pak se jistě bude smět odstěhovat na některé z panství, jež dostala věnem, daleko od toho netvora s jeho nevypočitatelnými záchvaty vzteku. Kdyby byl Albrecht dobrý muž a ona starostlivá manželka, poradila by mu, aby nevedl válku proti bratrovi, zvlášť když se jako rytíř zúčastnil s císařem tažení do Svaté země. Teď si jen myslela: Tak už konečně táhni, a padni v bitvě!

Znala švagra Dietricha jen zpovzdálí z dvorských sněmů, protože synové Oty z Wettinu se hluboce nenáviděli a jeden druhému se vyhýbali. Věděla však, že Albrechtův bratr se těší pověsti statečného a uvážlivého bojovníka přestože se to nikdo v manželově přítomnosti neodváží vyslovit. Upjala tedy všechny své naděje na to, že v nadcházející válce švagr zvítězí a možná svého protivníka zabije. Přispěla k tomu svým dílem, poslala pánovi Weißenfelsu varování. Samozřejmě tak, aby ji nikdo z ničeho takového nemohl podezírat.

Věděla že jeden z manželových rytířů, Raimund z Muldentalu, je považován za stoupence Albrechtových rodičů, proti nimž se syn pozvedl, a je věrným přítelem k smrti odsouzeného Lukase z Freibergu. Tenhle Raimund chová koně, několikrát byla u něj na panství, aby si mezi jeho klisnami vybrala tu nejhezčí. Když se před ní manžel vychloubal, že za necelé dva týdny vytáhne do boje proti svému bratrovi, prohlásila že mu chce za své peníze z věna darovat nejlepšího hřebce, jakého lze v Míšeňské marce získat. Albrecht to ocenil jako pokus o nápravu jejího selhání při potratu a neztratil slovo o tom, že nikdo, kdo má rozum a není k tomu donucen okolnostmi, nepojede do války na koni, jehož důvěrně nezná.

Měla tak záminku vypravit se s družinou do Muldentalu a v rozhovoru s Raimundovou manželkou utrousit poznámku, že hřebce bude třeba nejpozději za deset dní při nadcházejícím válečném tažení proti Weißenfelsu.

To bylo před týdnem. Byla si jistá že Alžběta to okamžitě poví manželovi a ten pošle varování do Weißenfelsu.

Švagr tak bude moci po návratu připravit obranu hradu a sestavit oddíly bojovníků. Pro Albrechta, jenž počítá s rychlým a snadným vítězstvím, to bude ošklivé překvapení.

Kéž by umřel, modlila se tiše. Bože, smiluj se nade mnou a pošli toho ďábla tam, kam patří! Přece jen jsem měla vzít toho grošáka. Bylo to nádherné, dobře stavěné, temperamentní zvíře. Raimund však prohlásil, že ještě není na prodej, protože nemá ukončený výcvik. Vždyť Albrecht si už pro sebe vyžádal všechny jeho vycvičené koně. Ano, měla jsem trvat na tom, aby mi dal toho grošáka. Divoký hřebec by možná netvora shodil ze sedla a ušlapal k smrti. Ta představa jí pomohla s manželovým dovolením opustit sál hned poté, co vypila nápoj, a nedat na sobě znát nenávist. Ani úlevu, že dneska v posteli zůstane sama.

37

Potyčka ve Freibergu

Albrecht osvobozen od veškerých pochybností, ve skvělé náladě po divoce prohýřené noci, vyrazil se dvěma sty mužů v plné zbroji do války. S Elmarem a svým maršálem Geraldem se poradil a nařídil, aby se jelo bez doprovodných vozů. Všechno, co budou potřebovat, se muselo naložit na nákladní koně. Ostatní si vezmou na bratrově panství. Doprovod jen zdržuje, a s úmyslem pokračovat tentokrát rychle se raději vzdá určitého pohodlí. Chtěl nenáviděného protivníka překvapit, zaskočit, převálcovat jeho pár stoupenců a zničit je, než si vůbec uvědomí, co se děje. K tomu nepotřebují těžké obléhací stroje. Stačí jeho odhodlaní rytíři a lukostřelci.

Odpoledne dojel nekonečně dlouhý průvod jezdců do Freibergu. Albrecht mohl přikázat, aby mu padesát ozbrojenců poslali do Míšně, ale v bohatém městě si chtěl vzít stříbro, opatřit proviant a podlézavému hradnímu fojtovi ještě jednou důrazně připomenout, aby i v době markraběcí nepřítomnosti věrně plnil všechny rozkazy.

Hradní fojt Heinrich již před několika dny dostal pokyny, a tak je nikdo ani nezastavil, když minuli míšeňskou bránu a jeli ke hradu. Několik zvědavců v uličkách se rychle schovalo při pohledu na ozbrojené oddíly pod markraběcím praporcem, které v nich vzbuzovaly strach. Lidé zavírali dveře na závoru, odváděli děti domů, zaháněli rychle do dvorů slepice a pár vepřů hledajících v bahně něco k snědku.

Na hradě bylo všechno připraveno, aby tady mohl kníže se svou družinou povečeřet a přespat. Padesát ozbrojenců, kteří se k nim připojí, stálo v řadách na nádvoří, pozdravilo nyní vojevůdce hlasitým Vivat! a pokleklo před ním.

Christian, mladý vrchní štolba na hradě, dostal předchozího dne rozkaz, aby připravil všechno potřebné pro příjezd tak velkého houfu, přestože údajně nevěděl, kam mají ozbrojenci namířeno. S dovolením hradního fojta obstaral další slámu a krmení pro koně, najal ještě půl tuctu stájových pacholků a před hradem, hned za branami, dal ohradit kus volného pole jako pastvinu. I ve zmateném chumlu mužů a koní dokázali jeho lidé na nádvoří udržovat pořádek. On se postará o knížecího bělouše, kterého fojt osobně odváděl ke stáji, dokud Albrecht stál na nádvoří.

Christian byl moc rád, že jindy nemilosrdný fojt je tak podlézavý a horlivý, protože mu to ušetřilo bezprostřední setkání s markrabětem. Přestože teď jako vrchní štolba už je něco víc než obyčejný pacholek, nemůže si být jistý, že si Albrecht nevzpomene nato, že má s tímhle zvláštním Freiberčanem ještě nevyřízený účet. Uplynulo víc jak deset let a Christian už nebyl hubený, desetiletý kluk od koní, nýbrž statný muž se širokými rameny. Ale přinejmenším Elmar jistě ví, kdo je a čí jméno nosí.

„Jestlipak ta tlustá fojtová pro nás zase přivedla na hrad pár zdejších děvek?“ zeptal se dva kroky od něj míšeňský rytíř svého druha a v hlase mu zněla nedočkavost. „Ta co jsem ji tu měl minule, byla opravdu nenasytná.“

„A když ne, nejpozději za tři dny jsme ve Weißenfelsu. Tam si ženský vezmeme a nemusíme za to ani platit,“

odpověděl druhý se samolibým úsměvem odhalujícím mezery’ po zubech. Ta myšlenka se mu zřejmě líbila protože už se škrábal pod gambesonem. „Moc mluvíte!“ ozval se za ním vzteklý hlas.

Christian okamžitě poznal, komu patří, a dal si záležet na tom, aby vzbudil dojem, že z rozhovoru neslyšel ani slovo. Marně. Rutger, truchsesův schovanec, a proto i přes své mládí po Lukasově zatčení a plánované popravě velitel stráže na freiberském hradě, k němu s ledovým výrazem ve tváři přistoupil blíž.

„Když jste vy hlupáci vyžvanili, co se nikdo nesmí dozvědět, tak se aspoň postarejte, aby to tenhle bastard nemohl nikomu prozradit,“ rozkázal rytířům. Ti se dorozuměli pohledem. Jeden z nich vytáhl dýku. Christian 38

neměl možnost nikam uhnout, protože mu kůň stál v cestě. Ani neměl čas v duchu poprosit Boha aby ho milostivě přijal. „Ale ne!“ zadržel Rutger muže, jenž chtěl zabodnout čepel do hrudi mladého vrchního štolby.

„Ještě ho bude potřeba u koní. Ale dva dny v řetězech a pořádný výprask by ho měly přesvědčit, aby se nikde nechlubil s tím, co slyšel.“ Mečivě se zasmál, pak nějaká ruka zkroutila Christianovu paži za záda a druhý rytíř ho mlátil, dokud se pod ranami nezhroutil na zem. Potyčka upoutala pozornost, pár rytířů se zastavilo a přihlíželo, pacholci se naopak snažili nepozorovaně vytratit. Nikdo se neodvážil jít vrchními štolbovi na pomoc.

Byl by to zbytečný pokus a jen by následoval další trest.

Krev z roztrženého obočí stékala Christianovi po spánku a namáhavě vstával. Nemohl však odolat pokušení podívat se Rutgerovi přímo do obličeje, přestože věděl, že to není chytré. Ten netvor byl ve zlobě a krutosti velmi podobný svému otci. A od poručníka se naučil prohnanosti a zákeřnosti. Christian a Rutger byli skoro stejně staří, oběma bylo něco přes dvacet a nenáviděli se stejně jako Rutgerův otec Randolf a vůdce prvních osídlenců, jehož jméno Christian nosil. Ale štolba neměl naději, že to nepříteli z vyššího stavu oplatí. Od samého začátku byl v tomto souboji tím, kdo prohrává.

Rutger si to zase jednou s požitkem vychutnával. Přimhouřil jedno oko a vrazil Christianovi pěst do žaludku.

Mladík se znovu zhroutil, visel jen na zkroucené paži, kterou mu držel rytíř za zády, a rázem vyzvracel oběd.

Zvratky postříkaly Rutgerovu holínku. Randolfův syn vztekle vytáhl z opasku jezdecký bičík a švihl Christiana zprava i zleva do obličeje. Štolba cítil, jak mu pukla kůže a krev mu stéká po tvářích.

„Dělej, ty hajzle! Očisti mi botu!“ zařval rytíř na kluka který nestihl včas utéct do bezpečí. Ale možná chtěl vidět, co se bude dít s vrchním štolbou. „A tady toho hoďte do žaláře!“ rozkázal Rutger oběma rytířům. „Tam bude do zítřejšího večera bez vody a bez chleba aby ho přešla chuť někde se vychloubat tím, co tu pochytil.

Fojt mi za to osobně ručí hlavou!“

Velitel stráže nebyl oprávněn udílet rozkazy hradnímu fojtovi, ale protože Rutgerův poručník byl markraběcí truchses, nikdo se neodvážil ho na to upozornit. A fojt Heinrich svůj úřad tak miloval, že se nechtěl rozhádat s někým, kdo je považován za markraběcího oblíbence.

Christianovi připadal čas v žaláři jako věčnost. V nejhlubší kobce pod donjonem mohl jen podle zvuků, které sem doléhaly průhledem ze strážnice, vytušit, zdaje den nebo noc.

Velký ruch, hlasité povely a rozkazy, řehtání koní mu druhý den ohlásilo odjezd vojska. Trýzněn žízní a bolestí Christian přemítal, zda hradní fojt má možná v úmyslu svého vrchního štolbu zase poslat do práce, když jsou markraběcí oddíly už pryč. Této myšlenky se však brzy vzdal.

Jestlipak Petr podnikl něco, aby mu pomohl? Nebo Jonas? Co by ale mohli udělat? My pro ně jsme opravdu ten poslední kus bláta pomyslel si trpce. Kéž by tu ještě byl Christian nebo Lukas a Marta! Nepřipustili by něco takového. Ale teď tady není nikdo, kdo by nás mohl chránit. Jsme jim úplně vydaní na milost a nemilost. A nechce nám pomoct ani Bůh.

Jonas se musel postarat o manželčin pohřeb, a tak se hned po odjezdu Albrechtova vojska ohlásil u hradního fojta hornický kovář Karel, aby vyprosil milost pro vrchního štolbu. Jeden ze stájových pacholků mu potají přinesl tu špatnou zprávu.

„Nepřichází v úvahu!“ zařval rozčileně fojt s býčí šíjí, když vyslechl drzou prosbu. Prudkým pohybem ruky udusil každou další námitku radního a ukázal na dveře. Jak jen jsem si mohl myslet, že by neposlechl rozkaz, pomyslel si vztekle Karel. „Nemohl byste aspoň dovolit, aby se moje sestra která umí léčit, postarala o jeho zranění?“ „Pro mě a za mě!“ zabručel fojt s předstíranou velkorysostí, protože si uvědomil, že na hradě nemá žádnou dobrou náhradu za schopného vrchního štolbu. „Ale platí, že nedostane nic k jídlu!“

39

Karel rychle vyšel z místnosti, aby si to fojt ještě nerozmyslel. Spěchal ke svému domu, do něhož přijal sestru s dětmi, které údajně opustil nevěrný muž a nespolehlivý otec. Johana rychle sbalila do košíku, co potřebovala samozřejmě nejen mastičky a tinktury’, ale i patku chleba, kterou schovala pod šaty. Karel s sebou vzal ještě minci, aby strážného naladil vlídněji.

Plán se podařil. Muž nad kobkou, podmračený strážný, jehož trápila dna na kterou mu Johana slíbila mast pro zmírnění bolesti, aby mu zlepšila náladu, se spokojil s tím, že zběžně pohlédl do košíku a otevřel jednu z lahviček, aby k ní přičichl. Z tekutiny uvnitř se šířil pronikavý zápach. Potom otevřel poklop v podlaze a vyzval Karla aby dolů spustil žebřík. Johana s sebou měla olejovou lampičku a stálo jí velké přemáhání nedat na sobě znát zděšení nad Christianovým zjevem. Obličej měl umazaný od krve a oteklý, žízní ani nedokázal promluvit.

V mihotavém světle plamínku mu na roztrženou kůži přiložila chladivé obklady, na ně nakapala páchnoucí tinkturu, která na ranách nesnesitelně pálila. „Vydržíš do večera?“ zeptal se tiše Karel a podával mladíkovi trochu vody, kterou Johana předvídavě naplnila do jednoho z hliněných džbánečků, v nichž obvykle přechovávala léčivé výtažky. Karel kobku až příliš dobře znal, Randolf ho tady jednou dal tak krůtě mučit, že málem zemřel.

Christian lačně pil, div se mu zase neudělalo špatně, potom se pokusil rebelující žaludek uklidnit soustem chleba. „Pověz Anně, aby si nedělala starosti,“ přinutil se k úsměvu. „A mému synovi aby držel pusu, nebo dopadne jako já.“ Johana slíbila ale i ve slabém, poblikávajícím světle viděl v jejích očích soucit. Jak má mladou ženu přesvědčit, aby si o něj nedělala starosti? A jak přimět šestiletého kluka aby mlčel, když se tátovi stalo takové bezpráví?

„Možná je na tom, že Albrecht chce přepadnout svého bratra i něco dobrého,“ zašeptal Christian, aby je strážný nahoře neslyšel. „Hrabě Dietrich je varován, Lukas pojede po jeho boku, možná tomu netvorovi, jeho truchsesovi a Elmarovu schovaná opravdu vypráší kožich. Ať je ženou rovnou do pekla!“ Johana se musela usmát. Karel raději potlačil otázku, jak by se Dietrich s Lukasem měli prosadit proti takové převaze nepřátel.

Fojt Heinrich skutečně čekal a teprve krátce před soumrakem směl jeho vrchní štolba vyjít ze žaláře. Pacholek, jenž spustil do kobky žebřík a zavolal na Christiana že smí vylézt nahoru, dokonce projevil náznak lítosti před zmláceným mužem a poslal ho zpátky k jeho práci. Přes své mládí byl Christian mezi lidmi na hradě uznáván a vážen.

Beze slova zamířil ke stájím a snažil se nenechat na sobě znát bolesti. Čekalo tam na něj půl tuctu pacholků, jeden mu podal džbán slabého pivy, druhý kousek chleba, který pro něj možná ušetřil ze své snídaně nebo vyprosil na nějaké děvečce z pekárny. Christian žíznivě vypil půl džbánu, pak ho odložil a krátce pohlédl na muže, kteří na něj tázavě a soucitně upírali oči. „Do práce!“ vyzval je tiše. „Nebo nastanou další svízele.“

Vzal vidle a nasypal nejbližšímu koni čerstvou slámu. Chleba si sní později. Určitě je mezi čeledíny někdo, kdo ho na fojtův příkaz pozorně sleduje.

40

Tajné plány

Těsně předtím, než se snesla noc, přijel k hradu posel, nenápadný, avšak oblečený do pěkného oděvu z dobré látky a skvěle vyzbrojený, a chtěl mluvit s fojtem. Christian mu odebral koně a zeptal se, koho má ohlásit.

Cizinec, jenž měl zjizvené levé oční víčko, vytáhl pečeť. „A mlč o tom!“ rozkázal host. Christian přikývl a šel napřed, aby mu ukazoval cestu. Před fojtovou komorou se stáhl do ústraní. Ať si Heinrich s císařovým poslem poradí sám, pomyslel si škodolibě.

Překvapený hradní fojt chtěl přikázat, aby bylo pro císařského posla připraveno patřičné přijetí, ten však pohybem ruky odmítl a poslal pryč všechny sloužící i Heinrichovu tlustou manželku Idu, jež uraženě vyšla z místnosti. „Má návštěva je důvěrná“ vysvětlil s výrazem, který ve fojtovi okamžitě vyvolal velmi nepříjemný pocit. „Ano, samozřejmě…,“ zamumlal Heinrich a přejel si rukou po zátylku, aby setřel pot, co mu tam právě vyvstal.

Protože v komoře nebyl žádný sluha osobně nalil císařovu vyslanci pohár vína. Tohle není obyčejný posel, je to patrné už z jeho drahého oblečení a cenných zbraní. Cizinec nepohnul brvou, upil vína a upřel oči na hradního fojta. Ten se cítil čím dál hůř. „Jste muž, jenž věrně vykonává svou povinnost a úřad,“ zahájil host rozhovor.

„Jistě,“ přikývl horlivě Heinrich. Jak to může císař vědět, když přece ještě nikdy nezavítal do východních marek? Ovšem markrabě Albrecht byl ještě nedávno se Štaufem v Itálii.

Fojt přemítal, zda je císaři známo, že jeden z jeho knížat právě táhne do boje proti vlastnímu bratru. Má snad nakonec tahle záhadná návštěva něco společného právě s tím? Je docela možné, že Albrechtovo válečné tažení je u dvora hodnoceno jako rušení zemského míru. Při tom pomyšlení ho zaplavila stísněnost a nedokázal ji před hostem skrýt.

„Náš císař Jindřich se chce ujistit, že se může zcela a plně spolehnout na vaši oddanost vzhledem k neklidným časům, jež nastaly…“

Tak tedy ví o válečném tažení proti Weißenfelsu, ustaraně usoudil Heinrich. Ale to nemůže mít za zlé mně…

Koneckonců přitom ani nejsem… „Samozřejmě,“ vypravil ze sebe spěšně. „Nebudete škodný, když o tom podáte důkaz, a to pravidelnými tajnými zprávami na císařský dvůr o všem, co se v Míšeňské marce děje, ochranou freiberského stříbra a zachováním absolutního mlčení o této záležitosti před Albrechtem z Wettinu.

Heinrichovi se leknutím sevřely útroby. Ale nezbývá mu nic jiného než souhlasit. Teď je opravdu v pasti. Císař je daleko, co ho zajímá nějaký obyčejný fojt v Míšeňské marce? Ale má delší ruku. A samozřejmě vznešený titul. Návštěvník spokojeně pokýval hlavou, odložil pohár, otočil se a vycházel z místnosti. Při krátkém pobytu tady se ani neposadil.

Heinrich se jen pomalu probíral ze strnulosti, ovšem nikoli proto, že se opět vzpamatoval, ale protože tělo nepříjemně reagovalo na událost. Císařský posel určitě ještě nebyl ani na nádvoří, když se v paláci přihodilo něco mimořádného. Fojt Heinrich, muž, jehož vzteklých výbuchů se bálo celé město hrad, před nímž se tu třásl každý s výjimkou jeho manželky, se hnal k záchodovému přístěnku a strach mu vyprazdňoval střeva. Přitom přemýšlel, jak utají požadavek císařského posla před svou zvědavou a upovídanou ženou Idou.

Druhý den ráno po odjezdu z Freibergu Albrecht netrpělivě pozoroval, jak se oddíly připravují na cestu. Zítra dorazí na Weißenfels. Panoš mu již osedlal bělouše a bázlivě čekal několik kroků stranou, aniž se odvážil přijít blíž. Albrecht si ho nevšímal. Neušlo mu, že do tábora právě přijeli dva rychlí jezdci a zamířili k maršálovi -

nepochybně jsou to zvědové, které vyslal, aby prozkoumali situaci ve Weißenfelsu.

41

Chtěl slyšet, jaké zprávy přinesli, ještě než se vyhoupne do sedla. Nepochyboval o zdaru svého záměru -je ve velké přesile a bratr nemá nic, co by proti ní nasadil. Ale možná lze z té či oné novinky vyvodit další výhody, které jeho vítězství ještě završí. Nu ať jsou to jakékoli zprávy, zcela jistě nejsou určeny pro uši každého. Zůstal tedy s předstíranou lhostejností stát a dal si naplnit pohár od svého šenka tlustého rytíře jménem Giselbert. Jistě, po krátkém rozhovoru jezdců s maršálem k němu rytíř spěchal a zvědové ho s uctivým odstupem následovali.

Maršál Gerald, plavovlasý muž blížící se ke čtyřicítce, který se ještě neoženil poté, co mu manželka před necelým rokem za podivných okolností zemřela a nemilovaný Lukasův švagr, před ním klesl na koleno. Ani se nepokoušel skrýt ustaraný výraz v tváři.

„Můj kníže, jak to tak vypadá jsme očekáváni,“ oznámil přidušeně a nedůvěřivě se rozhlížel napravo nalevo, jako kdyby tam stál zrádce, jenž Dietricha varoval. Možná tomu opravdu tak bylo. „Cesta k hraduje úzká a hlídá ji zdvojnásobená stráž, ulička která tam vede, je zatarasená kládami, právě mi to sdělili zvědové.“

Zpráva nebyla pro Albrechta úplně nečekaná. Věděl, že v Míšni a zvlášť ve Freibergu se jen hemží lidé, kteří jsou vskrytu ochotni přidat se na Dietrichovu stranu a varovat ho. Tažení jeho vojska nemohlo zůstat bez povšimnutí. Ale s tím si dneska starosti nedělá. Jeho vítězství přesto nemůže nikdo ohrozit. „No netvařte se tak zoufale!“ povzbudil neobvykle velkoryse svého maršála. „Beztak jsem neměl v úmyslu se všemi svými muži táhnout nahoru tou klikatou pěšinou.“ Lehce se naklonil dopředu a oči se mu triumfálně zaleskly. „Vyrazíme k velkému útoku v široké frontě a zničíme všechno a každého, kdo se nám postaví do cesty!“

„Útok v široké frontě, to je v té krajině možné jen u brodu,“ namítl maršál, jenž okamžitě pochopil, co má jeho pán v plánu. „Přesně tam,“ přikývl Albrecht. „Aspoň tři tucty obrněných jezdců vedle sebe, ostatní v těsném sledu za nimi… tak tryskem projedeme řekou, a jakmile budeme za brodem, zapálíme všechny domy. Až to ta hrstka lidí na bratrově hradě uvidí, přejde jí chuť klást odpor.“

Gerald v myšlenkách už rozestavoval bojovníky. „To znamená že musíme jet oklikou přes Merseburg, abychom se k Weißenfelsu přiblížili od severu.“ „To mi za to stojí,“ odpověděl Albrecht, jenž tuto možnost dávno zahrnul do svých úvah. „Kromě toho nás z té strany nebude nikdo očekávat.“ Elmar, jenž se zase náhle vynořil po Albrechtově boku ve chvíli, kdy maršál podával zprávu, pochybovačně povytáhl obočí.

Ten plán nás bude stát skoro půl dne, chtěl namítnout, a není jisté, že nás z té strany nebude nikdo čekat.

Dietrich není hloupý, na jeho místě bych se připravil i na útok od brodu. Avšak přísný pohled knížete ho odradil vyslovit svůj názor. Jeden a půl roku nesporné vlády ještě posílilo Albrechtovu výbušnost. Stále častěji reagoval odmítavě nebo dokonce zuřivě na Elmarovy dříve oceňované rady. Markrabě rád zdůrazňoval, že žádné rady nepotřebuje, a už vůbec ne ve vojenských záležitostech.

Gerald se poklonil a s knížecím dovolením se vzdálil, aby udělil několik rozkazů a vsedl na koně. Také Elmar se rozhodl, že zatím bude mlčet. Nemají co ztratit, jenom trochu času. Skutečně to na vyděšené Weißenfelské udělá větší dojem, když se přivalí do podhradí jako vzedmutá vlna než když se budou plahočit klikatou cestičkou nahoru. Signál trubky svolal muže. Za okamžik všichni seděli v sedlech a cválali vpřed povzbuzeni vyhlídkou, že zítra je kníže vyznamená, a pak budou moct důkladně drancovat.

42

Shledání ve Weifienfelsu

Jezdecká společnost, sedm mužů ve zbroji a jedna drobná žena, se blížila k brodu, u něhož se několik lidí snažilo odvalit do vody velké balvany a vyvrácené stromy s mohutnými kořeny. Vůdce skupiny, rytíř asi čtyřicetiletý, s plavým vousem a na temperamentním ryzákovi, okamžitě pochopil, co se děje. Dietrich zřejmě počítá s tím, že bratr chce vesnici přepadnout v široké frontě, a to je možné pouze v místě brodu přes Sálu, i když si bude muset zajet. Protože Weißenfels je ještě velmi mladý, v podstatě tržiště a kolem něj pár osad bez silného opevnění, pouze s hradem na vysoké, světlé skále, chce Dietrich zřejmě útočníky zachytit hned tady u řeky. Na břehu napravo a nalevo od brodu, několik desítek mužů stavělo palisády jako ochranu proti lukostřelcům a střelám z kuší. Zábrany ve vodě nepřátelské oddíly přinutí zpomalit, takže střelci z luků a praků zneškodní část útočníků už tady, a pak se stáhnou na hrad.

Tos vymyslel chytře, chlapče, pomyslel si Lukas a neskrýval uznalý úsměv. Pohlédl na svou ženu, jež přimhouřenýma očima pátrala ve skupině mužů u řeky, aniž zahlédla toho, kterého tak toužebně vyhlížela.

Lukas samozřejmě věděl, koho Marta hledá a rovněž se pokoušel zahlédnout Thomase mezi muži na břehu řeky. Ale z takové vzdálenosti vypadali všichni skoro stejně. Lišili se jen tím, že jedni stáli na břehu ve zbroji, druzí jen spoře oblečení v mírném proudu Sály, kde upevňovali překážky, aby se neposunuly. Muži v jednoduchých selských košilích se sekyrami a lopatami a vozy tažené voly a naložené kládami svědčili o tom, že na přípravě obrany se podílejí i obyvatelé Tauchlitzu, osady pod hradem.

„Tamhle je!“ zavolal Lukas na Martu a ukázal nataženou rukou. S úlevou se podívala naznačeným směrem.

Opravdu, její nejstarší syn! S mokrými vlasy si právě oblékal gambeson. Asi do této chvíle stál ve vodě. Hodně zhubl, pomyslela si nejprve starostlivě. A je tak podmračený… Thomas je zřejmě ještě neviděl a zlobil se na několik mladíků, podle věku a oblečení panošů. Lukas a jeho průvodci opatrně vedli koně přes brod a neustále se vyhýbali doprava a doleva aby obešli zábrany. Zamířil k Norbertu z Weißenfelsu, jenž řídil stavbu obrany, a pozdravil ho. „Dobrý plán,“ pochválil uznale Lukas. „Jestli si Albrecht myslí, že projede brod cvalem, tak bude hodně zklamaný.“

Velitel weißenfelských stráží s úsměvem poděkoval a udiveně se zeptal: „Jak jste se o tom mohli tak rychle dozvědět? Náš posel určitě ještě ani nedorazil do Eisenachu.“

Lukas stáhl koutky úst v přátelském úšklebku. „Mám své zdroje… lantkrabě Hermann mi dovolil jet sem a dal mi s sebou půl tuctu mužů, durynských rytířů.“ „Buď požehnán a vy také za svou předvídavost!“ s úlevou vydechl Norbert a pokynul Durynským. „Potřebujeme tady každého zkušeného bojovníka.“

„Mohl byste přesto na chvilku postrádat mého nevlastního syna? Jeho matka se nemůže dočkat, aby ho objala.“

Norbert pokynul jednomu z mužů nablízku. „Rytíř z Christiansdorfu ať doprovodí hosty k hraběti Dietrichovi!“

přikázal. Muž se rozběhl, aby vyřídil vzkaz. Lukas sesedl z koně a pomáhal Martě ze sedla.

Vyšlo to přesně, za okamžik už u nich byl Thomas. Ani se nestačil přivítat s nevlastním otcem a už mu Marta padla kolem krku, i když si musela stoupnout na špičky. Beze slova se k němu tiskla a Thomas bezradně pohlédl na Lukase, který se spokojeně usmíval.

Je ještě drobnější a křehčí, než jak šiji pamatuju, pomyslel si Thomas a jemně matku objímal. Co všechno asi za tu dobu prodělala. Okamžitě se rozhodl, že jí nebude vyprávět nic o hrůzách, které prožil na křížové výpravě a jež ho stále ještě naplňovaly. Přestože to asi před ní dlouho skrývat nedokáže. Matka měla ještě víc než Klára dar nahlížet lidem hluboko do srdce. Opatrně se vymanil z její náruče a pohladil ji po tváři. „Daří se ti dobře? A 43

mým bratrům?“ „Ano,“ přikývla rozzářeně. „Jsou zdraví a rostou před očima. Ale…,“ oči jí pohasly, „Co je s Rolandem?“ Ona to ví, pomyslel si Thomas stísněně.

„Přivedu koně a pojedeme do hradu,“ vyhnul se odpovědi, rychle se odvrátil a spěchal k pastvině. Tak aspoň může skrýt obličej před Lukasem a Martou. Jinak je možné, že by se při vzpomínce na bídnou a nesmyslnou přítelovu smrt rozplakal. Nechtěl však ukázat slzy před svým všemi mastmi mazaným nevlastním otcem a už vůbec ne před matkou. Pak by okamžitě věděla jak to s ním ve skutečnosti je.

Na krátké cestě do hradu se Lukas a Marta dozvěděli nejdůležitější novinky a dali se ohlásit u hraběte Dietricha. Thomas se vrátil zpátky k brodu. Počítali s útokem nejpozději zítra ráno, ale možná to bude už dneska a zbývá udělat ještě hodně práce.

Hrad byl plný lidí hledajících tu útočiště: rolníků z okolních vesnic, kteří s sebou přinesli svůj skrovný majetek, kozu nebo korec obilí, řemeslníků s několika nástroji. Nedůvěřivě si prohlíželi ozbrojené cizince. Dietrich byl už v plné zbroji, jen stáhl z hlavy drátěnou kuklu a na dvoře něco domlouval s několika rytíři, kteří byli rovněž připraveni do boje.

„Díkybohu že jste se vrátil zdráv!“ promluvil Lukas, když s Martou poklekli před hrabětem na koleno. „Prosim, vstaňte,“ vyzval je Dietrich a rychle k nim přikročil. Pomohl Martě vstát a chytil Lukase za paži. „Jsem vám velmi zavázán. Poslali jste za mnou svého syna aby se císař dozvěděl o zajetí mého otce. Vím, co jste museli vytrpět…“

Zkoumavě se zahleděl na šest Durynských, kteří provázek Lukase a Martu a rovněž před ním poklekli. Muž v jeho postavení byl odkázaný nato pamatovat si obličeje, přestože je viděl jen jednou. A tyhle viděl. Ale kde?

„Setkal jste se s námi před Akkonem, hrabě. Když jste se švábským vévodou navštívili našeho knížete Ludvíka Bůh buď jeho duši milostiv,“ ujal se slova nej starší a pokřižoval se. Dietrich si všiml, že mu chybějí tři prsty, a okamžitě mu před očima vyvstal ten výjev: Hned po příchodu do franckého tábora sužovaného hladem a nemocemi se Bedřich Švábský s ním vypravil za smrtelně nemocným velitelem durynského vojska jenž čekal jenom na tento okamžik, aby se pak vydal na cestu domů a o několik dní později zemřel na Kypru. Tito muži -

tehdy strašně vyhublí a s krvácejícími dásněmi -hlídali před stanem, a jak se později dozvěděl od Thomase aRolanda vedli s nimi velmi otevřený rozhovor o selhání dřívějšího jeruzalémského krále Guye de Lusignan.

„Bruno z Hörselbergu,“ představil se starý rytíř. Muže vedle něj poznal Dietrich podle beraního rohu v erbu na štítu. „Heřman ze Salzy?“ ujistil se. Muž přibližně stejně starý jako hrabě přikývl. „Lukas nás nemusel dlouho přesvědčovat, abychom se vám postavili po boku. Ať jsem zatracen, jestli budu nečinně přihlížet, jak někdo útočí na křížového rytíře, který stejně jako my bojoval a trpěl ve Svaté zemi!“

„Děkuji vám,“ odpověděl Dietrich s upřímnou radosti. „Jděte za mým správcem, ať vás ubytuje a dá vám něco na posilnění! Velitel hradu vám přidělí panoše. Jak vidím, nesměli jste si žádné přivést.“ Martu a Lukase požádal, aby ho doprovodili. Zavedl hosty do své komory’ a pohybem ruky je vyzval, aby se posadili. Sluha jim nalil víno a na pánovo znamení odešel. Než si Dietrich sedl ke stolu, ještě jednou vyhlédl z okna. Lukas tušil, co vyhlíží.

Hrabě z Weißenfelsu pozvedl pohár. „Na spásu duše všech, kteří se nevrátili ze Svaté země,“ zachmuřeně vyslovil přípitek. „A na to, aby dnes nezačalo žádné další krveprolití!“ Napili se a chvilku všichni mlčeli.

Každý z nich měl na srdci tisíc otázek, ale cítili, že teď na ně není vhodná chvíle. Dietrich přerušil ticho: „Je pravda, co se vypráví o Tusculu?“ Lukas zamračeně přikývl. „Jestli myslíte to, že Jindřich Štaufský vypálil a srovnal se zemí místo, v němž se dosud vždy ubytovalo každé poselstvo z císařství, v němž každé štaufské vojsko před Římem rozložilo tábor, tak je to pravda, udělal to jen proto, aby byl korunován císařem! Byla to cena, kterou požadoval papež a Jindřich ji bez váhání zaplatil.“

44

Neuvěřitelná hrůza se odehrála o Velikonocích. A nemilosrdný konec malého, kdysi císaři spolehlivě oddaného městečka u Říma, jež bylo papeži už dávno trnem v oku, vyvolalo odmítnutí i mezi rytíři věrnými Štaufovi.

Dietrich na okamžik upřel zrak na neurčitý bod v dálce, pak dlaní uhodil do stolu, byl to nečekaný, silný citový výbuch, neboť hrabě z Weißenfelsu byl na rozdíl od svého otce a bratra považován za vzor sebeovládání a dvorského chování.

„Ve Svaté zemi jsem mezi křesťany zažil tolik zrady, neschopnosti a žádostivosti, že to i otrlému muži svíralo hrdlo,“ promluvil a hlas se mu třásl vzteky. „Teď jsem se vrátil a jako první slyším, že vlastní bratr proti mně táhne do války a můj nejvyšší světský lenní pán svou hodnost císaře postavil na tak ostudném činu. Není divu, že Bůh se od nás odvrátil a uzavřel nám cestu do Jeruzaléma!“

V Dietrichově tváři byl vepsán takový odpor, jaký u něj Lukas viděl jen jednou před mnohaletý, ve válce proti Jindřichu Lvovi, když se setkal s velitelem Brabantů, v křesťanském světě nechvalně známého žoldnéřského vojska, jež si najal zrovna arcibiskup. „Jak mám být poslušným družiníkem císaře, jenž na sebe naložil takovou vinu?“ „Tak to jsi ve stejné pasti jako já“ pomyslel si trpce Lukas. Buď budeš následovat lenního pána proti svému svědomí, nebo odejdeš do exilu, nebo se postavíš na odpor a přijdeš o hlavu.

Před nikým jiným by Dietrich nehovořil tak otevřeně, to si Lukas i Marta uvědomovali. Jen velmi málo lidí vědělo, jaká vášeň plane pod jeho ovládnutým výrazem tváře. Lukas k těm několika patřil -navzdory stavovskému rozdílu. Christianův nejlepší přítel a nástupce byl pro Dietricha jako starší bratr, skoro otec, ale přinejmenším spolehlivý rádce. Strávili čtyři roky společně v Christianově domácnosti, byli spolu ve válce proti mocnému welfskému vévodovi Jindřichu Lvovi, a přitom několikrát jen o vlas unikli smrti. Proto si tak dobře rozuměli.

„Považujte za štěstí, že nemáte žádné císařské léno, ale hrabství z wettinského majetku,“ opatrně se vyjádřil Lukas. V pozadí těch slov byl skrytý smysl: Můžete se držet dál od císaře, jak jen je to možné. Dietrich opět pohlédl z okna. Ale ještě nikde na obzoru nestoupal kouř. „Takže lantkrabě Hermann mi s vámi poslal půl tuctu zkušených bojovníků,“ změnil náhle téma. „A i k tomu se jen s námahou přinutil,“ sděloval Lukas. „Durynský lantkrabě se domnívá že do sporu mezi vaším bratrem a vámi mu nic není.“

„Do toho sporu mu bude poději, až Albrechtovy oddíly budou pustošit durynské území. Hermann to ví stejně dobře jako já“ namítl nevrle Dietrich. „Co si od toho slibuje? Co chce za to, že mě podpoří? Pozemky? Stříbro?

Mám se stát jeho družiníkem? Mám mu složit lenní přísahu?“

Lukas se zhluboka nadechl a podíval se Dietrichovi přímo do tváře. „Chce, abyste se stal jeho zetěm,“ předal poselství lantkraběte tak klidně, jak dokázal. „Jakmile se zasnoubíte s jeho dcerou Juttou, pošle vám Hermann dvě stovky ozbrojených mužů.“ Dietrich nevěřícně zíral na své hosty. Najednou získaly Klářiny náznaky a úhybné odpovědi pravý smysl. „Jutta je přece ještě dítě! Její tak pět nebo šest let,“ vypravil ze sebe. „Její osm,“

opravila ho jemně Marta. „Není to moc hezké dítě a Hermann se zřejmě obává že ji později nebude moct dobře provdat. Ale dívenka je na svůj věk velmi chytrá a možná se časem ještě vyvine v krasavici. Otec by se zatím spokojil s jejím zasnoubením.“ „Ne!“ Dietrich prudce odsunul pohár na stranu, jako kdyby tak odmítal lantkraběcí nabídku.

Marta chtěla ještě něco dodat. Měla ráda lantkraběcí dcerku, zároveň se v ní však vzmáhal hluboký soucit s dvěma lidmi, kteří měli uzavřít manželství z politických důvodů a kvůli plánům lantkraběte, přestože je nespojovalo nic než to, že jejich otcové patřili ke knížecímu stavu. „Chtěl jsem vás dva dneska požádat o Klářinu ruku, zcela oficiálně,“ prohlásil Dietrich k Lukasovu bezmeznému úžasu. „Doufám, že až upijme doba smutku po jejím manželovi, podaří se mi přesvědčit ji, aby se stala mou manželkou. A abych hned předešel všem námitkám: Vůbec mě nezajímá, že lidi budou klevetit o tom, že má nevěsta je z nižšího stavu než já.“

45

Marta na okamžik zoufale zavřela oči. Věděla že její dcera a hrabě Dietrich k sobě chovají lásku, ale je nemyslitelné, aby se vzali, a teď už vůbec ne. Dietrich potřebuje vojenskou podporu lantkraběte Hermanna.

Shledávala slova a vytušila že manžel tentokrát přenechá odpověď jí. Lukasovi, muži všemi mastmi mazanému, moudrému a lstivému, to prostě vzalo řeč. A to se opravdu stávalo jen velmi zřídka.

46

Utok

Náhlý hluk a poděšený křik z nádvoří zbavily Martu nutnosti odpovědět. „Jasnosti… přijíždějí k řece, jsou jich nejméně dvě stovky!“ zvolal někdo venku a hlučně běžel po schodech nahoru. Dietrich prudce vstal, Lukas rovněž, oba teď z okna viděli, jak k nebi stoupají oblaka kouře. „Tagwerben a Cubajsou v plamenech!“ Rytíř, který zprávu přinesl, stěží popadal dech.

„Bože, stůj při nás! Lukasi, zajistíte hrad a já pojedu k brodu?“ zeptal se Dietrich, sáhl po meči a opásal se.

„Když dovolíte, hrabě, raději bych bojoval po vašem boku, jako za starých časů.“ „Ne! Kdyby vás někdo poznal, vy ani vaše žena byste už neměli v životě jedinou klidnou chvíli. Ať si můj bratr i nadále myslí, že jste oba mrtví.“ Lukasovi se to rozhodnutí hrubě nelíbilo, třebaže bylo rozumné. „Nemám náladu na klidné chvíle,“

odpověděl nezvykle ostře.

Nezapomněl Albrechtovi žádný z jeho odporných činů, ani vraždu Christiana ani odměnu vypsanou na Thomasovu hlavu, Reinhardovu popravu, noc, v níž byl na Albrechtův rozkaz mučen -a už vůbec ne jeho příkaz, aby si stráže s Martou dělaly, co chtějí. Kdyby se situace odvíjela podle Albrechtovy představy, mohla ji znásilnit celá hradní posádka.

Nemohl se dočkat, aby se mu postavil v bitvě. Jeho místo je u brodu! Kromě toho se Dietrichovi nesmí nic stát.

Dietrich je nadějí marky. Avšak syn markraběte Oty byl už na cestě ke schodům. Ještě jednou se zastavil a ohlédl se na Lukase. „Potřebuju vás tady!“ zapřísahal ho. „Já jedu k brodu, můj kapitán musí zajišťovat cesty a náš ústup, pokud se nedokážeme prosadit proti přesile. Braňte hrad a uklidněte lidi v něm! Marto, vaše dcera zařídila místnost, kde bude ošetřovat raněné. Jděte za ní a pomozte jí!“

Došli na nádvoří, kde se nyní tísnilo ještě víc lidí než prve: uprchlíci ze sousedních vsí a bojovníci čekající na rozkazy. Hradní bránou dovnitř proudili další staří lidé, ženy a děti. S nářkem a strachem hleděli na sloupy kouře stoupající k nebi za hradním cimbuřím. Do jejich vyděšeného křiku se mísilo řehtání sedlaných koní a vzdálené bučení několika volů, kterým se nelíbilo, že jsou tak rychle hnaní do kopce.

Dietrich poručil jednomu z mála mužů hradní posádky, kteří zde ještě zůstali, aby udeřil do visícího železa. Ti, kteří ho viděli, už zmlkli, ostatní se teď ztišili a všichni na něj upírali pohledy. „Budeme přepadeni!“ oznámil zvučným hlasem. „Míšeňský markrabě si myslí, že si může tuhle zemi přivlastnit. Ale nenechte si nahnat strach! Na hradě jste chráněni. Máme dost vody i zásob. Se svými bojovníky uděláme všechno, abychom útočníky zastavili hned u řeky. Zachovejte klid a poslouchejte rozkazy Lukase z Freibergu! Je to jeden z nej statečnějších mužů, jaké znám. Bůh vás opatruj!“

„Vás taky, pane!“

Přání opakovalo hned několik žen, starých i mladých, tisknoucích k sobě děti. Chudě oblečená žena s kojencem v náručí poklekla a políbila lem jeho bliautu, po tvářích jí stékaly slzy. Dietrich přijal požehnání a konečně v příštím okamžiku uviděl starého kněze od svátého Mikuláše, po němž se už chvíli rozhlížel. Pohybem ruky ho k sobě přivolal. „Ujměte se těch vystrašených duší, poskytněte jim útěchu a naději,“ požádal duchovního, jehož znal dlouhá léta. „Bůh nenechá věřící v tísni na holičkách,“ ujistil ho klidně páter Ansbert.

Dietrich se beze slov dohodl s Lukasem a prodíral se mezi lidmi, kteří před ním ustupovali a poklekali vedle uličky, jíž procházel. Koně už měl osedlaného, muži, kteří ho budou provázet k brodu, stáli připraveni v plné zbroji. V sedl na koně a opět jednou zalitoval, že nemá tak dobré a v bitvách zkušené zvíře, na jaké byl zvyklý.

Svého nejlepšího hřebce ztratil ve Svaté zemi a neměl dost času, aby se s některým z koní čekajících na něj ve 47

stáji dostatečně seznámil a vycvičil ho pro boj. Musel se tedy spokojit s hnědákem, kterého koupil na cestu domů ze zemí Outremeru. Ale v italských přístavech byl vzhledem k velkému počtu rytířů, kteří potřebovali koně, výběr jen velmi omezený. Poklepal hřebce po krku, vyslal k nebi němou modlitbu, aby kůň neselhal, a dal znamení k odjezdu. V čele houfu bojovníků projel branou tak rychle, jak to v davu bylo možné, hned za ním následovalo šest durynských rytířů. Vesničané hledající útočiště na hradě hleděli za skupinou jezdců a zmítali se mezi strachem a nadějí.

Lukas se přesvědčil, že u brány stojí dost mužů, aby mohli rychle spustit mříž, kdyby to bylo nutné, pak se pohledem rozloučil s Martou a stoupal na věž. Byl chladný, podzimní den a dobrá viditelnost, slunce prosvítalo mezi mraky. Sledoval, jak se WeiBenfelští u brodu řadí pod Dietrichovým velením, zároveň viděl, jak se od severu rychle blíží velká skupina jezdců, bylo jich určitě pětkrát víc než zdejších.

Bůh buď s vámi, modlil se v myšlenkách za Dietricha a Thomase. Přece jste se nevrátili z krutých, krvavých bitev v Outremera, aby vás po příjezdu tady zabili! Marta se obrátila na podsaditou starší ženu s pevným zavitím na hlavě, Gertradu, správcovu manželku. „Kde má dcera zřídila místnost pro zraněné?“ Gertruda ukázala na stavení vedle stájí. „Tam. Budete potřebovat ještě pár žen k ruce?“ Marta s úlevou přikývla a chtěla odejít, ale něco ji zarazilo. Ve vzdálenosti několika kroků uslyšela naříkavý hlas: „Sotva se pán vrátil z ciziny, už je válka. Kolik z našich mužů ztratí tentokrát? Na paty se mu přilepila smůla!“ Několik dalších přidušeně souhlasilo. Marta se zastavila a rozhlédla se, odkud nebezpečná věta vyšla. Uviděla hubenou ženu s bledým obličejem, kolem níž se shlukly tři děti. Dávají-li Dietrichovi vinu za smrt svých mužů a Albrechtův útok, pak je všechno ztraceno, pomyslela si.

„Buďte zticha!“ obořila se na skupinku žen a přísně pohlédla do očí té, jež si první stěžovala. „Raději se modlete, aby vás hrabě Dietrich ochránil, a buďte mu vděčné za jeho odvahu! Zrovna teď dole u řeky za vás nasadí život. Jestli se tahle země dostane pod vládu Albrechta z Wettinu, pak se vzdejte všech nadějí. Tamhle se podívejte, co vás potom bude čekat!“ Ukázala prstem na sloupy dýmu na severu. Hleděla do od bledé ženě, jež rychle sklopila zrak a ustoupila o půl kroku. Musím tu skupinu rozptýlit, než takovou náladu rozšíří kolem sebe, pomyslela si Marta. Máme před sebou dlouhé obležení, pokud se u brodu nestane zázrak, a pokud Dietrich nepadne, kéž tomu Bůh zabrání. Potlačila myšlenku, že po Dietrichově boku by zřejmě zemřel i její syn.

„Pojď se mnou, pomůžeš mi připravovat plátěné prahy pro obvázání zraněných,“ vyzvala hubenou ženu. „A děti pošli do pekárny. Vypadají hladově, ať jim tam dají něco k jídlu.“ Její slova vykouzlila radostný výraz na obličeji nejstaršího dítěte, asi pětiletého chlapce se stopami slzí na tvářích. „Pojďte,“ vzal záruku sourozence, „ta urozená paní říká že dostaneme něco k jídlu!“ Na matku se ani neohlédl a táhl maličké k pekárně, šťastný s vyhlídkou na pár soust chleba. Marta se otočila ke Gertradě. „Musíme ty lidi zaměstnat, nebo se budou příliš bát,“ zašeptala.

„Jak by se taky nebáli?“ namítla správcova manželka tak zoufale, že jí Marta přikázala mlčet a odvedla ji z tlačenice na klidnější místo. Teprve tam mohla Gertruda pokračovat. „Něco takového jsme ještě nikdy nezažili,“ bědovala tiše. „Umím spočítat zásoby a rozdělit práci, když je na hradě obvyklý počet lidí, dovedu ubytovat a pohostit i větší počet hostů…,“ obrátila se k nádvoří plnému lidí, kteří zmateně pobíhali, naříkali a v pláči se objímali. „Ale tohle? Vždyť ani nevím, kolik jich je… Natož abych tušila, kde je ubytuju a jak dlouho je můžeme živit!“

Marta se s těžkým srdcem rozhodla, že setkání s dcerou ještě odloží. Klára si zatím jistě poradí sama.

Důležitější je uklidnit úplně zmatenou Gertrudu a pomoci jí. Nebo tu propukne panika ještě dřív, než začne obléhání.

48

Brod

Také muži u brodu viděli na severu stoupat oblaka kouře a věděli, co to znamená. Norbert z Weißenfelsu se pokřižoval, rozkázal, aby práce byla okamžitě ukončena a všichni se připravili na boj. Vesničany, kteří dosud stavěli překážky z klád, poslal do hradu, aby se tam ukryli, pokud nebyli přiděleni ke střelcům z luků či kuší.

Nepřátelé se blížili od severu, první útok vojska tedy bude veden přesně sem.

Thomas dávno seděl ozbrojen na koni, když z hradu vyrazil hrabě s třemi desítkami jezdců v plné zbroji. Ten pohled naplnil Martina syna spokojeností. V uplynulých dvon letech často vyrážel do bitev pod Dietrichovým velením a po jeho boku. S nikým jiným by do boje netáhl raději. A dnešní boj je nevyhnutelný. Thomas si ho dokonce velmi přál. Dokud Albrecht žije, nenastane mír. Možná se dnes bude moct pomstít za otcovu smrt!

Přimhouřil oči, aby mezi jezdci objevil nevlastního otce, ale jeho ryzáka v houfu cválajících koní neviděl.

Udivilo ho to. Nikdy by si nepomyslel, že si Lukas nechá vzít možnost bojovat tady po Dietrichově boku.

Thomas se smířil s tím, že Lukasovy myšlenky se často pohybují po překvapivých cestách, avšak obvykle za tím vězí nějaký chytře vymyšlený plán. „Norberte, zajistěte přístup do hradu s tolika lidmi, kolik potřebujete!“

zvolal Dietrich a zastavil koně před ozbrojenci na břehu Sály. „Lukas velí lidem na hradě.“ Norbert z Weißenfelsu přikývl na znamení, že rozumí, a vyjel.

Nikdo neupíral Thomasovi jeho místo, když samozřejmě řídil koně tak, aby stál po Dietrichově pravém boku.

Bezděčně položil ruku na jílec meče, když zahlédl blížící se nepřátelské jezdce. Mladý rytíř nagrošáku se postavil po levý bok hraběte. Byl to Konrád, Norbertův nejstarší syn, který byl v obličeji jednoznačně podobný otci, postavu však měl podsaditější. Dva tucty lukostřelců následujících jezdce pěšky se rozmístily na břehu řeky vedle palisád. Přistoupilo k nim ještě několik mužů vyzbrojených kušemi a praky. Protivníkovi jezdci se přiblížili na dostřel a hnali se k řece, aniž zmírnili tempo.

Thomas vytáhl meč z pochvy, kůň vycítil jezdcovo napětí a neklidně přešlapoval. Thomas hojen stěží uklidnil.

Nebyl to zvlášť dobrý kůň, opět bolestně postrádal svého skvěle vycvičeného vraníka s nímž si rozuměl jako s přítelem a kterého musel obětovat při obléhání Akkonu. Zpod přimhouřených víček pohlédl na Dietricha, jenž dosud netasil, nýbrž klidně vyčkával. Bliaut pod drátěnou košilí měl vybledlý žhavým sluncem v Outremeru, pleť opálenou navzdory’ podzimnímu počasí. Měl stejné oblečení a stejnou zbraň jako tehdy, když Thomas vedle něj vyjížděl do své první bitvy, na Anatolské vysočině, kdy po trýznivém pochodu vyprahlou oblastí bez vody stáli v parnu proti ohromnému vojsku Seldžuků.

Thomas se mlčky pokoušel odhadnout počet protivníků, kteří se teď k nim blížili. Tak dvě stě padesát, možná i víc, všichni na koních. Bylo obtížné pod drátěnými kuklami a přilbami s nánosníkem rozpoznat obličeje.

Albrecht cválal vpředu, byl nezaměnitelný bohatě zdobeným oblečením a drahým běloušem se skvostným postrojem. Toho koně dostal již před dvěma a půl lety, když byl Thomas ještě panošem u míšeňského dvora. Po jeho boku jel vlajkonoš a dva muži, o nichž byl Thomas přesvědčen, že je poznává: maršál atruchses. Okamžitě vyhlížel jeden zcela určitý obličej v naději, že třeba pramen Rutgerových zářivě rudých vlasů vyklouzne zpod helmy úhlavního nepřítele.

Albrecht i jeho průvodci už z dálky viděli, že jsou u brodu očekáváni. Rozzlobilo ho to však jen na okamžik, protože si byl jistý, že rytíř stojící bez hnutí v čele jezdců je jeho bratr. Přesně to bylo Dietrichovi podobné -

postavit se do čela beznadějného boje. Vždyť tam na druhém břehu Sály je opravdu sotva třicet jezdců. Nejprve hrozí nebezpečí od lukostřelců, ale zatím se nikdo nechystá k tomu, aby vystřelil. Jeho ušlechtilý bratr to zřejmě chce zkusit s vyjednáváním.

49

Albrechta napadlo, zda by neměl jednomu ze střelců rozkázat, aby jeho protivníka zabil dobře mířeným šípem, vzápětí však myšlenku zavrhl. Tak nerytířské jednání by ho neukázalo v dobrém světle. Bratrovy dny jsou beztak sečteny. Jen ať klidně žadoní o milost. Zvedl paži, aby dal mužům znamení k zastavení. Byli vzdáleni dvacet kroků od brodu. „Přijel jsi, bratře, abys mě přivítal po dlouhé cestě?“ zakřičel Dietrich přes řeku.

Albrecht škubl uzdou neklidně přešlapujícího bělouše. „Měl jsi v té poušti chcípnout!“ zařval. „Nechat se umlátit nevěřícími. Pořád by to bylo lepší, než se vrátit domů s hanbou.“

Obrátil se ke svým mužům a očekával od nich podporu. Pak zvolal: „Jsi křivopřísežník! Vrať se do Jeruzaléma a mně předej Weißenfels. Pravým dědicem Wettinů jsem já!“ „To jsem nikdy nepopíral. Ale to ti nedává právo zapalovat moji zem,“ odpověděl Dietrich a tasil meč. „Co je právo, to určuje silnější!“ zařval Albrecht a zvedl ruku s mečem. „Těch pár kamenů a větví nás nezastaví. Vzdej se a nechám tvé muže naživu. Podívej, jsme v desetinásobné přesile!“

Místo odpovědi všichni Dietrichovi rytíři tasili meče. Velitel lukostřelců vydal rozkaz, aby jeho muži zaujali postavení za palisádou. „Porušujete zemský mír. Pokud jediný z vás vstoupí do řeky, zahájíme boj!“ zvolal Dietrich. „Na to se už těšíme!“ zaradoval se bratr. „Všichni tam pomřete. A když bude dneska Weißenfels hořet, je to tvoje vina.“ Na Albrechtův rozkaz zavelel i Gerald, aby nastoupili lukostřelci. „Zapalte palisády!“ zařval.

Dva muži s hořícími pochodněmi jeli podél řady lukostřelců, aby poskytli oheň pro zápalné šípy -na těle takového šípu byl místo hrotu připevněn železný košíček a v něm kousek plátna prosyceného smolou. Šípy ještě letěly nad řekou a markrabě vyslal do vody první muže. „Neměli bychom nejdřív přikázat několika mužům, aby pod dobrým krytím odstranili překážky z řeky? Jinak budeme mít velké ztráty,“ navrhl ustaraně maršál. „Nic takového! Vpřed!“ zahulákal Albrecht na váhající. „Pane, musíte do hradu!“ zavolal Thomas na Dietricha a vedl koně o několik kroků dopředu, aby svým tělem kryl hraběte. „Ještě ne,“ odporoval Dietrich.

Několik hořících šípů dopadlo na palisády; pár ji se sykotem uhaslo, protože kůly byly předem prosáklé vodou.

Jeden střelec z praku vyběhl, aby vytáhl ještě hořící šípy ze dřeva. Na druhé straně ho uviděli a zneškodnili šípem. Dva spolubojovníci ho rychle vtáhli za palisádu. Příští sprška šípů způsobila Weißenfelským další ztráty; dva nepozorní lukostřelci a jeden kůň byli zasaženi. Asi tři desítky nepřátelských jezdců už byly v řece a přes brod se blížily.

Avšak plánovaný prudký útok se nekonal. Muži nedokázali brod přejít tak rychle a přímo, jak původně chtěli, nýbrž museli každých pár kroků uhýbat napravo a nalevo, aby objeli překážky. Přitom jejich i koňská těla nabízela dobré cíle.

„Šípy!“ rozkazoval Dietrich znovu a znovu a nepřátelé záhy utrpěly vážné ztráty. Sotva každý druhý dokázal dojít aspoň do poloviny brodu, mnozí byli zasaženi nebo spadli do proudu řeky, když je shodil zraněný kůň. V

těžké zbroji a drátěné košili už se bez pomoci nedokázali dostat na břeh.

„Teď! Teď musíte do hradu! Při všech svátých!“ křičel Thomas. Co by s nimi všemi bylo, kdyby Dietrich padl?

„Vystřelte šípy!“ zavelel Dietrich. Ještě jednou mračno šípů z luků a kuší zkosilo několik nepřátelských jezdců.

Ostatní už všichni vstoupili do vody a pokoušeli se přejít řeku. „Rozhoďte vraní nohy! A ustupujeme!“ rozkázal Dietrich.

Okamžitě několik střelců vyběhlo na břeh a v několika hustých řadách rozhazovalo zakřivená železa která bez ohledu na to, jak dopadnou, mají vždy vztyčený ostrý bodec. To koně i pěší bojovníky chvíli zdrží.

„Všichni do hradu!“ zavelel a otočil hřebce. Ujistil se, že běží i všichni střelci a ranění byli naloženi na koně, pak se zvednutým mečem cválal vpřed a jeho muži za ním. Bojem na břehu významně snížili počet útočníků.

Ale chtít se jim nyní postavit v boji muže proti muži by bylo nesmyslné. Znamenalo by to jistou smrt pro všechny weißenfelské bojovníky a lidé na hradě by byli vydáni Albrechtovi na milost a nemilost. Osada je 50

beztak ztracená, ale domy se postaví znovu a jejich obyvatelé si to nejcennější vzali s sebou. Ať se bratr rozhodne, jestli po takových ztrátách zahájí obléhání. Albrecht rozpálený vzteky přihlížel, jak nenáviděný bratr bez úhony odjíždí, sám musel čekat, až jeho muži posbírají ty zatracené vraní nohy, které jim zatarasily cestu.

„Zapalte všechny domy!“ rozkázal a zarazil běloušovi ostruhy do slabin, aby přešel brod, jako poslední z mužů.

51

V obležení

„Větší oheň pod kotli! Střelci na ochoz! Uvolněte hradní bránu!“ rozkazoval Lukas, jenž z věže sledoval dění u brodu, a rozběhl se po schodech dolů. Heinrich, druhý syn velitele hradu, ho následoval.

„Pošlete k bráně panoše v plné zbroji!“ zavolal na něj Lukas. Mladý Heinrich přikývl a běžel splnit rozkaz.

Podle Thomasova zničujícího hodnocení zatím nebyl nikdo z panošů předčasně povýšen do rytířského stavu.

Ale všichni rytíři kromě Lukase a Heinricha byli buď s hrabětem Dietrichem na brodu, nebo na cestě s Norbertem, aby zajistili přístup do hradu. Teď musí mládenci dokázat, zda se osvědčí v boji. „Jděte do paláce!“

přikázal Lukas přísně několika ženám v selském oblečení bezradně postávajícím u studny. „Potřebujeme místo na dvoře pro hraběte Dietricha a jeho muže.“

Kromě toho chtěl, aby byly schované v bezpečí, protože každou chvíli sem může dopadnout krupobití šípů.

Albrecht si s sebou nepřivezl žádné katapulty, překvapivě se objevil i bez pěšáků a zásobovacího doprovodu.

Ale to všechno ještě může dorazit a už teď se musí připravit na další útok lukostřelců a kuší.

Lukas dlouhým krokem přešel rychle se uprazdňující dvůr a nevšímal si tázavých, ustrašených pohledů lidí z okenních průzorů hradu nebo vchodů do domků v hradním okrsku. Vyběhl do obranné chodby vedoucí do portiku. Odtud mohl pozorovat, jak muži pod Dietrichovým velením na koních či pěšky spěchají do hradu.

Norbertovi ozbrojenci se k nim cestou přidávali a zajišťovali ústup. Vraní nohy jim poskytly dost času.

Albrechtovi muži stále ještě čistili břeh, sbírali železné tmy a vytahovali z řeky mrtvé a raněné.

Přiběhl tucet pážat. „Budete střežit bránu, dokud uvnitř nebudou všichni naši lidé,“ zavolal na ně Lukas.

Heinrich přikývl a rozestavil chlapce kolem brány a zařízení na spouštění mříže. Na padací most se postavil osobně. Dietrichovi muži byli ještě dál než na dostřel šípu. Lukas se neklidně pokoušel rozeznat, zda přímo pod hradem nečíhají nepřátelé, aby jim odřízli cestu, nebo do hradu pronikli před nimi. Viděl, že Norbert zajal několik mužů. Někdo k němu přistoupil, s údivem zjistil, že je to Marta. „Vezou raněné?“ zeptala se a také napínala zrak. „Klára připravila lazaret. Ale kdyby jich bylo hodně, ještě bych přivedla pomoc.“

Lukas se snažil to při pohledu na shluk jezdců odhadnout podle těl položených přes sedla nebo mužů, které jezdci podpírali.

„Jak si vede?“ Dosud neměl příležitost nevlastní dceru pozdravit. Albrechtův útok byl zákeřný, ale jedno na něm bylo dobré, dokonale zhatil Dietrichovy neobvyklé plány na ženění. Vzhledem k takové převaze nepřítele mu nezbývá nic jiného, než přijmout nabídku durynského lantkraběte. Lepší, než kdyby Kláře nasadil brouka do hlavy a uvrhl ji tak do neštěstí, pomyslel si Lukas, jenž měl nevlastní dceru velmi rád.

„Klára dělá své věci dobře,“ odpověděla Marta. „Ale správcova žena… to není spolehlivá pomoc v této situaci.“

Stručně manželovi vyprávěla o události na nádvoří. „Tak to tě tady bude zapotřebí i jinak než jen jako léčitelky,“ poznamenal Lukas starostlivě. „Vezmi to tady do ruky, když to Gertruda nedokáže. Starej se o ženy a děti! Musíme se připravit na delší obležení a nemůžeme si dovolit nic nespolehlivého.“ Zadíval se dolů, aby včas vydal povel ke zdvižení padacího mostu a spuštění mříže v bráně. Dietrich už branou projel a za ním se hnali ostatní jezdci, těsně za nimi střelci z luků a kuší. Nad donjon vyletělo s hlasitým pleskáním křídel a krákáním několik havranů vyplašených náhlým hlukem.

Norbert se svou skupinou a několika zajatci se blížil k bráně jako poslední a Marta s Klárou už běžely k jezdcům. Zavolaly několik silných pacholků, aby zraněné odnesli do lazaretu. Čas na rozhovor s Thomasem neměly. Jen se rychlým pohledem ujistily, že není zraněný.

52

Dřevěný most na silných lánech se zvedal a kovová mříž v bráně s rachotem klesala. Podařilo se nám u brodu zneškodnit skoro třetinu útočníků!“ vykřikl Dietrich ze sedla. „Ale ještě pořád zbývá skoro dvě stě mužů.

Rozestavte požární hlídky a vykliďte dvůr. Všichni bojovníci do obranných chodeb!“ Sesedl z koně a několika ráznými pohyby rozdělil své muže. „Přicházejí nahoru!“ vykřikl Lukas, jenž neopustil svou pozorovatelnu nad bránou. „Všichni muži do branných chodeb!“ zařval Norbert. „Odveďte koně! Nejlepší lukostřelci na věž! „A vy tam okamžitě zmizte ze dvora!“

Několik žen se odvážilo vyjít z domů, aby viděli, kdo z mužů se vrátil. „Zapalují naše domy!“ zaječela jedna a ukázala směrem k Tauchlitzu. Odtamtud už také stoupala k nebi oblaka dýmu. Ozvalo se hlasité naříkání. „Jděte do haly!“ vykřikl Lukas. „Nebo chcete, aby vás zasáhl zápalný šíp?“ To zapůsobilo, ženy okamžitě běžely zpátky pod střechu. Lukas přemítal, kolik neklidu asi svou zprávou zasejí uvnitř. Nejraději by mezi ně poslal Martu, ale zranění mají přednost.

Za chvilku bylo nádvoří prázdné, jen několik silných pacholků plnilo všechny prázdné nádoby vodou ze studny a několik žen udržovalo oheň pod velkým kotlem, kde se vařila voda kterou bude možné nalít na útočníky. Ve věži se vařila smola pro zápalné šípy. Kořeněný pach pryskyřice pronikl k Lukasovi a připomněl mu všechna obléhání, která dosud zažil.

Ze svého místa se pokoušel spočítat, kolik mužů Albrechtovi ubylo. Teď však nemohou skoro nic dělat, protože s sebou nemají ani žebříky, ani katapulty. Pleteš se, jestli si myslíš, že sem vejdeš jako na procházku, pomyslel si a vztekle se zadíval na Albrechta jedoucího v čele. Uvidíme, kolik dní vydržíš, než tě přejde chuť. Lukas se však neoddával iluzím. Většina hradů byla dobyta nikoli dlouhým obléháním, ale díky zradě. A jak dlouho budou odolávat Weißenfelští, jimž Albrecht pro zastrašení zapálil domy, je velká otázka. Z úvah ho vytrhlo Norbertovo volání.

„Znáte tyhle chlapy? Tvrdí, že jsou z Freibergu a že se za ně zaručíte. Pro jistotu jsem je zajal.“ Lukas se otočil a s úžasem se zadíval do rozesmátých tváří zajatců vedle Norberta. Rychle seběhl dolů. „Kuno! Bertrame!

Rozmysleli jste si to dobře?“ Spokojeně každého plácl po rameni. „Jsou to dobří chlapi, cvičili jsme je osobně s Christianem,“ ujistil velitele. „Pusťte je a pošlete za seržány!“

Potom se otočil ke třetímu ve skupince. „Guntrame! Co sem zavedlo tebe?“ „Možná byste tady na hradě mohli potřebovat ještě jednoho kováře?“ „Určitě ano.“ Pohled na Norberta ho ujistil, že velitel úřaduje s vývojem událostí velmi spokojený. „Vy pomůžete zajišťovat bránu,“ přikázal bývalým freiberským strážným. „A tebe odvedu do kovárny. Umíš vyrábět hroty zápalných šípů?“ Guntram přikývl. „Tak s tím hned začni! Už skoro žádné nemáme. Takovou jemnou práci náš starý kovář svýma velkýma rukama už nedokáže.“

Albrecht ze vzteku, a také aby neztratil tvář, rozkázal nezraněným mužům, aby s nim jeli ke hradu. Samozřejmě bude vytažený padací most a brána zavřená. Teď zíral na zeď, kterou by nejraději zboural vlastníma rukama.

„Vystřelujte zápalné šípy, tolik, kolik můžete!“ rozkázal. Víc teď dělat nemůžou. Ale možná vzplane některá střecha pak by celou tu chátru vykouřil. Však oni se vzdají, když to dobře dopadne, tak už dneska. Je mnoho způsobů a cest, jak mezi obléhanými vyvolat strach a zděšení. „Musíte se stáhnout dozadu, Výsosti!“ nabádal ho maršál. „Abyste nebyl na dosah lukostřelců.“ Slyšeli, jak se nahoře vykřikují rozkazy a střelci se svolávají na tu stranu, na které oni pod hradem stojí. „Je tu ještě nějaké jiné místo, z něhož bychom mohli zaútočit?“

zeptal se Albrecht. „To zjistíme,“ sliboval netrpělivě Elmar. „Ale teď vás naléhavě prosím, stáhněte se z dostřelu.“

Z hradu vyletěl oblak šípů a několik Albrechtových střelců se s řevem sesunulo k zemi, jako na potvrzení truchsesových slov. Albrecht nasadil hřebci ostruhy, otočil se a sjížděl zpátky. Vyděšený pokřik z hradu mu jízdu osladil, pravděpodobně se jeho lidem podařilo něco podpálit. Když dojel na začátek pěšiny k hradu, 53

povolal k sobě maršála truchsese i šenka tlustého Giselberta jenž zpocený funěl na konci houfu.

„Tamhle nahoře si zřídíme tábor!“ rozkázal Albrecht a ukázal na kopec naproti, který byl ještě o něco vyšší než hradní vrch. „Geralde, zajistěte všechny cesty ke hradu. Nikdo se odtamtud nesmí vyplížit. Elmare, pošlete nejrychlejší jezdce s poselstvím do Míšně. Chci padesát mužů posilu a doprovodný oddíl se všemi obléhacími stroji.“

Truchses se uklonil. Než mohl promluvit, Albrecht pokračoval, teď tlumeně: „Taky jste poznal toho christiansdorfského bastarda vedle mého bratra?“ „Ano, Výsosti,“ přikývl Elmar. „Velmi nápadně se podobá svému otci. Takže on vás po převratu v Dobenu prozradil císaři.“ Spokojeně si kroutil nahoru špičky vousu -

protože byla zase jedna hádanka rozluštěna a protože boj se vždycky vede lépe, když je při něm možné krvavě ukončit i několik osobních nepřátelství. „Pak bychom mu měli dát příležitost, aby se sešel s otcem na onom světě,“ prohlásil krůtě Albrecht. „Pošlete pro svého schovance! To bude úkol pro něj.“

„Bude velmi šťastný, když pro vás bude moct zabít toho bastarda“ sliboval Elmar. Tím si byl jistý. Nepřátelství mezi mladými rytíři od začátku nejen sledoval, ale ze všech sil podporoval. „Geráde, vaši lidé by měli zjistit, jaké možnosti útoku ještě máme,“ vydával Albrecht další rozkazy. „Myslím tajné vchody do hradu a tak dále.

Seberte v okolí pár lidí a mučte je tak dlouho, dokud nepromluví.

„Dobře,“ přikývl maršál a zkoumavě vzhlédl k hradu, odkud se ozývaly výkřiky raněných. „Neměli bychom naše střelce stáhnout? Jinak je všechny ztratíme dřív, než z Míšně dojedou další. Až tady budou katapulty, můžeme nahoru metat hořící polena nebo pár hlav zajatců.“ „Pro mě a za mě, tak je dejte stáhnout,“ souhlasil lhostejně Albrecht. Pak se obrátil k tlustému šenkovi. „Giselberte, vy doprovodíte maršála při jeho výletu do okolí. Zabavte všechno, co potřebujeme, abychom tam nahoře založili tábor jako protějšek hradu. Vy, Elmare, vyberte muže, kteří obstarají dřevo a postaví palisády.“ Albrecht spokojeně přihlížel, jak se jeho lidé dali do práce. Třebaže vítězství nedosáhl tak rychle, jak doufal, byl si jím stále jistý.

Thomas se postavil vedle nevlastního otce, aby se podívá, co se děje před bránou. Divil se, že Albrecht sem vyslal lukostřelce bez jakéhokoli krytí, a ti už utrpěli nějaké ztráty. Avšak také způsobili značné škody: vzplanula pekárna a podařilo se ji uhasit, teprve když hořely dvě stěny hrázděného domu. Naštěstí tu domy v sousedství stály jednotlivě a v odstupech, jinak by mohlo shořet půl hradu.

Konečně přijel nahoru jeden z Albrechtových jezdců a přikázal střelcům, aby se okamžitě stáhli. Nestarali se o mrtvé, jen si naložili na záda zraněné a spěchali z dostřelu protivníků tak rychle, jak mohli. Muže s kudrnatým hnědým vousem, jehož šíp zasáhl do hrudi, nechali ležet, pravděpodobně si jeho kamarádi mysleli, že už mu beztak moc života nezbývá.

„Tak mi přece pomozte, vy hajzlové!“ křičel zraněný a hlas se mu lámal bolestí. Brzy se jeho křik změnil ve sténání a nakonec zcela zmlkl. „Kam se asi stáhnou?“ uvažoval nahlas Thomas a nedal na sobě znát sebemenší hnutí mysli, přestože právě před jeho očima zemřel člověk. „Jak to tak vypadá chtějí si naproti na tom kopci zařídit tábor,“ ukázal Lukas směr. „Tak je budeme mít pořád na očích.“ Chystal se už vydat rozkaz, aby se polovina lučištníků šla najíst, ostatní po tu dobu budou hlídat hrad. Ale v poslední chvíli si uvědomil, že nyní opět mužům velí Norbert. „Jděte se zeptat otce, zda má nové rozkazy,“ obrátil se na mladého Heinricha a ujistil se, že se ke hradu neblíží žádný útočník.

„A my se podíváme, jestli tvá matka a sestra nepotřebují pomoc,“ vyzval Thomase. Nevlastní syn ho beze slova následoval a návrh mu vyhovoval. Dietrich již rozdělil většinu mužů na stráže. Nyní zjevně směřoval ke stejnému cíli jako Lukas a Thomas, k lazaretu.

54

Válečná rada

Marta a Klára klečely vedle zraněného, jemuž ze stehna trčel šíp. Někdo mu vsunul mezi zuby kousek dřeva, aby si bolestí neukousl jazyk. Čtyři muži měli už rány obvázané, jeden z nich byl v bezvědomí nebo spal, druzí, bledí a s obličeji zbrocenými potem, se opírali o stěnu. Mladíkovi s obvazem na hlavě se jedna z pomocnic pokoušela opatrně vpravit do úst trochu vody. Marta se snažila úzkým nožem uvolnit hrot šípu v pacientově noze. „Teď zatáhni!“ poručila dceři, jež sevřela tělo šípu a prudce trhla. Muž zařval a Klára držela šíp v ruce -

ale bez hrotu. Marta starostlivě položila zraněnému ruku na rameno. „Ještě chvilku vydrž, ano? Už to bude!“

Přitiskla na ránu utěrky namočené ve studené vodě, aby zastavila krvácení, a poslala jednu z děveček, které dostala k ruce, ke kováři, aby poprosila o špičaté, malé kleštičky. „Nemáte tady na hradě nástroj na vytahování šípů?“ zeptala se Kláry. Dcera právě vkládala dvě kauterizační železa do pánve se žhavým uhlím a hřbetem ruky si otřela čelo, na němž stály krůpěje potu. „Nemáme. A zdejší kovář nám nic takového udělat neumí, je moc starý, ruce má zkroucené dnou, je skoro zázrak, že se vůbec ještě postaví ke kovadlině.“

„Možná nám pomůže nový kovář,“ poznamenal hrabě Dietrich, jenž k překvapení přítomných vstoupil do nízké, malé komory. „Jak se vede zraněným?“ „Dá-li Bůh, všichni přežijí,“ odpověděla Marta a vstala. „Ale vy tady nemůžete zůstat! Musíte do haly, uklidnit lidi… Správcova žena to nedokáže.“ Ještě když mluvila na Dietricha, vrátila se děvečka a s malou poklonou jí podávala úzké kleště.

Marta rychle poklekla vedle raněného, ujistila se, že Klára vedle ní stojí s kauterizačním nástrojem, rychle se pomodlila a prudkým pohybem hrot šípu vytrhla z rány. Klára už byla u ní a přiložila na silně krvácející ránu rozžhavené železo. Zasyčelo to, štiplavý zápach naplnil místnost a zraněný řval bolestí. „Tak pojďte se mnou a pomozte mi!“ rozhodl Dietrich. „Myslím, že vaše dcera to tady už zvládne sama. Jestli potřebujete pomoc, pošlu vám Thomase.“

„Thomase?“ užasly obě ženy naráz. Dietrich se usmál. „Zřejmě je to v rodině. Na křížové výpravě zachránil život několika mužům, když zrovna nebyl v okolí felčar.“ Marta ještě jednou položila muži, který teď ležel v bezvědomí, dlaň na čelo, potom vstala a zamířila ke kbelíku s vodou, aby smyla krev z rukou.

„Nelíbí se mi, jak je bledý. Zkus ho přivést k sobě a dávej mu hodně pít,“ poradila Kláře ještě ve dveřích. „Já vím,“ přikývla dcera. „Jen jdi. V hale je tě teď zapotřebí víc!“

V Dietrichovi ta slova vyvolala starost. Co se tam děje, když se i Klára domnívá, že je tam matky zapotřebí víc než u raněných? Dietrich s Martou vykročili na nádvoří a slunce se ještě jednou ukázalo mezi mraky. Nepotrvá dlouho a zmizí za obzorem.

Marta se pozorně rozhlížela. V komoře mezi zraněnými se nedozvěděla nic z toho, co se přihodilo po Dietrichově návratu od brodu. Teď viděla že hořela pekárna požár však byl uhašen dřív, než mohl přeskočit na další budovy. Na všech obranných chodbách byli stále rozmístěni lukostřelci. Začal je tedy Albrecht obléhat?

Dokonce i do lazaretu pronikla zpráva že jeho lidé vypálili Tauchlitz.

„Bratr shromažďuje muže tamhle na kopci,“ vysvětloval Dietrich. „Navzdory ztrátám tedy nemá v úmyslu odtáhnout. Já beztak nepočítám s tím, že se rychle vzdá. Víte, jak dlouho vystačí naše zásoby pro hradní osazenstvo a uprchlíky?“

„Musela bych se na to podívat s Gertrudou. Sama přiznává že ztratila přehled.“ Dietrich k sobě zavolal panoše, který právě vyšel ze stáje. „Přiveď sem správcovu ženu, rychle! A velitele hradu!“ „Hned, Výsosti!“

Ještě ani nedošli do paláce, když se panoš vracel, v doprovodu správce se šedivým vousem, nikoli jeho 55

manželky. „Kde je vaše žena Gottfriede?“ zeptal se netrpělivě Dietrich. „Odpusťte mi, Výsosti! Je nemocná…,“

starý muž se rozpačitě ošíval. „Tak nás k ní zaveď!“ přikázal hrabě.

Správce opatrně otevřel dveře do komory’, kde s manželkou nocovali. Gertruda se zpoceným obličejem klečela nad velkou mísou a zvracela. Pevné zavití z hlavy stáhla protože ji příliš svíralo. Když uviděla kdo s manželem přichází, polekaně si zakryla obličej rukama. Nedokázala však skrýt, že se třese po celém těle. Marta nalila vodu do poháru a podala jí ho. Potom ženu vzala kolem ramen a pomohla jí vstát. „Lehněte si do postele, dokud vám nebude lépe. Dám vám připravit lék.“ Zahanbená Gertruda se nechala odvést k posteli a beze slova se schoulil pod deku.

„Předejte Martě klíče od spíží a zásobáren,“ rozkázal Dietrich. „Gottfnede, proveďte paní z Christiansdorfu po hradě a ukažte jí všechno, co potřebuje vidět. Nemějte starosti, byla manželkou hradního fojta a léta se musela starat o zásobování freiberského hradu. Vyzná se v té práci.“

Paní z Christiansdorfu! Marta polkla. Mnoho let ji už nikdo tak nenazval, od smrti manžela Christiana. Musela se okamžitě poté provdat za Lukase, vzhledem ke krvavým událostem, jež se přihodily, avšak Lukas ji miloval už dávno předtím. K výchově mladých šlechtičen patřilo naučit se, jak mají odhadnout a shromáždit zásoby pro velkou domácnost, případně celý hrad, a jak je spravovat. Marta však pocházela z velmi chudých poměrů a o těchto záležitostech neměla ponětí, když markrabě Oto Christiana a ji překvapivě jmenoval svobodnými šlechtici a o několik let později jejímu manželovi dokonce svěřil velení na freiberském hradě. Teprve tehdy ji schopná a zkušená hospodyně zasvětila do všeho, co musela jako fojtova manželka vědět.

Nesla velkou odpovědnost zato, aby nikdo neumřel hlady a nedocházelo k hádkám o jídlo. Bylo to obtížné i v mírových časech, ale ještě složitější, když nastala krutá zima nebo byly chabé žně, či se dokonce vedla válka.

Podle Martina odhadu bylo nyní na hradě asi pět set lidí, víc, než jeho stavitel kdy plánoval. Ale kdo v takové situaci nevykonával své povinnosti, byl tu na špatném místě, protože molů napáchat větší škody než nepřítel.

Přijala klíče, které Gertruda roztřesenými prsty odvázala od svého opasku, a uklonila se hraběti. Pak následovala správce, aby spočítala pytle s obilím a hráchem a sudy s naloženým masem. Marta získala přehled o zásobách a opět se rozhlížela po Dietrichovi. Hrabě právě v hale mluvil k lidem, kteří na hradě hledali útočiště a nevěděli, zda jejich domy ještě stojí či je pohltily plameny.

„Útočníci se stáhli na protější kopec a nemají s sebou žádné obléhací stroje,“ sděloval jim v okamžiku, kdy Marta vešla do plného sálu. „Takže dokud my tady uvnitř neztratíme odvahu, nemůžou nám ublížit.“ „Vypálili naše domy!“ vykřikla vysoká hubená žena v hnědých šatech pokrytých vlněnými žmolky. „Kde máme tu odvahu vzít?“

„Domy zase postavíme,“ odpověděl Dietrich s nuceným klidem. „Dneska na naší straně není žádný mrtvý, a to je podstatné. Naše zásoby vydrží několik týdnů. A kdyby docházely, máme ještě to, co jste si přinesli s sebou.

Dovolte správci, aby zapsal, že jste odevzdali kozu, slepici nebo pytel obilí, a dostanete za to zaplaceno. Za peníze si koupíte nové, pokud to tady společně přežijeme.“

Norbert vedle něj požádal, zda by směl promluvit. „Řemeslníci by se měli sejít a společně vyrábět další šípy a střely pro kuše. Ženy a starší děti jim můžou pomáhat.“ „Potřebuju ještě několik šikovných lidí do pekárny a kuchyně,“ doplnila Marta jež se nyní postavila vedle Dietricha a Norberta. „Pomozte nám připravit jídlo pro všechny a roznést je i do obranných chodeb a strážím na věž.“

„Pro každou práci se hlásilo několik dobrovolníků, ostatní Marta rozdělila. Část prala plátno, které se použije pro zraněné, jiní se starali o dobytek, další hlídali děti, aby neřádily na nádvoří a nevyváděly nějaká uličnictví.

Brzy měli všichni přidělenou nějakou práci. Dietrich spokojeně přihlížel, jak se zoufalství rozplývá. Pák dal zavolat Lukase a Thomase, aby s nimi a s Norbertem zasedl na válečnou radu. K jejich překvapení přizval i 56

Martu.

Bojovníci, kteří se sešli v Dietrichově komnatě, byli ještě v plné zbroji, odložili jen drátěné kukly a přilby.

Správce Gottfned dal k této příležitosti přinést z kuchyně chléb, maso a pivo. Nikdo z přítomných po boji u brodu ještě neměl příležitost k jídlu. Tentokrát si všichni rádi posloužili bez ohledu na to, že musí ještě projednat důležité věci. Nejen proto, že dlouho nejedli, ale také protože nikdo nevěděl, zda příští jídlo bude také v klidu. Noční útoky byly oblíbeným prostředkem, jak deptat obléhané.

Jen Marta se držela vzadu, protože ženy obvykle nemají na válečné radě co pohledávat. Seděla v okenním výklenku a využívala čas k tomu, aby pozorovala tvář syna kterého ták dlouho neviděla. Norbert dostál slovo jako první ze společnosti. Vyslal zvěda jenž se právě vrátil s novinkami. Muž se opatrně, ale směle odvážil až do Albrechtovy blízkosti a poslouchal jeho rozhovory’ s maršálem a truchsesem. „Váš bratr požádal o padesát mužů posily,“ sděloval. „A o průvodní zásobovací vozy a obléhací stroje.“

„Poslům to do Míšně potrvá nejméně dva dny a požadované vozy sem přijedou nejdřív za pět dní,“ odhadoval Dietrich. Po deštích v uplynulých dnech budou cesty špatně průjezdné. „To znamená že nejpozději za týden musíme počítat s těžkým ostřelováním, balisty, zápalnými střelami. Na jak dlouho nám vystačí zásoby, Marto?“

Všichni pohlédli na drobnou ženu, které to bylo velmi nepříjemné. „Na dva týdny. Dva a půl, když si utáhneme opasky,“ odpověděla. „Tři a půl, když porazíme všechna zvířata včetně tažných volů.“ S politováním pokrčila rameny. „Je tady pět set lidí, to je velmi mnoho.“ Z toho je necelá stovka schopná bojovat. Chápu,“ přikývl Dietrich zachmuřeně.

,Dvacet rytířů, včetně durynských, tucet seržánů, dva tucty ozbrojenců a lukostřelců, k tomu panoši a tucet měšťanů s kopími a kušemi,“ vypočítával Norbert složení bojové posádky. „V případě nutnosti by bylo možné ozbrojit ještě dva tucty starších mužů a mladíků.“

Klesl před Dietrichem na kolena.

„Odpusťte mi, pane! Podcenil jsem situaci. Nikdy bych si nepomyslel, že váš bratr proti vám vytáhne s tolika ozbrojenci. Měl jsem najmout víc žoldnéřů. Přejete-h si, předám velení na hradě nějakému schopnějšímu muži.“

„Ne, zůstanete na svém místě,“ rozhodl hrabě z Weißenfelsu. „Beztak se na skutečnosti nedá už nic změnit. A kde jste taky mohl v tak krátké době sehnat víc mužů s bojovými zkušenostmi?“ Nemůžete vzkřísit z mrtvých muže, které jsem vedl do Svaté země, pomyslel si, ale nesměl na sobě nic podobného nechat znát.

Norbert mlčky vstal a vrátil se na své místo. Dietrich pokračoval, obrácen ke všem přítomným. „Bratr má zřejmě v úmyslu na protějším kopci vybudovat provizorní nepřátelský hrad. Už tam stavějí palisády. Ostatně ty naše, od brodu. Nejprve jeho lidé vytáhli z vody mrtvé muže a pošlé koně, potom si vzali dřevo. Koňské maso si zřejmě uvaří.“

Dietrich a Thomas si vyměnili krátký pohled. Oba měli v tom okamžiku před očima stejné trýznivé vzpomínky: Jak vojsko Friedricha Štaufského na cestě do Svaté země, odříznuto od jakéhokoli zásobování, pilo koňskou krev a jedlo koňské maso tak dlouho, až nebylo k mání ani to. A jak Thomas před Akkonem obětoval svého koně, aby Roland neumřel hlady. Přítel se zotavil… a o něco málo později zemřel, zasažen šípem. „Kdybychom tu porazili i všechny koně, jak dlouho by nám zásoby vydržely?“ zeptal se hrabě Marty. Zachvěla se, ale rychle odhadla množství masa. „Šest týdnů. Ovšem pak bychom možná neměli dost dřeva abychom mohli pro všechny uvařit.“

„Za šest týdnů by tam naproti už musela řádit úplavice. Kromě toho by mohl ležet sníh,“ poznamenal Lukas.

„Ale nevsadil bych se, že to vašeho bratra přiměje k odchodu.“

57

„Musíme jednat dřív, než dorazí posily. Je to naše jediná Šance!“ zvolal vzrušeně Thomas, jenž se dosud ovládal a mlčel, protože byl nejmladší v radě. „Máme šest dnů čas. Odvažme se útoku, vpadněme do jejich tábora a zažeňme je!“

„Bylo by to necelých padesát jezdců proti dvěma stům,“ střízlivě připomněl Dietrich, aniž návrh podpořil nebo zamítl. „Také bych byl pro překvapivý útok. Využijme své znalosti terénu,“ vyjádřil se Norbert. I jemu by bylo tisíckrát milejší něco podniknout než jen čekat. „Přepadneme je za úsvitu a vpadneme do tábora dřív, než budou postavené palisády. Než se probudí a ozbrojí, snížíme jejich početní převahu a bude se bojovat muž proti muži!“

„Albrechtův truchses je chlap všemi mastmi mazaný,“ odporoval rázně Lukas. „Nikdy ho nepodceňujte! Jistě učinil přípravy pro takový případ. Dá tábor důkladně hlídat a rozdělí dostatečný počet lidí na území kolem hradu, aby nám zablokoval cesty. Shora uvidí, že přijíždíme.“ „Můžeme vyslat dost lidí, aby jeho zvědy zneškodnili,“ prohlásil velitel hradu. „Dost?“ povytáhl tázavě obočí Dietrich. „Přestože jsme početně o tolik slabší? Rád bych důvěřoval svému štěstí a vedl těch padesát mužů do útoku, ale co myslíte, s kolika bych přijel zpátky?“ A vyslovil to, co od začátku tušil: „Cožpak mi už teď WeiBenfelští nekladou za vinu, že se domů nevrátil nikdo z těch, kteří se mnou vyjeli do Svaté země?“ Marta na hraběte polekaně pohlédla. Tón porady se začínal zostřovat.

Lukas se lehce naklonil, aby se pokusil prostředkovat. „Vaši znalost kraje jistě využijeme,“ povzbudivě se obrátil na Norberta. „Jsme na ni dokonce odkázaní. Musíme z hradu dostat skupinu jezdců tak, aby si jich Albrechtovi muži nevšimli.“ Pohlédl na Dietricha.

„Obávám se, že vzhledem k situaci vám nezbývá nic jiného než přijmout nabídku lantkraběte Hermanna.

Pojeďme spolu do Durynska a když nás Bůh a lantkrabě nenechají na holičkách, můžeme tu být do šesti dnů se dvěma sty mužů, ještě včas, než dorazí Albrechtova posila a začne ostřelovat hrad. Navrhoval bych tak útok ze dvou stran.“

Dietrich prudce vstal a přistoupil k oknu. Nechtěl, aby mu teď někdo viděl do tváře. Venku se už setmělo, viděl záři ohňů na protějším kopci, kde rozložil tábor jeho krvežíznivý bratr. Ano, nejraději by okamžitě vyrazil a vyřešil záležitost mečem. Nesmí však jen kvůli své náladě obětovat své rytíře a seržány. Jejich tak málo, že podobný útok by nebyl smělostí, nýbrž hříšnou lehkomyslností.

Zdá se, že pomoct může opravdu jen durynský lantkrabě. Ale má se skutečně zasnoubit s osmiletou dívkou, jen aby zachránil svou kůži? Ještě nikdy netoužil po Kláře tak jako v tuto chvíli. S vynuceným klidem se otočil k Lukasovi. „Jste si úplně jistý, že by lantkrabě nebyl ochoten vojensky mě podpořit za nějaké jiné podmínky?“

Lukas zaváhal, tázavě pohlédl na Martu, ale ani ta zřejmě neviděla jinou cestu. „Chce mít jistotu, že jeho dcera bude jednou dobře vdaná. To mu leží na srdci od té doby, co jí zemřela matka.“

Oba věděli, že Dietrich nemá nic, čím by jinak mohl zlákat bohatého a mocného lantkraběte; jeho podíl nawettinském dědictví je příliš malý. Pokus odvolávat se na Hermannův smysl pro spravedlnost a rozum -

vždyť je i v jeho zájmu zkrotit svárlivého souseda, neslibuje valný úspěch. Na to je Hermann příliš chladný počtář. Chce ze situace vytěžit větší prospěch.

„Svazek s Durynskem zpečetěný manželstvím by pro budoucnost znamenal velkou výhru,“ naléhal nyní i Norbert. Dietrich není markrabě jako byl jeho otec, je pouhý hrabě s bezvýznamným kouskem země, jedním hradem, který nebude schopen udržet, a několika vesnicemi, jež byly dneska vypáleny.

„Se syny a Lukasem z Freibergu připravím plán jak se bez úhony dostat z hradu.“ Všichni upírali zrak na Dietricha a čekali na jeho závěr, na němž tolik záleželo. „Rozhodnu se zítra“ prohlásil s neproniknutelným výrazem. „Pokud by do té doby měl někdo z vás jiný návrh, bude mi vítán. A nyní se všichni vraťme na svá 58

místa abychom v noci nezažili nějaké ošklivé překvapení.“ Těmi slovy zakončil válečnou poradu. Počkal, až se všichni rozloučili, pak zamířil k lazaretu. Bezpodmínečně si musí promluvit s Klárou.

59

Noční rozhovory

Klára skutečně ještě byla u raněných, ale k Dietrichovu překvapení seděla u ohně s novým kovářem a klacíkem něco črtala do udupané hliněné podlahy. „Takhle, rozumíš?“ šeptala a nevšimla si, že hrabě vešel. Mladý Freiberčan jí vzal klacík z ruky a něco na obrázku změnil. „Mohl bych to udělat takhle, to by bylo ještě lepší.

Podívej se!“

Dietrichovi vadilo, jak důvěrně se k sobě ti dva chovají, ponoření do svých záhadných plánků natolik, že ho vůbec nevzali na vědomí. Kováři nepřísluší tykat svobodné šlechtičně. Jeden ze zraněných zasténal a chtěl vodu. Teprve nyní si mladí lidé všimli knížete u vchodu a vyskočili. „Výsosti,“ Klára se lehce uklonila a spěchala k nemocnému, aby mu naplnila dřevěný pohár. Potom se vrátila k ohništi.

„Tohle by měl být nástroj na vytahování hrotů šípů z ran,” vysvětlovala náčrtek na podlaze trochu rozpačitě, ale zjevně nadšeně. „Guntram mi ho vyrobí. Dokonce ví, jak by se ještě dal vylepšit. Podívejte se!“

Dietrich s potlačovanou nechutí přistoupil blíž a zadíval se na čáry v udusané hlíně. Znal takové instrumenty, na křížové výpravě bylo několik jeho mužů zasaženo šípy. Na základě obrázku bylo zřejmé, že tento nástroj bude lepší než dosavadní obvyklé. Bude možné stáhnout přes vyčnívající konce šípu jakési pouzdro, aby při vytahování ještě víc netrhaly svaly. Něco podobného viděl u jednoho saracénského léčitele. Kdoví, odkud ten freiberský mladík ten nápad má.

„Hned ráno se pustím do práce. Když dovolíte… poohlédnu se teď po nějakém místě na přespání…,“ zdráhavé ze sebe vypravil Guntram, a když hrabě svolil, rychle vyšel z místnosti.

„Jak se daří raněným?“ zeptal se Dietrich, aby sobě i Kláře poskytl čas trochu se vzpamatovat. Pořád ještě mu vadilo, že jí kovář důvěrně tykal. „Ve Freibergu patřil k Petrově bandě,“ vysvětlovala Klára, jež dokázala číst v jeho obličeji. „Vzpomínáte si na ni?“ Dietrich se proti své vůli usmál. „Samozřejmě. Kovářovi synové a bývalý zlodějíček. Kuno a Bertram sem ostatně dnes taky přijeli. Ale to jste jistě věděla dřív než já.“

Nesmí zapomínat, že Klára prožila neobyčejné dětství, neobvyklé vzhledem k svému původu, osudu rodičů a okolnosti, že odmalička tajně patřila ke spiklenecké bandě, jejímž členem byl i Guntram.

Klára se teď rozpomněla na svůj úkol a jeho otázku. Zkoumavě pohlédla na muže, kteří jí byli svěření. „Je možné, že jednomu z nich přece jen budeme muset uříznout ruku. Ale rozhodnu o tom zítra při denním světle,“

zašeptala. Ještě někdo, kdo odkládá důležité rozhodnutí s nesmyslnou nadějí, že by se mohl stát zázrak, pomyslel si trpce Dietrich. Potom se soustředil, odhrnul dozadu vlasy spadající na ramena a promluvil: „Kláro, rád bych si s vámi pohovořil mezi čtyřma očima. Teď hned. Pokud proti tomu nemáte námitky.“ Okamžik mlčela. Po tváři jí přelétl stín, který ho znepokojil.

Rychle se otočila šla ke stěně a vzbudila starou děvečku, jež jí byla přidělena aby pomáhala pečovat o nemocné, avšak večer usnula. Klára jí tiše udělila několik pokynů, ještě jednou přejela pohledem raněné, dlaněmi si uhladila pomačkané tmavé šaty a se sklopenýma očima předstoupila před hraběte. „Půjdeme do paláce,“

oznámil a naznačil jí Dietrich, aby ho provázela.

Noc byla chladná a průzračná; srpek měsíce zářil mezi několika malými mráčky. Na věži planul oheň, v obranných chodbách drželi muži stráž a občas si vyměnili pár tichých slov. Mlčky míjeli stáje, kde přešlapovalo a odfrkávalo několik koní. Potlačované chichotání a šeptání napovídalo, že i na seníku se usadili uprchlíci.

V hale leželi spící tak těsně vedle sebe, že mezi nimi jen stěží procházeli. Prkna a podstavce, z nichž se před 60

jídlem stavěly stoly, teď byly opřené o stěny a na rohožích leželi lidé zabalení do svých plášťů nebo zplstnatělých ovčích kůží. Hlasité chrápání a tiché pochrupování se mísilo s kašlem a dalšími zvuky. Třebaže bylo pozdě, mnozí se neklidně převalovali, pokud jim to tlačenice na podlaze dovolovala.

Klára kráčela halou za Dietrichem a snažila se nikoho neprobudit. Pohled jí zalétl k dítěti, jež se tisklo k psovi a ze spaní ustrašeně vzdychalo. Žena se slzami v očích kojila dítě, další se namáhavě posadila přejížděla si rukama po vzdutém životě a protahovala si záda, možná začne rodit už dneska v noci. Asi deset kroků od ní seděla na zemi stařena a tiše mluvila k několika dětem, jež ji bázlivě naslouchaly.

Na schodech jí Dietrich naznačil, aby šla první. Klára přemítala kde teď asi jsou rodiče a bratr. Určitě jsou také ještě vzhůru. Pochopila že vítězství u brodu byl jen začátek spořádaného ústupu. Náhle sejí vnucovaly myšlenky, co se asi stane s ní a s rodiči, padnou-li do rukou Albrechtovi a Elmarovi. Když ji zabijí, kdo se postará o její dítě, o malou Annu? Do této chvíle se ještě neodvážila myslet tak daleko dopředu. Zítra ráno musí bezpodmínečně jít ke zpovědi. Ale pravděpodobně bude na kněze čekat spousta lidí, kteří dnes v noci pojali stejný úmysl jako ona.

„Nemůže udělat nic jiného než přijmout nabídku durynského lantkráběte,“ polohlasně uvažoval Lukas, když pozdě v noci s Martou šel do komory’ pro hosty. Až do této chvíle kul plány s Norbertem, Marta s hradním kuchařem. Teprve nyní se mohli sejít a chtěli jít spát.

„V podstatě je to velmi výhodná nabídka, dostane za ženu lantkraběcí dceru, na niž by jinak měl stěží naději, a k tomu zajistí trvalý mír s Durynskem. Na to je odkázaný stejně jako na podporu proti svému bratru.“ „Je to odporné kšeftování,“ pobouřeně namítala Marta. „Co si Dietrich počne s osmiletým děvčátkem?“

„Do té doby, než bude dost stará k tomu, aby se manželství završilo, si už nějakou kratochvíli najde. Hlavně aby si vyhnal z hlavy Kláru,“ prohlásil Lukas. Náhle se v něm zrodila znepokojivá myšlenka. „Tys věděla že Dietrich chce požádat o její ruku?“

Marta zaváhala. „Ne… Ale věděla jsem, že se milují… nebo aspoň milovali,“ přiznala. Lukas se nechápavě zastavil, chytil ji za ramena a otočil k sobě. „ Cože? “ „Uklidni se. Svěřila mi to, než se o ni ucházel Reinhard.

Nic mezi nimi nebylo! Klára od začátku věděla že jejich láska nemá šanci…“ Lukas nevypadal, že by se mu po těch slovech ulevilo. „A to mám být klidný? Mělas mi to povědět!“ Přece jen manželce dopřává příliš velkou volnost. „A co bys udělal?“ nadhodila. „Určitě bys nemlčel a celou věc ještě víc ztížil.“

„Jako by beztak nebyla dost těžká!“ rozčiloval se Lukas. Pokud přežije obléhání, pokud všichni přežijí nadcházející dny, bude muset záležitost bedlivě sledovat. Je nej vyšší čas, aby se Klára znovu provdala. Mladá matka nemůže zůstat dlouho sama, a už vůbec ne po tom, co se dneska dozvěděl. Bylo by pro ni nebezpečné provdat se za někoho z nižšího stavu, ale stejné nebezpečí by hrozilo, kdyby si vzala muže vyššího stavu.

Člověk jako ona nesmí být v žádném případě nápadný a rozhodně si nemůže nárokovat jiné místo než to, které mu Bůh určil.

Když došli k nádvoří, každý ponořen do svých myšlenek, Marta se náhle zeptala: „Jsi hodně unavený?“ Lukas nedokázal potlačit úsměv. „Tak moc zase ne,“ odpověděl a pohladil ji po boku. Ve válce je dobře využít každou možnost a vyspat se. Na druhou stranu však nikdo neví, kdy se zase naskytne čas na milostné hrátky. Marta se musela zasmát. „ Tohle jsem zrovna nemyslela,“ poznamenala, vzala ho za ruku a vrátila ji na svou paži, kam patřila.

„Chceš ještě zajít do lazaretu a podívat se na zraněné?“ zeptal se Lukas. „Nemůžu udělat nic jiného.“ To by mu přesto nezabránilo, aby ji později s požitkem svlékl a laskal, až uslyší její slastné vzdechy. Dobře věděl, jak ji dovést k vrcholu.

61

„Ne. Pokud by nastaly potíže, pošlou pro mě. Ale jestli jsou Kuno a Bertram ještě vzhůru, ráda bych se dozvěděla co je nového ve Freibergu…“ Lukas okamžitě změnil směr. „Myslím, že jsou ubytovaní ve stájích.“

Tiše, aby nerušil noční klid, promluvil s mužem, jenž stál na hlídce u vchodu do první stáje. Strážný přikývl, vešel dovnitř a po chvíli se vrátil s mladými Freiberčany, kteří zřejmě dosud také nezamhouřili oči.

„Vyprávějte nám o domově,“ vyzval je, hlavně s nadějí, že ty dvě veselé kopy Martu trochu rozptýlí. Ve čtyřech zamířili k nejbližšímu strážnímu ohni a usadili se tam. Muži na sobě měli silné gambesony, zima jim nebude, Marta si těsněji přitáhla vlněný šatek kolem ramen.

„Umřela Emma“ začal Kuno. „V den, kdy jsme odjeli…“

„Měla dobrou smrt, byla u ní celá rodina“ doplnil Bertram, když se Marta pomodlila. „Teď se o nemocné a rodičky stará Johana a dělá to opravdu dobře.“ „Spousta lidí se stará o to, aby se darebákům, kteří se usadili ve vašem domě, pane, nevedlo moc hezky.“ „Jeden kluk z Petrovy bandy nedávno opil lovecké psy hradního fojta.“ Seržáni střídavě vyprávěli, skákali si do řeči, mluvili o radostech i strastech, narozeních, svatbách i pohřbech, o každodenním životě a všelijakých kouscích, jimiž si Freiberští zpříjemňovali život. Marta většinou zamyšlená se brzy smála až jí tekly slzy. Pak na chvilku nastálo ticho, bylo slyšet jen praskání hořících větví v ohni. „Chybíte nám,“ promluvil Kuno neobvykle vážně. „Ve městě je hodně lidí, kteří se modlí za váš návrat a těší se na ten den.“ Martin úsměv rázem pohasl. „Nemůžeme se vrátit, dokud je Albrecht markrabětem,“

vyslovil Lukas, co si oba mysleli. „Dokud Albrecht žije.“

Vstal, podal Martě ruku a pomohl jí na nohy. „Jdeme spát. Jen Bůh ví, co nás zítra čeká.“ Jen Bůh a ten čubčí syn Albrecht, pomyslel si, ale nahlas to nevyslovil.

Vešli do komory’ a Dietrich Kláru vyzval, aby se posadila. Protože však zůstal stát a byl stavovsky výš, neodvážila se usednout a stála před ním se sklopenýma očima. Byl stále ještě v plné zbroji, odložil jen drátěnou kuklu a helmu, hnědé vlasy rozcuchané větrem si rychlým pohybem odhrnul dozadu. 0Také její šaty dneska utrpěly. Byly zmuchlané a ve svitu svíčky na stole viděla krvavé stříkance na rukávech spodní světlé košile.

„Kláro, požádal jsem vaše rodiče o vaši ruku,“ prohlásil bez okolků. „Odpověď jsem ještě nedostal, ale důležitější pro mě je, co mi odpovíte vy. Proto se vás ptám: Chcete se stát mou ženou?“

Klára na něj užasle pohlédla. Potom si přejela hřbetem ruky po obličeji a o krok ustoupila. „Nemůžete se se mnou oženit,“ vypravila ze sebe a snažila se potlačit z výrazu i hlasu hluboký smutek, který se jí při těch slovech zmocnil. „Musíte si za ženu zvolit Juttu Durynskou, jinak Weißenfels padne do rukou vašeho bratra a mnoho lidí zemře.“

„ Zvolit… Pokud můžu volit, zvolím si vás!“ trval na svém Dietrich a přistoupil k ní. „Pořád vás miluji, víc než kdykoli dřív… Postrádal jsem vás tak, že je mi lhostejné, co si ostatní pomyslí, když se neožením s kněžnou nebo hraběnkou, nýbrž s dcerou rytíře. Cožpak vy mě už nemilujete?“

Protože mlčela zoufale se zeptal: „Co Reinhard udělal, že na něm vaše srdce stále ještě lpí?“ Natáhl k ní ruku, jako by ji chtěl pohladit po tváři, ale udržoval odstup, jak velela slušnost. Klára váhavě a s veškerou odvahou, jaké byla schopna jeho ruku uchopila a políbila ji tak jemně, že,sotva cítil její rty… pak ji pustila, pomalu svěsila paže a opět o krok ustoupila. „Miluji vás… stále ještě a víc než kdykoli dřív,“ přiznala tiše. „Ale nemírníte o sňatku se mnou. Je to nemyslitelné. Musíte přijmout návrh durynského lantkráběte.“

Miluje ho! Dietrich byl rázem tak šťastný, že by nejraději ostatní slova přeslechl. „Durynský lantkrabě mi jistě předloží jiný návrh, až se dozví, že jsem zasnoubený,“ prohlásil přesvědčeně. „Ne, Výsosti, to neudělá… Musíte se zasnoubit s Juttou, víte to stejně dobře jako já“ trvala na svém Klára. Opět k ní přikročil, vzal ji za obě ruce a pohlédl na ni tak. že jí to div nezlomilo srdce.

62

„Kláro, neboj se toho, co řeknou lidé! Vím, že ode mě všichni čekají sňatek s knížecí dcerou… třeba s tou máou Juttou. Ty jsi mimořádně chytrá a statečná. Po mém boku se prosadíš, máš mé slovo, že tě budu bránit proti každému, kdo by ti chtěl vyčítat tvůj stav.“ Vytrvale mlčela a Dietrich mluvil a mluvil, až jí pověděl všechno, co ho za dlouhých nocí trýznilo.

„Po celou dobu křížové výpravy, když jsme bez vody a jídla táhli vyprahlou pouští, bojovali v nesmyslných bitvách a mí muži jeden po druhém umírali… mě držela jediná myšlenka: že tě zase uvidím, Kláro, že tě obejmu jako svou ženu. Teď zase musím vyslat muže do boje, možná do stejně beznadějného. Očekávají ode mě zázrak. Hrad je přeplněný, správce a velitel s takovou situací nepočítali a nepostarali se o dostatečné zásoby ani potřebný počet bojovníků. Miluju tě a chci tě mít po boku! Potřebuju tě, abych zase neselhal.“

„K tomu nepotřebujete mě, nýbrž mocného tchána“ odporovala důrazně Klára přestože jí srdce krvácelo.

„Kdybyste se oženil pod stavovskou úroveň, ještě víc byste oslabil své postavení. Pak by po vaší zemi brzy prahl nejen váš bratr. Máte závazky točí těm, kteří jsou pod vaší ochranou.“ Dietrich jí upřeně hleděl do tváře.

Když pochopil význam jejích námitek, i jeho výraz ztvrdl a pustil jí ruce.

„Odpusťte, že jsem na vás naléhal a připravil vás o čas. Stráž vás bezpečně doprovodí do vaší komory’.“ Náhle mluvil chladným tónem. Právě ze sebe udělal blázna a nechtěl navíc dávat najevo bezmezné zklamání. Byl už u dveří, když Klára tiše promluvila. „Neodmítám vás. Miluju vás. Nade všechno… a bez jakékoli podmínky.“

Tázavě se k ní obrátil. Bez jakékoli podmínky? Co tím myslí? „Musíte se zasnoubit s Juttou Durynskou, aby lidé tady přežili. Ale než se svatba bude moci za pár let uskutečnit, jsem ochotna… pokud vám to usnadní rozhodování. Zatínala prsty do šatů. „… oddat se vám. Nikoli jako manželka to je nemožné, ale jako vaše milenka.“ Vyslovila to a ani nesklopila hlavu, dívala se mu do očí. „Jsem připravená nést všechny následky.“

„Kláro,“ vydechl úplně odzbrojen. „Myslíš, že bych na tebe uvalil takovou hanbu? Tolik tě miluju, tolik po tobě toužím, ale tohle… Jak bych mohl na onom světě předstoupit před tvého otce? Mám tvému nevlastnímu otci a tvé matce jejich věrnost oplatit tak, že lidé o tobě budou mluvit jako o mé… děvce?“

„Jste knížecí syn, nikdo vás nebude odsuzovat za to, že jste si našel milenku na dobu, než bude vaše nevěsta dost stará aby mohla završit manželství. A nikdo se neodváží mě ve vaší přítomnosti nazvat děvkou. Myslím, že Bůh netrestá ty, kdo z celého srdce milují. Ale jedno vím jistě: Život může skončit v jediném okamžiku. Tak zemřel můj otec, můj manžel, tak zemřelo mnoho vašich mužů ve válce. A když neporazíte svého bratra vybije celou mou rodinu.“ Dietrich v hlubokém pohnutí shledával slova.

„Odsuzujete mě za to? Považujete mě za necudnou?“ zeptala se spíš dotčeně než nejistě. „Nikdy se mě nedotkl žádný jiný muž kromě mého manžela a ten už je dlouho mrtvý. A nikomu jinému kromě vás to nikdy nedovolím.“ Pomalu se k ní vrátil, vzal její hlavu do dlaní a políbil ji na čelo. „Kláro, tolik po tobě toužím,“

zašeptal. Nejraději by ji pevně objal a odnesl na postel. „Ale tohle udělat nemůžu. Nedokážu ti ublížit. A to by bylo, jako kdybych tě předhodil vlkům.“ Odpoutal se od ní, vzal ji za ruku a vedl ke dveřím.

„Zítra jeďte do Eisenachu a přiveďte posilu,“ prohlásila odhodlaně, ač v nitru zdaleka nebyla tak rozhodná.

S bušícím srdcem a sklopenou hlavou vyšla z komory. Nechce ji. Bude teď o ní špatně smýšlet, odsuzovat ji?

Až bude po bitvě, zřejmě bude muset odejít z Weißenfelsu. Nedokáže žít na jednom místě s Dietrichem a stále se s ním potkávat.

Ani Albrecht této noci nespal a seděl ve společnosti maršála a truchsese. Tlustý šenk požádal o dovoleni zotavit se po útrapách cesty a následném drancování a nyní už spal. Gerald podmračeně zíral před sebe a nepromluvil ani slovo.:Jen Elmar vypadal spokojeně a spolu s knížetem pil pohár za pohárem, aniž to na něj nějak zapůsobilo.

63

Ten zatracenej hvězdopravec by tady měl dneska v noci co vykládat, pomyslel si při pohledu na hvězdné nebe, jež zahlédl mezi vchodovými dílci stanu, který pro knížete postavili ozbrojenci. Ale alchymista se s odkazem na pokročilý věk a nemoc omluvil z účasti na válečném tažení. Elmar ho ani v nejmenším nepostrádal. Konečně má knížecí pozornost zase jen pro sebe. Nejlepší příležitost připomenout, jak je nepostradatelný.

„Možná byste měl zítra poslat k hradu vyjednavače,“ navrhl. „K čemu by to bylo?“ pohrdavě se otázal Albrecht. „Pro ně není slitování. Budeme je obléhat tak dlouho, dokud si neuvaří své boty a nebudou je jíst.

Však oni jednou přijdou žebrat o milost.“ „To jistě. Ale až uslyší, že za necelý týden nám přijdou posily, možná se vzdají hned. Kromě toho…“ Odmlčel se, aby v knížeti probudil zvědavost. Albrecht ho znal dost dobře, aby vytušil, že teď přijde obzvlášť zákeřný návrh. „Věděl bych o jednom, kdo by byl pro takový úkol vhodný: ten z Muldentalu…“ Albrecht nevrle pohlédl na nejvěmějšího družiníka. „Když ho vyšleme za mým bratrem, už ho neuvidíme,“ namítl. „Nemám v úmyslu posílat protivníkovi posilu, ani kdyby to byl jediný muž.“ Vzal jmenovaného muže s sebou a dal ho ostře hlídat jen proto, aby neměl příležitost proti němu intrikovat. „Však se vrátí, když mu pohrozíte, že dáte zapíchnout jeho ženu, pokud vám nezachová věrnost,“ ujistil ho klidně Elmar.

Albrecht na něj nedůvěřivě pohlédl. „A jaký plán vězí za tímhle návrhem? Myslíte, že lidé mého bratra zabijí?“

Elmar se spokojeně usmál a pohladil si vousy. „Škoda by to nebyla ale já myslím něco jiného. Jeho syn tenkrát jistě utekl s tím klukem z Christiansdorfu za císařem. Dneska u brodu nebyl. A neproslýchá se, že se váš bratr v rátil jen s jedním rytířem?“ „Jak politováníhodné,“ opovržení poznamenal Albrecht. Potom pochopil. „Přesně tak,“ přikývl truchses, jenž zpozoroval záblesk v knížecím obličeji. „Když se dozví, že jeho syn bídně zahynul pod velením vašeho bratra zajistí vám to jeho věrnost víc než jakákoli výhrůžka.“

64

Výzva

Ráno hned po mši v přeplněném hradě dal Dietrich do své komory povolat vojenskou radu: Norberta, Lukase, jejich syny a správce Gottfneda. Dosud žádné rozhodnutí nevyhlásil, protože v hloubi srdce stále ještě doufal, že se dokáže vyhnout nevyhnutelnému. Lukas a Norbert předchozího večera vypracovali plán, jal; by skupinka jezdců mohla opustit hrad tajnou, úzkou brankou, aniž ji obléhatelé zpozorují. Po příkré, sotva znatelné stezce by museli koně svést dolů za uzdu.

„Pošli napřed tncet spolehlivých mužů, kteří vám zajistí volnou cestn a zadrží případné nepřátelské hlídky,“

ujišťoval Norbert. „Já se s několika lidmi postarám o rozptýlení v táboře Míšeňských,“ slíbil Thomas a pobavený úsměv nártech jeho nevlastního otce svědčil o tom, že si vymysleli něco opravdu povedeného. Nyní všichni upřeli zrak na svého velitele s nadějí, že bude souhlasit a okamžitě se vydá do Durynska.

Pak budu jako prosebník klečet před Hermannem, který si to pořádně vychutná pomyslel si zatrpkle. Nedokázal jsem dodržet svou přísahu křížového rytíře, nedokážu držet tento hrad… Tak vypadám před Bohem i před lidmi… A musím pohřbít všechny naděje na svou lásku. Kdykoli bych si mohl vzít do postele hezkou děvečku nebo ženu nějakého ministeriala, ale nikdy Kláru. Jak bych se pak mohl podívat do očí Lukasovi? Nebo její matce? Mám příliš málo skutečně věrných stoupenců na to, abych některé z nich promarnil. Ta troška cti je to poslední, co mi vůbec ještě zbývá.

Hlučné kroky na schodech Dietrichovi ještě na chvilku ušetříly nutnost odpovědět. Ozvalo se zaklepání na dveře a vešel mladý seržán. Ještě než poklekl, zvolal: „Markrabě nám posílá vyjednavače!“ „Stojí už před bránou?“ zeptal se Norbert. „Jestli dovolíte, rád bych se na toho posla nejprve podíval,“ navrhl Lukas a obrátil se na nevlastního syna: „Doprovodíš mě?“

Pokud vyjednavač nevstoupil do Albrechtových služeb teprve v poslední době, budou ho znát a z volby posla odhadnou nejen obsah poselství, ale budou moct i rozhodnout, zda mu dovolí vstoupit, nebo ho raději nechají před bránou a povedou jednání z hradební zdi. „Jdu s vámi a poslechnu si, co nám poví,“ rozhodl se Dietrich.

Vstali a společně zamířili k portiku.

V hale a na nádvoří několik čeledínů a děveček rozdělovalo prosnou kaši. Všude seděli nebo stáli lidé a jedli.

Lžíci každý nosil s sebou, a kdo neměl misku, dělil si nádobu s několika dalšími. V přední části haly a pod obrannými chodbami jedli ozbrojenci, kteří právě neměli hlídku. Jejich počet byl mizivý ve srovnání se spoustou lidí v současné době obývajících hrad.

Dav se dělil před třemi odhodlaně se tvářícími veliteli, kteří rázným krokem přecházeli k bráně. Lukas bral schody do obranné chodby po dvou, aby už mohl vyhlédnout ven. Jako kdyby ani necítil tíhu drátěné košile, kterou měl na sobě. Hned podle koně poznal, kdo stojí dole. Thomas také a zaplavil ho pocit, že se musí studem a žalem propadnout do země.

„Markrabě všem slibuje svobodný odchod, pokud mu ještě dnes bude předán hrad. Dává vám lhůtu do západu slunce!“ volal na hradby s hlavou zakloněnou Raimund z Muldentalu.

Lukas se obrátil k Dietrichovi. „Když s tím poselstvím přijel zrovna Raimund, něco za tím vězí… lest… nebo tajná zpráva. Rád bych zjistil, co to je. Možná že se k nám chce připojit.“

„Pusťte ho dovnitř!“ rozkázal hrabě. Znal Raimunda z dob, kdy byl panošem; byl to nejlepší přítel Christiana jeho učitele. A teď mu musí sdělit, že jeho jediný syn padl.

65

Chvilku trvalo, než bránu obsadili dvojnásobným počtem ozbrojenců, spustili padací most a uvolnili těžké trámy držící mříž. Raimund vjel dovnitř pod povytaženou mříží a musel sklonit hlavu a trochu se přikrčit.

Obklopilo ho půl tuctu ozbrojenců, ale Lukas je poslal pryč.

„Když dovolíte, nejprve s ním promluvím já mezi čtyřma očima“ pohlédl na Dietricha a zachmuřený výraz neponechával pochybnosti o tom, že má v úmyslu příteli oznámit smrt jeho syna. Thomas chtěl něco namítnout, protože to považoval za svou smutnou povinnost, ale nevlastní otec ho pohledem přiměl, aby mlčel. Lukas už také znal všechny podrobnosti Rolandova tragického konce. Raimund sesedl z koně. Lukas položil příteli ruku na rameno a odvedl ho pár kroků stranou, aby jejich rozhovor nikdo nemohl poslouchat. Na tomto místě je také nemohl vidět nikdo z Albrechtova tábora přestože byl na protějším kopci položený výše než hrad. Pro pozorovatele na hradním nádvoří to vypadalo, jako by Raimunda někdo zasáhl kladivem.

Zapotácel se, ale Lukas ho pořád držel za rameno a tiše k němu promlouval. Raimund, bledý jako stěna si rukou přejížděl po obličeji. „Tak proto poslal Albrecht mě,“ vypravil ze sebe a z očí se mu draly slzy. „Myslel jsem, že mě chce svést k tomu, abych přeběhl. Pak by si mohl přivlastnit mé panství… Mé koně už má… A zabili by Alžbětu! Alžběta! Jak jen jí to mám povědět? Zlomí jí to srdce…“

„Budiž ti útěchou, že dlouho netrpěl… A všechny jeho hříchy byly prominuty, dlí teď u našeho Vykupitele,“

pokoušel se ho těšit Lukas. Věděl však, že není nic, co by přítele uklidnilo.

Raimund si ještě několikrát přejel dlaní po tváři a přes oči a pokoušel se ovládnout. „Měl bych teď splnit svůj úkol… “ několikrát zamrkal, aby jasně viděl, předstoupil před Dietricha a poklekl na koleno.

„Vstaňte a doprovoďte mě do mé komory, abyste mi sdělil poselství,“ vyzval ho hrabě a přikázal, aby poslovi přinesli něco k pití. To, o čem teď budou jednat, není určeno pro uši kdekoho. Beztak už po hradě koluje víc než dost klevet.

„Dal bych všechno své stříbro za to, kdybych mohl vašeho syna přivést ze Svaté země živého,“ přiznal tiše Raimundovi a nebylo to řečeno do větru. „Byl to jeden z mých nej statečnějších mužů a často dával svůj život v sázku… Nakonec padl poslední den před Akkonem…“ Raimund chtěl něco odpovědět, ale měl sevřené hrdlo.

Byl vděčný za odklad, který mu poskytla cesta do paláce a po schodech nahoru. V komoře sebral všechny své síly a opakoval poselství. „Albrecht nabízí mužům, ženám a dětem na tomto hradě svobodný odchod beze zbraní, pokud mu Weißenfels předáte dnes do setmění.“

„Myslíte to, co z Weißenfelsu zbylo?“ zeptal se Dietrich s ledovým výrazem. „A co se stane, když bratrovi hrad dobrovolně nevydám? Tak snadno ho dobýt nedokáže a zima se blíží.“

„Máš pohrozit, že za pár dní přijde posila?“ zeptal se Lukas. Raimunda ani v nejmenším nepřekvapilo, že to přítel ví. Samozřejmě vyslali zvědy a Albrechtovi muži se vychloubají hodně nahlas. „Mám vám vyřídit, že nemáte vůbec žádnou naději,“ odpověděl zdrceně. „Buď se vzdáte hned a budete smět svobodně odejít, nebo budete pobiti. To jsou slova vašeho bratra.“

„Vycházím z předpokladu, že bratrova nabídka se nevztahuje na mě,“ poznamenal chladnokrevně Dietrich. „A že nenechá svobodně odejít ani mé lidi. Nikdy se nevyznačoval tím, že by držel slovo. Vraťte se do tábora Raimunde, a vyřiďte mu, že předkládám protinávrh. Vyzývám Albrechta k osobnímu souboji meči, hned tady před bránou. Vítěz bude pánem Weißenfelsu.“ Dietrichův nečekaný návrh okamžitě vyvolal pobouření mezi muži. Ale než někdo stačil nesouhlas vyjádřit, Dietrich panovačným pohybem ruky zarazil jakékoli námitky.

„Nemám v úmyslu se o tom dohadovat. Raimunde, předneste mému bratrovi tuto nabídku! Teď hned. Platí do příštího vyzvánění zvonů.“ Rytíř z Muldentalu vstal. „Nepřijme ji, Výsosti. Je si svou věcí příliš jistý opáčil už cestou ke dveřím.

66

„Ale já to aspoň musím zkusit, abych ušetřil soužení lidem, kteří jsou pod mou ochranou,“ trval na svém Dietrich. „Chcete-h mi prokázat osobní laskavost, přineste mi rychle odpověď. Tak rychle, jak jen budete moct.“

Až když se za Raimundem zavřely dveře, obrátil se Dietrich ke svým mužům „Teď můžete vznášet námitky.“

„V žádném případě to nemůžete riskovat!“ zvolal jako první Norbert. „Máte tak malou důvěru v mé bojové umění? Obáváte se, že bych mohl prohrát a vás tady pak všechny zabijí?“ zeptal se Dietrich s náznakem posměchu v hlase. „Obávám se, že by vás mohli vlákat do pasti a zabít,“ vysvětlil důrazně hubený velitel hradu.

„Sám jste připustil, že vašemu bratrovi nelze důvěřovat. Co by mu bránilo v tom, aby vás dal svými muži obklíčit a zapíchnout?“

„Navíc ztrácíte čas, Výsosti,“ nabádal správce. „Chcete-li sem s durynskou ozbrojenou pomocí dojet dřív, než dorazí posila z Míšně, musíte se neprodleně vydat na cestu. Co když markrabě přece jen přijme vaši výzvu?

Když nenastoupíte na souboj, obviní vás ze zbabělosti.“ „Proto jsem Raimunda žádal o co nejrychlejší doručení odpovědi,“ připomněl Dietrich. „Bude-li jeho bratr souhlasit, záležitost vyřídíme hned a jednou provždy a ušetříme životy mnoha lidí. Odmítne-li ho, okamžitě vyrazíme do Durynska jak jste naplánovali.“ „Nikdy nebude souhlasit se soubojem,“ ušklíbl se pohrdavě Thomas. „Proč by se měl vystavovat takovému nebezpečí?

Ví, kdo byl vaším učitelem a zná vaši šermířskou pověst.“ Mladý rytíř pozvedl ruce a zapřísahal svého velitele: „Neposkytujte mu příležitost k zákeřnosti!“

„Nebyl bych si tak jistý,“ promluvil Lukas k obecnému překvapení. „Samozřejmě se musíme obávat léčky a musíme se na ni připravit. Ale Albrecht není zbabělec. Naopak. Má sklon bezmezné se přeceňovat a považuje se za neomylného. Jistě by ho lákala představa odklidit vás z cesty hned na místě, navíc v souboji, který jste navrhl vy. Pokud se to nepodaří, má pořád ještě své pochopy. Naším úkolem pak bude držet je v patřičných mezích.“ Ze všech rytířů přítomných v komoře byl Lukas zřejmě jediný, kdo přesně pochopil, čeho se Dietrich odvažuje a proč to dělá. Albrecht se často rozhodoval podle okamžité nálady a vyhlídka že by ještě před polednem získal bratrův majetek a navždy odklidil nenáviděného mladšího sourozence z cesty, by pro něj mohla být dostatečným podnětem, aby nastoupil k souboji. Lukas klidně vstal. „Mohu vám posloužit k rozcvičení na rozehřátí?“ „To je nejlepší návrh, jaký jsem dneska ráno slyšel,“ odpověděl s úlevou Dietrich, jehož potěšilo, že mu Lukas důvěřuje a je stejného názoru jako on. Rovněž vstal a sáhl po meči. „Vy zatím vyhlížejte posla a připravte všechno k cestě do Eisenachu!“

Nebylo snadné najít místo pro cvičný boj. Komory byly příliš nízké, tam se muži nemohli rozmáchnout k hornímu seku. Nádvoří a hala byly přeplněné a také by tam vzbudili zbytečnou pozornost. Času však bylo málo, a tak Lukas rozhodl, že pošle pryč všechny lidi z haly. Nasadili si vycpávky a drátěné kukly a zaujali výchozí postoj. Měli na sobě gambesony a kroužkové košile, po krátké dohodě se vzdali štítů. Lukas přenechal Dietrichovi první sek. Byl velmi zvědavy, jak jeho bývalý chráněnec bojuje teď. Spolu s Christianem Dietrichovi poskytli nemilosrdný výcvik, mnohem tvrdší, než byla beztak přísná výuka panošů. Byla to pro něj nejjistější šance přežít.

Začal rychlý boj, jehož jednotlivosti by méně zkušený pozorovatel ani nepostřehl. Úspěch kolísal mezi oběma bojovníky. Jednou zdánlivě vyhrával jeden, pak druhý, ale každý z nich se dokázal z domněle bezvýchodné situace nějakou fintou dostat. „Christian by na vás byl hrdý,“ usmál se Lukas v přestávce, kterou si povolili.

„Přestože hrdost je hřích. Ale u všech svátých, pěkně se s vámi zapotím… Zkrátka stárnu.“ „To určitě ne, podle toho, jak jste rychlý,“ odporoval upřímně Dietrich. „Je mi ctí, že jsem byl Christianovým a vaším žákem.“

Pohlédl ke vchodu do haly. Uviděl Norbertova nejstaršího syna jak k nim spěchá. „Tak uvidíme, jestli bratr výzvu přijal.“ Spolu se rychle vydali k bráně, tentokrát bylo jasné, že posel nebude vpuštěn dovnitř. Krátkou odpověď, ano nebo ne, může zakřičet na hradby.

67

Albrechta bratrova nabídka zaskočila neméně než jeho rytíře. „Možná bych ji opravdu měl přijmout, ušetří nám čas a pozdější ospravedlňování,“ nadchl se po Raimundově stručné zprávě. Elmar zavrtěl hlavou. „Chce-li váš bratr souboj hned a na místě, pak za tím něco vězí. Proč nechce počkat do večera? Možná na hradě už nemají co žrát. Nebo z nějakého důvodu nedokáže udržet lidi uvnitř v klidu.. Truchses přimhouřil oči a zahleděl se na světlou skálu pod hradem. „Tam naproti je něco shnilého. Mohlo by být napínavé sledovat, jak se budou věci vyvíjet.“ „Moc rád bych mu usekl hlavu,“ poznamenal Albrecht a kolísal v rozhodování, zda výzvu přijmout nebo ne. Nebál se mladšího bratra. Ale včera v noci hodně pil a dneska ho bolela hlava. Chce snad Dietrich proto bojovat okamžitě? Albrecht nedůvěřivě pohlédl na Raimunda. ,Co všechno jste mu napovídal?“ zařval na něj. „Nic víc než to, co jste mi nařídil, to vám přísahám při všem, co je mi svaté! Pak mě hned poslali pryč.

Dražiníky vašeho bratra jeho návrh také překvapil a zjevně ho považovali za nebezpečný.“ Raimund se domníval, že tolik povědět může, aniž přátelům uškodí. Elmar kývl na maršála Geralda. „Jsem si jistý, že nám něco zamlčuje. Vymlaťte to z něj a pak ho spoutejte do řetězů!“

Gerald chytil rytíře za rameno a vystrčil ho ze stanu. Kývnutím přivolal dva muže. Se zrádcem si nebude Špinit ruce osobně. „Myslím, že tentokrát bych měl k bráně vyjet já,“ prohlásil Elmar a spokojeně si mnul ruce. „Bylo by směšné, kdybych přitom nezjistil ještě něco zajímavého.“ Rozkázal jednomu z panošů, aby mu okamžitě osedlal koně, uklonil se Albrechtovi a vyrazil. Před padacím mostem Elmar zaklonil hlavu tak, jak mu dovoloval okraj přilby, a zařval: „Tohle je vaše poslední šance: Vydejte hrad míšeňskému markraběti do západu slunce. Nebo na sebe naložíte vinu za prolitou krev nespočetných lidí.“

Většiny z nich nebude škoda zvlášť ne toho zloděje koní vedle tebe, pomyslel si truchses, který jasně rozeznal Thomase. Ale to nedopověděl, nechtěl protivníka dráždit, ale zastrašit. Využít jeho nejhlubší obavy a vyburcovat jeho svědomí. Protože Dietrich podle všeho, co o něm slyšel, svědomí jeste porad mel. „Proč markrabě odmítá rozhodující souboj?“ zavolal Norbert. Elmar se posměšně zachechtal. „Myslíte, že se bojí svého malého bratra? Věc je už dávno rozhodnutá. Měli byste okamžitě otevřít bránu a živí opustit hrad, dokud máte tu možnost. S každým dnem, který upijme, se podmínky kapitulace zhorší, a to výrazně.“

Bez dalšího slova se Dietrich otočil k Elmarovi zády a naznačil mužům, aby ho následovali. Dbali na to, aby nepřítel neuviděl Lukase. V těsném sledu sestupovali po schodech z obranné chodby. „Tím je rozhodnuto,“

prohlásil Dietrich. „Lukas a já okamžitě odjíždíme do Eisenachu. Ne, nikdo jiný,“ předešel okamžitě námitkám.

„Jen my dva. Budeme nenápadnější a rychlejší. Tady na hradě je zapotřebí každého bojovníka. Jen ať si bratr myslí, že tu sedím a čekám. Kdyby ještě jednou vyslal posla zdržujte ho a snažte se získat čas. Bude-li při nás stát Bůh a všechno poběží tak, jak bylo naplánováno, budu za šest dní zpátky. Pozorujte jih a čekejte, až dám ohňové znamení. Potom napadneme nepřátelský tábor ze dvou stran.“

Norbert a jeho synové souhlasně přikyvovali. „Tajná stezka je volná“ oznámil. „Půl tuctu mužů je připraveno vás při výjezdu doprovodit a chránit.“ Dietrich odmítl i to. „Musí stačit, když muži pojedou v určitém odstupu, aby případně zadrželi hlídky, než vyjedeme z vesnice.“ Potom se obrátil k Thomasovi. „Rozptýlení v nepřátelském táboře možná vůbec nepotřebujeme. Raději bych je ukolébal do pocitu klidu a jistoty. Ať si myslí, že tady vyděšeně dřepíme a nemůžeme se rozhodnout, co dál.“ „Tím zklamete dva mé krajany,“ poznamenal s politováním Thomas. „To také nevypadá jako útok, ale jako nešťastná úplně přirozená příhoda kterou bych jim ze srdce přál.“ „Tak povídejte,“ vyzval ho Dietrich, jenž Freiberčanům nechtěl zkazit radost. Tušil, kdo jsou ti dva krajané. A opravdu, na Lukasovo zavolání přispěchali Kuno a Bertram a nesli ranec pevně ovinutý šátkem.

„Včely, Výsosti,“ prozradil černovlasý Kuno s nepokrytým nadšením. Vyplížíme se ven, vylezeme na strom nedaleko tábora a hodíme tam roj. Budou mít pořádný vztek, myslím včely…“ „A chvíli jistě nebude mít nikdo příležitost vyhlížet a sledovat, jestli z hradu někdo nevyjíždí,“ ujišťoval Bertram. Dietrich si prohlížel oba freiberské mladíky, které znal dost dobře, aby věřil, že se z tohoto kousku dostanou se zdravou kůží.

68

„Dobře,“ souhlasil. „A kdyby se naskytla příležitost, podívejte se po Raimundovi z Muldentalu. Možná potřebuje pomoc.“ Úkoly byly rozděleny a důležité záležitosti projednané. Teď se počítal každý okamžik. Koně pro Dietricha a Lukase byly osedlané, jeden z mužů předvoje dal znamení, že stezka je volná.

„Držte tady postavení. Šest dní! Plně se na vás spoléhám,” kladl Dietrich na srdce Norbertovi a Thomasovi.

Přistoupila k nim Marta: pro každého jezdce zabalila balíček s proviantem na cestu a přidala k němu pás plátna aby se na něj uložili ke spaní, a několik drobností, které se jim budou hodit. Chtějí-li se vrátit včas, nebudou se zdržovat hledáním noclehů v hostincích. „Bůh vás ochraňuj,“ loučila se s nimi. „Kéž lantkrabě jedná rychle.“

Podlehla nepotlačitelnému návalu citu a objala Lukase. Věděla že od rytířovy manželky se očekává ovládání, když její muž odjíždí, zvlášť když se chystá válka. Ale tohle nikdy pořádně nedokázala.m Rychle se od něj odpoutala aby mu neudělala ostudu. Lukas se na ni povzbudivě usmál a podle toho úsměvu viděla že jen stěží potlačil žert a dává jí tak najevo, že by se s ní nejraději rozloučil důkladněji. To už ale udělali a nikomu jinému do toho nic není. Teď nebyla chvíle na žerty, toho si byl Lukas vědom. I pokud Hermann dodrží slovo a opravdu se dokážou za šest dní vrátit s dvěma stovkami durynských ozbrojenců dřív, než dorazí Albrechtova posila čeká je ještě boj muže proti muži, jehož výsledek je velmi nejistý. A pokud se nevrátí včas nebo přijedou bez pomoci, pak život všech lidí na hradě už nemá cenu ani co by se za nehet vešlo. „Buď silná… a měj oči dokořán,“ zašeptal jí do ucha když ji letmo na rozloučenou líbal na tvář. „Někde tady číhá zrádce… nejméně jeden. Vždycky a všude nějaký je.“ Marta přikývla a Lukas se obrátil k nevlastnímu synovi. „Dávej pozor na svou matku a sestru,“ kladl mu na srdce. „Plně se na tebe spoléhám.“

Thomase těšilo, že ho nevlastní otec bere tak vážně, a na rtech se mu dokonce objevil náznak úsměvu, což u něj po jeho návratu ještě nikdo neviděl. „Kéž při vás stojí Bůh,“ popřál Lukasovi a Dietrichovi. „Už se nemůžu dočkat, až tamhle tu pakáž poženeme,“ pohodil hlavou k nepřátelskému táboru.

Dietrich mlčel, když se jeho průvodce loučil s manželkou a nevlastním synem.Nenápadně se rozhlížel po Kláře, ale ta se nikde neukázala. Tady na veřejnosti před očima jejích rodičů a bratra by s ní beztak nemohl volně promluvit. Přesto by ji rád ještě jednou viděl, naposledy, než se jí bude muset zcela vzdát a vysvětlit jí své pohnutky.

Mnohohlasý pokřik z protějšího tábora prozradil, že Kuno a Bertram svou nálož rozzuřených včel umístili správně. Dietrich pohlédl na Lukase, ten přikývl a chopil se koňské uzdy. Musí vyrazit. Byť Dietricha srdce bolí, musí přijmout durynskou nabídku. Raimundův příjezd byl poslední kapkou v jeho rozhodování. Nikdy už před sebou nechce vidět zoufalého otce, jemuž sdělil zprávu o synově smrti.

69

Matka a dcera

Marta a Klára stály na konci hradeb a upíraly oči směrem, kde předpokládaly Dietricha a Lukase. Občas se některá z nich domnívala že zahlédla mezi větvemi koňskou srst nebo záblesk jílce, ale možná je jen klamala jejich představivost nebo naděje, že ještě jednou zahlédnou milovaného muže.n„Vrátí se?“ zeptala se Klára.

Marta věděla že dcera teď nechce slyšet jen pár slůvek útěchy, nýbrž to, v co opravdu věří, co vyciťuje a ví.

„Vrátí,“ odpověděla a sdílela Klářin žal. „Ale buď se Dietrich vrátí jako Juttin ženich s vojskem -nebo sám s Lukasem. Pak nás čeká beznadějná bitva, která skončí masakrem. Neměl jinou volbu, když na sebe nechtěl naložit vinu za další prolitou krev. Nesmíš mu to vyčítat.“ Marta si sedla na zem, pokrčila kolena a objala je pažemi. Klára překvapeně pohlédla na svou obvykle neklidnou matku.

Zranění byli ošetřeni, ráno se rozhodli, že mladému seržánovi ruku ponechají, o dění na hradě se zatím postarají muži a s nimi Gertruda která se už trochu uklidnila. Malá Anna spala pod ochranou pečlivé chůvy. Možná je nyní poslední příležitost promluvit si před nevyhnutelnou bitvou. Klára se tedy posadila vedle matky a čekala co jí Marta poví. Byla si jistá, že se to bude týkat Dietricha, a kolísala mezi přáním svěřit se jí a strachem, že by jí mohla její záměr důrazně vymlouvat. „Dietrich požádal Lukase o tvou ruku,“ začala sama Marta váhavě, jako kdyby četla dceřiny myšlenky. „K velkému Lukasovu úžasu a navzdory jeho námitkám.“ „Už jsem hraběti Dietrichovi řekla že je to nemožné a že se musí oženit s Juttou Durynskou,“ odsekla Klára.

„Vím,“ přikývla klidně Marta. „Nechce Juttu. Ale nakonec musel uznat, že nemůže dát v sázku život všech na hradě pro své osobní štěstí. Těžce bojoval sám se sebou. Myslím, že k jeho rozhodnutí přispělo setkání s Raimundem…“ „Brečela bych, když si vzpomenu na Rolanda“ zašeptala Klára a zaklonila hlavu, jako kdyby chtěla spočítat oblaka na nebi. Po chvíli mlčení se zeptala: „Vyprávěl ti Thomas, jak se to stalo? Co všechno protrpěli?“

„Tvůj bratr se velmi vynalézavě vyhýbá promluvit se mnou o té době. Ale samozřejmě to vím. Stačí mi, když se mu podívám do očí. Něco taky pověděl Dietrich Lukasovi.“ Klára polkla a zamyšleně se podívala matce do očí.

„Když se vrátili, Thomas a já jsme si povídali skoro celou noc. Válka mu zničila duši.“ „Ano, já vím,“ zašeptala Marta.

„Jak bychom ho mohly vyléčit?“ zeptala se Klára zoufale. Jestli ani matka nebude vědět nějakou radu, není pro Thomase záchrany. Pak zuřivě vyrazí na koni do další bitvy, bude zabíjet a zabíjet, nic přitom nepocítí, leda snad na okamžik opojení a potom hlubokou prázdnotu. „To dokáže jen čas, a láska. Dívka s čistým srdcem.

Ale musí být silná… a mít dostatečnou schopnost vcítění, aby nahlédla do jeho nitra vypátrala každé poranění a uzdravila je. Musí s ním jít do nejhlubších propastí, kde jeho duše bloudí, a vyvést ji odtamtud.“ „Takovou dívku tady nenajde,“ smutně poznamenala Klára. „Může to být jen někdo, kdo na vlastní kůži zažil už hodně zlého a nenechal se tím zlomit. Ale tady jsou jen hloupé mladé husy a pár vypočítavých vdov, kterým je jedno, jak to vypadá v jeho nitru, pro ně je jenom hrdina který se vrátil z daleké cesty, zpestření jejich dlouhé chvíle.“

Klára teď myslela nejen na svého bratra. Dietrich prožil stejné porážky a trpká zklamání, navíc se cítí vinen za smít svých mužů. V uších jí zněla jeho slova že ji potřebuje, aby mohl s tou vinou žít dál.

Osmiletá Jutta třebaže je prý na svůj věk velmi chytrá mu v tom opravdu pomoci nemůže. Klára na okamžik pocítila pokušení přiznat se matce, že je ochotna stát se Dietrichovou milenkou. Ale vlastně ani neví, jestli o to Dietrich vůbec stojí —jestli ji za těchto okolností bude chtít. Pravděpodobně mu to jeho čest nedovolí. Ale dokázala se jen smutně zeptat: „Otec by to pochopil, viď? Přece když požádal o tvou ruku, taky mu bylo lhostejné, že se vezmete navzdory stavovskému rozdílu…“

70

Martě přelétl po tváři stín žalu. „Ano, pochopil by to,“ souhlasila tiše. Přejela si rukou přes oči a teskně se usmála. „Byl ministerial a já obyčejná porodní bába. Ale když se o mě ucházel, žertoval, že byl právě prohlášen psancem a já jsem tedy na tom společensky lépe. Nebýt falešné obžaloby a vyhnání, pravděpodobně by se nikdy se mnou oženit nemohl.“ Ovládla se a tvářila se zase klidně. „Já bych s ním šla i do života psance na útěku. Ale musel vést dál svůj boj. Tak jsme zůstali. Aby ochránil lidi ve vesnici, vytáhl do boje na život a na smrt. Bez pomoci Lukase, Raimunda Kuna Bertrama a kovářů by to nedokázal. Když pak Oto v náhlém hnutí mysli a náladě jeho i mě povýšil do stavu svobodné šlechty, vyřešilo to stavovský problém, ale jen do určité míry. Vždyť jsi to sama zažila: My ženy si na tomto světě nemůžeme dovolit ani sebemenší odchylku od pravidel. Za žádnou cenu nesmíme být nápadné, nebo by to mohl být náš rozsudek smrti.“ Klára se proti své vůli zasmála.

„Neřekla bych, že bylo nenápadné vstát a před celým dvorem proklít míšeňského markraběte.“ Usmívala se i navzdory těžké chvíli, jakou prožívaly, a byla hrdá na to, čeho se matka odvážila. Vždyť Albrecht, jenž Kláře zavraždil otce a manžela se dodnes Martiny kletby bojí. „Když člověk opravdu miluje, je mu život toho druhého důležitější než vlastní,“ odpověděla matka. Tucet kroků od nich se s pokřikem vzneslo z hradeb hejno vran. Umrlčí ptáci, pomyslela si Klára a zachvěla se. Poslové špatných zpráv. Bylo to však pouze znamení, že Kuno a Bertram se vrátili po splnění úkolu. Několik ozbrojenců spěchalo, aby jim otevřelo tajnou branku.

„Ano, tvůj otec by to pochopil,“ opakovala Marta. „A já to chápu taky. Dietrich musí stejně jako tenkrát Christian táhnout do boje na život a na smrt. Ale nemá přitom možnost zvolit si tebe…“ Marta si narovnala závoj a čelenku a vstala. Klára rovněž. Chvíle důvěrného poklidu uplynula. Než zamířily zpátky ke svým povinnostem, Marta ještě dceru zadržela. „Nesmíš mít Lukasovi za zlé, že to nechápe. Tvůj otec pocházel z nejchudších poměrů, než se mu po obětavé otcově smrti dostalo rytířské výchovy. Nikdo se to nesměl dozvědět.

Proto měl na mnoho věcí jiný pohled. Lukas naopak pochází ze starobylého, urozeného šlechtického rodu a je veskrze příslušníkem svého stavu… vlastně našeho stavu. Dělá si o tebe starosti. Chce, abys byla ochraňovaná.

Přemýšlej, zda bys opravdu nedokázala být manželkou Norberta nebo jeho syna. Jsou to spolehliví muži.“

V žádném případě bych nemohla pomyslela si Klára aniž na sobě dala něco znát. Už jednou jsem se provdala z povinnosti. A teď, když je Dietrich zase tady, bych nedokázala sdílet postel s někým jiným. Kuno a Bertram kráčeli přímo k nim. „Byla to úžasná sranda“ hlásil Kuno s úsměvem. „Jen Škoda toho medu,“ doplnil Bertram.

„Ten si ti darebáci nezaslouží. Ale myslím, že na něj hned tak nebudou mít chuť.“ „Copak mi chcete povědět?“

zeptala se Marta která věděla, že se určitě nepřišli jen vychloubat.

„Pokud jsme mohli z dálky vidět, má váš přítel Raimund potíže,“ oznámil Kuno a rázem se tvářil velmi vážně.

„Jak velké?“ zeptala se starostlivě Marta. „Je v řetězech a mučením z něj chtějí dostat, zda nám prozradil něco, co nesmíme vědět, a zda jim zamlčuje něco, co by mohlo pomoct při dobývání hradu.“Klára polohlasně vykřikla.

„Kdo to z něj má vymlátit?“ zeptala se Marta. To byla důležitá otázka. Pokud nebyla ve hře osobní nenávist, rytíři v jednom táboře se k sobě tak nechovali. Na druhou stranu visela ve vzduchu otázka zrady. Jen pomyšlení, že Albrecht bude chtít získat co nejvíc informací, jí umožnilo potlačit strach, že Raimunda už popravili. „Než ho odvlekli do stanu, stačil jsem mu dát znamení,“ pokračoval Kuno. „Ale zavrtěl hlavou. Vy ho znáte lépe: Znamená to, že nic neprozradí? Nebo že nemáme nic podniknout?“ „Mají jako rukojmí jeho ženu,“ vysvětlovala zoufale Marta. „Proto nechce, abychom něco podnikli. Můžeme se jen modlit, aby vydržel… než Albrecht dospěje k přesvědčení, že se dozvěděl všechno, co potřeboval… nebo mu jeho rádci vysvětlí, že tak se svými lidmi nemůže zacházet.“ Nevyslovila to, co všichni věděli a na co právě mysleli: Raimund je statečný muž. Ale když si někdo dá záležet, lze mučením zlomit každého.

„Váš švagr maršál ho předal dvěma míšeňským rytířům,“ pokračoval Kuno. „Jednoho jsem poznal, byl to 71

Jakub, mladší bratr pana Lukase.“ To byla novinka při níž Martě přejel mráz po zádech. Jakub, Lukasův mladší bratr, od doby, kdy mu skončil čas panošství, měnil strany tak často, že by z toho člověk dostal závrať. Při jejich posledním setkání, když Lukas po útěku z vězení hledal Martu -dal Jakub bratrovi jednoznačně na srozuměnou, že by se oddaně postavil na Albrechtovu stranu, aby pro své syny zachoval dědictví. A třebaže Lukas neměl o svém nespolehlivém bratrovi valné mínění, měl rád jeho nejstaršího syna který se také jmenoval Jakub. Lukas měl nějaký čas synovce u sebe jako panoše a cvičil ho na rytíře, ale pak si ho jeho otec vzal zpátky, protože se domníval, že jako panoš u Giselberta nebo Geralda může mladík získat větší slávu než u strýce, jenž je u nového markraběte nenáviděn, přestože je výborný bojovník. Je možné, že mladý Jakub je také v nepřátelském táboře?

„Mladého Jakuba jsme mezi Albrechtovými lidmi neviděli,“ pokračoval Kuno, jako kdyby četl Martiny starosti.

„Ale jestli chcete, můžeme se tam ještě jednou vplížit, nejlépe v noci, jestli to tak dlouho počká. S trochou štěstí se nám podaří proniknout tam i podruhé.“ Marta se zamyslela potom zavrtěla hlavou. „Teď ne. Je mi to líto, ale Raimund zatím musí zůstat odkázán jenom sám na sebe. Vědomě se odvážil toho dobrodružného kousku, jinak by tu nebyl. Neznáme jeho plány a musíme věřit, že ví, co činí. Nepochybně tam má spojence. Vy dva jistě budete muset brzy zase naproti, abyste vyzvěděli plány těch chlapů na kopci. Ale to musí rozhodnout Norbert.

Nepokoušejte své štěstí přespříliš!“ Pohlédla na Kláru, protože se obávala že dcera by mohla vyslovit námitky a požadovat, aby na pomoc příteli něco podnikli. Klára však zřejmě pochopila že jsou nyní v tísni a nemůžou odtud pro Raimunda nic udělat.

Jako na potvrzení takových úvah se k nim z přední části hradu blížilo asi půl tuctu lidí, kteří zahrnovali obě ženy otázkami, úkoly a problémy, jež bylo nutno hned řešit: Ševcova žena začala náhle rodit a může si vykřičet duši z těla, pomocnice v pekárně si při vytahování chleba z pece popálila ruku, kuchař chce vědět, zda má dneska porazit vepře, a na nádvoří se perou nějaké ženské.Marta a Klára se pohledem dorozuměly. „Postarám se o tu rodičku a o děvče z pekárny,“ zvolala Klára a rozběhla se po své práci. „Vy dva se mnou pojďte k těm ženám, co se perou,“ vyzvala Marta freiberské mladíky a s pozvednutou sukní rychlým krokem zamířila na nádvoří. Chvilka klidu pominula. Teď musí hledět, aby obležení na hradě vydrželi, než přijde pomoc. Pokud vůbec dorazí.

72

Zajatec

Elmar podezíravě sledoval, jak jeho muži kolem sebe divoce mávají rukama, a tak zdivočelé včely ještě víc popouzejí k útokům.

Hlupáci!

Nevěřil na náhodu a už vůbec ne ve válce. Až tady bude trén a balisty, s radostí dá také vystřelit pár rojů do nepřátelského tábora. To je osvědčený způsob jak nepřítele zdeptat, překoná ho leda ještě řecký oheň, který bohužel dokážou vyrobit jen Byzantinci, a rozsekané mrtvoly rukojmích a zajatců. Těch budou mít v pravý čas dostatek. Truchses se rozhodl, že si včel nebude všímat a věnuje se daleko důležitější záležitosti. Pokynul na statného pacholka, aby ho následoval, porozhlédl se po maršálovi a s oběma zamířil do stanu, kam dal odvést zajatce.

Maršál Gerald už skoro všechny ozbrojence a pacholky, kteří nebyli zaměstnaní péčí o koně, přidělil na stavbu palisád. Rány seker se mísily do pokřiku mužů a sténání raněných, o něž se staral vyzáblý felčar. Jak asi tenhle hubeňour napraví zlomenou nohu, pomyslel si Elmar, ale tak moc ho to zase nezajímalo, pokud to nebude jeho noha. Rázně vešel do stanu a přehlédl dění. Na zemi se choulil Raimund z Muldentalu. Jeden z rytířů ho zrovna chytil za hnědé vlasy a zvedl mu hlavu, hned ji ale zase pustil na zem.

„Co jste se dozvěděli?“ zeptal se Elmar, aniž projevil větší zvědavost. Věděl, že Raimund je tvrdý chlap, ale za chvíli taky promluví. Znuděně poslouchal, co mu vyslýchající povídal, ale po několika slovech ho přerušil.

„Něco mi zamlčujete,“ pravil chladně a pohlédl zajatci do očí. „O čem jste to mluvil s velitelem Durynských, hned jak vás vpustili do hradu?“

Mají tam nahoře zvěda pomyslel si Raimund. Nebo se sem někdo vplížil a prozradil jim, co viděl. Ale ten dotyčný neví, že jsem mluvil s Lukasem. Považuje ho za durynského rytíře. Elmar možná ani netuší, že Lukas ještě žije… „Pověděl mi…,“ vypravil ze sebe namáhavě, „že můj syn je mrtvý.“ Bylo mu hodně proti mysli odhalit Elmarovi tuhle svou slabou stránku… ale on o tom jistě dávno věděl. Raimund u brodu také poznal Thomase a mazaný truchses si jistě dovede dát dohromady souvislosti.

„Váš syn? Ten zloděj koní, co pod ochranou noci utekl? Tak konečně ho dostihl spravedlivý osud. No povídejte mi, jak a kde se to stalo?“ Raimund vzdorovitě mlčel, protože nedokázal syna pomlouvat. Elmar pokynul jednomu z rytířů. Jakub zajatce nevelkou silou kopl do boku a ten zaúpěl kvůli Jakubovi hlasitěji, než musel.

Ale celé tělo ho bolelo a připadalo mu jako jediné velké zranění. „Očekávám od vás trochu větší nasazení!“

pokáral Elmar Lukasová mladšího bratra. „Zlomte mu ruku!“ Avšak Jakub učinil něco, s čím nikdo nepočítal.

„Nejsem katův pacholek!“ prohlásil a o krok ustoupil. Elmar si zkřížil paže na prsou a pohlédl na vzpurného muže jako na hmyz, který vzápětí rozšlápne.

„Chcete snad sdílet jeho osud s ním?“ zeptal se výhružně. „Když tak o tom uvažuju, při vašem původu si nemůžu být vaší loajalitou úplně jistý.“

Buď odporem proti tomu, jak se zacházelo s Raimundem, nebo strachem, že bude taky týrán v řetězech, se v Jakubovi náhle vzedmulo něco, o čem se domníval, že je dávno zapomenuto… náznak odboje zrozeného ze zoufalství. „Cožpak jsem vám po všechna ta léta věrně nesloužil?“ zařval na Elmara jenž tváří v tvář takové drzosti a prudkosti o maličký kousek couvl. „Nezřekl jsem se svého bratra dávno předtím, než na sebe přivolal váš hněv? A není snad můj bratr mrtvý, Bůh buď jeho duši milostiv? Co všechno musím ještě udělat, abyste mi konečně věřil?“

73

Elmar se opět ovládl a ledově pohlédl na vzpurného rytíře. „Nasaďte mu pouta!“ poručil pacholkovi a druhému rytíři. „A při sebemenším odporu mu okamžitě usekněte hlavu.“

Ta pohrůžka zapůsobila a Jakub uprostřed pohybu strnul. Dál se nebránil, ale klesl na kolena a strpěl, aby mu odebrali zbraň a svázali ruce za zády. Jeho nečekaný odpor se rázem zhroutil. Truchses přistoupil těsně k zajatci a shora na něj s převahou shlížel. „Abych vám molů důvěřovat, měl jste mi možná povědět, že tam nahoře se usídlilo plemeno vašeho bratra! Ne jeho vlastní, ale ten zloděj koní a ta děvka z Reinhardsbergu.“

Pozorně se zadíval na nechápavý výraz druhého vězně a uhodil ho do obličeje. Potom se bez dalšího slova obrátil a vyšel ze stanu. „Čtyři stráže sem!“ poručil. „Hlavou mi ručíte za to, že ani jeden z těch dvou neuteče.

Oba jsou zrádcovská pakáž!“ dodal ve špatné náladě. „Je to pravda? Opravdu jsou nahoře Klára a Thomas?“

zašeptal Jakub Raimundovi, stále ještě úplně vyvedený z míry.

„Jak…?“

„Jo. Ale teď drž hubu,“ vydechl Raimund. „Měl bych ocenit tvou slušnost točí mně, ale byl to ten nejhorší okamžik na to, hrát si najednou na hrdinu!“ Ani ho nenapadne, aby spoluvězni prozradil, že jeho bratr ještě žije a je i s Martou na hradě. Nechtělo se mu věřit, že Jakubova podpora přetrvá dnešní večer nebo i další Elmarovu návštěvu.

Bez nečekaného zásahu Lukasová bratra by využil nejbližší příležitosti, uprchl, okamžitě jel pro Alžbětu a společně by opustili zemi. Od chvíle, kdy věděl, že jeho syn je mrtvý, ho nic v Míšeňské marce nedrželo. Ale protože Jakub by se svého panství, vlastně Lukasová, ale to je jiný příběh, jistě dobrovolně nevzdal, tato možnost zatím odpadá. Jakub by za jeho útěk těžce pykal. Kromě toho musí vzít v úvahu, že celý předchozí výstup byl možná předem domluvený s Elmarem, aby od spolutrpitele vylákal nějaké neopatrné sdělení. Možná je k Jakubovi nespravedlivý, ale Lukasovu bratrovi už před hodně dlouhou dobou přestal důvěřovat.

Raimund vztekle napnul síly, ale nepodařilo se mu pouta uvolnit. Brzy položil hlavu na zem a oddal se svým bolestem, bodavé, palčivé bolesti těla a tupé bolesti, kterou mu v nitru způsobovalo pomyšlení, že jeho jediný syn je mrtvý.

74

Seznámení s nevěstou v Eisenachu

Dietrich a Lukas skutečně dokázali dojet do Eisenachu za soumraku druhého dne, protože cestou odpočívali jen když bylo potřeba napojit a nakrmit koně.

Z dálky viděli mohutný Wartburg tyčící se k nebi, korunu Durynska na vrcholu hory. Vyčerpaní koně pomalu stoupali klikatou pěšinou a Dietrich posměšně uvažoval o tom, že sotva vypadá jako stavovsky přiměřený ženich. Oblečení a holínky měl zaprášené, přijel v doprovodu jediného muže a s prázdnýma rukama místo s početnou družinou vznešených a cennými dary.

Ale ani nejdražší oblečení, stočlenný doprovod a truhly plné vzácných látek a šperků by lantkraběte nedokázaly oklamat a pochopil by, že jeho wettinský soused je v krajní nouzi a rychle potřebuje pomoc. Dietrich tedy ani nechtěl vyvolat jiné zdání než dojem muže v tísni, jenž hledá spojence. Naštěstí měl Lukas na Wartburgu takovou pověst, že dokázal, aby byl hrabě z Weißenfelsu ihned u knížete ohlášen jako návštěva. Za malou chvíli se komorník vrátil, hluboce se uklonil a provázel oba pozdní hosty do velkého sálu, kde Hermann se svými rytíři právě večeřel.

Dietrich viděl kus světa byl ve Svaté zemi, a třebaže pompéznost paláců a kostelů v byzantské říši a Outremeru převyšovala všechno, co lze vidět mezi Rýnem a Labem, zapůsobil na něj kamenný palác durynského lantkraběte. Leckterá královská fale ve srovnání s touto částí hradu vypadala téměř skromně. Hermannova matka byla sestra zemřelého císaře Friedricha Štaufského, lantkrabě byl vychován u dvora francouzského krále.

Přepychové rodové sídlo a složení i život dvora nenechávaly nikoho na pochybách, že zde sídlí nejmocnější kníže císařství. Jak bylo u Hermannova dvora zvykem, u stolu, kde jedli rytíři a jejich ženy, hrál potulný pěvec: Ludmillus, jehož znal i Dietrich. Na stolech bylo bohatě prostřeno, kolem pobíhali kuchtíci a děvečky, přinášeli další pokrmy a doplňovali prázdné džbány.

Navzdory’ ruchu u tabule se teď všechny pohledy soustředily ke dveřím, kde byl nahlas ohlášen hrabě z Weißenfelsu. Dietrich kráčel halou tak klidně, jak jen mu okolnosti dovolovaly. V rozporu s jeho očekáváním však Hermann nepočkal, až před ním poklekne, nýbrž vstal a vyšel mu tři kroky vstříc. „Drahý příteli a příbuzný, buďte vítán! Jistě jste po cestě unaven. Půjdeme do mé komnaty.“

Dal příkazy sklepmistrovi a kuchaři, aby jim tam přinesli víno a jídlo, a naznačil truchsesovi, že večeře neskončila, ale později se i s hostem k tabuli vrátí. Znamenalo to, že nikdo ze shromážděných nesmí bez dovolení sál opustit. Tak to bude chtít hned oznámit zasnoubení, odevzdaně prolétlo Dietrichovi hlavou.

Lukas, hladový a hlavně žíznivý po dlouhé cestě na koni, avšak zcela v myšlenkách s Dietrichem a Hermannem, se posadil vedle Burchharda ze Salzy, jednoho z nej obávanějších durynských rytířů, jehož syn Heřman přispěchal na pomoc Weißenfelsu. „Tak je tedy pravda že Míšeňský obléhá svého bratra sotva se vrátil ze Svaté země?“ zeptal se starý bojovník, otřel si pusu hřbetem ruky a sáhl po dalším kusu pečeně. „Je to politováníhodná ostuda, Salzo, ale máte pravdu. Před čtyřmi dny Albrecht se svým vojskem přepadl Weißenfels. Jeho první útok jsme odrazili, tak aspoň vypálil vesnice v okolí, a teď obléhá hrad,“ vyprávěl Lukas.

„Správně jste to pojmenoval,“ zaburácel Burchard. „Je to ostuda! Nejdřív se tenhle Albrecht postavil proti svému otci, teď proti bratrovi. Proti křížovému rytíři! Člověku, jenž s naším císařem Friedrichem, dej mu Pánbůh věčnou slávu, bojoval o Jeruzalém. To je urážka nás všech, každého bohabojného rytíře!“ „Tak už dejte osedlat koně,“ usmál se Lukas s úlevou. „Doufám, že váš kníže to uvidí stejně jako vy a podpoří Weißenfels.“

Dal by za to hodně, kdyby teď mohl slyšet, o čem Dietrich s lantkrabětem jednají.

75

Hermann Durynský Dietricha překvapil. V komnatě ho vyzval, aby usedl vedle něj na stejně honosně vyřezávané křeslo, na jakém seděl on. Potom kývl na svého šenka Rudolfa z V erguly, jenž přispěchal s bronzovou akvamanilou a nalil vodu Dietrichovi na ruce, aby se mohl po dlouhé cestě očistit a osvěžit. To byl obřad, který je vyhrazen jen vzácným hostům jako projev zvláštní úcty.

V žádném případě to nebyla samozřejmost. Přestože oba byli druhorození synové říšských knížat a mezi nimi byl věkový rozdíl jen několik let. Avšak Hermann po bratrově smrti pro sebe dokázal zajistit vládu v Durynsku, naopak Dietrich zůstal pouhým hrabětem z Weißenfelsu, a tím bude nadále pouze v případě, že zvítězí v ozbrojeném střetnutí s bratrovým vojskem. Sluhové pobíhali sem a tam, zapálili půl tuctu svíček a prostřeli na stůl vybrané pokrmy, Rudolf z Varguly nalil do pohárů vodu a víno. Za chvíli bylo všechno přichystáno a Hermann pohybem ruky poslal obsluhující pryč. Když osaměli, Dietrich chtěl vstát a pokleknout, jak se sluší na někoho, kdo žádá o pomoc, ale Hermann ho gestem zarazil.

„Mluvme spolu jasně,“ zahájil lantkrábě rozhovor. „Od Lukase z Freibergu víte, za jaké podmínky vás podpořím proti vašemu bratrovi. Mohu s vámi hned zítra ráno vyslat dostatečný počet ozbrojených mužů, abychom z Weißenfelsu vyhnali útočníka pokud to bude nutné, a podle všeho, co mi mí zvědové pověděli, to nutné zřejmě je.“

„Ano, k mému politování,“ přisvědčil Dietrich. Bylo samozřejmé, že Hermann si dá zjistit všechno, co se děje v bezprostředním sousedství jeho panství. Durynský lantkrábě má kolem sebe nejen dobré pěvce, ale i úspěšné zvědy. „Nemyslete si, že chci zneužít vaší tísně, abych se zbavil dcery, pro niž se nenašel žádný dobrovolný ženich,“ pokračoval Hermann se stopou hořkosti v hlase. „Moje Jutta by mohla být šilhavá a mít zaječí pysk, přesto by se vzhledem k jejímu dědictví našla spousta uchazečů o její ruku. Pravda není oslňující krasavice, ale je to velmi chytré dítě, jak hned poznáte. Považuji vás za muže, jenž dokáže ocenit přednosti chytré manželky.“

Mnohoznačně se usmál. „Na jednom dvorském sněmu jsem vedl mimořádně pozoruhodný rozhovor s vaší matkou, kněžnou Hedvikou. Ale nejprve si poslužte ze stolu, prosím vás. Jistě máte za sebou náročnou jízdu.

Okuste koroptev, je skvěle kořeněná.“ Dietrich si vzal kousek pečeně, aby hostitele neurazil, různé druhy pečené divočiny na míse byly opravdu výborné.

„Nemyslím, že byste svou dceru svěřil prvnímu, kdo by se objevil,“ odpověděl a upil vína. „Přemýšlím však, proč ji chcete zasnoubit už teď, a zda by opravdu jiní uchazeči nebyli důstojnější.“ „Není to nasnadě?“

povytáhl Hermann obočí. „Aha zapomněl jsem, že jste se právě vrátil z Outremeru… Nezažil jste, co se tady v té době dělo.“ Hermann se opřel v křesle, napil se z nádherně zdobeného cínového poháru a pokračoval s pohledem upřeným do Dietrichových očí.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil. Nový císař chce víc moci i země než už má. Zdráhal se předat mi Durynsko, když můj bratr zemřel při návratu ze Svaté země, chtěl si je přivlastnit jako říšské léno. Byl to tvrdý boj, než mi konečně přiřkl dědičný majetek mých otců. Vyhrál jsem ten spor jen díky spojencům, kteří se rovněž domnívají, že tenhle císař by nás postupně mohl zbavovat moci.“

Hermann si zředil víno trochou vody. „Tak teď mám Durynsko, ale žádného mužského dědice. Moje manželka, vdova po vašem strýci Heinrichovi z Wettinu, mi darovala dvě dcery, pak ji Pán k sobě povolal. Kdybych zemřel dřív, než se znovu ožením a zplodím syna, upřímně řečeno nepomýšlím na hledám nevěsty, císař by si Durynsko okamžitě přivlastnil. Proto nutně Potřebuju zetě. Takového zetě, jenž je schopen tuto zemi zachránit, kdyby se se mnou něco stalo.“

„Proč si myslíte, že já jsem ten pravý muž?“ podivil se Dietrich. „Mám jenom malé hrabství, které je právě teď pustošeno, a nejsem and tak zdatný bojovník, abych se dokázal prosadit proti svému bratrovi. Přicházím k vám jako prosebník, s prázdnýma rukama, nikoli jako člověk, který by mohl prosazovat vaše zájmy, když vy už 76

nebudete moci.“

„Ale ne, teď se podceňujete,“ namítl Hermann a lehce se naklonil dopředu. „Vy s sebou přinášíte na misku vah něco, co se dnes stalo vzácností: čestnost!“ „Nepomyslel bych si, že dnes je čestnost ještě žádoucí vlastností,“

trpce přiznal Dietrich a výsměšně dodal: „Není spíš na překážku v boji o moc?“ „Byl jste ve Svaté zemi a nevrátil jste se po císařově smrti, jak to udělala většina ostatních, ale setrval jste na své přísaze křížového rytíře,“ pokračoval klidně Hermann. „Kterou jsem nakonec nemohl dodržet, protože Jeruzalém je pro nás nedosažitelný stejně jako dřív,“ doplnil zklamaně hrabě.

„Ale to zavinily hádky mezi barony, mezi křesťanskými knížaty,“ odporoval lantkrabě. „Zažil jste, na co nakonec zemřel můj bratr a s ním mnoho upřímných duší. Nejste tím také znechucený? A také tím, co nyní prožíváte? Císařovou neslýchanou zradou Tusculla? Podle toho, jaký jsem si o vás utvořil názor, by mě velmi udivilo, kdyby vás to nechávalo chladným.“ „Třebaže se tím stavím proti císaři Bohem pomazanému -

souhlasím s vámi,“ přisvědčil bez váhání Dietrich.

„Tenhle císař je tak bezuzdný, že to otřásá základy naší říše,“ pokračoval tvrdě Hermann. „Jen se podívejte, co plánuje: Pliseňsko mu patří už na popud jeho otce, Durynsko si chtěl přivlastnit. A, to z vás rovněž činí mého důležitého spojence, dávno lačně pokukuje po Míšeňské marce. Váš bratr ke své velké nelibosti ještě dědice nezplodil.“ Hermann nyní ztišil sytý hlas a opět se lehce naklonil ke svému posluchači: „Císař ho dokonce možná navzdory veškerému právu nechá vést válku proti vám v naději, že byste v ní mohli oba zemřít. Pokud přežijete, myslíte, že vám císař přiřkne po smrti vašeho bratra marku? Ne, příteli, zabere ji pro sebe a vy proti tomu nedokážete nic udělat.“ Hermann se opřel v křesle a rozpřáhl paže. „Vidíte už, proč my dva jsme přirození spojenci? Hrozí nám stejný osud.“ „Ale teď jste právě přiznal, že proti tomu nedokážu nic udělat,“ opáčil Dietrich.

„To se teprve uvidí,“ usmál se tajuplně Hermann. „Jako můj zeť budete v lepší pozici. Budeme společně bojovat… a můžu vás ujistit, že po boku dnes uzavřeného durynsko-wettinského spojenectví budou stát ještě další významní muži.“ Tak se mi zdá, že tady se ani tak nedomlouvá zasnoubení, jako spíš spiknutí proti císaři, pomyslel si Dietrich. A já ani nemůžu prohlásit, že by mi to vadilo, pokud to celé nevyústí v plány císaře zavraždit. Ale to je nemyslitelné. Nebo není? „Vy a vaši spojenci se mnou můžete počítat, pokud by vám císař chtěl vzít zemi a titul,“ slíbil a doufal, že svou účast dostatečně vymezil. „Nemusíme své spojenectví pečetit svatbou.“

Hermannovi ztuhly rysy. „O tomto bodě se nebude jednat. Mí rytíři s vámi zítra potáhnou pouze v případě, když bude přinejmenším domluveno zasnoubení.“ „Jasnosti, mé srdce není volné.“ „Slíbil jste někomu manželství?“ „Ne. Ta žena odmítla ve prospěch vaší dcery.“

„Pak to tedy nehraje roli,“ povýšeně odbyl lantkrabě námitku. „Já se zatím spokojím se zasnoubením. Do svatby upijme ještě mnoho let a do té doby se dámy svého srdce jistě nasytíte.“ Dietrich jen s přemáháním spolkl pohrdavou poznámku. Koho miluje, do toho Hermannovi nic není, a kdyby to věděl, vyjádřil by se ještě opovržlivěji. Durynský lantkrabě sáhl po zvonku na stole a zazvonil. „Pošlete pro mou dceru Juttu,“ přikázal sluhovi, jenž se objevil ve dveřích. Muž přikývl a spěšně odešel.

„Musím na tom trvat,“ prohlásil Hermann ledově. „Ať si celý svět myslí, že využívám vaši nouzi, abych děvčeti zajistil dobrou budoucnost mimo klášterní zdi. Je to klam, něco jako neviditelný plášť pro naše protištaufské spojenectví. Doufám jen, že má nebohá dcera se nedoslechne nic z klevetů, že se jí chci zbavit z obav, že o ni nebude nikdo ze stavovsky vyšších kruhů stát.“

„Wettinové vždy věrně stáli při Štaufech a durynská lantkrabata taktéž,“ připomněl Dietrich. Nikdo z mužů se jídla už ani nedotkl; rozhovor připomínal tanec na provaze a vyžadoval veškerou jejich pozornost. „Štaufové, 77

Welfové, to jsou dva mlýnské kameny a Durynsko stojí přesně mezi nimi,“ tvrdě zhodnotil situaci Hermann.

„Po smrti Friedricha Štaufského se časy změnily. Chce-li nynější císař své věrné zbavit jejich moci a dědictví, nesmí se divit, když se proti němu pozvednou. Ale nedělejte si s tím starosti. Vaše loajalita neutrpí až tak dalece, že bychom plánovali vraždu císaře. Jenom chceme ochránit své majetky.“

Ozvalo se zaklepání. Hermann ještě Dietrichovi zašeptal: „Tak se tolik nemračte, uvidíte, že to je milé dítě.“

Pak zavolal svou starší dceru. Malá Jutta vešla do komnaty tak rychle, že zřejmě stála hned vedle dveří. Měla na sobě skvostné šaty z tmavomodré vlněné látky, kolem výstřihu a na širokých rukávech lemované tmavorudou stuhou, bohatě zdobené zlatým vyšíváním a drahokamy. Útlá dívčí postava vypadala jáko kdyby byla zavalená tmavými barvami, těžkou látkou a bohatými šperky. Ale držela se zpříma. Plavé vlasy měla rozpuštěné a sahaly jí až do pasu, na hlavě je přidržovala stříbrná tepaná čelenka posázená rudými kameny.

Účes měla tak dokonalý, že ji buď přede dveřmi komorná ještě rychle vlasy upravila, nebo skutečně byla jiná než ostatní osmileté děti, neskákala a neběhala. Nevypadala ani tak bezstarostně jako děti jejího věku, byla vážná, jako by se nikdy neusmála. Přestože bylo pozdě večer, měla v očích bdělý, bystrý pohled.

Půvabně se poklonila před otcem i před hostem, stále ještě bez jediného náznaku úsměvu. Protože otec od ní zřejmě očekával, že promluví, obrátila se na Dietricha. „Setkal jste se ve Svaté zemi s mým strýcem, hrabě?“

zeptala se zdvořile, ale s nepokrytou zvědavostí. „Ano, Výsosti. Navštívil jsem ho společně se švábským vévodou. Byl už těžce nemocný a hned poté se vydal na cestu domů. O několik dní později zemřel, k velké lítosti nás všech. Ve franckém vojsku byl velmi váženým mužem.“ „Kdo pak velel franckému vojsku, když strýc odcestoval?*

„Jindřich ze Champagne. Stal se pak jeruzalémským králem,“ vysvětloval Dietrich. „A viděl jste tam také anglického a francouzského krále?“ „Ano, Výsosti. Po smrti našeho císaře Friedricha a švábského vévody jsem se svými rytíři bojoval pod velením francouzského krále.“ Osmiletá dívka se mu zvědavě zadívala do obličeje; zdálo se, že se neodvažuje položit další otázku, ale odhodlala se, když ji k tomu Dietrich vlídně vyzval.

„Pěvci zpívají písně o tom, jak velký hrdina je Richard Lví srdce. Co si myslíte vy, kdo je lepší: francouzský, nebo anglický král?“ „Dítě, opravdu se nehodí na dívku, a už vůbec ne v tvém věku, aby celou dobu s hostem mluvila jenom o válce a ještě mu kladla tak choulostivé otázky,“ napomenul Hermann vlídně dceru. „Jen ji nechte,“ zastal se dívky Dietrich a povzbudivě se na Juttu usmál. „Hledá pravdu a může jí o tom vyprávět jen někdo, kdo tam byl. Tak tedy, mladá Výsosti, můj názor je takový: O Richardovi Lvím srdci se zpívá mnoho lichotivých písní, ale mají jen málo společného s tím, jaký ve skutečnosti je. A pokud jde o jeho rytířskost: nejenže neodpustitelnou urážkou způsobil odchod zbylých bojovníků pod velením Leopolda Rakouského, ale o několik dní později dal setnout hlavu skoro třem tisícům Saracénů, mezi nimiž bylo i hodně žen a dětí.“

„To je strašné!“ vykřikla Jutta. „Vidíte, otče, francouzský král je lepší!“ Hermann se s nuceným úsměvem a očima obrácenýma k nebi naklonil k Dietrichovi: „Tak to vidíte, osmiletá dívčina už chce mluvit do politiky.

Ale věřím, že jako syn Hedviky z Ballenstedtu se s tím dokážete vyrovnat.“ Teď se smál skoro prohnaně. „Mám ráda vaši matku, je to chytrá žena“ poznamenala Jutta. „Možná byste mě mohli poslat ke kněžně Hedvice, aby mě vychovávala?“ „Moje matka by se o vás nepochybně vzorně starala a velmi by ji těšilo mít vás u sebe,“

ujistil ji Dietrich. „Ale nevede tak velký a přepychový dvůr jako váš otec, nýbrž žije na malém vdovském hradě.“ A můj bratr ji dává přísně hlídat, jako kdyby byla ve vězení, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

„Později o tom můžeme přemýšlet, miláčku,“ odpověděl Hermann. „Chci tě s hrabětem z Weißenfelsu zasnoubit. Ty jsi hodné dítě a poslechneš. Věř mi, jsem si jistý, že ti jednou bude dobrým manželem.“ Jutta pohlédla na budoucího ženicha. „Když si to přejete, otče,“ pokrčila rameny. Pomyšlení na svatbu pro ni byla ještě vzdálená budoucnost. V této chvíli její pozornost přitahovalo spíš ovoce v medu vyložené na míse na stole. Otec si toho všiml a dovolil jí, aby si kousek vzala. „A teď jdi spát, moje hvězdičko!“ Jutta se opět 78

poklonila otci i jeho hostu a vzpřímeně vyšla z komnaty.

„Tak vidíte, je to chytré dítě,“ poznamenal Hermann, když se za ní zavřely dveře. Vstal, což Dietricha přinutilo rovněž vstát. „Teď v sále oznámíme radostnou zprávu o plánovaném zasnoubení,“ usmál se Hermann v dobré náladě. „A potom maršál všechno připraví, abyste mohli zítra brzy ráno vyrazit. Bude stačit dvě stě ozbrojenců na koních, abychom vašeho bratra zahnali na útěk?“ „Podaří-li se nám přijet dřív než posila kterou si Albrecht vyžádal z Míšně, pak ano,“ odpověděl Dietrich.

Těžce nesl, že se na zasnoubení s Juttou hleděo jako na součást obchodu. To si ta dívka nezasloužila. A Klára teprve ne.

Ale být nyní vtažen do spiknutí proti císaři je zase jiná záležitost. Vzepřít se mu je těžký hřích, který bude potrestán smrtí a zatracením, protože Heinricha na jeho místo dosadil Bůh. Ale možná je to stejně nevyhnutelné jako tohle zasnoubení, je to podmínka jak odvrátit ještě horší škody a mnoha lidem zachránit život.

Ostatně o císaři může přemýšlet, až vyžene svého bratra z Weißenfelsu. Pokud bitvu přežije.

79

Obležení

„Hlupáku! Jdi mi z cesty!“ řvala Gertrada a plnou silou bila původce svého okamžitého vzteku, asi osmileté dítě, nepochybně zaostalé, které v otrhaném oblečení a s nesrozumitelným blábolením bloudilo po hradě a rádo tahalo lidi za šosy, aby zachytilo úsměv, který s pokřivenými rysy obličeje šťastně opětovalo. Ale u správcovy manželky se potázalo se zlou. Vztekle mlátila chlapce, který se choulil a chránil si rukama hlavu. Nikdo se neodvážil zakročit, když Gertrada chytila klacek, aby mohla bít ještě bolestivěji. Jedna z žen nablízku s křikem běžela pro Martu. Ta však už křik uslyšela a razila si cestu mezi lidmi na nádvoří. „Přestaňte!“ zakřičela a postavila se mezi dítě a Gottfhedovu manželku. „Vždyť ho umlátíte k smrti!“

Náhle stál vedle ní Thomas, přestože měl ještě držet hlídku v obranné chodbě, tvrdým pohybem Gertradě vykroutil z ruky klacek a hodil ho jednomu z čeledínů, kteří se starali o oheň v pekárně. Gertrada ustoupila a ještě cukala paží. „Jděte!“ vztekle na ni zakřičela Marta. „Okamžitě jděte do kuchyně a starejte se o oběd pro stráže!“ Gertrada na ni okamžik upírala oči, pak uraženě pohodila hlavou a odcházela.

Marta se sklonila a přitáhla k sobě plačící dítě. „Už je to dobré,“ těšila je a hladila po hlavě porostlé strništěm vlasů. Nějaká dobrá duše ho oholila aby ho zbavila všudypřítomných vší. Rozhlédla se a přikázala ženě, která pro ni běžela: „Přines mu kousek chleba ano?“ Dotyčná se po chvilce vrátila z napůl vyhořelé pekárny. Marta chlapci podávala patku. „Vezmi si, to je pro tebe!“ Dítě uprostřed pláče umlklo, chňaplo po nečekaném daru a okamžitě se do něj zakouslo. Žvýkalo a po znetvořeném obličeji se rozšířil blažený výraz.

Marta vstala a byla ráda že událost skončila bez větších škod. Přejela dlaní po šatech v marném pokusu je uhladit a zamířila k věži. Musí si okamžitě promluvit s Norbertem, už je to nevyhnutelné. Marta někdy záviděla Kláře, přestože dcera sotva našla trochu času, aby si vůbec zdřímla. Předchozí noci pomohla mladé ševcově ženě při porodu prvního dítěte a při tolika uprchlících na hradě bylo pořád nutné zašívat nějaké rány, rozřezávat a ošetřovat hnisající, zanícená zranění a léčit všelijaké nemoci. Za svého pobytu na Weißenfelsu si Klára založila slušnou zásobu léčivých bylin a získala pověst léčitelky. Proto Marta jí a jejím pomocnicím s čistým svědomím přenechala péči o nemocné.

Sama měla plné ruce práce s rozdělováním zásob, starala se, aby všichni měli co jíst, dohlížela, aby byla nakrmena zvířata, a hlavně aby mezi obleženými nepropuklo zoufalství. To bylo nejtěžší ze všeho a mnohdy nevěděla, jak tomu má ještě zabránit. Velitel hradu stál s několika rytíři na věži a pozoroval ruch na sousedním kopci. Albrechtův „vzdorohrad“ sestával již z několika stanů, většího počtu plátěných přístřešků, pod nimiž rytíři jedli, a patřilo k němu i pár ohnišť. Polovinu tábora obklopovaly palisády. Kde ochranné stěny dosud chyběly, tam několik tuctů pacholků zaráželo do země otesané kůly z čerstvě poražených stromů, nebo na vhodných místech kopalo příkopy.

Největší účinek však mělo chladnokrevné opatření, které si markrabě vymyslel: Každé ráno poslal k hradbám posla, který hlasitě vyhlašoval, že za každý den, o který obléhaní odloží kapitulaci, dá kníže po dobytí hradu popravit dva tucty zajatců. Zabránit tomu by mohl jedině jeho bratr, kdyby se mu vzdal sám a beze zbraně.

Albrecht zřejmě nevěděl, že Dietrich opustil Weißenfels. To bylo jediné dobré na současné situaci. Nebylo však možné tuto výhrůžku utajit před obleženými.

Jen několik málo lidí bylo zasvěceno do Dietrichovy a Lukasovy durynské mise. Na Norbertův popud si hradní posádka i uprchlíci mysleli, že hrabě buď zasedá na válečné radě, nebo se modlí za šťastné ukončení války.

Mnozí si také šuškali, že nechce nikoho vidět, protože ze situace nenalézá východisko. Nebylo to právě dobré pro náladu na hradě, ale museli se s tím smířit. Dá-li Bůh, za tři dny, když se jim podaří zvrátit osud, nebude o 80

Dietrichově odvaze nikdo víc pochybovat. Veliteli však již pomalu docházely nápady, jak mezi uprchlíky udržet kázeň. Přemítal, jak dlouho potrvá, než se ozvou první hlasy, aby se Dietrich vzdal, nebo než zrádci vydají hrad nepříteli. Naštěstí mu byla Marta vydatnou pomocí. Dělala co bylo v jejích silách, ustrašené neustále něčím zaměstnávala dodávala jim odvahu, dbala aby všichni měli co jíst, avšak pivem šetřila.

Ze svého místa na stráži si Norbert všiml, že se na nádvoří něco děje, zase jednou, a teď ke svému úžasu viděl, že Lukasová manželka energicky kráčí k věži. Zřejmě to tedy bylo něco vážnějšího, jinak by za ním nešla sem. „Norberte, vím, že máte hodně práce, ale musím s vámi naléhavě mluvit,“ oslovila ho tiše, avšak důrazně, když vyšla nahoru. Hubený velitel na ni krátce pohlédl, dal znamení svým mužům a poodešel s Martou několik kroků stranou. „Pohovořte si s Gottfnedem! Pokud svou manželku nepřiměje, aby se ovládala musí se postarat, aby nevycházela ze své komory,“ požadovala Marta. „Prve div neutloukla k smrti dítě, toho malého zaostalého kluka. A to byl jen její nejnovější záchvat zuřivostí. Vyvolává v lidech paniku, to si nemůžeme dovolit.“

Norbert její požadavek vůbec nezpochybňoval. Dávno pochopil, že Gertruda v jejich situaci není žádnou pomocí, naopak na úsudky Lukasovy manželky se může spolehnout. V mnohém ohledu měl vždy, když ji viděl, pocit, že má před očima drobnější a vyzrálejší podobu Kláry. Někdy se dokonce přistihl při myšlence, zda by mu i Marta mohla být dobrou ženou. Když se ucházel o Kláru, bylo rozhodující jeho přání mladou ženu ochraňovat. Koneckonců byli oba ovdovělí a měli by opět uzavřít sňatek.

Marta ho naopak přitahovala a okouzlovala jinak než její dcera, jež jeho nabídku zdvořile odmítla. Byla křehká a drobná, nikdo by nevěřil, že už porodila děti, které jsou dospělé. A je nepochybně o dobrých patnáct let mladší než on. Přísně si připomněl, že Marta je Lukasová manželka. Na druhou stranu: Za tři dny bude svedena krvavá bitva o Weißenfels a v ní může padnout on, ale i Lukas.

Rychle a se stopou špatného svědomí tu myšlenku potlačil. Nepožádáš manželky bližního svého! Ale i bez ohledu na své sympatie musel dát v případě Gertrudy Martě zapravdu. Nálada se může každým okamžikem zvrátit a on má příliš málo bojovníků na to, aby si kázeň vynutil. Jestliže tady propukne panika, možná podnícená poblázněnou Gertrudou, bude všechno ztraceno.

„Okamžitě sem přiveď Gottfheda!“ rozkázal nejbližšímu muži, jenž se ihned rozběhl dolů. Potom se opět obrátil k Martě. „Máte pravdu. Děkuju vám, za tohle i za vaši pomoc.“ Marta lehce přikývla a scházela po schodech. Nenáviděla takové počínání, k jakému byla právě donucena. Nechtěla rozhodovat o jiných ani jim poroučet. Nikdy nechtěla mít nad nikým moc. Ale v průběhu let se naučila že někdy to jinak nejde. Člověk se nemůže brodit bahnem a neušpinit si nohy. Kde jsi, Lukasi? pomyslela si toužebně, jako kdyby ho mohla přivolat jen silou své myšlenky. Dodrží Hermann slovo?

81

Stará nepřátelství

Čtvrtého dne se k prozatímnímu vzdorohradu blížila skupina deseti jezdců. Muži cítili vůni čerstvě pokáceného dřeva, do níž se onoho vlhkého, chladného, podzimního dne mísil zápach příkopu pod latrínami. Vůdce skupiny cvalem projel kolem stráží, jež ho okamžitě poznaly a samozřejmě vpustily dovnitř. Seskočil z koně, obořil se na statného pacholka, který přijel s ním, aby se laskavě postaral o jeho vzácného koně, a zamířil přímo k největšímu stanu, před kterým vlál na stožáru míšeňský praporec.

Rutger předpokládal správně; jeho poručník, truchses, před ním zrovna udílel rozkazy. Svižně k němu vykročil.

„Otče! Doslechl jsem se ty skvělé novinky! Nechtěl jsem ztrácet čas a přijel jsem hned a ne až za dva dny s ostatními a trénem.“

Velmi spokojený Elmar Rutgera objal. „Přesně v to jsem doufal. A představ si, jak nám zazpíval jeden ptáček, na hradě je nejen ten christiansdorfský bastard, ale i ta děvka jeho sestra!“ „Reinhardova žena?“ otázal se překvapeně Rutger. No to je čím dál lepší. „Vdova po Reinhardovi,“ opravil ho poručník se zlým úšklebkem.

„A my na ně za dva dny zaútočíme? Toho se už nemůžu dočkat,“ netrpělivě se ujišťoval Rutger. Okamžitě si do všech podrobností představoval, jak se Kláře pomstí za všechna pokoření, která utrpěl od jejího manžela bratra i otce. Nejprve bude muset přihlížet, jak zabije jejího bratra pák ji dá za vlasy vláčet přes nádvoří, strhá jí šaty z těla a dá ji zbičovat, až bude kňučet a prosit o milost… a o to, aby mu směla být oddaně po vůli. A až ji pak někdy bude mít dost, přenechá ji svým ozbrojencům a bude se dívat, jak bídně chcípá.

„Pojď, jdeme ke knížeti,“ rozhodl Elmar a objal schovance kolem ramen. Albrecht seděl na posteli a buď byl ponořen do úvah, nebo se k smrti nudil. Elmar předpokládal to druhé, proto si byl jistý, že kníže uvítá Rutgerův předčasný příchod. Rutger před markrabětem spěšně poklekl na koleno. „Výsosti, naplňuje mě hrdostí a velkou radostí, že jste mi svěřil tento zvláštní úkol. Nemůžu se dočkat, až vám hodím k nohám zrádcovu hlavu!“

„Výborně, výborně,“ poznamenal chladně Albrecht a pohlédl na mladého, ctižádostivého rytíře.

„Ale prý jste dřív vy a ten Thomas byli v souboji mečem rovnocennými soupeři. Jste si jistý, že nad ním zvítězíte? Myslím, že můj věrný truchses by vás nerad ztratil.“ Rutgera takové pochybnosti netrápily. „Buďte bez starosti, Výsosti. Nebojím se toho bastarda. Zemře. Pak bude můj otec pomstěn.“

„Těší mě slyšet tvá slova,“ přikývl Albrecht, jenž velmi dobře znal historii nepřátelství mezi těmi dvěma rodinami. Nezajímalo ho, jestli si ten velkohubý zrzek přitom přijde na své. Chce, aby byl vyhlazen celý rod, jenž začal Christianem z Christiansdorfu a celý život mu byl trnem v oku. „Abychom si dobře rozuměli: pozítří, až dobudeme hrad, chci vidět toho zrádce mrtvého a jeho hlava bude viset nad hradní bránou!“ zostřil Albrecht svůj rozkaz. „To jistě bude, máte mé slovo,“ slíbil Rutger. Albrecht mu naznačil, aby vstal, ale mladý rytíř zaváhal. „Jasnosti, dovolíte mi ještě dvě prosby?“

„Hned dvě?“ Albrecht pobouřeně povytáhl obočí. „Ta jedna je vlastně jen návrh, Výsosti,“ opravil se rychle Rutger. „Rád bych vyjel k hradní bráně hned teď a střetl se tam se svým nepřítelem. Možná se dá vyprovokovat k okamžitému souboji. Pak bychom mohli jeho hlavu napíchnout na kopí ještě dneska aby měli havrani potravu.“

„Za předpokladu, že nad ním zvítězíte,“ zchladil jeho nadšení Albrecht, jemuž se vychloubání té horké hlavy nelíbilo. Ale dobře, uvidí se, jak věc dopadne. „A ta prosba?“ „Po dobytí hradu bych si přál Reinhardovu děvku jako svou kořist.“ Albrecht upřel oči na Rutgerův obličej a ani nehnul brvou. Bylo mu jasné, že tady jde o nějakou velmi osobní záležitost. Ale ten mládenec by neměl být tak nabubřelý a domýšlivý.

82

„Ukořistěné ženy jsou podle obecných zvyklostí majetkem všech,“ namítl chladně. „Jinak by se mí muži bouřili a já bych jim to ani nemohl mít za zlé.“

„Vzdám se jakéhokoli dalšího podílu na kořisti,“ ujišťová spěšně Rutger. „A přenechám ji ostatním mužům, až s ní budu hotov.“ Nedokázal potlačit sebevědomý úsměv. „Přesněji řečeno to, co z ní zbude, až s ní budu hotov.

Mám ještě nějaké otevřené účty s tím zrádcem Reinhardem, ty mi bude ona muset splatit.“

„Souhlasím,“ rozhodl se Albrecht, jenž věděl, že náladu mezi muži pozvedne nejen to, že zabijí pár sedláků, ale také možnost osobně se pomstít za všechny možné spory a urážky. Rutger chtěl vstát a odejít, Albrecht ho však ještě pohybem ruky zastavil. „Při té příležitosti zjistěte, jestli ještě žije ten její parchant. Jestli ano, tak zabijte i jeho! Tahle rodina by měla být vybita do posledního člena.“ „S radostí,“ ujistil ho Rutger a ve skvělé náladě s Elmarem vyšel ze stanu. „Jak vypadá situace tam naproti?“ zeptal se poručníka když vykročili ven. Truchses kývl na jednoho ozbrojence a rozkázal, aby synovi okamžitě přinesl pohár nejlepšího vína, pak několika větami shrnul, co věděl.

„Nemají skoro žádné zkušené bojovníky, nanejvýš tři tucty, k tomu pár lukostřelců a několik sedláckých motovidel, která moc k ničemu nejsou a v případě nutnosti utečou i před vlastním stínem. Pak je ale vevnitř několik set uprchlíků z okolních vesnic, které jsme vypálili, a ti všichni jsou k smrti vyděšení. Pravděpodobně mají už jen pár dní co žrát. Nejvíc nám však hraje na ruku jejich strach. Každý den posíláme k hradbám posla který hlasitě vyvolává, že za každý den, který se nevzdají, dáme po dobytí hradu popravit dva tucty zajatců -

libovolně vybraných z mužů, žen a dětí. To zapůsobí. Spíš dneska než zítra.“

„A hrabě Dietrich?“

„Ten mě opravdu překvapuje,“ přiznal Elmar. „Nevím, co si o tom mám myslet. První den ráno vyzval na souboj svého bratra což tady samozřejmě nikdo nebral vážně. Od té doby se neukázal. Pořád o tom přemýšlím.

Pochopil snad vskrytu, že nemá šanci, a chce jen oddalovat nevyhnutelné? Doufá, že nás zima přinutí ukončit obléhání? Nebo má za lubem něco, na co jsem ještě nepřišel?“

„Možná se teď dozvíme víc,“ prohlásil Rutger sebevědomě. „Už tam dneska ten posel byl?“ „Ano. A nedostal žádnou odpověď, jako vždycky. Ale ono je to nalomí.“ Rutger k sobě přivolal jednoho ze svých panošů a nařídil, aby mu pomohl obléknout drátěnou košili. Gambeson měl na sobě a do kroužkových nohavic rychle vklouzl. Vycpávky a drátěnou kuklu si ani nevzal, navzdory’ poručníkovým námitkám. „Ten bastard určitě stojí nahoře v obranné chodbě a zamračeně se na nás dívá. Chci, aby už z dálky viděl, kdo přijíždí. A nevěřím, že na mě dá střílet lukostřelci.“

Rutger se pohrdavě usmál. „Nebylo by to v jeho duchu. Nebylo by to rytířské. Vím, jak ho přiměju k tomu, aby mě chtěl zabít vlastní rukou. Buď vyjde před bránu, nebo ho zabiju za pár dní, až tady bude posila a my to hnízdo na skále vezmeme útokem. Bude mě hledat, za to ti ručím.“ „Tak dobře pořiď!“ přál mu Elmar. „Ta záležitost tady nás nejen těší, ale můžeme si tak získat nehynoucí zásluhy. Mám tě provázet?“ „Ne, pojedu sám,“ odmítl Rutger. „Je to věc mezi ním a mnou.“ Nepotřebuje, aby na něj někdo dával pozor. A o svůj triumf se nechce dělit ani se svým poručníkem. „Přijíždí osamocený jezdec!“ zvolal Konrád z Weißenfelsu z obranné chodby nad bránou. „Rytíř bez helmy a s vlasy rudými jako oheň…,“ dodal tišeji. „Přiveďte rychle někoho z Freiberských, za tím určitě vězí něco zvláštního.“

Kuno běžel nahoru jako první. Bertram kvůli starému zranění na noze zůstával trochu pozadu, třebaže se ze všech sil snažil, aby moc nekulhal. Jeho kamarád jen shlédl z věže a zhluboka se nadechl. „Zavolejte Thomase z Christiansdorfu,“ obrátil se ke Konrádovi. „Vsadím levé ucho, že tohle je osobní poselství pro něj. A nejlepší bude, když přivedete i jeho matku, aby se nenechal strhnout k nějakým hloupostem.“

„Můžeš mi to nějak odůvodnit?“ zeptal se přísně Norbert, jenž při zprávě o přijíždějícím rovněž spěchal na věž 83

a zaslechl poslední věty.

„Christian z Christiansdorfu zabil otce tady toho zrzka v souboji božího soudu,“ vysvětloval Kuno a ukázal na Rutgera, jenž byl už na polovinu dostřelu šípu. „Jeho otec Randolf naši vesnici několikrát krůtě přepadl a pokaždé za sebou nechal pár mrtvol. Nevinně zavražděných. Mezi nimi i mou matku. No a Randolf pomluvil Christiana u markraběte a navíc ho v kobce svého hradu málem umučil k smrti. Trvalo léta než se Christian konečně mohl pomstít. Mezi syny těch dvou panuje odjakživa stejné nepřátelství na život a na smrt. A ještě jedno byste měl vědět. Chlap, co sem tak drze přijíždí, je nejen schovanec Albrechtova truchsese. Prozradil Albrechtovi Klářina manžela a markrabě rytíři vlastní rukou srazil hlavu. Potom Rutger před celým dvorem porazil na zem paní Martu a osobněji hodil do žaláře.“

Norbert se snažil při těch zprávách nedat na sobě nic znát. Krátce se rozhlédl a uviděl, jak sem spěchá Marta.

Jen letmo pohlédla na jezdce blížícího se k bráně a už jen pro výraz, jaký jí přelétl po tváři, by byl Norbert ochoten toho chlapa okamžitě zabít, bez ohledu na to, zda přijíždí jako posel nebo ne.

„Opřete se o zeď,“ zašeptal, když si všiml, že se zapotácela, podepřel ji a přikázal jednomu z pacholků, aby paní přinesl vodu nebo trochu piva. „Zůstaňte tady schovaná za cimbuřím,“ nabádal ji. „Nesmí vás vidět.“

Marta přikývla. „Doufám, že jste schopna svého syna zadržet, aby neprovedl nějakou pošetilost.“ „To doufám taky,“ odpověděla ale neznělo to zvlášť přesvědčivě. „Hledám tady uprchlého zloděje koní jménem Thomas z Christiansdorfu!“ vykřikl Rutger, když dojel k příkopu, nad nímž byl vytažený padací most. „Je pravda že zalezl k vám?“

„Já vidím zbabělého pomlouvače, jenž zradil svého pána markraběte Otu, a tím si zakoupil své pasování na rytíře,“ zavolal Thomas dolů ve stejném tónu. Jen jeho hlas byl prosycený posměchem. „Pověz nám, Rutgere, smíš vlastně i přesto sedět s rytíři u jednoho stolu? A komu jsi ukradl koně, co na něm sedíš? Neměl bys raději jet na klidnějším mimochodníku? Nebo na mezku?“ Thomas si nevymýšlel, kůň jednoznačně pocházel z Raimundova chovu a Rutger za něj nepochybně nezaplatil nic.

„Chtěl jsem se jen na vlastní oči přesvědčit, že jsi v Outremeru nechcípnul jako všichni ostatní. Je to s podivem, ale má to tu výhodu, že tě můžu osobně utratit já!“ naparoval se Rutger. Thomas se hlasitě zasmál. „Přivedl sis proto s sebou dost svých velkých, silných přátel, aby tě podpořili? Měl by sis z panošských časů pamatovat, že nade mnou nemůžeš zvítězit.“ To nebyla tak úplně pravda, Rutger byl vynikající bojovník a při výcviku panošů byli považovaní za vyrovnané soupeře. Jeho slabou stránkou však bylo sebepřeceňování a pomstychtivost.

„Zbabělce! Vylez na čestný souboj!“ řval Rutger. „Nechci čekat ani o den déle, abych pomstil otce!“ „Odkdy ty bojuješ čestně? A kdes dneska sebral odvahu? No jistě, hubou jsi byl vždycky hrdina… “ Slovní potyčka zjevně obveselovala Weißenfelské, kteří ji sledovali. Rutgerovi to neušlo a vzteky zrudl. V jeho pomstychtivých představách, jež ho provázely cestou sem, vypadal rozhovor jinak. „Když si netroufáš sejít dolů, tak zkrátka zůstaň dřepět nahoře, až vás dostaneme všechny. Vím, že jste všichni strachy podělaní!“ řval. „Až projedeme touhle bránou, tak já si tě najdu. Tebe a…“ odmlčel se, aby vytáhl svůj největší trumf: „… tu děvku tvou sestru!“

Na weißenfelských hradbách rázem zavládlo mrtvé ticho, což Rutgera povzbudilo: „Chtěl jsem si s ní pohrát už před dvěma lety, ale to ji dal Reinhardsberský hlídat na každém kroku. Teď je mrtvý a s tvou useknutou hlavou v ručeji ukážu, co je to opravdový chlap!“ Všechny pohledy se soustředily na Thomase. Jak zareaguje na tak strašné nehoráznosti? „Ty kryso, tenkrát jsi ji nedostal, a kdyby ses o to teď pokusil, vlastnoručně ti uřízne koule, přestože dáma to dělá jen ve výjimečných případech.“ Thomas se na okamžik odmlčel, pak zjevně pobaveně dodal: „Myslím, že tohle by takový případ byl.“ Muži na věži i ženy, které poslouchaly na nádvoří, se nahlas rozesmáli.

„A než ti já useknu hlavu, tak na všech čtyřech paní z Reinhardsbergu poprosíš, aby ti prominula tyhle urážky.“

84

Ale to už neznělo výsměšně, nýbrž neúprosně. Rozzuřený Rutger, jehož nenapadla patřičná odpověď, chtěl otočit hřebce a odjet, ale Thomas ho ještě povolal zpátky. Nastoupí snad přece jen k souboji? Rutger v to doufal, aby nečekanou porážku ještě proměnil ve vítězství.

„Chlapče, když se na svém ukradeném koní vracíš k těm svým hnusným kumpánům, tak jim vyřiď, že něčemu špatně porozuměli,“ vykřikl Thomas a rozhlédl se kolem sebe. „My se tady nepoděláváme strachy, už vůbec ne kvůli několika ztroskotancům. Ale…“ Záměrně trochu protahoval poslední slova, pohlédl do Rutgerova vzteky zkřiveného obličeje a rychlým pohybem zvedl drátěnou košili a gambeson. „Ale chčiju na tebe, ty zkurvysynu a ostudo rytířského stavu!“ Světle žlutý pramínek, který se snesl z hradeb, vítr s trochu rozptýlil, ale ještě pořád dopadlo dost na zamýšlený cíl, na Rutgerovy vlasy a skrz drátěnou košili na gambeson. Kus oděvu sešitý z několika vrstev látky se prosákne a bude dlouho páchnout.

Za hurónského smíchu Weißenfelských Rutger zabodl ostruhy do boků nádherného koně, až zvířeti stékala po srsti krev, a vyrazil ke svému táboru. Thomas, už opět oblečený, se s hranou pokorou obrátil k lidem, kteří celý výjev sledovali. „To asi nebylo moc rytířské,“ ukázal na místo, které prve tak překvapivě odhalil. „Ale zato upřímné. Abych tak řekl, vycházelo to z mého nejhlubšího nitra.“ Znovu propukl smích vyvolaný dvojznačností, Thomas rozpřáhl paže jako kejklíř po produkci a dokonce se uklonil. „Z celého srdce!“ doplnila podsaditá žena a smíchy lapala po dechu. Thomas na ni pohlédl. „Ne, matičko, srdce v kalhotách ještě nemám.“

Hlučné veselí a potupný odchod míšeňského rytíře uvolnily napětí mezi přihlížejícími. Norbert hned přikázal rozdělovat chleba a pivo. Ale bylo to jen rozptýlení. S Thomasem se několika pohledy dorozuměli a nenápadně vyvedli Kuna Bertrama a Martu z rozveseleného davu. To, co se právě dozvěděli od Rutgera vyžadovalo, aby se okamžitě sešli, poradili a učinili několik rozhodnutí.

85

V nepřátelském táboře

Hluk, který stoupal z nádvoří a doléhal úzkým okénkem do Norbertovy komory, přítomným napovídal, že příhoda s Thomasovou pokořující odpovědí se venku rychle šíří a rozveseluje lidi. „Dobré vystoupení,“

pochválil ho Norbert, ale vážný výraz mu z tváře nezmizel. „Lidem dodává odvahy, když se můžou nepříteli vysmívat.“

„Bylo mi potěšením,“ lehce se usmál Thomas. Ale Martu oklamat nedokázal. Sklon k žertování, pohotovost ve slovních půtkách a jistá lehkomyslnost, které mu dřív byly vlastní a jež před chvilkou projevil, nyní byly jen předstírané. Pod maskou se skrývala zatrpklost, pochybnosti o sobě a nenávist. Bezpodmínečně si s ním musím promluvit, i kdybych ho měla k sobě do komory přitáhnout za vlasy, pomyslela si nikoli poprvé.

„Dobré vystoupení,“ opakoval Norbert. „Ten chlápek nám něco prozradil, zřejmě aniž chtěl. A to nás nutí k okamžitému jednání.“ Thomas vyslovil, co velitel hradu myslel: „Odkud ví, že je na hradě moje sestra? Ještě před několika dny na Weißenfelsu nikdo kromě vás nevěděl, kdo ve skutečnosti je. A když hrabě Dietrich po příjezdu veřejně sdělil její jméno, nenaskytla se vlastně příležitost, jak by tato zpráva mohla proniknout do Míšně nebo Freibergu. Ledaže…“

„Ledaže se někdo nepozorovaně vyplížil z hradu a prozradil jim to,“ doplnil Norbert větu. Celou dobu v sobě choval podobné podezření, proto skupina lidí, které teď shromáždil u sebe v komoře, byla malá a neobvykle složená: jeho synové, Thomas, Marta a oba freiberští seržáni, kteří se už jednou vplížih do nepřátelského tábora. Blesklo mu hlavou, že by mohl povolat i Kláru, protože záležitost se jí velmi osobně týká. Ale bylo by velmi nápadné poslat pro ni do lazaretu, kde má plné ruce práce. „Musíme vaši sestru do všeho zasvětit a poskytnout jí zvláštní ochranu, až boj propukne,“ obrátil se k Thomasovi. Ještě než na to stačil odpovědět, Konrád prohlásil, že je ochoten tento úkol převzít.

„A teď bych rád věděl, která krysa se sem vetřela a donáší jim,“ vztekle pokračoval Norbert. „Kdo je ten zrádce a co všechno ti naproti o nás vědí!“ „S dovolením, pane,“ přihlásil se překvapivě o slovo Kuno. „Když se tu náhle objevil Rutger, pak máme zcela určitě v jeho blízkosti svého tajného spojence.“

Pobaveně pohlédl na Martu a Thomase. „Petr je jeho hlavní pacholek od koní,“ vysvětloval Norbertovi.

„Považuje ho za poslušného sluhu. Ale věřte mi, pane, ve srovnání s ním jsme Bertram a já neviňátka jako čerství novorozenci. Když to musí být, tak vám Petr ukradne polštář pod hlavou, aniž to zpozorujete. Vsadím se, že dávno natahuje uši, možná plánuje vysvobození Raimunda z Muldentalu a přemýšlí, jak k nám dostat pár zajímavých novinek.“ „Je ten zrzoun opravdu takový hlupák?“ zeptal se pochybovačně velitel hradu. „Nerad podceňuji nepřítele.“

„Hloupý určitě není,“ ozvala se Marta dřív, než stačil Thomas promluvit. „Je mazaný, zlý a zákeřný a navzdory výsměšné synově poznámce je to protivník, jehož je nutné brát vážně, a to v každém ohledu. Má na rukou krev a způsobil velké trápení lidem, jichž si vážím. Vím, že Bůh praví: Mně patří pomsta. Ale já ani moje dcera nebudeme klidně spát tak dlouho, dokud žije tenhle člověk a jeho poručník…“ S tak tvrdou odpovědí Norbert nepočítal. Pokoušel se proniknout Martin výraz, aniž by na ni upřeně civěl. Co se tam odehrálo ještě, kromě zrady Klářina manžela?

Rychle už pochopil, že v drobné, křehké ženě vězí mnohem víc, než by se na první pohled zdálo. Zvládala obtížnou situaci tak dobře, že lépe si to nedovedl představit. Ale že požaduje smrt dvou rytířů vážených rodů…

Sotva by jím otřáslo víc, kdyby mu někdo prozradil, že žádá i smrt míšeňského markraběte.

86

„Ten Petr vyrůstal jako dětský zlodějíček, dokud se ho můj tehdejší manžel neujal,“ vysvětlovala Marta už klidněji. „Je všemi mastmi mazaný a zcela spolehlivě stojí na naší straně. Měli bychom jeho šikovnosti využít.“

„Tak to musíme ještě jednou do jejich tábora někoho propašovat,“ pokýval hlavou Norbert. „Abychom zjistili, co všechno vědí a kdo je zrádce.“ „Jedno mi připadá divné,“ zamyšleně pohlédl Konrád na Martu. „Vědí, že je tady Thomas a jeho sestra zřejmě však nic netuší o vás a vašem manželovi.“ „Já jsem se u brodu dal otevřeně poznat,“ namítl Thomas. „Proto sem poslali Raimunda. Ale nikdo z Míšeňských kromě něj neviděl mého nevlastního otce ani matku. A Raimund by je nikdy neprozradil, ani na mučidlech.“ „Takže zrádce nezná vaše jména?“ předpokládal Konrád. „Tak odtud musel zmizet dřív, než se rozneslo, kdo jste.“

„Celé dny přemýšlím, kdo chybí. Ale při tolika lidech je nemožné zachovat si přehled,“ přiznal Norbert nespokojený sám se sebou. „Jedno mě však znepokojuje ještě víc: Vědí markrabě a jeho lidé, že hrabě Dietrich je pryč? Nebo si myslí, že tady prostě čekáme a doufáme, že odtáhnou?“ „Když dovolíte, Bertram a já se ještě jednou vplížíme do tábora a zjistíme to,“ navrhl Kuno. „Ty ano, ale tvůj přítel s chromou nohou ne,“ rozhodl velitel. „Celá věc musí být provedena opatrně a rychle. Kdyby vás odhalili, počítá se každý okamžik.“ „Půjdu s ním,“ přihlásil se Thomas.

Norbert okamžitě zamítl i tuhle možnost. „Vás tady potřebuju naléhavěji. Druhý muž musí být někdo odtud, aby poznal zrádce.“ Thomas nerad souhlasil. Velmi toužil po tom, hned a na místě podniknout něco proti Albrechtovi a Elmarovým lidem. „Chci vaše slovo: Pokud dojde na boj muže proti muži, pak mi přenecháte Rutgera“ žádal velitele. „Nikdo z vašich lidí ho nesmí zabít. Je to můj velmi osobní úkol.“

Norbert povytáhl obočí, avšak neřekl nic a souhlasně přikývl. Byl zvědav, zda se jednoho dne dozví, co všechno se v Míšeňské marce událo. Krátce poté se Kuno a Norbertův syn Konrád spouštěli po provaze při zadní zdi hradu. Obstarali si několik věcí, jaké nosí Albrechtovi jízdní pacholci, a k opasku připevnili dýky, k nimž mohli pohodlně a bleskurychle sáhnout. Konrád si svázal vlasy a skryl je pod kuklu. Vlasy na ramena smějí nosit jen rytíři.

Ke svému překvapení se oba dobře doplňovali. Konrád znal okolí do všech podrobností, Kuno naopak z poslední výzvědné výpravy věděl, ve kterém stanuje vězněn Raimund, pokud ještě žije, nebo nebyl převezen na jiné místo. Kuno se nejprve rozhlížel po Petrovi, jenž jako Rutgerův podkoní bude nejspíš někde na pastvině, nebo bude sedět před jeho stanem a čistit postroje. Freiberčan považoval za nepravděpodobné, že Rutgerův osobní podkoní by byl přidělen na stavbu opevnění a nebyl k službám pánovi. Petr byl opravdu na pastvině a hřebelcoval vzácného hřebce, na němž jezdil Rutger. Tucet kroků od něj uviděl Konrád na kůlu nabodnutou mužskou hlavu. Teď věděl, kdo byl zrádce.

„Nádherný kůň,“ poznamenal jeden z ozbrojenců, kteří se blížili k pacholkovi Elmarova schovance. „Je trochu divoký,“ odpověděl Petr a nedal na sobě znát, že ho příchod těch dvou poněkud překvapil. „Bylo by potřeba aby se zase proběhl.“

Kdyby někdo nezasvěcený poslouchal rozhovor, podivil by se, vždyť ryzák s jezdcem se vrátili teprve před chvílí. Kuno však narážce okamžitě porozuměl. „Nevíš, kde je jeho majitel? Máme mu něco vyřídit.“ Petr podle tónu hlasu pochopil, že majitelem není míněn Rutger. Klidně se rozhlédl kolem. „Teď s ním mluvit nemůžete,“

odpověděl nahlas, protože kolem zrovna procházeli dva stájoví pacholci a stěžovali si na vlhké, chladné počasí, které jednomu z nich způsobuje loupání v kloubech a nátku. Domněle náhodní známí se za nimi dívali, dokud nebyli v dostatečné vzdálenosti.

Petr dál hřebelcoval koně a šeptal: „Raimund je ve čtvrtém stanu zprava. Vevnitř jsou dvě hlídky. Těch není škoda. Společnost mu dělá spoutaný Lukasův bratr. Ale pozor, bude lepší, když vás neuvidí. Pozítří přitáhne padesát mužů posily s obléhacími stroji. Doufám, že máte dobrý plán.“ Zakřenil se: „Jinak bychom museli 87

nějaký vymyslet spolu. Měl bych pár nápadů…“

Raimund upadl do stavu polodřímoty, pokud mu to bolesti a nepohodlná poloha v poutech umožnily. Tupá rána a bolestivě znějící zasténání ho vytrhly z otupělosti. Ještě než stačil otočit hlavu na stranu, někdo mu přeřezával pouta a v příštím okamžiku ke svému úžasu uviděl Kunův důvěrně známý obličej.

„Jestli chcete utéct, dřív než zítra ráno vás pravděpodobně nikdo postrádat nebude,“ zašeptal Kuno. „Pokud tu musíte zůstat, tak se aspoň napijte tady toho. Srdečně vás pozdravuje paní Marta. Prý by to mělo zmírnit většinu vašich bolestí. Raimund vděčně přijal a pil ostře vonící elixír. Viděl, jak vzadu ve stanu leží jeden přes druhého oba strážní, zřejmě mrtví. Jakub rovněž ležel na zemi, ještě spoutaný, a nehýbal se. „Je jenom v bezvědomí,“ odpověděl Kuno na nevyslovenou otázku. „Nevěděli jsme, zda mu můžeme důvěřovat.“

„Nejspíš ne. Svažte ho ještě trochu důkladněji a dejte mu roubík, pak se může vymlouvat, až ho najdou samotného s mrtvými. Další dva strážní prve už odešli. Nejraději bych se k vám přidal hned, ale musím nejdřív domů, abych odvedl do bezpečí manželku. Pak se vrátím a pomůžu vám.“ Rozhodl se tak ještě když ležel spoutaný. Jeho syn je mrtvý, pro koho by měl uchovávat dědictví? „Měli bychom pro vás rychlého hřebce,“

zašklebil se spokojeně Kuno. „Myslím, že ho znáte, ryzák s malou lysinou. Přivlastnil si ho Rutger, ale myslím, že to věrné zvíře raději chce ke svému pravému pánu.“ „Když pojedu na něm, nikdo mě nedohoní,“

zaradoval se Raimund. „Brzy nastane noc, většina chlapů sedí kolem ohňů a popíjí,“ promluvil mladý muž v Kunově doprovodu. Raimund měl pocit, že ho viděl na hradě v Lukasově blízkosti. „Příležitost k útěku je příznivá. Ale ještě předtím nám povězte, co se tady ví o dění na hradě?“ „Přísahám, že jsem neprozradil nic, co už si sami nedali dohromady. Hned první den zajali nějakého chlapa, který vůbec nechtěl přestat mluvit.“ „Teď už nepoví nic,“ poznamenal zachmuřeně Konrád. „Vědí, jak to u vás vypadá a na jak dlouho vydrží zásoby;*

sděloval Raimund. „Netuší však, co máte v úmyslu, ani proč se neukazuje hrabě Dietrich. Plně spoléhají na svou početní převahu. Za dva dny přijde posila, potom vyrazí do velkého útoku.“

Konrád spolkl další poznámku a opatrně pozvedl zadní stanový dílec, aby se podíval, zda je vzduch čistý. Aniž je někdo ve tmě zpozoroval, vylezli ze stanu. Petr dokonce k místu, kde byl ryzák přivázaný, položil dobré sedlo. Podle uměleckého pobití Raimund poznal, že patří Elmarovi. Neměl tušení, jak se mistrovi zlodějů podařilo vynést nepozorovaně sedlo z truchsesova stanu, a nedovedl si ani představit, jak se Petr vyvlékne z toho, že zmizel Rutgerův vzácný kůň. Znal však smělého mladého muže dost dobře, aby věřil, že si předem všechno připravil, aby od sebe přesvědčivě odvrátil podezření. Při tom pomyšlení se usmál, poprvé od chvíle, kdy měl jistotu, že jeho syn je mrtvý.

Kuno a Konrád krátce mezi šesti očima s Norbertem promluvili, jakmile přelezli zeď zpátky do hradu. Velitel poslal Kuna, aby se šel najíst a napít. Potom přikázal synovi a ještě dvěma rytířům, aby ho následovali. Rázně zamířil ke správcově komoře a bez zaklepání vrazil dovnitř. Gottfned se leknutím otřásl, ale než ze sebe mohl cokoli vypravit, Norbert stál před ním.

„Kde je ten tvůj budižkničemu syn?“ zeptal se výhružně a nečekal na odpověď. Vyděšený správcův výraz mu jako odpověď stačil. Gertruda si zakryla pusu dlaní. „Do žaláře s ním! V řetězech!“ rozkázal rytířům. „A jeho žena nesmí opustit komoru.“ Na okamžik všichni v místnosti jako kdyby zkameněli. Pak se Norbert naklonil a chytil muže se šedivými vousy za výstřih bliautu. „Tvoje největší ostuda, ty zbabělce, není ta, že tvá vlastní krev, tvůj syn se odtud vykradl a zradil nás nepříteli. Ale to, žes to věděl a nic jsi nám neřekl!“ zařval. Pak starce pustil a lhostejně hleděl, jak padl na zem. „Tvé jediné štěstí je to, že nejdůležitější věci nevěděl a nemohl je prozradit. Jinak bychom mu jazyk nacpali do chřtánu, až by se udusil. Ale už se s ním nemusíme špinit.

Albrechtovi lidé mu zatnuli tipec.“ Nedbal na starcovo zasténání a Gertrudin výkřik, otočil se a vycházel ze dveří. „Odveďte ho, ať ho nemám na očích!“ rozkázal.

88

Před bitvou

Druhý den ráno byla Martina trpělivost vyčerpána. S planoucima očima se postavila před svého nejstaršího syna. „A teď se mi konečně přestaň vyhýbat a pojď se mnou do mé komory, ať se můžu podívat na tvé staré jizvy.“ Thomas hleděl na matku jako dítě přistižené při něčem nedovoleném.

„Na ty se už podívala Klára“ podnikl poslední pokus, který byl samozřejmě od počátku odsouzen k zániku.

Marta se ani nesnažila něco na to odpovědět. Ve tváři jí přečetl, že Klára měla plné ruce práce, že bylo bláhové doufat, že své matce unikne, a že tato chvíle by nastala mnohem dřív, kdyby na něj matka nebrala tolik ohledů.

Ale zítra se pravděpodobně bude bojovat o Weißenfels. V lepším případě dorazí Dietrich s durynskou pomocí a společně zaženou Albrechta na útěk; v horším případě přijede posila Míšeňským a oni zaútočí na hrad. Bude lepší před bitvou si vyjasnit vztahy nejen s Bohem, ale i se svými nejbližšími. „Už ti někdo řekl, že dovedeš na lidi podivně zapůsobit?“ mumlal a poslušně šel před ní k její komoře. „Ano. A představ si, že jednou mě kvůli tomu už chtěli utopit,“ odpověděla způsobem, který ho udivil. V této chvíli jako kdyby tím byla spíš pobavena než zděšena. Pak si uvědomil, že se vysmívá jemu. A nakonec mu prolétla hlavou myšlenka jaká síla se v ní musí skrývat, když dokáže o něčem tak strašném žertovat. Když však Marta v komůrce pro hosty poprvé uviděla jeho zjizvenou levou paži, se žertováním byl rázem konec. Kousla se do spodního rtu a naklonila se hluboko nad děsivé stopy, jež mu na paži zanechala otrava krve, nůž a kauterizační železo. Rychle zavrhl domněnku, že už nemá tak dobré oči jako dřív. Koutky úst jí podezřele cukaly, pak vzhlédla podívala se mu do očí a plakala. Jako léčitelka si dokázala podle jizev představit, co musel vytrpět.Přitáhl matku k sobě a objal ji, šeptal jí nějaká útěšná slova a otíral slzy z tváří…

Přestože mu bylo těžko u srdce, měl pocit, jako kdyby každým nadechnutím z něj část té tíže snímala. Konečně se Marta od syna odpoutala vysmrkala se, rukávem si přejela po tváři a z koše stojícího na jediné truhle v komoře vytáhla kelímek s mastí. „Ale ruku pořád mám,“ prolomil bolestné mlčení. „Nebýt Rolanda tak mi ji tenkrát u Konye ranhojič uřízl…“ S těmi slovy se vrátilo všechno, na co se po měsíce snažil zapomenout: bitevní opojení, proudy krve, zápach mrtvol, které se nepohřbené rozkládaly na slunci… Onen cizí svět, kam zřejmě přišli jen proto, aby zabíjeli a umírali. „Já vím,“ poznamenala k jeho překvapení.

Thomas se neptal odkud. Náhle jako kdyby slova byla uvězněná v jeho těle a nemohla ven. Jistě o tom mluvil Dietrich; matka a Lukas mu byli velmi blízcí. Možná leccos i viděla ve svých tajemných snech, o nichž nesměla povědět nikomu jen jeho otci, později Lukasovi a svým dětem. „Kostival,“ vysvětlila a nanášela mast na jizvu.

„Pomáhá i na stará zranění…“

V prvním okamžiku chtěl ruku stáhnout, ale nepustila ho. Brzy zavřel oči a nechal si všechno bez odporu líbit.

Dělalo mu to dobře… nejen rozdrcená a v sádle uvařená léčivá bylina ále i dotek matčiných prstů, které najednou jako kdyby do zjizvené paže zvolna vracely lehké brnění a život. Proč za ní nešel už dřív? „Zítra musíš mít ruku dobře pohyblivou,“ promluvila jako kdyby mu četla myšlenky. Promazala hlubokou jizvu, teprve pak ustala opřela se o stěnu a s přivřenýma očima pokračovala: „Někdy přemítám, zda po tom všem strašném, co jsme prožili… ještě někdy můžeme vést obyčejný život…“ Užasle na ni pohlédl. „Co tím myslíš…

obyčejný život?“ „Klidný. V míru a pokoji. Bohulibý,“ odpověděla tiše.

Bezmocně pokrčila rameny a pokračovala: „Zabíjel jsi. Jájsem někoho proklela. Oba jsme lidem přáli smrt za jejich hanebné činy. Neměli bychom pociťovat lítost, nebo aspoň špatné svědomí?“ Každému jinému by okamžitě odporoval s tím, že zkrátka úkolem rytíře je zabíjet nepřátele a koneckonců jako zbožný křesťan za každou kapku krve, kterou prolil, se byl vyzpovídat a dostal absoluci. Ale to není odpověď, kterou by matka 89

přijala.

Náhle si vzpomněl na Notkera malého mnicha mladého benediktýna s křivou tonzurou, jednoho ze svých druhů na křížové výpravě do svaté země. Chytrý Notker by možná znal odpověď. Co s ním asi je? Po dobytí Akkonu se nevrátil do vlasti, do svého domovského kláštera v Chemnitzu, ale zůstal ve Svaté zemi. Chtěl se dál starat o nemocné ve špitálu zřízeném pod plachtou. Jestlipak tam ještě je? A jestlipak je už v Akkonu zřízen opravdový špitál pro poutníky? Zcela neočekávaně Thomas pocítil chuť o tom mluvit.

„V Orientu mají velmi zvláštní léčebné metody,“ začal a slova se z něj jen řinula. „To bys jistě ráda viděla.

Léčitelů si tam velmi váží. Přestože se nemodlí, než začnou pracovat, což by tady samozřejmě nikdo neschvaloval. Také hned nepřijdou s pilou na kosti jako naši ranhojiči. Místnosti, kde leží nemocní, jsou světlé a vzdušné. Kladou velký důraz na čistotu a neustále nemocné krmí ovocem.“ Matka každé jeho slovo do sebe pojímala. Pokoušel se vzpomenout si na pachy léčivých nápojů a mastí, které dostával ve špitálu v Antiochii, když si křížoví rytíři mohli odpočinout po útrapách cesty napříč pouští a po bitvách, ale on ležel týdny v horečkách. Něco mu bylo povědomé, většina mu byla zcela cizí.

„Když horečka klesala často jsem na tebe vzpomínal,“ pokračoval a lehce se usmíval. „Jak by tě to všechno zajímalo. Ale nemohl jsem se nikoho zeptat, jak se ty byliny jmenují, protože nikdo nemluvil naším jazykem.“

Náhle vstal, ještě pořád jen v bruchách a nohavicích, protože zbroj a bliaut musel odložit, a otevíral jeden džbáneček v koši za druhým a přičichával k jejich obsahu. Ale ani jeden pach se nepodobal tomu, na co si pamatoval z Antiochie. „Mají tam zkrátka úplně jiné rostliny než my,“ povzdychl zklamaně. Teď se Marta usmála. „Lecjaké léčivé byliny z Orientu si člověk může za drahý peníz koupit u židovských obchodníků,“

prozradila mu. „Reinhard některá semínka daroval Kláře, když se o ni ucházel.“ Rázem byl světlý okamžik pryč.

Reinhard je mrtvý, židovští obchodníci ve Freibergu jsou pro ně oba nedosažitelní, protože se ani jeden nemůže v Míšeňské marce ukázat. A zítra je čeká bitva která si vyžádá bůhvíkolik mrtvých. Thomas sáhl po košili a bliautu, obojí si oblékl a objal matku. „Nedělej si starosti, ano?“ prosil ji. „Oba jsme dodnes přežili. Bůh nad námi bude držet ochrannou ruku i zítra.“ „Ano,“ přisvědčila tiše. „Teď jdi a zkus se trochu vyspat!“ V noci před bitvou se každý z těch, kteří věděli, co na ně čeká, snažil uzavřít mír s Bohem a uspořádat věci, jež mu ležely na srdci.

Norbert zašel za Klárou do lazaretu, odvedl ji na stranu a sdělil jí, že ji hledá Rutger, ale on se syny se postarají o zvláštní ochranu pro ní v případě, že hrad bude dobyt. Klára mu za péči poděkovala. Norbert, zmaten vlastními city, znovu uvažoval, kdo by pro něj byl lepší manželkou: zda tahle mladá žena, nebo její okouzlující, nestárnoucí matka.

O něco později přišel Konrád, opakoval jí zprávu a také jí nabídl svou ochranu. Chvíli chodil kolem horké kaše, nakonec si dodal odvahy a zeptal se, zda by přece jen nemohl doufat, že si Kláru jednoho dne vezme za ženu.

Zdvořile mu vysvětlila že stále ještě velmi truchlí po mrtvém manželovi a nedokázala by se provdat.

Upozornila ho, že hezká panna Sieglinda je do něj po uši zamilovaná a jistě by byla dobrou matkou jeho budoucích dětí. Mladý kovář Guntram vzpomínal na matku a na to, jak si otec asi doma sám se vším poradí.

Pak ulehl s myšlenkou, jak zápalné šípy, které vyrobil, zítra podpálí Albrechtovy palisády.

Kuno se modlil, aby se Johaně a jejich dětem vedlo dobře. Bertram šeptal modlitbu za spásu duše své zemřelé manželky Marie. Marta třídila léčiva a svinovala pruhy plátna. Po modlitbě za Christianovu spásu duše soustředila všechny myšlenky na Lukase, jenž je někde na cestě sem, možná vzdálen jen několik mil od ní.

Klára přemýšlela zda je Dietrich už zasnoubený s Juttou Durynskou, a přitom měnila obvaz zraněnému lukostřelci.

90

Potom vešel do lazaretu Thomas a rázně prohlásil, že sestra si musí odpočinout, kromě toho její malá dceruška pláče a volá mámu. To viděl, když nejprve hledal Kláru u ní v komoře a našel tam jen mladou děvečku, která Annu hlídala když její matka ošetřovala nemocné. Klára zavázala uzel na lněném obvazu přiloženém na ránu a bez odporu následovala bratra do své komory. Anna se z nějakého důvodu probudila a nebylo možné ji uklidnit.

Klára ji vzala na ruku, houpala ji a hladila a mladou chůvu poslala spát. Důvěrně známé, měkké matčino tělo, tichý hlas, kterým Klára tiše zpívala ukolébavku, maličkou rychle uklidnily. Záhy se jí zase zavíraly oči.

Thomas do sebe vstřebával pohled, jak se sestra mazlí se svým dítětem. To jsou matky, pomyslel si. Matky nás uklidňují, dodávají nám sílu a mír do duše. Nikdo jiný to nedokáže. Žádný meč. Žádné stříbro ani dobrota a moudrost vycházející ze srdce. Jeho matka z něj prve sňala neviditelné břemeno, pod kterým se téměř zhroutil.

A pohled na sestru s jejím spícím dítětem v náručí mu otevřel srdce, které původně chtěl opevnit pancířem.

Jen na tento okamžik. Na tuto noc. Než bude zítra ráno muset zase táhnout do bitvy a zabíjet. Aby matky a děti mohly přežít.

91

DRUHÝ DÍL

92

Maják

Dietrich a Lukas vedli durynské vojsko v čele s maršálem Jindřichem z Eckartsbergy po třech dnech rychlé jízdy k místu vzdálenému několik mil jižně od Weißenfelsu, kam z Albrechtova tábora na kopci nebylo vidět.

Tam už na nějak bylo domluveno, čekal Norbertův syn Konrad a vyprávěl jim, co všechno se událo od jejich tajného odjezdu: o opevněních, která dal míšeňský markrabě v posledních dnech postavit a která ještě nejsou dokončená, o pohrůžkách popravami a situaci na hradě, o zradě Gottfnedova syna. „Nemají tušení, že jste byl pryč, tím jsme si jistí,“ vzkazoval velitel hradu prostřednictvím svého prvorozeného. „Myslí si, že jste někam zalezl, protože si nevíte rady jak dál.“

Dietrich si vyměnil pohled s maršálem, jenž se spokojeně usmíval. Durynský velitel byl zkušený válečník, skoro stejně hubený jako Norbert, ale bylo mu přeš šedesát let. S bílými vlasy a hustým plnovousem se stále ještě dovedl rychle ohánět mečem a těšil se úctě mezi rytíři. „Tak to je musíme toho omylu zbavit,“ podotkl klidně. Na jeho rozkaz oddíly vybudovaly provizorní tábor na noc. Ani Durynští neměli doprovodné vozy a pěšáky, aby neztráceli čas, protože bezpodmínečně museli dojet k cíli dřív než posila z Míšně. Před zítřejším ranním útokem si muži a koně měli pokud možno odpočinout. „Ještě je tu něco, o čem bezpodmínečně musíte vědět,“ oslovil Komad Lukase. Pověděl mu o Rutgerově návštěvě, jeho výzvě Thomasovi a rytířově neobvyklé odpovědi, přitom se snažil skrýt svou osobní starost o Kláru.

Lukas v prvním okamžiku nevěděl, zda se má odpovědi nevlastního syna zasmát, nebo nad ní zavrtět hlavou. O

Thomasovi už v panošských letech starý zbrojmistr říkával, že si nenechá nic líbit. Když si Lukas ten výjev představil, nedokázal potlačit úsměv. Ovšem bylo mu jasné, že v nadcházejícím boji nemůže spustit Rutgera z očí.

Jezdci té noci nezapálili ohně, rozkaz vydali Dietrich a durynský maršál. Nikdo nemůže tušit, kam až nepřátelské hlídky proniknou, a oddíl nesmí vzbudit pozornost. Ohňové znamení má být zítra ráno znamením pro Weißenfelské, aby zároveň s Durynskými vyrazili do útoku vedeného ze dvou stran.

Dietrich byl toho večera neobvykle skoupý na slovo. Lukas přemýšlel, zda je to kvůli nadcházejícímu boji či nadcházející svatbě. Hermann zasnoubení oznámil hned po svém důvěrném rozhovoru s hostem a prohlásil, že považuje za samozřejmost spěchat na pomoc budoucímu zeti, křížovému rytíři, jenž byl navzdory všem dobrým zvykům napaden. Netrvalo dlouho a byl sestaven oddíl sestávající ze dvou stovek rytířů, seržánů a panošů.

Lukas v té době vedl velmi prudký, byť krátký rozhovor se svým nevlastním synem Danielem, jenž chtěl za každou cenu táhnout do boje. Druhému synovi Christiana a Marty bylo šestnáct let a byl panošem na Wartburgu. „Potřebuju, abys zůstal tady a staral se o své malé bratry, kdyby se něco stalo se mnou a matkou,“

vysvětlil důrazně mladíkovi. V Eisenachu žili ještě jeho tři synové v pážecím věku: Paul, Lukas mladší a Konrád, jeho nejmladší společné dítě s Martou, jemuž bylo teprve šest let. „Nezapomeň, že Albrecht chce vyhladit celou naši rodinu. A nejpozději v bitvě mu neujde, že navzdory všem tvrzením nejsem mrtvý. Takže bude hledat vás.“

Hlavní důvod, proč však nechtěl, aby se mladík zúčastnil bitvy, byl jiný a ten Danielovi neprozradí. Stejně jako Marta vycítil, že Thomas navzdory vtipným odpovědím Rutgerovi a své bojové zkušenosti není schopen vyjet do bitvy s rozvahou. Slepě se bude vrhat do největší vřavy, nebo tam, kam ho Rutger vláká. Lukas se vážně obával, že Thomas příští den nepřežije. Proto nechtěl i Martina druhorozeného syna vystavit nebezpečí, že bude v boji zabit. „Poučíme toho Míšeňského, co to znamená zaútočit na křížového rytíře,“ prohlašoval Jindřich z Eckartsbergy zachmuřeně ve chvíli, kdy se Lukas zabýval rodinnými starostmi. Dietrich s povděkem přikývl, 93

ale Lukas měl pocit, že hrabě z Weißenfelsu chce být dnešního večera raději sám se svými myšlenkami.

Proto jen poznamenal: „Bůh bude svou ochrannou ruku držet nad utiskovanými.“ Zadíval se za Dietrichem, jenž zmizel ve stanu, který pro něj byl postaven, zabalil se do pláště a ulehl před vchodem. Střežil Ottova mladšího syna už v době, kdy byl panošem u Christiana a nehodlal od svého zvyku ustoupit. Konrád si s ním rozdělil hlídku. Noc bude krátká a příští den přinese rozhodnutí.

Než Lukas usnul, táhlo mu hlavou, že by druhý den byl nejraději na několika místech naráz. Musí chránit hraběte Dietricha bdít nad Thomasem a velmi rád by měl v dosahu svého meče Elmara a Rutgera. A opět mu zněla v uších věta kterou Marta, ta mírná něžná mírumilovná žena, před časem k jeho velkému úžasu vyslovila: „Má-li být někdy v Míšeňské marce mír, nemají-li tisíce lidí padnout za oběť svévoli jednoho muže…

bude dříve nebo později někdo muset Albrechta zabít.“ Možná se mu to zítra podaří. Byl připraven to učinit.

Modlil se za to ke svátému Jiří, ochrannému patronu rytířů, dokud na nerovné, vlhkým listím pokryté lesní půdě neusnul. Pohodlí se dokázal vzdát a gambeson i silný, dobře zvalchovaný plášť ho chránily před vlhkem. Přesto byl Lukas ztuhlý zimou, když druhý den za úsvitu zazněl signál buzení. Muži si oblékli zbroj a společně poklekli, aby Boha poprosili o podporu na dnešní den. Potom byl rozdán chleba a rozlito pivo. Když sedlali koně, byl na Dietrichův rozkaz zapálen velký oheň jako signál pro posádku hradu.

Norbert z Weißenfelsu již večer vyhlížel, zda se nepřibližuje oddíl ozbrojenců, buď durynský z jihu, nebo posílení nepřátel z východu. Neviděl však nic zvláštního, a tak strážím ještě důrazně připomněl, aby bedlivě sledovaly okolí. Sám si musí dopřát trochu spánku, než zítra povede své muže do rozhodující bitvy. Již za úsvitu opět zaujal místo na věži a upřel oči směrem, odkud očekával signál. Den byl chladný a mlhavý, v tom ohledu to s nimi osud myslí dobře: Albrechtovi lidé, on ovšem také, uvidí přijíždějící vojsko teprve až bude v bezprostřední blízkosti. Oheň v dálce zřejmě nepříteli neunikne, ale s trochou štěstí ho bude považovat za požár nějaké chýše, nebo špatně založený milíř.

Norbert stál na věži, kde foukal ostrý podzimní vítr, a přestože měl na sobě gambeson, drátěnou košili a pancíř, byla mu zima. Vytrvale zíral na jih. No konečně! Nejprve měl pocit, že vidí oblaka kouře, ale záhy uviděl šlehat plameny. S úlevou běžel dolů po věžních schodech. Nedal bít na poplach, aby nepřátele na protějším kopci, jemuž Weißenfelští začali říkat Klemmberg čili hora nesnází, neupozornil, že se něco chystá.

Vydal povel osedlat koně. Páter jim požehnal a muži se vyhoupli na koňské hřbety. Norbert s sebou vzal pouze jezdce, mezi nimi i lukostřelce, jež se dovedli pevně držet v sedle a vezli s sebou zápalné šípy, které Guntram vyrobil. Střelci z kuší, pěšáci a někteří panoši zůstali na hradě. Jejich úkolem bylo hájit pevnost, pokud by se nepřítel pokoušel přelézt hradby. Kdo z mužů a mladíků uměl bojovat, zaujal místo v obranných chodbách.

Marta dala na Norbertův příkaz vařit vodu v několika kotlích, z nichž by se vroucí obsah vyléval na hlavy útočníků, pokud by se odvážili až pod hradby.

Velitel hradu dal znamení, aby se otevřela mříž v bráně a spustil padací most. Potom se pokřižoval, poprosil v duchu o pomoc svátého Jiřího a s pozvednutým mečem cvalem vyrazil vpřed, těsně za ním se hnali Thomas a Hugovi durynští bývalí křížoví rytíři, za nimi jeho syn Heinrich a další čtyři tucty jezdců. Jakmile vyjeli, hrad se za nimi opět uzavřel. Teď se musí probojovat skrz nepřátelské hlídky k místu pod kopcem, kde se mají spojit s Dietrichem a durynským vojskem.

V Albrechtově táboře se při čekání na posilu a trén šířila dlouhá chvíle. Pochopitelně ne mezi pacholky a seržány, ti byli plně zaměstnaní stavbou palisád, hloubením příkopů, péčí o koně a o zraněné. Od rytířů se však takové práce nemohly očekávat, a tak se jich zmocňovala nuda. Zvlášť Albrechta. Zpočátku ještě popíjel s Elmarem, aby si ukrátil čas čekání na posilu. Utápěl se přitom v pomstychtivých představách vztahujících se k bratru Dietrichovi a jeho stoupencům, ale i k astrologovi, jenž mu přece předpověděl rychlé a jasné vítězství.

94

Nepadlo ani slovo o tom, že tu bude celé dny tábořit na mokrém, mlhou zahaleném kopci a civět na nepřátele, kteří se nevzdali. Když mu hlava po velkém množství vypitého vína už druhý den třeštila tak, že se jen stěží zmohl na souvislou myšlenku, poslal jednoho ze svých rytířů do Merseburgu, aby přivezl pár hezčích děvek, které ho snad rozptýlí. Jeho rytíři zaháněli dlouhou chvíli hraním v kostky a vínem a projevovali netrpělivost a nelibost nad tím, že tu není ani příležitost drancovat, ani rozptýlení se ženskými.

Když se však čtvrtý den zjistilo, že Raimund z Muldentalu utekl a ve stanu, kde byl vězněn, leželi na zemi dva mrtví strážci, navíc zmizel Rutgerův vzácný hřebec a jako vrchol drzosti, i Elmarovo drahocenné sedlo, vydal truchses přísné rozkazy. Přikázal oběsit nepozorné stráže a od této chvíle rytíři nesměli pít víno ale jen řídké pivo, které ozbrojenci uloupili v okolních, dosud nevypálených vesnicích. Náladu mezi muži to rozhodně nepozvedlo. Nikdo se však neodvážil nahlas reptat. Kromě toho se blížil čas, kdy konečně dorazí posila a trén a bude možné zaútočit na hrad. Nadešel okamžik, kdy je potřeba brousit zbraně a uvažovat, jak to těm vzpurným Weißenfelským ukážou a jestlipak se na hradě najde pár hezkých ženských.

Ráno druhého dne Albrechta pronásledovaly zmatené, děsivé sny. Usnul až pozdě v noci, protože ho zaměstnávaly pomstychtivé plány, a teprve vypité těžké víno přivolalo spánek. Pronásledoval ho zkřivený otcův obličej ochromený mrtvicí a neúprosně obrácený k synovi, jenž se proti němu pozvedl. Otec na smrtelném loži nedokázal mluvit, avšak v Albrechtových snech ano. Z úst umírajícího vycházel jasný ženský hlas, který syna proklínal. Slovy té christiansdorfské čarodějnice, na která nedokáže zapomenout. Albrecht se s výkřikem posadil, dlaněmi si třel obličej a pokoušel setřást hrozivý obraz a hlas ze snu. Do stanu vběhly starostlivé osobní stráže a hned se rozhlížely po nepříteli. Albrecht je chtěl pohybem ruky vyhnat, ale viděl, že váhají. „Co je?“

obořil se na ně, sáhl po džbánu a rychle polykal ledové víno, aby se konečně úplně probudil. „Stráže uviděly na jihu oheň,“ hlásil poplašeně jeden z mužů. „Mohlo by to být leccos… V mlze nebylo možné nic jiného rozeznat.

Ale když už jste vzhůru, nechtěl byste se na to podívat osobně…“ Albrecht vstal a poručil, aby mu přehodili přes ramena těžký, kolový plášť se sponou lemovaný kožešinou. Že by jejich trén zapálil oheň? Ale ten přece přitáhne z východu a nikoli z jihu. Prokřehlý, ale již zcela bdělý markrabě vykročil ven. Také truchses a maršál byli vzhůru a upírali oči směrem, kde bylo v dálce možné zahlédnout plameny. Velká část krajiny kolem byla zahalená mlhou, dokonce i obrysy protějšího hradu byly stěží rozpoznatelné.

Elmar a Gerald pozdravili knížete jak se sluší a náleží jeho stavu a vzápětí se opět zadívali směrem k ohni.

Mlha nejen zakrývala výhled, ale pohlcovala i zvuky a propůjčovala výjevu strašidelnou náladu. Albrecht jen stěží potlačil přání pokřižovat se nebo vztyčit dva prsty pravé ruky jako znamení na obranu proti zlu. Ještě v něm živě přežívaly děsivé výjevy’ ze snu. „Mám vydat rozkaz, aby se muži ozbrojili?“ zeptal se Gerald. „Ano, okamžitě, s dovolením Vaší Milosti,“ odpověděl naléhavě a bez váhání místo markraběte Elmar. „Chystá se něco, co není jen tak samo sebou. Cítím to.“ Albrecht souhlasně přikývl a zíral dolů do kraje. Půjde-li vše podle plánu, bude dneska s lenošením rytířů beztak konec. Tak proč ztrácet čas? Gerald chtěl odejít, aby vydal rozkaz, ale Albrecht ho chytil za paži a ukazoval k bílé skále. „Tamhle!“ Několik tuctů jezdců pozoruhodně rychle vyrazilo z hradu, aniž je míšeňské hlídky zadržely. Zřejmě je buď porazili a podupali koňmi, nebo je jezdci rovnou zapíchli.

V příštím okamžiku se mlha rozptýlila a v rovině pod kopcem uviděli vojsko na koních, které však neneslo míšeňské erby a praporce, nýbrž durynského červenobíle pruhovaného lva na modrém pozadí. V čele vedle vlajkonoše jel jeho bratr, kterého poznal podle herky, na níž seděl. „Poplach!“ zařval Elmar. „Všichni do zbraně! Sedlejte koně!“ Ani Albrecht neztrácel čas úvahami, co se to tady děje, a jak je možné, že se Durynští staví proti němu. Rychle se vrátil do stanu, aby navlékl zbroj. Netrpělivě si dal podat meč a opásal se už za chůze. Jeho panoš čekal připravený s osedlaným běloušem a polekaně se na něj díval. Kníže se vyhoupl na koně a spolu s Elmarem a Geraldem vyjeli k jižní části palisád. Pokusí se bratr nejdřív vyjednávat, nebo hned zaútočí na tábor? Odtud shora viděl, jak se jezdci z hradu spojují s durynskými v jedno vojsko, jež je početně 95

mnohem větší než jeho oddíly. Ztratil mnoho mužů u brodu a z lidí, kteří měli zajišťovat cesty k weißenfelskěmu hradu, zřejmě není už nikdo schopen boje.

Tam dole je nejméně dvě stě padesát mužů, on jich tady má nanejvýš sto padesát. Pokud mu Bůh nebude milostiv a okamžitě mu nepošle posilu z Míšně, zbývají jen dvě možnosti: Buď se tu skryjí za palisádami a nechají Dietricha aby zaútočil proti táboru na kopci, což pro něj bude znamenat značné ztráty. Nebo vytáhnou do pole, do otevřeného boje muže proti muži. Podcenil svého bratra, a ten ho zkrátka zaskočil, nezalezl ustrašeně do své myší díry, ale přivedl posilu. „Mor a cholera na Hermanna Durynského!“ zařval vztekle Albrecht. Ale v jednom ohledu byl jeho ach tak ušlechtilý bratr předvídatelný: Nevyrazil se svými oddíly a nepřepadl tábor, což mohl snadno provést za úsvitu, když většina Albrechtových mužů ještě spala -ale zastavil vojsko na úpatí kopce a jen se čtyřmi muži vyjížděl po pěšině k táboru.

Tak tedy chce vyjednávat. „Mám dát lukostřelcům rozkaz, aby se připravili?“ zeptal se Elmar. Albrecht po krátkém zaváhání zavrtěl hlavou. Po bratrově levém boku poznal podle šedivého plnovousu a štíhlé postavy durynského maršála. Před tolika svědky by mu pokazilo pověst, kdyby dal střílet do vysoce postaveného ministeriala jenž přijíždí vyjednávat. O několik okamžiků později by své rozhodnutí nejraději vzal zpátky.

„Vidíte totéž co já?“ vypravil ze sebe nechápavě, protože po bratrově pravici poznal muže, o němž se domníval, že je dávno mrtvý a v nejhlubším chřtánu pekel. „Opravdu, to je Lukas z Freibergu!“ zvolal rozčileně Giselbert, šenk, jenž kvůli své tloušťce vždy potřeboval delší čas, aby si navlékl zbroj a vsedl na koně, a jak byl tlustý, tak byl nevraživý. „Vystoupil z pekelných ohňů, nebo má ten chlap devět životů jako kočka?“ „Já tomu hvězdopravci dám vytrhnout střeva a omotat mu je kolem krku!“ zuřil Albrecht k Elmarově velké spokojenosti.

„Vyhlaste mezi všemi: Kdo toho Freiberčana s konečnou platností pošle ke všem čertům, dostane za odměnu tolik stříbra kolik váží jeho hlava!“ Pětičlenná skupina se přiblížila natolik, aby mohla svou nabídku zavolat na muže za palisádami. „Jak vidíš, jsme v převaze,“ vykřikl Dietrich na bratra. Po levém boku měl Jindřicha z Eckartsbergy a Norberta z Weißenfelsu, po pravém jeli Lukas a Thomas.

„Nechám tebe a tvé muže odtáhnout, když na kříž odpřísáhneš, že už nikdy proti mně nepovedeš válku a uhradíš škody za vypálené vesnice!“ Albrecht ani na okamžik nepomyslel na to, že by se vzdal. „Možná ušetřím tu pakáž, která zalezla k tobě na hrad, když mi vydáš ty dva zrádce po svém boku,“ zněla vzteklá protinabídka.

„A k nim i tu čarodějnici, jestli ještě žije, a celé její ďábelské plemeno!“ „Jestli chceš, tak si pro ně pojď!“

zasmál se Dietrich. Z tónu byla patrná jistota že se to bratrovi nepodaří.

Vyjednávání tím skončilo. Hrabě a jeho doprovod otočili koně a vraceli se zpátky ke svému vojsku. Elmar ještě jednou pohlédl k východu, zda není posila v dohledu, avšak nic tomu nenasvědčovalo, přestože ranní mlha se již rozptýlila. „Počkáme, až zaútočí na kopec, nebo se vyřítíme dolů a rozprášíme je?“ zeptal se. Otázka byla v podstatě zbytečná. V jejich situaci měli jen malou možnost zvítězit a Albrecht se pro ni okamžitě rozhodl.

Palisády nebyly dost masivní, aby déle odolávaly náporu, a skalní plošina příliš malá pro boj jezdců na koních.

Přitom jezdec, jenž se v bitvě zastaví, je už téměř mrtvý.

Vyrazí tedy tryskem dolů a zabijí okamžitě každého, kdo se jim postaví do cesty. S trochou štěstí tak sníží protivníkovu početní převahu. Míšeňský markrabě dal nastoupit své muže do hustých řad a rozkázal otevřít dřevěnou bránu.

96

Rozhodnutí v nížině

O Albrechtovi z Wettinu se dalo povědět hodně špatného, ale určitě nebyl zbabělý v boji. Zvlášť když ho podněcovala a lákala naděje, že zvítězí nad bratrem. Vyrazil v čele svého oddílu, po jeho stranách Elmar, Gerald a tucet mužů jeho osobní stráže. S tasenými meči a po celé šíří cesty hnali koně proti nepřátelskému vojsku, které se nyní v nížině formovalo k bitvě: v široké frontě a několika řadách za sebou.

Koně na příkré cestě dolů běželi stále rychleji a plašili se, což při tak prudkém a semknutém útoku nebylo divné. Řítili se z Klemmbergn jako přírodní pohroma. Střet se skoro tajuplně klidnými obhájci Weißenfelsu bude pro velkou část čekajících znamenat smrt, neboje aspoň vyřadí z dalšího boje.

Avšak krátce před střetnutím se stalo něco nečekaného: Spojené durynské a weißenfelské oddíly se uprostřed rozdělily, bojovníci na koních uhnuli doprava nebo doleva a prudký nápor Míšeňských pokračoval do prázdna.

Jen jezdci na krajích byli okamžitě vtaženi do bojů. Ostatní cválali dál, aniž se dotkli jediného nepřítele, dokud své koně nezvládli, aby se mohli otočit.

Nezbyl jim však čas znovu se seřadit a postupovat proti nepříteli, protože ten se na ně hnal v uzavřené formaci.

Srážka ozbrojených houfů na koních zahájila krátký, avšak krvavý boj. Durynští a Weißenfelsští jezdci v jasné převaze a uspořádaných řadách hned v prvním náporu zabili nebo vyhodili ze sedel mnoho nepřátel. Dietrich vydal rozkaz, aby bylo zajato co nejvíc Albrechtových rytířů. Tvrdě se nyní bojovalo už jen o střed pole, kde se neúprosně bili znepřátelení wettinští bratři a jejich nejlepší rytíři. Zbytek míšeňského vojska byl natolik zdecimovaný, že několik ozbrojenců, kteří se ještě drželi v sedlech, hledalo spásu v útěku. Durynští seržáni sesedli z koní, odzbrojili a spoutali zbytek míšeňských rytířů, který zůstal naživu. Zajatci, jejichž počet a hodnota byly rozhodující pro stanovení kapitulačních podmínek a výše výkupného, byli v houfu odvedeni stranou, ale uprostřed bitevního pole se ještě zuřivě bojovalo. Albrecht byl pevně odhodlaný bratra zabít, a při té příležitosti i nenáviděného Lukase z Freibergu. Bez ohledu na zpečetěnou porážku svých oddílů a na muže, jež ho měli svým tělem ochraňovat, se pokoušel dostat do blízkosti těch dvou a zasáhnout je svým mečem.

Dietrich neuhnul; i on byl zřejmě ochoten záležitost vybojovat do konce. Ale Norbert z Weißenfelsu a Lukas z Freibergu ho bránili ze stran a Jindřich z Eckartsbergy velel durynským bojovníkům, kteří se bili s posledními nepřátelskými bojovníky. Poté co padli čtyři muži Albrechtovy osobní stráže a maršálův zraněný kůň upadl a pohřbil pod sebou svého pána Elmar rozhodl, že je nejvyšší čas k ústupu, bez ohledu na to, zda s tím Albrecht souhlasí nebo ne. Zařval něco na svého lenního pána což on v bitevním vřavě a pod přilbou nemohl nebo nechtěl slyšet, prudce gestikuloval a chytil uzdu Albrechtova bělouše.Teprve tak neobvyklý zásah vytrhl markraběte z bojového opojení. Rychlým pohledem zjistil, že bitva už končí a že ji prohrál. Většina jeho mužů ležela na zemi mrtvá nebo těžce raněná, ostatní seděli jako dobře hlídaní zajatci ve skupině opodál. Jen na několika místech se ještě vedly ojedinělé souboje muže proti muži, nebo drobnější šarvátky.

Albrecht nebyl zbabělec, ale nebyl ani žádný blázen nebo sebevrah. Protože stále ještě nebylo vidět přijíždějící posily a trén, nebylo možné osud tady a dnes zvrátit. Durynští mu důkladně zkřížili plány, za to lantkrabě Hermann dříve či později pocítí Albrechtovu pomstu. Teď však musí hledět, aby si zachránili život. „Do Burgwerbenu!“ zařval na Elmara. Budou muset přejít brod. Ale hrad vzdálený jen dvě míle na sever od bitevního pole stál na kopci při silnice do Merseburgu a patřil jeho strýci, saskému vévodovi Bemhardu z Ascherslebenu. Kdysi ho podporoval v jeho vzpouře proti otci. Třebaže se Askánec nebude chtít vměšovat do boje znepřátelených bratří, jeho správce nemůže Albrechtovi odmítnout útočiště. Zvlášť když vztahy mezi Askánskými a Durynskými jsou napjaté, což se nyní Albrechtovi bude hodit.

97

Lukas a Norbert z Weißenfelsu se dorozuměli pohledem a několika výmluvnými gesty, že Albrechta a několik jeho průvodců nebudou pronásledovat. Ať uprchne a později si vyslechne jejich kapitulační podmínky. I pro rytíře tak bezohledného jako Albrecht z Wettinu by bylo nemyslitelné, aby po prohrané bitvě nevykoupil své rytíře. Dietrichovi ani tolik nezáleželo na výši výkupného, třebaže bude peníze potřebovat na vybudování vypálených vesnic, ale kladl důraz na slavnostní a před významnými svědky složenou přísahu o zachování budoucího míru.

Lukas seskočil ze sedla aby se podíval, co je s Albrechtovým maršálem, jehož zraněný kůň se válel na zemi a už se nikdy nepostaví. Gerald, jeho znepřátelený švagr, popolezl kousek z dosahu zvířete, ale i on byl zraněný.

Lukas mu chtěl pomoci nikoli kvůli rodinným svazkům, ale měl v úmyslu poslat maršála s Dietrichovými požadavky do Burgwerbenu, pokud toho bude Gerald vzhledem ke svému zdravotnímu stavu schopen.

„Vzdávám se ti na milost,“ vyslovil v bolestech bratr Lukasovy zemřelé manželky obvyklou větu, kterou se poražení vydávali do rukou vítězů. Vytáhl z pouzdra u pasu dýku a podával ji Lukasovi. „Meč jsem ztratil při pádu.“

Lukas přivolal dva durynské seržány a rozkázal jim, aby zraněného nepřátelského maršála opatrně dopravili ke skupině ostatních zajatců, dalšímu nařídil, aby hledal jeho meč. Neušli ještě ani pět kroků, když z hradu na bílé skále zazněl signál na poplach: tři dlouhé, hluboké tóny, bylo to domluvené znamení, že se blíží míšeňská posila a trén. Jindřich z Eckartsbergy okamžitě zavelel mužům, aby znovu vsedli na koně, a připojila se k nim i polovina weißenfelských rytířů a seržánů. V takové přesile jim nově příchozí nezpůsobí žádné těžkosti, navíc jistě nepočítají s tím, že najednou, uprostřed pochodu, se střetnou s nepřítelem a budou muset bojovat. Také Lukas se vyhoupl do sedla aby zůstal v Dietrichově blízkosti. Náhle však spatřil výjev, při němž mu ztuhla krev v žilách. Thomas, jenž celou dobu bojoval v jeho a Dietrichově blízkosti a útočil na nepřátele jako zběsilý, opustil skupinu a pronásledoval jednoho jezdce, jenž se na něj každou chvíli otáčel a něco křičel, zjevně se mu posmíval a vyzýval ho. Lukas nezapochyboval o tom, že je to Rutger. A zcela jistě neusiluje o čestný souboj -

tohle je past!

Rychle se ujistil, že hrabě Dietrich je chráněn dostatečným počtem spolehlivých bojovníků, pak nasadil ryzákovi ostruhy a s nevybíravými slovy na rtech cválal za Thomasem. Marta by mu nikdy neodpustila kdyby se jejímu synovi něco stalo a on se aspoň nepokusil něco proti tomu podniknout. Lukasová domněnka byla správná. Z ničeho nic se objevili další tři rytíři a Thomas byl náhle obklopen čtyřmi nepřáteli.

Šikovným výpadem na stranu je oklamal a prvního z nich prudkým pohybem meče sklátil ze sedla. Avšak jeho osud by byl zpečetěný, kdyby se v příštím okamžiku neobjevil Lukas a jediným sekem nesrazil hlavu dalšímu útočníkovi. To však třetímu míšeňskému rytíři dalo příležitost, aby zabodl meč do Lukasových zad. Lukase rána vyřadila z boje a zhroutil se na koňském hřbetě.

Rutger se s jásotem obrátil na svého úhlavního nepřítele Thomase, jenž právě se zuřivým výkřikem probodl hrdlo útočníkovi na Lukase. Zbýval už jen Rutger a Thomas. Elmarův schovanec však viděl, jak se blíží další dva rytíři, aby podpořili Thomase. Okamžitě se rozhodl, že bude lepší odložit své rozhodnutí a rovněž hledat spásu v útěku. Zabodl ostruhy do boků svého hřebce a uháněl za Albrechtem a poručníkem do hradu. „Neutíkej, zbabělce!“ řval rozzuřený Thomas a mával zkrvaveným mečem, který zdědil po otci.

Navzdory vroucímu přání nepronásledoval nepřítele. Teď potřebuje jeho pomoc Lukas, a to je hlavní. Jestli ovšem vůbec ještě žije? Thomas se sevřeným žaludkem seskočil ze sedla a chytil za uzdu koně svého nevlastního otce. Lukas bezvládně ležel na koňské šíji, paže mu bezvládně visely, meč mu dávno vyklouzl z ruky. Thomas rychle zvedl cennou zbraň a pokusil se pod drátěnou kuklou zraněného nahmatat puls. Teď už tu byli i oba durynští jezdci, bývalí křížoví rytíři, kteří s Lukasem přijeli z Eisenachu a Thomas je znal od Akkonu.

98

„Pomozte mi snést ho z koně,“ požádal. Opatrně pozvedli omdlelého ze sedla a položili ho na břicho na zem.

Drátěná košile byla proseknutá gambeson proříznutý a nasáklý krví. Matka mě zabije, jestli Lukas kvůli mně zemře, prolétlo Thomasovi hlavou a hrdlo se mu sevřelo. A co mi řekne hrabě Dietrich, když ho ztratí jen proto, že jsem se nechal vyprovokovat tím bastardem Rutgerem, který mě vlákal do pasti? „Ještě dýchá“ promluvil Bruno z Horselbergu, starý rytíř, jenž měl na pravé ruce jenom dva prsty. Lukas byl mrtvolně bledý a kůži mu pokrýval ledový pot.

Všemohoucí bože na nebesích, nedopusť, aby zemřel, modlil se mlčky Thomas. Zděsil se, když viděl, že zraněnému z úst vystupuje světle červená pěna. Tak to bylo i s Rolandem a o chvilku později byl přítel mrtvý.

„Opatrně ho odneseme ke zraněným,“ promluvil chraptivě a už dlouho se necítil tak bezmocný jako v této chvíli. Může jen doufat, že matka a sestra co nejdřív vyjdou na bitevní pole, aby se okamžitě ujali raněných.

Většina vesničanů, kteří prchli na hrad Weißenfels, sledovala dění v nížině s tísní v srdcích z hradeb. Zatajili dech, když se nepřítel vyřítil z Klemmbergu, a jásali, když jejich lidé s durynskými spojenci útočníky přemohli a zahnali na útěk. Když viděli, jak se z východu blíží další nepřátelé, znovu se začali modlit za Dietricha a jeho muže. Na jejich bojeschopnosti závisely životy všech na hradě. Proto z hradeb zněl radostný pokřik, když pozorovatelé viděli, že i míšeňská posila byla poražena. Naložené vozy trénu teď byly jejich kořistí.

Norbert poslal nejstaršího syna z bitevního pole do hradu s rozkazem, aby spustili padací most a otevřeli bránu.

Paní Marta a její dcera ať okamžitě přijdou, aby prohlédli raněné, s nimi ať přijde tucet pacholků, kteří jim pomůžou, a také nějací kočí, kteří odvezou do hradu ukořistěné vozy trénu. Ostatní nechť se postarají, aby bojovníci měli co nejdřív na stole jídlo a pití.

Marta a Klára sledovaly dění z věže a modlily se za život mužů, které nulovaly. Teď se prodíraly davem na nádvoří, kde uprchlíci z vesnic a hradní služebnictvo jásali radostí, plakali a objímali se. Pociťovaly úlevu z rychle vybojovaného vítězství, ale k radosti nebyl ten správný okamžik. Zakrátko budou mít před očima desítky mrtvých a těžce raněných, mužů se strašnými ranami z boje. Navzdory jejich úsilí z těch raněných ještě mnozí zemřou, vykrvácí jim pod rukama. Páter od svátého Mikuláše se k nim beze slova připojil. Také otec Ansbert teď bude mít plné ruce práce, aby umírajícím udělil poslední pomazání.

Několik uprchlických žen je následovalo, aby se přesvědčilo, zda jsou jejich muži a synové v pořádku, nebo se postaralo o jejich zranění.

99

Po bitvě

Onoho chladného podzimního dne se nebe vyjasnilo, ale země byla tak chladná, že se na okraji louží, vody nebo krve, tvořily první ledové krystaly. Marta a její dcera ošetřily již nespočetně nemocných a raněných, viděly děsivá zranění a držely v náručí mnoho umírajících, pro něž nedokázaly udělat nic jiného, než jim v posledních okamžicích života poskytnout útěchu svou přítomností. Ale ani souhrn všech smutných jednotlivých osudů nedokázal překonat výjev, který se jejich očím a uším naskytl, když přiběhly na bitevní pole.

Z dálky bylo nejnápadnější hlasité, pronikavé řehtání těžce zraněných koní, kteří se už nikdy nepostaví na nohy, a jejich ležící těla otřásaná záškuby. Po bitevním poli procházek muži a zasazovali trýzněným zvířatům rány z milosti. Do toho se mísily výkřiky a sténání raněných, kteří volali o pomoc, kleli, nebo se zoufale modlili.

Zdraví muži začali pole uklízet. Ozbrojenci odnášeli mrtvé nepřátele na stranu, vedle nich začalo několik pacholků kopat velký hromadný hrob. Další sháněli dohromady splašené a zmatené opuštěné koně a chytali je.

Na dva tucty kroků stranou od bojiště leželi či seděli zranění. Marta vše přejela pohledem a znepokojilo ji, že nevidí Thomase ani Lukase. Pole však bylo stále ještě velmi nepřehledné a chaos příliš velký, aby bylo možné najít jednotlivce. Hrabě Dietrich a Norbert šli oběma ženám vstříc. Po Dietrichově levé tváři stékala krev. Marta chtěla okamžitě zasáhnout, ale hrabě odmítl. „Natržené obočí počká. Nejprve se postarejte o ty, kteří potřebují pomoc okamžitě, aby nevykrváceli!“

„Můžete sem poslat jeden nebo dva vozy, abychom zraněné odvezli do hradu?“ Dietrich přikývl a nakázal Norbertovi, aby to hned zařídil. Marta a Klára běžely ke skupině raněných. Duchovní je následoval, a za ním šly ženy, které rovněž hledaly muže a syny. Některé z nich již uviděly, koho hledaly, a s vlajícími sukněmi utíkaly napřed. V jedné řadě za zraněnými byli uloženi mrtví. Tři ženy s hlasitým nářkem klesly na kolena vedle nehybných těl.

Klára a Marta si nejprve musely získat přehled, kdo je lehce a kdo těžce zraněný, kdo potřebuje okamžitě pomoc nebo pátera, aby mu poskytl poslední útěchu, protože nemá naději na přežití, a čí zranění mohou počkat a budou ošetřena až na hradě.

Mladíkovi, který už bolestným řevem ochraptěl a z rány na stehně mu vytékal proud krve, jeho bojový druh nohu podvázal řemenem. Jinému Marta stáhla žíly, aby zastavila krvácení, než bude moct na hradě ránu důkladněji ošetřit. Klára narychlo obvázala několik tržných poranění, která se budou muset sešít.

Muž kolem třiceti ve zbroji seržána ležel v bezvědomí a měl rozdrcenou pravou paži. Budou mu ji muset uříznout. Kamarád mu už utrhl rukáv košile, aby ránu prohlédl, teď zoufale hleděl na Kláru, o jejímž léčitelském umění již slyšel, a na její matku, která je prý ještě mnohem zkušenější léčitelka. Přikodrcaly dva vozy tažené voly, otočily se velkým obloukem a zastavily vedle raněných.

Silní pacholci je nakládali na dno, kde ještě nedávno bylo naloženo proso, pivo pro Albrechtovy družiníky a ječmen pro jejich koně. Lehce zranění musí na hrad dojít pěšky. Kočí pomalu pobízeli voly po cestě nahoru a Marta s Klárou se pátravě rozhlížely. Dietrich a Norbert teď byli u zajatců. Pravděpodobně zjišťovali, zda je mezi nimi někdo slavného jména či vysoce urozeného rodu, koho Albrecht bude muset bezpodmínečně vyplatit, a jestli někdo z nich potřebuje ošetření. Marta pořád ještě neviděla Thomase ani Lukase. Patří tedy k lidem hlídajícím zajatce?

Narovnala se a zhluboka nadechla, aby naplnila plíce ledovým podzimním vzduchem, protože hlava a záda ji bolely čím dál víc. Než odejde nahoru na hrad a tam se dál bude plně věnovat ošetřování raněných, ještě se podívá k zajatcům, zdaje potřeba někomu obvázat ránu, a konečně zjistí, kde vězí Lukas a Thomas. Pak se jí 100

hrůzou sevřelo srdce: Kousek od hlídané skupiny zajatců, dosud zakrytý postavami stráží, klečel na studené, bahnité zemi Thomas a proti němu dva durynští rytíři, kteří s nimi přijeli z Eisenachu. Mezi nimi bez hnutí leželo tělo. Lukas! věděla, že je to on.

S výkřikem strachu na rtech se rozběhla, jak nejrychleji mohla. Při pohledu na krvavou ránu v manželových zádech musela sebrat všechny síly, aby neklesla na kolena a nevykřičela své zoufalství k nebi. Je přece léčitelka, snad ještě něco zachrání. „Žije,“ vypravil ze sebe Thomas se směsicí špatného svědomí, bezradnosti a úlevy, že se teď o Lukase postará matka. Okamžitě jí udělal místo, aby mohla pokleknout vedle manžela ležícího v bezvědomí. Cítila pod prsty slabý puls a soustředila se na zranění. Lukas ztratil hodně krve a světle červená pěna u úst byla zneklidňujícím znamením, že byly zasaženy plíce. Jak hluboko? Namočila kousek plátna do lektvaru ve džbánku, položila ho na ránu a pevně obvázala. Šít ji může až na hradě, potřebuje hodně vody a musí si očistit ruce. „Položte ho na káru, velmi opatrně,“ přikázala durynským rytířům. Vstala a chtěla je následovat, ale Thomas ji zadržel. „Je to moje vina,“ přiznal zoufale. „Rutger mě vyprovokoval… a najednou kolem mě byli čtyři bojovníci… Kdyby se v té chvíli neobjevil Lukas.“ „Tak bys byl teď taky mrtvý,“ osopila se na něj. Nechtěla teď slyšet žádná přiznání ani vysvětlování. „Jsi zraněný?“ Thomas zavrtěl hlavou. Těch pár modřin nestojí za řeč. „Tak děkuj Bohu a pomoz hraběti Dietrichovi a sestře. Já se musím postarat o otce.“

A už šla za durynskými rytíři a nespustila oči z Lukase, kterého nesli ke káře a snažili se, aby s ním moc nepohybovali. Thomas nevěděl, zda se teď má cítit lépe nebo hůř. Jestli nevlastního otce někdo dokáže zachránit, pak je to matka. Ale zůstat tady dole a nevědět, jestli se Lukas ze zranění dostane nebo ne, bylo prostě k nevydržení. Zavinil to neštěstí? Nechal se vyprovokovat Rutgerem. Ale nemohl nechat jeho výzvy bez povšimnutí. Na to je mezi nimi příliš prolité krve a bolesti, kterou Rutger a jeho otec způsobili Thomasově rodině. A to ani nemluví o otevřené potupě své sestry.

To že Rutger zase vyvázl živý a zdravý ho mrzelo skoro stejně jako Lukasovo zranění. Truchsesův schovanec jako rukojmí by byl dobrý nátlakový prostředek při vyjednávání podmínek. Ale na druhou stranu: Je vůbec na světě někdo, koho by Albrecht bez váhání neobětovali Poslechl matčinu výzvu a pod dojmem svých úvah se vydal k místu, kde byli shromážděni a hlídáni zajatci, asi padesát rytířů a dva tucty seržánů. Hrabě Dietrich už tam byl a přivolal k sobě Kláru čekající několik kroků za ním.

Když Thomas uviděl, komu má sestra zpevnit a obvázat zápěstí, naplnilo ho zadostiučinění. Mezi zajatci byl Albrechtův maršál, zraněný a sotva stojící na nohou. A hned vedle stál tlustý šenk, jehož kůň pravděpodobně odmítl takovou váhu dostatečně rychle dopravit do Burgwerbenu.

„Jste schopen mě doprovodit do hradu?“ zeptal se Dietrich míšeňského maršála. „Pokud to vaše zranění dovolí, chtěl bych, abyste mému bratru odnesl podmínky pro vyplacení jeho družiníků.“ Při těch slovech Geraldovi prolétly hlavou Albrechtovy kousavé odpovědi, jež si pravděpodobně bude muset vyslechnout kvůli nechuti markraběte vyplatit své lidi, a také vyhlídky, že jako posel špatných zpráv bude popraven. Na druhou stranu se beztak cítil napůl mrtvý, když se mu po těle převaloval jeho hřebec, a zároveň ho hryzalo svědomí, že je to možná spravedlivý trest za jeho podíl na popravení Reinharda.

Podal Albrechtovi meč, s přesvědčením, že kníže rozhodně nevyplní svou hrozbu a vlastní rukou nesetne hlavu jednomu ze svých rytířů, a to jen kvůli Rutgerovu pochybnému tvrzení, jež Reinhardovu zradu ani řádně nedokazovalo.

Ale do toho Dietrichovi nic není a Klářina přítomnost všechno ještě ztěžuje. Chtěl se jí omluvit, že se jí jednou v Míšni nezastal, když ji Elmar ohrožoval. Ale její ledový pohled ho umlčel. Gerald se tedy snažil potlačit bolest a souhlasil: „Přejete-li si to, hrabě Dietrichu, udělám to.“ Nebyl si jist, zda ho Albrecht vůbec vyslechne, nebo ho hned také označí za zrádce. Ale to se brzy ukáže. Tlustý šenk Giselbert s nadějí pohlédl na Dietricha.

101

Pravděpodobně očekával, že vzhledem k jeho zvláštnímu úřadu se mu dostane i zvláštního zacházení. Avšak hrabě z Weißenfelsu nic podobného zřejmě neměl v úmyslu, což Thomase naplnilo jistou škodolibostí, třebaže ten pocit je samozřejmě hřích.

Přelétl pohledem po zajatcích, z nichž většinu znal z doby, kdy byl panošem na hradním vrchu v Míšni. Mnozí na něj hleděli jako na přízrak, pravděpodobně se ještě nerozšířila zpráva, že dosud žije. Někteří ho sledovali nenávistnými pohledy, jiní s kradmým úsměvem. Zdaleka ne všichni následovali Albrechta z přesvědčení, mnozí z meh, například Raimund, po němž nebylo ani stopy, s ním šli jen proto, že Albrecht byl zkrátka vládce Míšeňské marky dosazený Bohem a císařem, ať se jim to líbí nebo ne.

Pak ovšem Thomas objevil dvě tváře a při pohledu na ně se jen stěží ovládl, aby mu nezaškubaly rysy v obličeji. Nevěděl, na čí straně doopravdy stojí, a zda jimi tedy má hluboce pohrdat, nebo naopak dbát, aby se nedostali do velkého nebezpečí: Byl to strýc Jakub, Lukasův bratr, a s ním jeho nejstarší syn, jenž kdysi sloužil u Lukase jako panoš. To bude zajímat nevlastního otce, až zase přijde k sobě, pomyslel si s úšklebkem.

Zdánlivě lhostejně odvrátil pohled od obou příbuzných a následoval Dietricha, Kláru a zraněného protivníkova maršála nahoru na bílou skálu.

Hrabě Dietrich přikázal Norbertovi, aby Geralda zavedl do komory a dal ho hlídat. Ale když chtěl, aby se rozeznělo zavěšené železo a v hlučném chaosu přeplněného hradu k němu připoutalo pozornost, zasáhla Klára.

„Vaše zranění musí být aspoň nouzově ošetřeno,“ naléhala a potlačovala stísněnost. „Na lidi by neudělalo dobrý dojem, kdyby vás viděli se zakrváceným obličejem, třebaže je to jen povrchová tržná rána. Měli by se na vás dívat jako na vítěze, zdravého a nedotčeného.“ „Dobře, ale musí to jít rychle!“ Musí toho mnoho zařídit, rozhodnout, přikázat. Naplňovala ho tesknotou myšlenka, že se k němu Klára přiblíží, bude se dotýkat jeho obličeje, přestože pro něj zůstane nyní, po vynuceném zasnoubení s Juttou Durynskou, navždy nedosažitelná.

„V lazaretu nemám dost světla,“ prohlásila. „Ale neměla bych vás sešívat tady na nádvoří, před očima všech.“

Šli tedy nahoru na věž, kde teď drželo hlídku jen pár mužů. Klára požádala jednoho ze seržánů, aby jí sem přinesl kbelík vody. Dietrich stáhl do týla drátěnou kápi a dovolil jí, aby namočeným kusem plátna změkčila zaschlou krev a očistila mu tvář. Opatrně stáhla roztrženou kůži nad levým obočím k sobě, skousla si spodní ret a pozorně prohlížela ránu. „Budou stačit dva stehy, ale musím to udělat hned,“ oznámila váhavě. Namočila teď kousek plátna do lektvaru, který si přinesla, a požádala ho, aby si obklad přitiskl k ráně. Pak navlékla nit do lehce prohnuté jehly, Dietrich okamžitě pojal podezření, že ji speciálně pro ni vyrobil Guntram. Přivolala jednoho strážného, přikázala mu, aby si omyl ruce v kbelíku s vodou a držel těsně při sobě okraje zranění nad knížecím okem. Dietrich měl pocit, že by to Klára zvládla sama bez pomoci, ale nechtěla s ním být o samotě, když bude stát tak blízko něj.

Nakonec udělala tři a nikoli dva stehy, ukončila uzlem a nit odstřihla. Ještě jednou přitiskla čistou utěrku namočenou v lektvaru na ránu, což Dietricha strašně pálilo, pak odstoupila na dva kroky a sklopila oči. „Dá-li Bůh, zahojí se rána a nezanítí se. Za několik dní bude možné stehy vytáhnout.“ Za řeči uklízela do koše tinkturu a plátěné utěrky, jehlu uložila do kostěného pouzdra a schovala do měšce u pasu. Dietrich vstal a poslal stráže pryč. „Musel jsem se zasnoubit s Juttou Durynskou, aby se mnou lantkrabě poslal své ozbrojence,“ přiznal zkroušeně. Za chvilku to oznámí na nádvoří, ale Klára se to musí dovědět jako první. „Je mi to nesmírně líto.

Moje nabídka vám vycházela z hloubi srdce.“

„Nesmí vám to být líto,“ namítla odhodlaně. „Bez toho svazku bychom nejspíš teď byli všichni mrtví.“

Ustoupila a hleděla za ním, jak rychle schází z obranné chodby na nádvoří, aby tam promluvil ke shromážděným lidem z hradu. Nenásledovala ho, postavila se ke zdi a hleděla do širé krajiny, aby před ostatními skryla svou tvář. Jenom na okamžik, pak musí zase k raněným.

102

Vítězný proslov

Jakmile se Dietrich dozvěděl, jak těžce je Lukas raněn, okamžitě trval na tom, aby ho Marta dala odnést do jejich komory a starala se o něj tak dlouho, dokud neusoudí, že už je mimo nebezpečí života. Marta nic nenamítala, naopak byla ráda, že za ni Dietrich takto rozhodl a zbavil ji odpovědnosti za ostatní zraněné. O

ostatní oběti bitvy se musí postarat Klára se svými pomocnicemi. Martina dcera sešla dolů z věže a viděla, že před lazaretem pacholci stále ještě z vozů vynášejí zraněné. „Nenoste je dovnitř, ale položte je tady venku, chci ještě využít denní světlo,“ nařídila jim. Od té chvíle měla tolik práce, že nemohla myslet na nic jiného než na to, jak rychle zastavit krvácení, zašít tržné rány a napravit a pevně obvázat polámané kosti. Klečela na ledové zemi a s rukama i šaty od krve bojovala o život mužů, aniž si všímala toho, co se děje kolem ní.

Po chvíli se k ní přidružil Thomas, jehož trápilo špatné svědomí kvůli jeho lehkomyslnosti. Požádal Dietricha, aby směl sestře pomáhat, když bude zapotřebí napravovat kosti a vypalovat rány. Marta, Klára a Thomas byli ještě se svými zraněnými jediní na hradě, kdo neslyšeli Dietrichův pozoruhodný proslov na nádvoří. Trvalo neobvykle dlouho, než Norbert v chaosu na přeplněném hradě dokázal nastolit klid, aby hrabě mohl promluvit k lidem. Před palácem uprostřed nádvoří se Dietrich postavil na velký kámen. Vlevo a vpravo od něj stáli Norbert z Weißenfelsu a durynský maršál.

„Ať dlouho žije nás kníže, hrabě Dietrich, jenž se konečně vrátil z křížové výpravy a slavně zvítězil nad nepřáteli!“ zvolal starý muž před ním rozechvěle a poklekl. Muži a ženy opakovali jeho slova a rovněž klesali na kolena. Nastalo ticho. Každý chtěl slyšet, co jim hrabě oznámí. Z hradeb viděli, že bitva je vyhraná. Ale znamená tohle vítězství opravdu mír? Nebo se musí připravit na další útoky zvenčí? „Bůh, svátý Jiří a nejlepší bojovníci durynského lantkraběte nás podpořili v boji proti útočníkům. Dnešním dnem, dnešním vítězstvím, bylo potvrzeno trvalé spojenectví mezi Weißenfelsem a Durynskem,“ začal Dietrich a jeho slova v lidech vzbudila naději. Mír uzavřený s mocným sousedem je nesporně dobrá věc. „Je to spojenectví, jež bude za několik let stvrzeno sňatkem,“ pokračoval hrabě. „Pak přijede na tento hrad Jutta Durynská jako moje nevěsta.“

„Ať žije krásná nevěsta našeho knížete!“ vykřiklo několik pohotových Weißenfelských. Nikdo z nich ještě nikdy neslyšel o téhle Juttě, natož aby ji někdo viděl, ale dcera lantkraběte prostě musí být krásná a knížecí svatba je vždycky náramná událost, při níž se velkoryse rozdává jídlo a pití. Beztak je načase, aby si jejich vládce, poté co se vrátil z dlouhé křížové výpravy, přivedl domů stavovsky rovnou nevěstu a na Weißenfels se nastěhovala kněžna.

Dietrich pozvedl paži, aby se na nádvoří opět rozhostil klid. Nikomu z těch lidí není nic do toho, jak malou radost má z nadcházejícího sňatku s Juttou, nikomu kromě Kláry, a ta ho neslyší, protože se v zadní části nádvoří stará o raněné. „Zajali jsme dost míšeňských šlechticů, abychom míšeňskému markraběti mohli vnutit uzavření míru,“ oznamoval další, nyní důležitější novinku. Tentokrát byly výkřiky nadšení mnohem zdrženlivější, většina lidí nemyslela na lákavou svatební slavnost, nýbrž na své vypálené a vydrancované domovy. „Vím, že mnozí z vás se musejí smiřovat s velkými ztrátami. Léčitelky a jejich pomocnice dělají všechno, co je v jejich silách, aby zraněné uzdravily. Na počest mrtvých se bude konat mše, kde se pomodlíme za spásu jejich duše. Nemůžeme je přivolat zpátky na tento svět, ale jen doufat, že je bude čekat lepší život na onom světě,“ mluvil Dietrich povzbudivě.

Potom zvýšil hlas a křičel: „Všechno, co nepřátelské hordy vypálily a zničily zase postavíme! Dneska jsme získali bohatou kořist. Všechen proviant, který nepřítel uložil na Klemmbergu, mí muži rozdělí mezi vás. Ze dřeva palisád postavte nové domy, hezčí a větší, než byly staré. Než začne zima, může si každý donést z lesa 103

další dřevo. Vykácejte stromy na kopci, na kterém se chtěli usadit nepřátelé, aby v budoucnosti neměl žádný útočník chuť se tam zase opevnit a odtamtud proti nám vyrážet!“ To byly zprávy, které u zubožených uprchlíků vyvolaly obrovskou radost a vlny chvály a oslavování hraběte. Ještě jednou potřeboval Dietrich, aby mu Norbert zjednal klid pro další s nadšením přijímané rozkazy.

„Všechno, co jsme ukořistili nepřátelskému trénu bude rozděleno, aby mohly být obnoveny zničené vesnice: to znamená, že dostanete tažné voly, nářadí, domácí zvířata a krmivo pro ně. Každá vesnice ke mně vyšle tři muže, abychom se poradili, kde je co nejvíce zapotřebí. Než budou postaveny nové domy, nechť několik žen tady na hradě peče a vaří jídlo a pivo pro všechny. Je zapotřebí každé pracovité ruky, aby všichni měli střechu nad hlavou než napadne první sníh. Ale teď…,“ zvedl obě ruce, aby zklidnil rozradostněný dav, „teď ať vaří a pečou pro naši společnou oslavu vítězství!“

Propukl takový jásot, že ho zaslechly i Marta a Klára, třebaže neměly čas přemýšlet o důvodu.“ „Ať dlouho žije náš kníže Dietrich!“ překřikovali se vesničané na nádvoří za vydatné podpory bojovníků, kteří se těšili na zaslouženou oslavu vítězství. „Dobře se na něj podívej!“ nabádala syna hubená žena, jež ještě před několika dny šeptem šířila, že Dietrich je prokletý, a Marta ji za to ostře pokárala. „Kéž Bůh chrání a ochraňuje našeho pána, hraběte Dietricha!“ Se slzami v očích opět poklekla a mnoho lidí kolem ji napodobilo. Rychlá změna názoru by Martu, kdyby byla nablízku, nepochybně podnítila k několika kousavým poznámkám.

Dietrich pohybem vyzval starého Ansberta, aby předstoupil a nahlas se pomodlil: jako dík za vítězství, za duše těch, kteří dnes zemřeli, za uzdravení nemocných a jako prosbu o mír pro tuto zemi a její obyvatele. Lidé s úctou a vroucně naslouchali slovům duchovního. Jen malý, zaostalý kluk, jehož Marta zachránila před Gertrudinými ranami, poskakoval na kraji davu a pokřivená tvář mu zářila radostí. Po závěrečném Amen se ještě chvíli vznášel dozvuk slavnostního okamžiku nad nádvořím jako kouzlo.

Potom se opojení rozplynulo, lidé vstali a začali kout plány, nebo se spojovali do skupin pro přidělené práce.

„Pátere, převezmete dohled nad rozdělováním dobytka a nářadí?“ požádal Dietrich. „Vy nejspíš dovedete odhadnout, kde je co nejnaléhavěji třeba. Norberte, dejte mu k ruce několik důvěryhodných mužů. Sám byl příliš dlouho pryč a nedokázal takové záležitosti svědomitě posoudit a na Gottfrieda se již nemohl spolehnout.

Potom se obrátil k Jindřichovi z Eckartsbergy: „Musíte zítra ráno se svými lidmi zpátky do Eisenachu? Ještě dnes bratrovi pošlu podmínky podrobení. Mírovou přísahu by měl složit zítra. Do té doby bych potřeboval pár vašich lidí, aby hlídali zajatce.“

Skvěle naladěný durynský maršál domů nijak nespěchal. „Vyšleme posla, aby lantkraběti předal zprávu o našem vítězství. Pak se jistě několik dní bez nás obejde. Vybojoval jsem už mnoho bitev, ale žádná nebyla tak zábavná jako tahle, skoro bych řekl povzbudivá,“ zasmál se. „V žádném případě nechci přijít o to, až váš hrdý bratr se skřípěním zubů přizná svou porážku. Mí muži jistě smýšlejí stejně. Nehledě k tomu, že sto durynských rytířů vám jako svědci přísahy jistě přijde vhod.“ „Budu vám navždy zavázán,“ vděčně odpověděl Dietrich, ale starý maršál jen mávl rukou. „Koho pošlete jako vyjednávače? A co provedete s Gottfriedem?“ zeptal se Norbert. „To vyřídíme hned, zachmuřil se Dietrich a vyzval velitele, aby ho doprovázel.

Ze všech úkolů, které na něj čekaly, chtěl Dietrich nejprve vyřídit záležitost s proradným správcem a mít ho konečně pryč z očí. S Norbertem sestupovali do žaláře. Gottfned, jenž za několik dní jako kdyby zestárl o celá léta, klesl na kolena, sepjal ruce a chtěl prosit o milost, avšak Dietrich ho pohybem ruky umlčel. Nechtěl už slyšet ani jedno zrádcovo slovo. „Vy a vaše manželka jste s okamžitou platností vyhoštěni,“ prohlásil tvrdě.

„Vzhledem k vašim dřívějším zásluhám je vám dovoleno vzít si svůj osobní majetek. Hrad a zemi opustíte okamžitě. Pokud bych vás tady ještě uviděl, nemůžete jako zrádce očekávat milost.“

Nevyslechl správcovo podlézavé děkování, otočil se a vycházel po schodech. Norbert, jenž k proradnému muži 104

pociťoval stejný odpor jako Dietrich, dokonce možná větší, protože měl Gottfrieda po několik uplynulých let ve své bezprostřední blízkosti, vyslal dva rytíře, aby dohlédli na okamžité splnění hraběcího rozkazu. Potom doprovázel Dietricha do komory, kde byl ubytován míšeňský maršál. Gerhard vstal ze židle a klesl na koleno, když návštěva vešla. Dietrich si všiml, že zajatec podpírá obvázanou pravou ruku levačkou a křečovitě se snaží nedat najevo bolest. „Jste schopen vsednout na koně a jet do Burgwerbenu, abyste mému bratru předal podmínky, které mu posílám jako poraženému? Nebo se má paní z Reinhardsbergu ještě postarat o vaše zranění?“ „To by byl promarněný čas,“ poznamenal trpce Gerald. „Těch pár mil tam zvládnu, a potom nebude mít můj život ani za mák cenu.“ O tom byl přesvědčen. A pokud by mu měl někdo zranění ještě jednou ošetřit, pak by byl tisíckrát raději, kdyby to byla Marta. Možná by mu přičetla k dobru, že pomohl Lukasovi utéct z Albrechtova žaláře. Klára naopak měla mnoho důvodů, proč ho nenávidět. Teď však nebyl v situaci, kdy by mohl vyjadřovat svá přání. „To jsou požadavky, jež přednesete mému bratrovi,“ prohlásil Dietrich a začal je vyjmenovávat. Když skončil, Gerald ze sebe vypravil jedinou větu: „Opravdu není nutné, aby mi někdo napravoval ruku.“

Kuno a Bertram přežili bitvu jen s několika modřinami a boulemi a nadšeně proto mohli sledovat slavnostní shromáždění na nádvoří. Teď se k nim připojil Guntram; kovářskou výheň zase rozdmýchá až zítra. „Víte, na co musím celou dobu myslet?“ zeptal se zamyšleně Kuno kamarádů. „Jak se dostaneš k nej většímu poháru, až se začne rozlévat pivo,“ zasmál se Bertram. „Ne. Na svou matku,“ překvapil ho Kuno. „Na starou Grétu?“

ujišťoval se Bertram, jenž v této chvíli nedokázal sledovat chod přítelových myšlenek. Kunová pěstounka byla už mnoho let mrtvá, probodl ji dýkou Christianův úhlavní nepřítel Randolf. „Ano,“ přikývl Kuno s nezvykle vážným výrazem. „Každý se tenkrát divil, proč se na stará kolena přidala k průvodu kolonistů a naložila si na bedra všechnu tu nejistotu a námahu. Udělala to, protože věřila Christianovi. Po celý život musela v naší staré vesnici sloužit pánům, z nichž jeden byl horší než druhý. Ale Christian, pověděla mi, když balila náš skrovný majetek, Christian by mohl být takový vládce, jací se vyskytují v příbězích z dávných časů: statečný, spravedlivý a s citem pro obyčejné, malé lidi.“ „Nemýlila se v něm. Jen měla příliš málo času, aby to zažila. A nakonec musel Christian zemřít,“ poznamenal trpce Bertram. „Bůh buď jeho duši milostiv! Ale když jsem dneska slyšel mluvit hraběte Dietricha, vím, že by matka byla šťastná, kdyby jeho proslov slyšela. A byl by na něj hrdý i Christian. Cožpak to neznělo jako příslib šťastné budoucnosti? Myslím, že oba se dneska dívali z nebe a oslavují s námi.“ Chvilku všichni tři Freiberčané mlčeli.

Potom se však ozval Guntram: „Za předpokladu, že markrabě skutečně do budoucna dodrží mír. Cožpak Christianův osud neukázal, že tento svět není pro dobrotivé a starostlivé vládce?“

105

Podmínky pro poraženého

Albrecht se nastěhoval do nejlepších hostinských komnat na Burgwerbenu a nechtěl nikoho vidět. To bylo Elmarovi jen vhod. Neměl chuť vystavovat se zuřivosti, jež se markraběte zmocnila po utrpěné porážce. Jen ať Albrecht klidně rozbije pár věcí a opije se, ale ne moc. Elmar přikázal sklepníkovi, aby nosil jen zředěné víno -

ať přemýšlí, koho by mohl dát popravit jako viníka nečekané, drtivé porážky.

Bude lepší, když mu teď nepůjde na oči. Až nadejde příznivá době, zaměří Albrechtovu pozornost v tomto ohledu na hvězdopravce, což by nemělo být těžké. A pak je tu ještě Gerald… pohled na maršála, jak mizí pod mohutným tělem svého koně, neponechával příliš naděje, že mohl úraz přežít. Buď si okamžitě zlomil páteř či vaz, nebo později podlehl zraněním, polámaným kostem a rozdrcení různých orgánů. Mrtvému nevadí, že se z něj stane obětní beránek, pomyslel si střízlivě Elmar.

Avšak hlavní důvod, proč truchsesovi tolik záleží na tom, aby nyní nemusel dělat společnost svému lennímu pánovi, je jiný. Chce totiž jako první zachytit posla, jenž přinese Dietrichovi požadavky, aby si hned mohl připravit strategii, s níž bude muset chytře zvolenými argumenty markraběte přesvědčit.

Museli přijmout zničující porážku, protože do bitvy překvapivě zasáhli zrádci z Durynska, jejichž pohnutky mu zatím nejsou jasné. Z dvou set padesáti mužů, s nimiž vytáhli z Míšně, se jich na Burgwerbenu zachránilo sotva třicet a dnes očekávanou posilu a trén zřejmě také ztratili.

Ale zcela jistě nejsou všichni ostatní muži mrtví. Dietrich jich spoustu zajal a nyní bude klást podmínky: Bude požadovat stříbro a bůhví co ještě. Pravděpodobně i přísahu, že markrabě v budoucnu nepodnikne další útoky.

Proti tomu pomůže jen chytře vymyšlená obezlička, dvojznačná formulace. O peněžních požadavcích lze vyjednávat, kromě toho můžou vymáhat další dávky od freiberských horníků. Ale Albrecht se nemůže vyhnout nutnosti vykoupit pravděpodobně vysoký počet zajatců, protože jinak by nejhrubším způsobem porušil své povinnosti lenního pána. Koneckonců ti muži vytáhli do boje pro něj a pod jeho vrchním velením.

Kromě toho si markrabě nemůže dovolit ztrátu tak velkého počtu rytířů. Díky freiberskému stříbru je Míšeňská marka bohatá, avšak ve srovnání s ostatními stále ještě řídce osídlená. Zbavit se v takové situaci osvědčených bojovníků by mohlo na scénu vyvolat leckterého soka, jenž by věřil, že si teď snadno přivlastní lákavé stříbrné doly.

O tom všem Elmar soustředěně uvažoval a nevšímal si podzimního chladu na nejvyšším ochozu donjonu, kde vyhlížel, zda se konečně blíží posel z Weißenfelsu. Dole v hale sedí jeho schovanec a na poručníkův příkaz dbá na to, aby se Míšeňští a Freiberští neopili, ani neoddávali pomstychtivým plánům, nýbrž se posilnili a zůstali bdělí v pohotovosti, pro všechny případy. Konečně! Ke hradu se blížil jediný rytíř. Podle koně Elmar nedokázal poznat, kdo to je. S krajním napětím sestoupil po vnitřním úzkém schodišti ve věži. Vkročil na nádvoří ve chvíli, kdy jezdec projel bránou. Teď ho poznal a nedokázal skrýt úžas: Byl to Gerald. Podle opatrných pohybů a toho, že si dal pomoct ze sedla, usoudil, že je zraněný. Elmar se k němu rozběhl s pocitem dvojnásobné úlevy, protože muž, o němž se domníval, že je mrtvý, je pořád mezi živými, a protože teď na sebe přitáhne valnou část Albrechtova vzteku. „Nevěřil jsem, že tě ještě uvidím živého, příteli,“ pozdravil a chytil ho za paži, což bylo nepromyšlené gesto, protože Gerald stáhl obličej a vykřikl bolestí. Elmar ho okamžitě pustil a pozorně se zadíval do maršálova bledého obličeje a na zavázanou ruku.

„Kdo z našich lidí ještě zbyl?“ zeptal se, když oba vykročili k paláci. Přesněji řečeno Elmar šel a Gerald kulhal.

„Žije tvůj schovanec?“ odpověděl maršál protiotázkou. „Neviděl jsem ho mezi zajatci, ale ani mezi mrtvými.“

106

„Je tady, neměj starost.“ „Bůh budiž pochválen,“ oddychl si Gerald. „Dietrich chce za peníze vyměnit pět tuctů našich rytířů a asi dva tucty seržánů. A Giselberta.“

„Giselberta?“ podivil se Elmar. Nevěřil, že tlustý přítel bitvu přežije. Pravděpodobně se usilovně snažil zůstat v posledních řadách. „Ano. Žije a není zraněn. Mě Dietrich hned oddělil od ostatních a dal střežit v komoře, kde jsem se nedozvěděl nic z toho, co se přihodilo po mém zajetí. Giselbert naopak zůstal s ostatními zajatci.

Myslím, že až se vrátí, poví nám leccos zajímavého.“ „Dobře!“ přikývl Elmar potěšeně. Zpráva, že tlustý šenk přežil, v něm na chvíli vyvolala pochmurné vzpomínky. Od panošských časů byli čtyři kamarádi, všichni potomci nej vznešenějších rodin: Randolf, Ekkehart, Giselbert a on. Randolfa zabil v souboji Christian, Ekkeharta Lukas. Málem zůstal ze čtyřlístku sám. Avšak z úhlavních nepřátel z mládl, Christiana, Raimunda, Richarda a Gera, žije už jenom Raimund. A ten zatracený Lukas, jenž nastoupil na Christianovo místo. Kéž by se smažil v nejhlubším patře pekla!

Gerald zřejmě uhodl jeho myšlenky. Protože když se Elmar netrpělivě zeptal, jaké podmínky si Dietrich klade pro propuštění rukojmích, maršál mu nejprve prozradil novinku, jež truchsese podnítila k triumfálnímu výkřiku.

Na cestě k paláci Gerald kulhal stále víc. V jedné části haly seděli muži, jimž se povedlo zachránit se z bitevního pole. Některé už ošetřil ranhojič, jehož sem povolal askánský hradní správce, a měli obvázané různé části těla. Ostatní byli dobře zásobení jídlem a pitím. Vstali, když uviděli přicházet truchsese s maršálem.

Každý měl v tváři vepsanou otázku, co se bude dít dál. Elmar však na jejich zvědavost nebral ohled.

Nevrlým pohybem zahnal několik mužů stranou, aby s Geraldem mohli hovořit, aniž je někdo bude slyšet. Na jeho pokyn jim přinesli džbán vína a pečené kuře. Teď si teprve uvědomil, jaký má hlad. Lačně urval stehno a zakousl se do něj. Oběma bylo jasné, že by se Gerald měl okamžitě hlásit u markraběte. Ale i maršál považoval za chytřejší nejprve se poradit s Elmarem, jak nejlépe postupovat. Dietrichovy požadavky byly tak neúprosné, že si při nejlepší vůli nedokázal představit, že šije Albrecht vůbec vyslechne do konce. „Tak tedy: Jak ho přimějeme, aby to ultimátum přijal?“ zahájil Elmar důvěrný rozhovor s plnou pusou masa. Nedal však vůbec Geraldovi příležitost odpovědět. Zřejmě měl plán už připravený.

„Tisíc hřiven stříbra! Můj bratr se zbláznil?“ Albrecht, jenž se v zešeřelé komoře zabýval pochmurnými myšlenkami do chvíle, než truchses a maršál požádali o dovolení vejít, se vztekle napřímil. „A máte v přítomnosti biskupů z Merseburgu a Míšně přísahat, že zachováte mír,“ doplnil Gerald, jenž se držel Elmarovy rady, aby špatné zprávy řekl najednou a co nejdřív a nikoli pozvolna a postupně. Je naléhavě nutné, aby markraběte přesvědčili, že není jiné cesty než Dietrichovy požadavky splnit.

„Proč by se měl ten chlap z Ketlic vydat na dalekou cestu z Míšně sem?“ pohrdavě se zeptal Albrecht. „Jenom aby viděl, jak lezu ke křížku? To by jistě rád, ale na to má moc velké potíže s dnou. To chce bratr vážně čekat, až se sem ten rozklepaný stařec dokodrcá? Týden nebo deset dní? Tolik zajatců nemůže tak dlouho hlídat a živit. Cožpak se nebojí, že se do té doby vzchopíme k protiútoku a své muže osvobodíme?“ Albrecht zavrtěl hlavou. „To je past. A já v žádném případě nemám v úmyslu do ní šlápnout.“ Elmar si odkašlal, takže vyvolával dojem, že je rozpačitý, což ve skutečnosti nebyl. „Biskup je už na cestě sem, Výsosti. Údajně cestu měl již dlouho v plánu, aby navštívil svého kolegu v úřadu. Ale máte pravdu, když v tomto ohledu nechcete věřit na náhodu,“ předešel spěšně námitku rozzuřeného knížete. „Já tomu také nevěřím. Váš bratr se na křížovém tažení zřejmě přiučil leccos ze lstivého pletichaření.“ „Nechtěl byste mi to vysvětlit jasně?“ osopil se na něj Albrecht.

Teď se slova chopil Gerald a sděloval markraběti podrobnosti Dietrichových požadavků.

„Z toho tisíce hřiven stříbra mají tři sta připadnout míšeňskému biskupovi, tři sta klášteru v Marienzelle a tři sta bude předáno merseburskému biskupovi, aby se všude sloužily mše za spásu duše vašeho otce. Jako odškodnění za ty tři tisíce hřiven stříbra, jež váš otec údajně pro tento účel před smrtí poslal cisterciáckému klášteru u Nossenu.“

107

Gerald se vzdal připomenutí, že Albrecht si na tuto ohromnou částku po otcově smrti činil nárok a ukradl ji z klášterního oltáře; koneckonců on i Elmar u toho byli. Míšeňský markrabě se nechápavě zadíval na své dva nejvyšší družiníky. Tímto tahem ho bratr skutečně přivedl do velmi svízelné situace.

„On si ty faráře koupil!“ zařval vztekle. „A ti chamtiví starci za tři sta hřiven stříbra rádi přijedou!“ „Přijedou a to stříbro shrábnou,“ přisvědčil Elmar. „Ten plán je do podrobností promyšlený: Váš bratr teď před těmi zbožnými bratry vypadá jako ušlechtilý syn, jenž chce vyplnit otcovu poslední vůli, kterou jste vy údajně nerespektoval, přičemž je samozřejmě nesporné, že klášter na ty tři tisíce hřiven stříbra nárok neměl,“ pospíšil si dodat. Nebyla totiž sepsaná žádná darovací listina, na tuto ohromnou částku nebyl vystaven žádný doklad, a to Albrecht použil jako záminku, aby si stříbro zase vzal. To že ho Bůh nezasáhl bleskem, když bral stříbrné cihly z oltáře, bylo pro celý svět důkazem právoplatnosti jeho počínání. A teď se bratr opět chopil staré záležitosti, jež se odehrávala, když byl ve Svaté zemi, a využívá ji ve svůj prospěch! Jak to vyjádřil Elmar: Slíbeným stříbrem si na svou stranu přitáhl biskupy.

Trestuhodně mladšího bratra podcenili. „A kde se to celé má odehrávat? V dómu v Merseburgu?“ zavrčel Albrecht. Myšlenky mu v hlavě vířily při hledání východiska, nějakých zadních vrátek. „Ne. Tady ve Weißenfelsu, v kostele svátého Mikuláše,“ odpověděl Gerald a s tváří staženou bolestí se pokoušel přenést váhu z jedné nohy na druhou. Dlouho už stát nevydrží vzhledem k četným a stále bolestivějším poraněním. Ale markraběte ani nenapadlo dovolit jemu a truchsesovi, aby se posadili, na to byl příliš rozčilený. Kdo přinesl tak špatné zprávy, může být šťastný, že před ním vůbec ještě může stát nebo klečet a není v řetězech vlečen přes nádvoří.

„Ve Weißenfelsu?“ zasténal Albrecht. „Kde jim bratr jen tak na okraj ukáže vesnice, které jsme vypálili? A možná předvede i pár naříkajících selských troubů a ubrečených ženských? To znamená, že tam nebudu stát jen jako zlotřilec, který zanedbává spásu otcovy duše, na rozdíl od mého ušlechtilého bratra, ale navíc ještě jako zemský škůdce! A za tři sta hřiven stříbra ti slouhové boží rádi přehlédnou, že on nedodržel svou přísahu křížového rytíře!“ Albrecht zuřivě udeřil pěstí do trámu, ze kterého se sypal prach a kousky zaschlého jílu.

„Výsosti, na tom nebudete moci nic změnit, v této chvíli,“ povzbuzoval ho Elmar. Jeho výraz nenechával nikoho na pochybách, že už dávno kuje plány, jak zvrátit osud v jejich prospěch.

„Pokud Bůh svým bleskem nezapálí kostel svátého Mikuláše, budete tam muset v přítomnosti dvou biskupů přísahat na kříž, že v budoucnosti necháte na pokoji majetek svého bratra i každého jeho družiníka, to je znění přísahy, jaké Dietrich požaduje. Ale jistě je lepší složit ji v malém, dřevěném kostelíku a nikoli v mohutné katedrále v Merseburgu, kde je uloženo tolik relikvií a kde odpočívají ostatky Dětmara z Merseburgu a Rudolfa Švábského. Navíc když jste se v Merseburgu na králův rozkaz musel smířit s otcem.

Elmar se významně odmlčel, pak dodal: „Eberhard ze Seeburgu,“, to byl merseburský biskup -, je příbuzný rodu Wettinů. Až tahle věc trochu zaroste trávou, záhy ho přesvědčíte, že vy zastupujete zájmy rodu lépe než ten princ z nemanic vás bratr. Jste markrabě a vládnete císařovu korouhevnímu lénu. Naopak vašemu bratrovi po jeho velkorysých darech církvi zůstane z požadované sumy pouze sto hřiven stříbra. To je na jednu stranu pořád ještě dost, ale zdaleka ne tolik, aby mohl najmout do žoldu dostatečný počet lidí, opevnit hrad a bránit ho. A Diettrich z Ketlic, o němž všichni víme, že na míšeňském hradním vrchu neopomene žádnou příležitost, při níž může svou moc postavit nad vaší, se musí nejen v katedrální kapitule prosazovat proti stoupencům svého předchůdce. Také je už prastarý, je mu přes sedmdesát. Jeho dny jsou spočteny. Má tedy tato přísaha… jistou trvanlivost.

„Dobrá připomínka,“ přikývl Albrecht a napětí v tváři mu trochu povolilo. „Nikdy bych si nepomyslel, že můj bratr je schopen tak prohnaně uvažovat. Křížová výprava zřejmě posílila jeho zbožnost,“ ušklíbl se opovržlivě.

108

„Zítřejší den i s tou přísahou překonáte, Výsosti,“ utěšoval ho Elmar. „Tak jako jste tenkrát zvládl veřejné smíření s otcem. Peníze na výkupné vybereme od Freiberských. Zavedete nové zvláštní daně, budete požadovat větší podíl na vytěženém stříbře.“ Albrecht panovačně zvedl ruku, aby Elmara umlčel. Nepřeslechl se?

„ Zítra? Ti faráři sem dorazí už zítra? To znamená, že jestli se starce z Ketlic nezmocnila nevysvětlitelná cestovní nálada, čemuž nikdo z nás nevěří, musel ho k cestě někdo už před týdnem přemluvit, hned jakmile jsme vytáhli z Míšně. A musel být přesvědčený, že Dietrich tuhle bitvu vyhraje. Můžete mi to vysvětlit?“

Poslední slova už řval. Elmar si vyměnil krátký pohled s maršálem, pak opatrně odpovídal: „Vypadá to na plán, jaký mohl vykoumat jen ten lišák Lukas z Freibergu. Ale v tom ohledu pro vás mám dobrou zprávu.“

„Je už konečně mrtvý?“ zeptal se vztekle Albrecht.

„Podle všeho ano,“ potvrdil Elmar a spokojeně dodal: „Přidělil jste mému synovi zvláštní úkol. Nu, k našemu politování se mu ještě nepodařilo zabít Thomase z Christiansdorfu, to provede při nejbližší příležitosti. Ale Vaši Výsost ještě víc potěší, že v jedné šarvátce probodl Lukase z Freibergu.“ Přesně vzato nepřítele zabil jeden ze seržánů, ale ten už chcípnul a nemůže si osobovat právo na slávu za svůj čin. „Je jisté, že je mrtvý?“ ujišťoval se podezíravě Albrecht. „Viděl jsem ho ležet těžce raněného na zemi a než ho odvezli, silně krvácel,“ vyprávěl Gerald. „Lidé kolem něj se tvářili tak zoufale a beznadějně, že si s ním zřejmě už nemusíte dělat starosti.“

Třebaže po švagrovi netruchlil, něco mu bránilo uvést v této souvislosti jména Kláry a Thomase. „Aspoň jedna dobrá zpráva v tomhle strašném dnu,“ oddychl si Albrecht. „Přesto bychom měli důkladně zapátrat, kdo ještě měl v té záležitosti prsty, nejen v Míšni a Freibergu, ale i v Seußlitzu,“ dodal Elmar s povytaženým obočím.

Na Albrechtově tváři okamžitě poznal, že náznak, podle něhož by s tím mohla mít něco společného kněžna Hedvika, padl na úrodnou půdu. Hedvika dávala vždy přednost Dietrichovi a vztah mezi ní a jejím prvorozeným byl tak špatný, že ji Albrecht držel na Seußlitz v naprosté odloučenosti a pod přísným dohledem stráží. Přesto nebylo nepravděpodobné, že si ta prohnaná ženská zase jednou našla prostředky a cestičky, jak se vměšovat.

Teď nadešel okamžik, kdy se Elmar musí odvážit nejdůležitější otázky v obtížném, choulostivém rozhovoru.

„Ještě zůstává otevřená otázka, proč se Durynští bili po boku vašeho bratra a my o tom neměli ani tušení.“

Markrabě znal svého truchsese dost dobře, aby věděl, že na otázku má buď odpověď připravenou, nebo aspoň vysloví vážné podezření. Proto ho netrpělivým pohybem vyzval, aby mluvil.

„Jak vás maršál za krátkou dobu zajetí zaslechl, Durynští označovali vašeho bratra za budoucího zetě lantkraběte Hermanna,“ vysvětloval rytíř. „Tak se Dietrich bude muset oženit s jednou z Hermannových ošklivých dcer?“ zeptal se málem pobaveně Albrecht. „Jestli takhle zaplatil za Hermannovu pomoc, tak bitvu vlastně prohrál on.“

„To určitě,“ přisvědčil Elmar a hned využil záblesku knížecí dobré nálady. Pak náhle zvážněl, skoro se zachmuřil: „Bylo uzavřeno spojenectví, o němž jsme se nedozvěděli nic. Ale až uplyne trochu víc času, budu mít s pomocí boží v rukou dost, abychom mohli Hermannovi tuhle záležitost oplatit.“ „A jak? Chcete mě přimět k tažení proti Durynsku?“ zeptal se odmítavě markrabě. „To bych vám zatím neradil, Výsosti,“ zavrtěl hlavou Elmar. „Takový postup by císař mohl hodnotit jako narušování zemského míru a odebrat vám svou přízeň. To ne.“ Elmar si teď dovolil dravci úsměv. „Dejte mi víc času, abych posbíral důkazy, pak lantkraběte obviníme z přípravy spiknutí proti císaři. A spolu s Hermannem padne i jeho nový zeť.“ Albrecht hlasitě vtáhl vzduch. „To považujete za možné?“ „Veskrze ano, Vaše Milosti,“ ujistil ho s převahou Elmar. „S trochou trpělivosti a nutnými důkazy situaci zvrátíme. „Ale předtím.“

Váhavě se odmlčel a zatvářil se starostlivě. „byste mi opět měl dát volnou ruku pokud jde o nabírání zvědů. Váš učenec je nemůže nahradit. Cožpak nedokázal z hvězd vyčíst, že vzniká nové společenství, které je zaměřené 109

proti nám? Selhal a poslal vás do téhle pasti.“ Albrecht však byl rozptýlen dřív, se než stačil vyjádřit. Maršál se náhle a bez varování zhroutil na zem. Jeho zranění zřejmě byla vážnější, než se předpokládalo. Albrecht zavolal několik sluhů, kteří ho odnesli k felčarovi, a při té příležitosti poslal pryč i Elmara. Jak se vypořádá s prolhaným hvězdopravcem, to si raději nejprve rozmyslí sám.

110

Mírová přísaha

Kostel svátého Mikuláše ve Weißenfelsu byl příliš malý na to, aby mohl pojmout všechny lidi, kteří chtěli na vlastní oči vidět uzavření míru mezi znepřátelenými wettinskými bratry a usouzení lidí v místě a okolí se těšili, že zažijí, jak se hrdý míšeňský markrabě musí kát za své zákeřné přepadení a hrabě Dietrich slaví vítězství nad útočníkem. Navíc sem přijeli dva biskupové, což dnu dodalo ještě větší lesk a o návštěvě se bude dlouho povídat.

Kostel byl do posledního místa zaplněn družinami biskupů, rytíři hraběte Dietricha a durynskými rytíři jako svědky přísahy. Sedláci, pacholci a děvečky se tlačili před kostelními dveřmi a přední řady vykládaly zadním, co se právě uvnitř děje. Dietrich a jeho bratr stáli před oltářem proti sobě, biskup Eberhard ze Seeburgu naléhavě hovořil o nutnosti zachovávat mír. Dittrich z Ketlic vedle něj držel pozlacený kříž, na který musí Albrecht složit svou mírovou přísahu. Oba biskupové přijeli společně, Dietrich je uctivě přijal, pohostil a poté doprovodil do kostela. Cestou duchovní a jejich družiny viděli vypálené vesnice a zničené ovocné sady, stopy, které za sebou nechalo pustošení Albrechtových mužů. Viděli však také, že obyvatelé už začali s obnovou.

Z Klemmbergu sem doléhaly zvuky kácení stromů, vonělo tu čerstvé dřevo a v několika uličkách skupiny mužů odklízely zuhelnatělé trámy a nahrazovaly je novými. Ženy splétaly rákosové rohože, nebo nosily v kbelících jílové bláto na zpevnění stěn. Vědomí, že je tímto dvojnásob pokořen, naplňovalo Albrechta takovou zlostí, že si skoro přál, aby se nevyhnutelný obřad přece jen konal v merseburské katedrále. Tam by si však každý okamžitě vzpomněl, jak se před dvěma lety na dvorském sněmu musel na králův rozkaz smířit s otcem poté, co ho věznil na jednom hradě, aby už od něj konečně získal dědictví. K tomu ještě válka vedená proti vlastnímu bratru, a nejhorší na tom je, že prohraná, z něj s konečnou platností učiní nenapravitelného narušitele zemského míru. Třebaže chtěl, aby se ho lidé báli, nebylo by moudré dopustit, aby mu bylo vyčítáno porušení práva a zákona.

Tak tedy tohle divadlo na Elmarovu radu strpí, tak jako musel před dvěma lety předstírat nařízené smíření s otcem. Před očima celého dvora si s Otou šeptem vyměnili několik vybroušených zlobných slov. A nakonec zvítězil. O několik týdnů později ležel otec na smrtelné posteli a nyní je on, Albrecht, míšeňským markrabětem.

Stejně tak s trochou trpělivosti vyčká a bude pak triumfovat nad svým bratrem a durynským lantkrabětem.

Setba byla zaseta. Elmar v tomto ohledu nikdy nemluví naprázdno. A ještě něco: dneska od něj nikdo nebude vyžadovat políbení na zpečetění míru. Už to mu stojí za tisíc hřiven stříbra.

Albrecht se záměrně pohledem vyhýbal bratrovým očím, aby neprozradil svou nenávist. Vedle Dietricha stál jeho hubený velitel hradu a durynský maršál z Eckartsbergy, hned za ním Christianův syn. Jejich dny byly sečteny, třebaže to ještě netuší. Míšeňský markrabě se ze všech sil ovládal, předstoupil a položil pravou ruku na kříž posázeny drahokamy, přitom opakoval slova, jež mu předříkával merseburský arcibiskup „… přísahám před tváří Boha, že nikdy nepovedu boj proti svému bratru a jeho družiníkům.“ Hermann Durynský není Dietrichův družiník. Podaří-li se mu obžalovat u císaře lantkraběte z velezrady, strhne durynský kníže s sebou do propasti i svého budoucího zetě. A jakmile ustojí pokoření dnešního dne, zahájí nemilosrdný trestný soud se všemi, kteří ho do této situace přivedli. Celá Míšeňská marka hrůzou strne. Už se nemohl dočkat.

Jen kdyby se na něj ten mazaný míšeňský biskup tak podezíravě nedíval. Ten dědek mu opravdu dokáže nahnat mrazení v zádech. Tehdy byl svědkem, když mu otec na smrtelné posteli nechtěl odpustit, a nyní stačí pouze přítomnost toho starce s jestřábím pohledem, aby v Albrechtovi probudila zlé duchy minulosti. Bezpodmínečně musí zjistit, kdo se proti němu spikl a postaral se, že míšeňský biskup je teď tady, svědkem jeho potupné 111

porážky, na níž se dokonce podílí, a raději se nepotýká v Míšni s katedrální kapitulou.

Dlouholetý probošt dómu Dittrich z Ketlic, teprve krátkou dobu míšeňský biskup, je navzdory sedmdesáti letům nebezpečný a prohnaný muž. Starý markrabě Oto ještě ležel na smrtelné posteli a probošt se už pokoušel odkazovat jeho následníka do patřičných mezí, aby mu ukázal, kdo teď bude mít na míšeňském hradním vrchu slovo, protože tam od nepaměti zuřil boj o moc mezi třemi silnými muži: císařským purkrabím, biskupem a markrabětem.

Nyní drží starý míšeňský biskup kříž, na který musí Albrecht přísahat, a biskupovy stařecké ruce poseté hnědými skvrnami se ani nezachvějí, když upírá pronikavý pohled na míšeňského markraběte. Také hrabě Dietrich zvládl obřad s nepohnutým výrazem a zkoumavě pozoroval bratra.

„Chvalte Pána a nyní uzavřený mír!“ zvolal biskup z Merseburgu a souhlasné výkřiky se ozývaly nejen v kostele, ale i zvenčí sem doléhal hlasitý jásot. Utrápení Weißenfelsští oslavovali vítězství a naději na lepší časy, jež nastanou nyní, když se vrátil jejich pán, útočníci byli poraženi a chudým byla slíbena velkorysá pomoc při obnově domovů.

Dietrich byl naopak skeptický, příliš dobře znal svého bratra na to, aby teď pociťoval triumf. Jen si vybojoval nějakou dobu, aby mohl nabrat dech, a chytrým tahem si zajistil přízeň duchovních v Merseburgu a Míšni.

Matka mu už předtím, než odjel do Svaté země, radila, aby vždy podporoval cisterciácký klášter u Nossenu.

Nikdy by nemohl požadovat ohromnou částku tisíc hřiven stříbra, kdyby si peníze chtěl nechat pro sebe, přestože by se mu hodily pro sestavení ozbrojeného oddílu a rozšíření hradu. Na to sto hřiven nestačí. Ale pro spásu otcovy duše mu Albrecht těžko mohl peníze odmítnout. Dietrich tak splnil aspoň část otcovy poslední vůle a zároveň si mohl být jistý, že biskup z blízkého Merseburgu ho vezme pod ochranu církve jako bohabojného křížového rytíře, jenž se vrátil domů. Nejdůležitější však byla přítomnost míšeňského biskupa.

Albrecht se bojí Dittricha z Ketlic, protože duchovní nejen zná jeho slabiny, ale také je šikovně využívá, aby nad ním získal moc. To hrabě věděl od Marty.

Albrecht by se bál ještě mnohem víc, kdyby tušil něco o velmi tajném a podivném spojenectví mezi Dittrichem z Ketlic a léčitelkou, jež markraběte proklela před celým dvorem. Tento zvláštní svazek vznikl bezprostředně poté, co dal Albrecht Martu uvrhnout do žaláře, aby ji přiměl vzít kletbu zpátky. Tehdejší probošt dómu ji dal unést z kobky markraběcího paláce a schoval ji v jedné komůrce svého domu. Chytrý probošt pochopil, že nový vládce se z nevysvětlitelných důvodů víc bojí kletby té drobné ženy než trestu všemohoucího Boha. Vždyť Albrecht jen několik dní předtím ukradl tři tisíce hřiven stříbra z oltáře cisterciáckého kláštera. Chytrý pán z Ketlic chtěl zjistit, jaký tajemný strach za tím vězí, a zda by ho mohl využít pro své účely. Dal proto Martu přivést k sobě a celé týdny ji držel jako zajatkyni, kterou vyslýchal a důkladně sejí vyptával.

Marta neviděla nejmenší důvod, proč by měla Albrechta šetřit. Proto budoucímu biskupovi ochotně vyprávěla o děsivých snech, které nynějšího markraběte sužovaly v mládeneckém věku, protože užíval příliš mnoho prášku z blínu. Pověděla mu o strašlivých představách, jaké se vynořují v noci tomu, kdo se blínem omamuje, a přiznala, že před lety musela v nej větší tajnosti Albrechta z takového stavu léčit. Vycítila, že Otovo odmítnutí odpustit staršímu synovi v něm znovu probudilo tento strach. Proto na něj její zmizení tak zapůsobilo, a také protože Albrecht se stále víc obával, že zůstane bez mužského potomka. O tom všem Dietrichovi po příjezdu do Weißenfelsu vyprávěla a navrhla mu, aby pozval míšeňského biskupa jako svědka mírové přísahy. Byla si jistá, že Dittrich z Ketlic rád podstoupí cestovní útrapy, aby se mohl stát svědkem ponížení svého soupeře. A přesně tak se stalo. Protože Lukas ani jeho žena při složení přísahy nebyli přítomni, jelikož rytíř stále ještě na loži bojoval o život a Marta se od něj ani na krok nehnula, nikoho by nenapadlo, kdo za plánem vězí. Lukasi, přál bych si, abys teď byl vedle mě, vzpomněl si teskně Dietrich na svého důvěrníka a rádce. Ty a Christian. Byli 112

byste teď se mnou spokojení? Nebo jsem měl něco udělat jinak a lépe? Obřad byl u konce, první přihlížející se už drali z kostela, což bylo vzhledem k davu venku obtížné. Nikdo neočekával, že by si bratři třeba podali ruce, nebo spolu vyměnili pár slov, či jen pohled.

Dietrich tedy požádal durynského maršála a velitele hradu Norberta, aby dohlédli na předávání míšeňských zajatců. Thomase raději měl blízko u sebe; doslova mohl cítit vlny nenávisti, které se přelévaly mezi mladým rytířem a Elmarovým schovancem a nechtěl, aby nějaká šarvátka hned ohrozila čerstvě uzavřený mír. Zdvořile se obrátil k oběma biskupům, aby je doprovodil z kostela a pozval na hostinu na hrad. Míšeňský s díky odmítl.

„Musím se naléhavě vrátit do své diecéze,“ prohlásil s předstíraným politováním. „Tak se nabízí možnost, že se na cestu se svými průvodci svěříme pod markraběcí ochranu.“

Pověřil mladého písaře ze své družiny, aby domluvil podrobnosti s knížetem Albrechtem, a slavnostně se rozloučil se svým merseburským kolegou i hrabětem z Weißenfelsu. Dietrich s pochopením přikývl a hlavou mu prolétlo několik škodolibých myšlenek o mazanosti starého biskupa, jenž teď celou cestu Albrechta nespustí z očí a neustále mu bude připomínat jeho porážku. Naopak Eberhard ze Seeburgu nabídku přijal. Avšak po namáhavé cestě a vzhledem ke svému věku si nejprve chce chvíli odpočinout. A samozřejmě o samotě poděkovat Bohu za podporu, kterou mu dnes poskytl.

Komory pro hosty byly připravené a kromě toho několik kuchařových pomocníků a dodatečně najatých děveček se podílelo na přípravě dnešní slavnostní hostiny. Nad nádvořím se vznášela vůně čerstvě upečeného chleba a pečeného masa. Dietrich poručil, aby sluha doprovodil Eberharda ze Seeburgu do jeho komory a rozhodl se, že se zatím neukáže v hale, kde by na něj okamžitě mluvilo nejméně tucet lidí, ale bude důvěřovat tomu, že poslední přípravy na slavnost budou vykonány i bez jeho dalších pokynů. Raději chtěl s Thomasem zajít za Luksem a podívat se, jak se mu vede.

Bylo mu jasné, že bude naléhavě potřebovat nového správce a také ženu, jež se bude v budoucnu věnovat hradním zásobám. Mohl by o to požádat Martu? Až se Lukas uzdraví, beztak by vypověděl službu u Hermanna Durynského a i se syny se odstěhoval na Weißenfels. Dietrich by byl nesmírně rád, kdyby měl Lukase i Martu po svém boku. Avšak nejprve se musí raněný zase postavit na nohy. Pokud vůbec ještě žije.

113

Setkání

Pohled na Martu Dietricha vyděsil. Vypadala tak unaveně a vyčerpaně, že sotva udržela otevřené oči. Sklesla na kraj postele a opatrně sňala zakrvavený obvaz z Lukasovy rány.

Její manžel ležel na břiše a spal nebo byl v bezvědomí. „Vydrží to?“ zeptal se Dietrich se sevřeným hrdlem.

Pocit vítězství, pokud si ho dnes vůbec připouštěl, se rázem rozplynul. V každé bitvě umírají lidé; muži, za něž nesl odpovědnost a s nimiž byl většinou těsně spjatý. Kdyby teď ještě zemřel Lukas, byla by cena za právě dobyté vítězství příliš vysoká. „To ještě nemůžu vědět,“ odpověděla zoufale Marta. „Někdy se takové rány zahojí… s trochou štěstí. Ale ztratil příliš mnoho krve.“ Hřbetem ruky si přejela přes oči.

„Můžu pro vás něco udělat? Potřebujete něco? Mám vám poslat děvečku, aby vám byla k ruce?“ nabízel a přistoupil o několik kroků blíž. Thomas ho následoval a tvářil se zoufale. „Děkuju… teď potřebujeme trpělivost… a boží pomoc.“ „Zapálím pro něj svíci. A pokud k jeho uzdravení napomůžou i dobré zprávy, povězte mu, že můj bratr dneska musel přijmout všechny naše požadavky.“ „Určitě mu to povím,“ pousmála se Marta. „Blahopřeju vám k vítězství!“

Dietrich měl pocit, že by teď měl odejít a nechat ty dva o samotě. Rozhodl se, že se podívá i na další zraněné, a pokud uvidí, že je tam Klára postradatelná, pošle ji na chvíli za matkou, aby ji podpořila. Ale k tomu už neměl příležitost. Před Martinou komorou na něj čekal jeden z jeho seržánů a netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu.

Zřejmě mu chtěl předat důležitou zprávu, ale neodvážil se hraběte rušit při návštěvě zraněného.

„Přijel někdo a chce s vámi mluvit, Výsosti,“ vychrlil mladý muž, když ho Dietrich vyzval. „Je to rytíř, posel od vašeho bratra.“ Hrabě se na seržána zadíval a v myšlenkách okamžitě zostražitěl. Našel jeho bratr nějakou záminku, aby hned porušil smlouvu, kterou právě odpřísáhl? Vznikly těžkosti při předávání zajatců?

Dal Thomasovi znamení, aby ho následoval, a rychle zamířil ke schodům, avšak dbal, aby to nepůsobilo uspěchaně. Jakmile vkročili na nádvoří, hádanka se na první pohled vyřešila. Pocítil úlevu a zároveň tíseň.

Čekal na něj Raimund. Provázela ho Alžběta a kromě hřebců, na nichž přijeli, s sebou vedli ještě půl tuctu cenných, většinou mladých koní.

Rytíř z Muldentalu a jeho žena se uklonili a Raimund promluvil: „Hrabě, jestli si to budete přát, rád bych vstoupil do vašich služeb. Rozhodl jsem se, že vypovím oddanost vašemu bratru. Pravděpodobně jsem tím unikl své popravě. Ať mé panství klidně rozdělí mezi ty své vrahouny! Nemám už nikoho, komu bych je mohl odkázat. Nejlepší z koní, co mi ještě zůstali, přivádím s sebou, jako dárek pro vás, s výjimkou bělouše. Jsem si jistý, že pro ně najdete uplatnění.“

Dietrich viděl bolest v Raimundově i Alžbětině obličeji a v obou rozeznával rysy, jež mu připomínaly jejich syna. „Vítejte na Weißenfelsu,“ pozdravil je vřele. „Rád přijímám vaše služby. Avšak takový dar přijmout nemohu! Buďte dnes čestnými hosty u mé tabule, zítra se podíváme, jaký pozemek bych vám mohl udělit jako léno, kde byste se svými koňmi mohli založit nový hřebčinec.“ Zabránil oběma, aby před ním poklekli.

„Thomas vám pomůže koně ustájit.“

„Ten bělouš je pro tebe,“ sdělil Raimund rozhodně Martinu synovi a ukázal na nej cennější zvíře. „Je ještě mladý a trochu divoký, nemá ještě dokončený výcvik, ale jsem si jistý, že spolu budete dobře vycházet. Protože je ze všech potomků Draga nejpodobnější koni tvého otce, dali jsme mu stejné jméno.“

Thomas už při prvním pohledu na koně zatajil dech, právě proto, že vypadal přesně tak jako nejlepší otcův hřebec, na něhož si pamatoval z dětských let. Bylo to velmi ušlechtilé zvíře, které český vévoda daroval 114

markraběti Otovi. Ale protože na něm kromě Christiana nikdo nedokázal jezdit, markrabě mu ho přenechal. „To nemůžu přijmout… to jsem si nezasloužil,“ zajíkal se. „Ale ano,“ odporoval Raimund a objal ho kolem ramen.

„Lukas mi před několika dny vyprávěl, cos ve Svaté zemi udělal pro mého syna. Nikdo jiný by neměl větší právo ho dostat než ty. Roland by to taky tak chtěl. Přijmi ho na památku svého otce.“ Thomas ze sebe nedokázal vypravit ani slovo, zmítaly jím rozporné pocity.

Hrabě Dietrich zřejmě pochopil, co se v něm odehrává. I jemu vyvstal před očima obraz Christiana na bělouši.

„Už se nemůžu dočkat, až vás uvidím na mladém Dragovi,“ usmál se na Thomase. „A jestli tahle představa Lukase neuzdraví, pak nevím, co jiného…“ Raimund se polekal. „Lukas je zraněný? Jak se mu vede?“ „Je u něj Marta. Chcete za nimi zajít? Myslím, že oba mají zapotřebí pomoc a přítomnost dobrých přátel.“ Raimund přikázal Witovi, jednomu z ozbrojenců, kteří s nimi přišli, aby se postaral o koně. Vrchní štolba hradních stájí na Weißenfelsu se nabídl, že se osobně postará, aby vzácní koně byli dobře ustájeni.

Thomas vedl Raimunda a Alžbětu k matce a nevlastnímu otci. Lukas stále ještě ležel bez hnutí. Marta namáhavě vstala a objala Alžbětu, obě ženy měly v očích slzy. Raimund upíral oči na Lukase, jako by ho pohledem mohl probrat. Nikdo nepromluvil ani slovo. Thomas tiše vyšel z místnosti, cítil, že tam teď nepatří.

Později si sedne s Raimundem do nějakého klidného kouta a bude mu vyprávět o Akkonu.

Nyní ho to táhlo ke stáji. Opatrně se přiblížil k bělouši. „Ty opravdu vypadáš jako oživlý Drago,“ oslovil ho chraptivě a dal hřebci ruku před nozdry. Wito, stájový pacholek z Muldentalu, k němu přikročil a blahopřál mu k novému koni. „Jel jsem na něm až do Eisenachu, abych varoval vašeho nevlastního otce,“ vyprávěl hrdě, a potom pomalu vypočítával některé Dragovy vlastnosti a zvláštnosti. Thomas jemně hladil mladé zvíře po nozdrách.

Náhle pocítil chuť povědět Kláře o všech novinkách, které ho tak rozrušují. Dlouhými kroky přešel po dvoře přímo k její komoře. Ale nebyla tam. Uviděl jen Lízu, chůvu, jež se starala o jeho maličkou neteř, když Klára ošetřovala nemocné. Setkal se s ní několikrát, ale skoro nic o ní nevěděl, jen to, že mladé děvečce před časem zemřelo dítě a teď se velmi starostlivě a láskyplně starala o Annu, jako by to byla její vlastní dcera. Ani nevěděl, jestli má nějakého manžela. Líza se polekala, když Thomas prudce otevřel dveře. Držela Annu v náručí. „Zrovna usnula, pane,“ zašeptala, lehce holčičku políbila na tvář a položila do kolébky. Její mateřská něžnost a láska Thomase dojaly. Náhle měl pocit, jako kdyby došel k cíli aniž ho hledal, jako kdyby tady mohl utišit nevysvětlitelnou žízeň, kterou žádný nápoj neuhasí. Nebyla to obyčejná chtivost probuzená pohledem na hezkou dívku, v této chvíli ho naplňovalo přání pocítit teplo jejího těla, spočinout na jejích ňadrech a v jejím náručí hledat útěchu. Líza byla příliš nesmělá a poslušná na to, aby se vzpírala jeho přání. Vycítil však, že pochopila jeho neklid a chtěla ho utěšit tak, jako utěšovala jeho malou neteř, když se rozplakala. Tak něžně, jako před chvílí kolébala Annu, ho objala, hladila ho po vlasech, šeptala útěšná slova.

Líbal ji nejprve jemně, pak s rostoucí vášní a vychutnával si pocit, jaký v něm vyvolávalo její přimknuté, měkké tělo. Chvilku ho objímala, pak dovolila, aby ji odvedl k posteli, kde se vroucně milovali.

115

Bez návratu

Spíš nezúčastněně než radostně, v myšlenkách u mnoha věcí, které je potřeba zařídit, u opevnění hradu, jež je nutno postavit, u svých zásnub s dětskou nevěstou a pocitů viny vůči Rolandovým rodičům seděl Dietrich v čele vysoké tabule a pohledem přejížděl po lidech, kteří v hale oslavovali uzavření míru a odchod útočníků.

Po pravici mu seděl merseburský biskup, vedle něj páter od svátého Mikuláše, Jindřich z Eckartsbergy a Norbert z Weißenfelsu, po levici Klára, Thomas, Raimund a Alžběta. Marta zůstala u Lukase, o jeho stavu stále ještě nebyly potěšitelnější zprávy. Brzy se biskup omluvil, je starý muž a den pro něj byl velmi náročný, nejprve cesta sem, potom obřad v kostele. Dietrich tedy oficiálně ukončil hostinu. Alžběta rovněž vstala a rozloučila se s tím, že chce vystřídat Martu v péči o Lukase, aby se vyčerpaná přítelkyně aspoň trochu vyspala.

Thomas a Raimund vedli soustředěný rozhovor a podle zachmuřeného výrazu obou zřejmě mluvili o křížovém tažení do Svaté země. Z okolí kolem sebe nic nevnímali.

Norbert a durynský maršál se rozhodli, že ještě společně zajdou za raněnými. Klára těsně před zahájením hostiny oznámila, že s boží pomocí by teď mohli přežít všichni, kdo leží v lazaretu, pokud někdo ještě nedostane otravu krve. Toho dne ji Dietrich viděl poprvé. Neměla na sobě obyčejné, pomačkané a krví potřísněné šaty, ale na oslavu vítězství si vzala své nejlepší oblečení: zelené šaty se širokými rukávy lemované kolem výstřihu a na okraji sukně vyšívanými květinovými šlahouny. Vypadala unaveně a skoro nic nejedla.

Seděla po jeho boku ponořená do sebe a upírala oči dopředu. Není divu vzhledem k tomu, že jsem se musel zasnoubit s jinou, pomyslel si trpce Dietrich a zlobil se na osud. Protože se Klára vedle něj zjevně necítila dobře, bude nejlepší, když situaci ukončí a nebude ji dál vystavovat pohledům všech ostatních.

„Jistě jste unavená po uplynulých dnech naplněných prací. Přejete si, abych vás dal doprovodit do vaší komory?“ nabídl jí zdvořile. Klára se k němu obrátila, jako kdyby ji probudil ze strnulosti. Ale jen mu krátce pohlédla do očí, pak soustředila pohled na šev nad obočím. V ráně mu dnes po celý den a čím dál víc cukalo.

„Vaše zranění začíná hnisat. Musím nit vytáhnout ještě dnes, jinak budete mít zítra celé oko oteklé,“ prohlásila rozhodně. Všimla si toho už prve a věděla, že zákrok nemůže odkládat. Dietrich vycítil, kolik přemáhání ji ta slova stála. „Tak to udělejme hned, ať to máme za sebou,“ odpověděl formálně. „Co k tomu potřebujete?“ „Kus čistého plátna, horkou a studenou vodu a můj koš s tinkturami.“ Dieter přikázal jednomu z panošů, jež stáli za tabulí a obsluhovali hosty, aby ihned přinesl vše, co paní z Reinhardsbergu potřebuje pro ošetření jeho rány.

Panoš se uklonil a vyběhl z haly. Brzy se vrátil s potřebnými věcmi. Horkou vodu odnesli z kuchyně do hraběcí komnaty. Dietrich vstal a oznámil, že se smí slavit dál, on si musí dát ošetřit zranění. Muži a ženy v hale vstali a poklonili se, když jejich pán odcházel, provázen panošem nesoucím koš a další věci a léčitelkou, sestrou jeho rytíře. V komnatě chlapec postavil kbelík s vodou a koš na zem, položil pruhy plátna na stůl a zapálil svíčku.

Mísa s horkou vodou stála na lavici.

Klára požádala ještě o jednu svíčku, kterou podržela Dietrichovi blízko před obličejem. Pohybovala jí pomalu sem a tam, aby si ránu dobře prohlédla, myslela už na další postup ošetření. Stísněnost a únava z ní opadly, teď zřejmě viděla jen ránu, kterou je potřeba ošetřit. „Výsosti, prosím vás, sedněte si a držte tu svíčku!“ požádala ho a vtiskla mu světlo do ruky. Panoš odešel, jistě to poví Norbertovi, a ten pošle do chodby několik osobních stráží. Klára ponořila ruce do kbelíku se studenou vodou a vzala z koše velmi úzký nůž zabalený do bílého plátěného šátku. „Trochu výš,“ poprosila a lehce mu posunula ruku, aby co nejlépe viděla. Prsty měla ledové a ze zápěstí jí ukáplo pár kapek vody na jeho bliaut. „Prosím vás, pomodlete se a nehýbejte se!“ Z cukavé bolesti zanícené rány byla rázem bolest bodavá, když obnažovala nit, přeřízla ji a vytáhla. Určitě se dostal ven i hnis, protože po první bolesti se mu rázem ulevilo. Klára přitiskla na ránu kousek plátna namočený ve studené vodě, 116

což bylo příjemné. Potom šátek namočila do ještě horké vody, vyždímala, složila a vytlačila jím zbytek hnisu.

„Teď to bude pálit, ale za chvilku už to bude dobré.“ Očistila kůži nad obočím od zaschlé i čerstvé krve a nakapala na ránu tinkturu. Bolelo to, ale zdaleka ne tolik jako předchozí cukání. Jeho zranění bylo nepatrné ve srovnání s tím, co utrpěli ostatní, a nejhorší na něm bylo nebezpečí otravy krve. Ale to je zřejmě zatím zažehnané. Nevyhnutelně se teď všechny jeho smysly zaměřily na ženu, jež stála tak blízko před ním a po níž toužil jako po žádné jiné v životě. Viděl, jak se jí jemně zdvihá hruď v rytmu dechu, cítil její vůni, kterou rozeznával i přes ostré aroma tinktury.

Celý život musel projevovat kázeň a ovládání, vždy dělal to, co od něj vyžadovaly jeho stav a původ, co očekávali Mé výše i níže postavení. Teď však cit zvítězil nad rozumem a kázní. Podlehl neodolatelné touze, položil svou ruku na její, vzal obvaz a položil ho zpátky na stůl. Nyní svítil svíčkou do tvářejí, pozoroval, jak se jí v záři plamínku zúžily tmavé zornice a ve tváři měla náhle vepsanou celou svou zranitelnost, kterou se pokoušela skrývat před celým světem a zvlášť před ním. Volnou rukou ji k sobě přitáhl a líbal ji, tak jemně, že stačilo, aby lehce pohnula hlavou a vymanila by se mu. Ale neudělala to. Postavil svíčku na stůl, vzal její obličej do dlaní a znovu ho líbal, stále ještě něžně, ale velmi dlouho.

Jen s vypětím všech sil se od ní odpoutal, ale teď už musí, musí jí to říct: „Kláro… moje milovaná… Byl jsem pevně rozhodnutý si tě vzdát, abych nepoškodil tvou čest. Ale nedokážu to… Odpusť mi!“ „Není co odpouštět,“

zašeptala, objala ho a políbila. Ještě jednou se jí s přemáháním vymanil.

Nechtěl jí život učinit ještě těžší, než ho beztak měla. Rozum mu napovídal, že by ji měl teď okamžitě vyprovodit ze své komnaty a co nejdřív provdat za Norberta. Nebo za jeho syna, pokud by mu dávala přednost.

Ale zároveň věděl, že už není návratu, pokud teď hned nevykročí ke dveřím. „Jestli si přeješ odejít… tak prosím odejdi hned!“Klára lehce zavrtěla hlavou, zamilovaně na něj pohlédla a statečně se usmála. Přitáhl ji k sobě a vášnivě líbal. Postavila se na špičky a opětovala jeho polibky, jako kdyby mu tak mohla být ještě blíž, prsty projížděla jeho hnědé, na ramena spadající vlasy. Ruce mu něžně sjížděly po jejím krku, levou ji k sobě přitiskl, pravou jí přes látku šatů laskal ňadro. Vydechla touhou, prohnula se a prsty mu zvolna přejížděla po páteři, až cítil, jak se mu rozkoší ježí chloupky. Nejraději by ji odvedl k posteli, svlékl jí šaty a hned se jí zmocnil. Byla už vdaná, porodila dítě, není panna a nemusí se proto obávat, že ji vyděsí nebojí způsobí bolest. Avšak ovládl se, i když to pro něj bylo velmi těžké. Když už mu přinese takovou oběť a oddá se mu, přestože se s ní nemůže oženit, když dává v sázku svou pověst a klid duše, pak jí za to chce poděkovat tím, že každý okamžik si vychutnají.

Sňal jí z hlavy čelenku a závoj, šikovně rozepnul brož spínající rozparek výstřihu spodního šatu. Otočil ji tak, aby k němu stála zády, přitiskl ji k sobě, líbal na krk a ramena, pravou ruku vsunul do výstřihu a hladil její nahá ňadra. Pod jeho doteky opět slastně zasténala a přitáhla si jeho hlavu blíž. Skrze šaty cítila, jak mu tvrdne úd, a nemohla se dočkat, až ho do sebe pojme. Přesto byla jako omámená jeho laskáním, neschopná se od něj odpoutat a přikročit k posteli. Se zavřenýma očima se oddávala jeho rukám a rtům.

„Pojď,“ zašeptal a opět ji otočil obličejem k sobě. Rozvázal uzel vyšívaného pásku, který měla dvakrát obtočený kolem pásu, a začal uvolňovat šněrování šatů. Pomáhala mu a zvedla paže, aby jí mohl svrchní i spodní šat přetáhnout přes hlavu. Nakonec rozvázal tkanice jejích nohavic. Sklonila se, shrnula punčochy a zula si boty. Teď před ním stála úplně nahá. Světlo svíčky propůjčovalo jejímu tělu zlatavý třpyt. Prsa, která už hladil, neměla velká, ale ještě pevná. Na jejím těle nebylo znát, že porodila dítě. Boky měla úzké a nohy štíhlé.

Při pohledu na takovou krásu se mu tajil dech. Nejvíce ho však dojímal její zamilovaný, toužebný pohled.

Přistoupil k ní o dva kroky blíž, vzal ji do náručí a odnesl na postel. Když ji položil na deku, vztáhla ruku, aby ho zadržela a přitáhla k sobě. „Mám pocit, jako kdybych na tenhle okamžik čekal celý život,“ zašeptal ochraptěle a rychle se svlékl. Klára k němu vztáhla paže. Prohlížela si jeho tělo tak, jak on předtím její. Měl 117

štíhlou, šlachovitou postavu, na pažích a nohou silné svaly. Na pravém rámem špatně srostlou jizvu po zranění, další na levém stehnu. Velký, vzpřímený úd se k ní blížil. Už nechtěla čekat a rozevřela nohy. Klekl si nad ni a rukou se dotkl jejího nej citlivějšího místa. Lehce vykřikla a zatnula prsty do deky.

Vnikl do ní, nejprve jen lehce a zarazil se, v tom okamžiku si oba pomysleli totéž: Pak už nebude návratu. A vzápětí zapomněl na svou zdrženlivost. Tuto noc se s ní nebude milovat jen jednou, má dost příležitostí prozkoumat každý kousek jejího těla. Teď však už na nic nečekal. Zajel hluboko do ní a věděl, že ho chce, bouřlivě ji políbil a záhy našli společný rytmus.

Klára měla pocit, že štěstím umře. Jak jen vydržet pocity, které ji zaplavovaly? Rukama hledala oporu v jeho vlasech, přejela mu po zádech na boky a přitiskla ho k sobě, jako kdyby ho chtěla do sebe vtáhnout ještě hlouběji. Úžasem a touhou vykřikla, když se jí zmocnila neznámá síla, sevřela ji rozechvěla jí nitro. Ve stejném okamžiku Dietrich zasténal, zaklonil hlavu, a pak na ni klesl.Šťastně v ní setrvával a vyhledal její pohled.

Pomalu otevírala oči a podívala se na něj s takovou směsicí lásky, něhy a údivu, že mu div srdce nepuklo. Ticho v komnatě jako kdyby se chvělo… dozvuky jejich vášně, která tu prve všechno ovládla.Dietrich jemně hladil milenčinu tvář. Klára zavřela oči, aby si ten dotek vychutnala, pak ho vzala za ruku, políbila do dlaně a nakonec si k sobě přitáhla jeho hlavu a znovu ho líbala. Leželi vedle sebe beze slova, oba ještě naplněni tím, co právě prožili. Nepotřebovali slova. Milovali se té noci ještě několikrát, dlouze a s požitkem. Pátrali po něžnostech, které se druhému zvlášť líbí. Dietrich ji rozmazloval rty, jazykem i prsty, Klára záhy zjistila, které doteky ho nejvíc vzrušují. Nemohli se jeden druhého nasytit. „Jsem s tebou nekonečně šťastný,“ přiznal jí pozdě v noci, když vstal, aby dohořívající svíčku vyměnil za novou. Do komnaty pronikalo okenním otvorem slabé světlo hvězd, ale chtěl ji vidět, její krásné tělo a oddaný výraz. „Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná jako s vámi,“

odpověděla. „Nejraději bych radostí plakala…“ Slzy se jí vyřinuly z očí, protože silný cit ji přemohl. Cítila se tak bezpečně jako nikde jinde, vedle něj, v jeho objetí. Když do ní vnikal, měla pocit, že štěstím umírá. Pro ten cit nenacházela slova ani pojmenování. Dietrich postavil na stůl svíčku, kterou si dosud svítil na její tvář, hladil ji po obličeji a stíral slzy. „Kláro, má milovaná, nechci, abys se mnou mluvila tak formálně, když jsme spolu sami,“ vybídl ji jemně. Polkla. „To je jediné přání, které vám nemůžu splnit,“ odpověděla tiše. V myšlenkách mu dávno tykala. Nahlas nemohla. Nesmí zapomenout, kde je její místo a že mezi jeho a jejím stavem je nepřeklenutelná propast. „Je to tak lepší. Bude nám to připomínat, že naše štěstí je jen vypůjčené. Jenom na určitou dobu,“ vysvětlovala, když viděla, že se zachmuřil.

Dietrich chtěl něco namítnout, ale ovládl se. Neměl teď chuť na podobné debaty. Vrátí se k tomu později, až bude jejich vztah ještě důvěrnější. Ale jak může být důvěrnější než teď, kdy se celou noc milovali?

„Jsem tady,“ připomněla tiše a on okamžitě pochopil, co myslí: Ještě je tady. Ještě u něj smí ležet. Čas, který je jim dopřán, bude nezadržitelně plynout od okamžiku, kdy k sobě našli cestu. Měl by ho využít lépe než planým uvažováním. Hvězdy, které okenním průzorem osvětlovaly komnatu, pomalu bledly. Sfoukl svíčku a ulehl vedle ní. „Teď spi, má drahá,“ zašeptal jí do ucha a pevněji objal. Přitiskla se k němu a teď si vyžádala svou daň námaha uplynulých dnů. Klára okamžitě usnula.

Dietrich ležel vedle ní, naslouchal jejímu sotva slyšitelnému dechu a díval se na ni v kalném světle úsvitu.

Probděl již mnoho nocí, ve válce, na polních taženích nebo v modlitbách. Teď bděl nad ženou, kterou miloval.

Nechtěl promarnit ani jediný okamžik a promeškat možnost dívat se na ni. Přemýšlel, jak by ji mohl ochránit a prodloužit čas, který je jim dopřán.

118

Druhý den ráno

Kláru probudilo klepání, a hlas hraběte Dietricha, jenž mluvil mezi dveřmi se sluhou. Ospale mžourala do bledého podzimního sluníčka pronikajícího do komnaty a chvilečku jí trvalo, než si uvědomila, kde je… a co se stalo. Podivila se, že Dietrich je již oblečený. Zavřel dveře, otočil se a s úsměvem se na ni zadíval.

Spala tu v jeho komnatě až do pozdního rána! Šaty ležely na zemi, závoj a čelenka na stole. Naštěstí je její dcerka v posledních dnech zvyklá, že když se probudí, nesedí vedle ní matka. A Líza se o ni dobře postará. tále ještě napůl omámená se posadila a náhle ji zaplavily rozpaky. Dietrich k ní přistoupil, sedl si na postel a hladil jí rozcuchané vlasy. „Dobré ráno, má milá,“ pozdravil ji a podle toho, jak se na ni díval, pochopila, že nemusí být v rozpacích. Podal jí pohár se zředěným vínem, žíznivě se napila. Na stole stála mísa s chlebem a masem, takže zaspala mši, když už je tu snídaně! „Máš hlad?“ zeptal se. „Jestli chceš, dám z kuchyně přinést ještě něco jiného.“

S úsměvem zavrtěla hlavou a pohlédla na něj. Jeho blízkost ji naplňovala takovou láskou a touhou, že odložila pohár, objala ho kolem krku a přitiskla svou tvář na jeho. Víc se neodvážila, bylo už hodně pozdě. Dietrich nepochybně má spoustu povinností, které na něj čekají, a ona se musí co nejrychleji pomodlit zmeškanou ranní modlitbu, zajít za dcerou a pak se postarat o raněné. Ale než mohla myšlenky dovést do konce, z objetí byl vášnivý polibek a z polibku ještě víc. Když Dietrich pod rukama ucítil její teplé, měkké tělo, nemohl odolat a musel se s ní znovu milovat: bouřlivě a vášnivě. Nejraději by zůstali ležet vedle sebe, unavení a naplnění něžnými myšlenkami o druhém, ale denní povinnosti je volaly zpátky do skutečnosti. Dietrich byl opět oblečený rychleji a díval se, jak vklouzla do šatů, prohrábla si prsty vlasy a zaplétala cop.

„Rozmyslel jsem všechno a dospěl jsem k rozhodnutí,“ prohlásil. „Ty se s dcerou přestěhuješ do komory vedle mé, budeš u stolu sedět vedle mě a já oficiálně vyhlásím, že až do mé svatby budeš paní na Weißenfelsu.“

Pochybovačně na něj pohlédla. „Považujete to za… přiměřené?“ zeptala se.

„Určitě,“ přikývl a na jeho výrazu poznala, že si to nedá rozmluvit. „Není možné, aby ses musela potají plížit ke mně do komnaty. A nestrpím, aby o tobě někdo špatně mluvil. Pohovořím s páterem Ansbertem, zda nám je vzhledem k okolnostem možné odpustit, že sdílíme lože, aniž jsme přijali svátost manželství. Pokud to nedokáže prominout on, poohlédnu se po nějakém kaplanovi, který to udělá a lehkomyslně nedá v sázku spásu našich duší. Ale nejprve promluvím s Martou a Lukasem. Doufám, že se tvůj nevlastní otec už probral z mrákot. Nechci, aby se o tom dozvěděli z klevetění služebnictva.“ Kláře bylo úzko při pomyšlení, co asi Lukas na takové novinky poví. Dietrich však odmítl její návrh, že ho na choulostivý rozhovor doprovodí. „Dovol, abych jeho první vztek zachytil sám,“ usmál se. Pak ji k sobě přitáhl a znovu ji políbil. „Miluju tě. S tebou jsem šťastný,“ zašeptal jí, než vyšli z komnaty a rozešli se každý za svými úkoly. Dietrichovi se ulevilo, když vešel do komory a zastihl Lukase při vědomí, třebaže mu bylo jasné, že na něj teď čekají nepříjemné chvíle.

Otcovský přítel seděl vzpřímeně na posteli, byl bledý a povrchově dýchal, avšak Martina šťastná tvář prozrazovala, že má naději se uzdravit. Dietrich rychle pohybem odmítl pokus obou vstát a pokleknout před ním. „Jsem moc rád, že jste na cestě k uzdravení,“ promluvil a přitáhl si stoličku k posteli. Marta právě dokončovala převaz a vázala na uzly konce pruhu plátna. Kolem očí měla hluboké stíny, vlasy neměla spletené tak pořádně jako obvykle a Dietrich ji podezíral, že si i tuto noc sotva zdřímla. Obličej však měla rozzářený radostí. „Dneska ráno se probral,“ sdělovala s ulehčením. „Teď vím, že se uzdraví.“ „Díky bohu,“ poznamenal Dietrich. Uvažoval, zda Lukas po takovém zranění ještě někdy získá svou bojovou sílu v plném rozsahu, ale to teď pravděpodobně nedokáže odhadnout ani Marta. „Tak rychle mě nikdo nezabije,“ pokoušel se Lukas 119

záležitost zlehčovat.

Dietrich s díky odmítl Martinu nabídku, zda mu může nabídnout něco k pití. „Myslíte, že máte dost síly na vážný rozhovor?“ zeptal se raněného. Lukas přikývl a tázavě pozvedl obočí. Marta naopak vypadala, že tuší, co bude následovat. Pravděpodobně tomu tak bylo. „Nejprve se vás chci zeptat, zda vstoupíte do mých služeb.

Velmi rád bych vás měl po svém boku na Weißenfelsu. Hledám totiž dva spolehlivé lidi ze své družiny, kteří převezmou úřad a práci po Gottfnedovi a jeho ženě.“ Než Lukas stačil odpovědět, hrabě pozvedl ruku. „Nechte mě domluvit do konce. Předtím se musíte dozvědět ještě jednu věc, třebaže s mou nabídkou nemá nic společného.“

V žádném případě nechtěl vzbudit dojem, že si souhlas se svým poměrem s Klárou chce vykoupit přidělením významného úřadu. Zhluboka se nadechl a vyslal v duchu krátkou modlitbu k nebi za to, aby hned neztratil přátelství a úctu těchto manželů, na nichž mu hodně záleží. „Do dne, kdy už nebude možné odkládat mou svatbu s Juttou, je Klára mojí oficiální milenkou. Učiním všechno, abych ochránil její pověst a zajistil jí živobytí do konce života. Naše děti, pokud mi nějaké daruje, uznám za své a budu je milovat, nic jim nebude chybět. Byl bych rád, kdybych k tomu získal vaše požehnání.“

Teď to bylo venku.

Po Martině tváři přelétl bolestný výraz, pak měl pocit, že zahlédl na jejích rtech chápavý úsměv. Lukas naopak ještě víc zbledl a zamračil se. „Nehodlám o tom debatovat,“ pokračoval Dietrich, než mohl Lukas něco namítnout, a vstal. „Když jste přijeli, žádal jsem vás o Klářinu ruku. Okolnosti, které velmi dobře znáte, zničily můj sen o tom sňatku. Vzhledem k tomu, že jsem zasnoubený, jsem byl rozhodnut se jí vzdát, abych zachoval její čest.

Ale stalo se a je to nezvratné. Beru celou odpovědnost na sebe. Klára se ničím neprovinila. Miluji vaši dceru a ona miluje mě. Dáte-li nám své požehnání, bude to pro mě hodně znamenat. Pokud ne, vzdát se jí stejně nedokážu.“ Lukas se pokusil zhluboka nadechnout a okamžitě ho trestal záchvat kašle. Marta mu ustaraně položila ruku na hruď, dokud opět nedýchal klidně. Pak mu dala napít vody. Dietrich trpělivě čekal na jeho odpověď. „Je to nezvratné?“ zeptal se chraptivě a trpce Lukas, když byl konečně schopen promluvit. Náhle jako kdyby o léta zestárl. „Tak to tedy je. Ale nemůžete ode mě očekávat, že tady zůstanu a budu přihlížet, jak mou nevlastní dceru uvrháte do klepů. Jakmile se dokážu udržet v sedle, vracíme se s mou ženou do Eisenachu.

Hledejte někoho jiného pro úřad po Gottfnedovi.“ „Lukasi!“ Na Martině tváři bylo patrné, že ji tvrdost jeho rozhodnutí polekala. „O tomhle zase nehodlám debatovat já!“ dodal stroze, než mohla něco dodat. Smutně pohlédla na Dietricha. „Je mi velmi líto, že vás ztratím.“ Obrátil se a bez dalšího slova odcházel. Ještě zaslechl, jak Marta manželovi tiše domlouvá. Celý den trvalo naléhavé přemlouvání, než byl Lukas ochoten přijmout Kláru a Marta si mohla být jistá, že dcera rozhovor přežije bez úhony. Jeho zklamání prostě bylo příliš velké.

„Milují se už dlouho a odpírali si lásku, aby zachovali slušnost a morálku… Ale jednou už nelze zabránit tomu, co se stalo, je to jako déšť nebo sluneční zář,“ vysvětlovala, a co mohl proti takovým důvodům namítnout?

Beztak už je pozdě. „Mrzí mě, jestli jsem zklamala vaše očekávání. Ale nelituju toho, co se stalo,“ prohlásila Klára hned, jakmile vešla do komory. Lukas na ni starostlivě pohlédl.

„Uvědomuješ si všechny důsledky?“ zeptal se. „V den, kdy se Dietrich ožení s Juttou, zůstaneš sama. Budeš muset opustit hrad a každý si na tebe bude ukazovat prstem: To je žena, co spala s hrabětem z Weißenfelsu.

Jeho dočasná milenka. Věřím mu, že se o tebe postará. Ale jak to bude vypadat? Provdá tě za nějakého svého družinika a ten, kdo si tě vezme, bude mít pořád před očima, že jsi bez svátosti manželské sdílela lože s jiným.

Možná ti to bude každý den vyčítat. A co když otěhotníš? Pak s sebou do toho beztak složitého manželství ještě přivedeš bastardy.“ Dýchal jen s námahou. „Dělám si o tebe starosti, rozumíš tomu? A vyčítám si, že jsem tě 120

dávno znovu neprovdal.“ „Vím,“ přikývla Klára. „Všechno, co říkáš, jsem si promyslela. Vy si výčitky dělat nemusíte. Postarali jste se o mě, splnili jste svou povinnost tím, že jste mě provdali za Reinharda.“ „To snad nebylo tak špatné rozhodnutí, nebo ano? Proč bys mi nemohla ještě jednou důvěřovat, že pro tebe najdu dobrého manžela?“

Klára pohlédla nevlastnímu otci do očí. „Reinhard a já jsme nevedli špatné manželství. Měli jste pravdu, mé počáteční pochybnosti nebyly na místě. Ale k Reinhardovi jsem pociťovala úctu a náklonnost. To, co cítím k Dietrichovi, je… nesrovnatelně víc.“

Skoro zoufale na něj pohlédla a úkosem se podívala na matku: „Vy přece víte jaké to je někoho milovat z celého srdce! Cožpak byste také nepřinesli jakoukoli oběť, abyste se lásky nemuseli vzdát?“ Na tuhle otázku Lukas nedokázal odpovědět. Bezmocně otočil hlavu na stranu a dovolil Martě, aby mu pomohla ulehnout.

Jakmile byl Lukas natolik uzdravený, že byl schopen cestovat, rozkázal balit k odjezdu. Rozloučil se s Thomasem i Raimundem a Alžbětou, kteří vstoupili do Dietrichových služeb. Nedokázal se však ani slovem rozloučit s Klárou a Dietrichem. Opustil Weißenfels, aniž je ještě jednou spatřil.

Oba z okna sledovali, jak Lukas s Martou vyjíždějí z nádvoří. Marta, nešťastná z roztržky, se otočila a poslala jim němý pozdrav na rozloučenou. Dietrich beze slova objal Kláru kolem ramen.

121

Varování

Albrecht skutečně neměl v úmyslu celou cestu do Míšně strpět zvědavé a poťouchlé pohledy starého biskupa.

Druhý den přidělil část mužů jako doprovod biskupskému poselstvu směřujícímu do Míšně a spolu se zbytkem oddílu, truchsesem a šenkem odbočil do Rochlitzu, aby navštívil bratrance Konrada, markraběte Východní marky.

Maršála Geralda museli vzhledem k jeho zraněním nechat v péči ranhojiče na Burgwerbenu. Jakuba vezli s sebou jako zajatce. Nad ním chtěl Albrecht v Míšni vynést soud. Veliteli předvoje jedoucího do Míšně dal markrabě několik rozkazů, mimo jiné nařídil, aby byl uvržen do žaláře alchymista a z jeho jedové kuchyně se nic nedostalo ven, dále dal povolat na hradní vrch velitele hradu Seußlitz. Na hradě v Rochlitzu přivítal markrabě Konrád bratrance s otevřenou náručí. Byli skoro stejně staří, něco málo přes třicet let, ve stejném roce převzali vládu po otcích a oba též nosili titul říšského knížete. Před dvěma a půl lety Konrád bratrance podpořil, když zajal svého otce, aby si vynutil dědickou posloupnost. Hrabě z Eilenburgu a markrabě Východní marky přikázal, aby bylo o muže jeho ctěného bratrance dobře postaráno, a s Albrechtem se uchýlil do své komory.

Rodinná podobnost mezi muži byla nesporná, jen Albrecht byl štíhlejší.

Po otci Dědovi Konrád zdědil nejen Východní marku, ale i sklon k tělnatosti. Starý markrabě Dedo byl už tak tlustý, že v posledních letech života se jen stěží vyšplhal na koně. Chtěl se tuku zbavit, a dal si ho z těla vyřezat.

Nikoho neudivilo, že takový zákrok nepřežil, ale každý žasl, jak vůbec na takový šílený nápad přišel. Nakonec se jeho mrtvé tělo ani nevešlo do rakve. Konrád naštěstí ještě nebyl tak tlustý jako jeho zemřelý otec nebo Giselbert, ale na jeho bolestných grimasách při některých pohybech bylo zřejmé, že již nyní ho trápí dna. „Byl jsem tak hnusně zrazen, že bych nejraději celou Míšeňskou marku vyhladil mečem a ohněm,“ přiznal Albrecht se zaťatými pěstmi. „Můj truchses a můj šenk jsou jediní muži, kterým ještě důvěřuju.“ „Je dobře, že ve své situaci můžeš důvěřovat šenkovi,“ poznamenal Konrád s významným pohledem. Opatrně se opřel v křesle a pohlédl příbuznému do tváře.„Přiznej, bratranče, že polní tažení proti tvému bratru skončilo ošklivým neúspěchem.“

„To vím taky!“ odsekl Albrecht. „Zradili mě na všech stranách a já zrádce potrestám krvavým soudem, jaký země ještě nezažila. Kdybys při mě stál, bratrance, všechno by dopadlo jinak!“ Konrád odmítavě pozvedl paže.

„Nemožné! Zajetí tvého otce byla jedna věc: Porušil dohodu a chtěl změnit dědickou posloupnost. Proti tomu jsme museli zakročit, proto jsi teď míšeňským markrabětem ty a nikoli tvůj bratr. Také díky mně. Ale já jako říšský kníže” zdůraznil titul, jak to činil často a rád, protože k okruhu vyvolených patřilo jen velmi málo mužů v císařství, „si nemůžu dovolit podílet se na tak zjevném porušení zemského míru, jakého ses právě dopustil ty, navíc proti křížovému rytíři.

A chceš-li slyšet mou radu, pak by ses měl v nejbližší době trochu držet a ovládat, pokud nechceš být exkomunikován z církve, nebo vzbudit ještě větší císařovu nevoli.“ „Kdybys byl po mém boku, tak jsme toho slabocha převálcovali dřív, než si někdo něčeho vůbec všiml, a hlavně předtím, než dorazili Durynští,“ vyčítal Albrecht bratranci. „Nemůžu si dovolit otevřený svár s durynským lantkrabětem,“ trval na svém Konrád.

„Poslechni mou radu a drž se zpátky! Aspoň nějaký čas, nebo na tebe císař uvrhne klatbu.“

Naráz vypil pohár vína a zamyšleně pokračoval: „Je mi záhadou, jak Dietrich dokázal za tak krátkou dobu uzavřít spojenectví s Hermannem. Vlastně je to skoro nemožné, vždyť je sotva pár dní zpátky ze Svaté země.“

„Vždyť ti to říkám! Všichni mě zradili. Zrádci to už dlouho plánovali.“ „Znáš viníky?“

„Sedí všude a budou padat hlavy, v Míšni, ve Freibergu a v Seußlitz!“ zuřil Albrecht. „V Seußlitzu? Myslel 122

jsem, že držíš mou tetu pod přísným dohledem?“ podivil se Konrád. „Ale samozřejmě, jen mazaná a zřejmě si vynašla cesty.“

„Jenom se ptám jak? Nemá ani moc, ani dostatek stříbra, aby si mohla někoho získat na svou stranu. Průběžně měním hradní posádku i dvorní dámy a velitel hradu i ony mi musí podávat podrobné zprávy.“

Konrád si odkašlal. „Lidé můžou změnit strany i z jiných důvodů… Nejen kvůli moci a stříbru, ale i z lásky.

Zvážil jsi třeba možnost, že ten velitel hradu, když údajně nepozoruje nic podezřelého, s ní možná spí? Moje teta je nejen skoro neslušně chytrá, jak všichni dobře víme, ale je i krásná. Překvapený Albrecht chtěl tu scestnou myšlenku zavrhnout. Vždyť matka je stará žena! A dosud znělo velmi věrohodně, když mu Lothar hlásil, že se mu jeví vhodnější zacházet s vdovou zdvořile, pak k němu možná pojme důvěru a nějak se prozradí, pokud by chtěla kout pikle proti staršímu synovi. Avšak vyslovené podezření se mu uhnízdilo v hlavě a začalo tam bujet.

123

Předzvěsti bouře

Eustasius, vyzáblý, bělovlasý učenec v černém hábitu, se už den před návratem biskupa a jeho družiny na míšeňský hradní vrch dozvěděl, že markraběcí polní tažení se odehrálo jinak, než bylo plánováno, a úplně jinak, než předpověděl. Tajný posel jeho ještě tajnějšího pána mu neblahou zprávu předal v jeho alchymistické komoře naplněné štiplavým kouřem a se stěnami zčernalými od sazí. Eustasius si okamžitě chtěl sbalit své nejdůležitější věci a ještě téhož dne zmizet. Zůstane-li, nepochybně ho jako prvního zasáhne strašlivý a zničující knížecí hněv.

Avšak tajemný posel mu jménem svého pána nařídil, aby tu za všech okolností zůstal a i do budoucna si zajistil Albrechtovu důvěru. „Pak budu potřebovat víc stříbra a především zlata pro své pokusy! Pro drahé přísady a směsi! Musím knížeti předvést něco nového, ohromujícího, aby mě nepotrestal nebo nezabil,“ bědoval alchymista. Posel s tím počítal, s pohrdavým úsměvem odvázal od pasu měšec plný misek s penězi a postavil ho na stůl posetý vypálenými skvrnami, který zaujímal skoro polovinu alchymistické laboratoře v klenutém sklepení paláce. Potom otevřel svůj měšec a vyňal z něj hrudku zlata velkou jako vlašský ořech, kterou položil vedle. „To by mělo stačit na to, abyste pokračoval ve svých… výzkumech a získal novou odvahu vykonávat zde službu,“ poznamenal povýšeně. „Dobře víte, že zato nakonec budete královsky odměněn!“ Lačný záblesk v hvězdopravcových očích mu potvrdil, že stařec tu zatím bude dál užitečný. Bez dalšího slova se posel otočil a vyšel z ponuré, páchnoucí komory.

„Nemáte tušení, jak je to těžké…,“ chtěl za ním zavolat Eustasius. Ale protože muž už byl pryč, poslední slova mu uvízla na rtech a s hlubokým povzdechem klesl na lavici, která zavrzala a zhoupla se. Eustasio měl bystrý rozum, ani ne tak v záležitostech astrologie, jako spíš v umění, jak v lidech vyvolat strach ze svých schopností a obdiv k nim. Ku prospěchu mu také byly znalosti jak s několika špetkami různých přísad dokázat, aby z kotlíku vyšlehl jasný plamen nebo se nějaká tekutina tmavomodře zbarvila. Byly to jarmareční triky, ale když se tvářil a pohyboval tajuplně a mumlal latinské formule, nikdy se neminuly účinkem.

Bylo mu však jasné, že tentokrát si Albrechta neusmíří několika lacinými kousky. K tomu, aby zmírnil jeho zuřivost, bude muset předvést větší rozptylovací manévr. Po delších úvahách poslal vzkaz kněžně Žofii, aby za ním přišla do alchymistické laboratoře. Nebyla to neobvyklá prosba, koneckonců byl i jejím osobním lékařem.

Věděl však, že se v jeho sklepní komoře bojí a pronikavý zápach i stopy sazí a ohně po jeho pokusech v ní vzbuzují nelibost. Žofie přišla v doprovodu komorné a mladičké dívky, jež byla u dvora na vychování a byla dcera rytíře Jakuba. Eustasius vyzval kněžnu, aby se posadila na stoličku rovněž posetou vypálenými skvrnami a obě ženy poslal ven. Dokonce se ujistil, že nestojí na chodbě a neposlouchají. Teprve potom nabídl prokřehlé kněžně pohár horkého, kořeněného vína.

Odmítla, zřejmě ze strachu, že by ji mohl otrávit. Kradmo si prohlížela všechny tajemné přístroje na stole. Stály tu kotlíky zvláštních tvaru, trychtýře, nespočetné mističky s podivnými přísadami do směsí, sušenými stejnonožci, drobnými kůstkami, nádoba se žížalami, z nichž některé se ještě hýbaly. S odporem si odsedla, obrátila oči ke stropu, odkud visely různě veliké koule, a držela se křečovitě vzpřímeně.

„Je to opravdu vynikající víno, nemusíte mít obavy,“ domlouval jí učenec, narovnal si černou plstěnou čapku na bílých vlasech a sám z poháru doušek upil. Ještě jednou jí pohár podával, ale Žofie zavrtěla hlavou. S

politováním pokrčil rameny a znovu se napil, přitom s požitkem zamlaskal a kněžna na něj pohrdavě shlédla.

„Mám špatnou zvěst o válečném tažení,“ začal a nevšímal si jejího vyčítavého výrazu. „Vás choť se pozítří vrátí, bohužel a navzdory všemu očekávání jako poražený v boji.“

124

„Navzdory vašim předpovědím, magistře!“ opravila ho a vskrytu ji za tu jasnou a rychlou odpověď obdivoval a současně i proklínal. Třebaže Žofie se za poslední roky skoro neodvážila v Albrechtově přítomnosti promluvit -

hloupá nebyla. Bohužel. To by celou věc usnadnilo. „Nastaly zvraty, jež opravdu nemohl nikdo předvídat,“

pokoušel se napravit si reputaci. „Vás švagr se nečekaně spojil s durynským lantkrabětem a proti jeho vojsku se naše nemohlo prosadit.“ „Proti durynskému vojsku? Je můj choť… živ a zdráv?“ zeptala se Žofie náhle velmi rozrušená. Možná ten netvor padl v bitvě, nebo byl aspoň těžce zraněn?

„K velké úlevě nás všech se kníže těší nejlepšímu zdraví,“ pokrytecky se radoval alchymista. „Ale nehledě k tomu bude ve velmi špatné náladě a my bychom se na to měli připravit.“ „Nejdřív ze všeho vy, magistře!

Cožpak jste manželovi nepředpovídal velké vítězství?“ zeptala se chladně. „Velké vítězství, po kterém konečně s vámi zplodí syna,“ oplatil hubený stařec útok a ani trochu se nezastyděl. Naopak, teď na kněžnu upřel pronikavý pohled. „Jistě jeho hněv zasáhne nejprve mě, ale zcela určitě druhá na řadě budete vy. Možná bychom se měli potají spojit, plně ve prospěch vašeho manžela, ale též v nás.“ „Vy a já bychom měli být spojenci? Jak si to představujete? A k čemu by to bylo dobré?“ odporovala ledově Žofie. „Až vy padnete, nemám chuť padnout s vámi.“ Hvězdopravec se nenechal odstrašit. Znal její strach a nejtajnější přání.

„Bude vás bít, protože pořád ještě nemá dědice, bude od vás žádat věci, které jsou vám hluboce odporné.“ Ztišil hlas a naklonil se k ní. „Nemůžete popřít, že se ho bojíte jako samotného ďábla. Cožpak jste se už několikrát nemodlila, aby váš choť zemřel? Neuvažujete někdy o tom, jak z arzénu, který vzniká jako odpad při výrobě stříbra ve freiberských hutích, připravit smrtící jed? K tomu potřebujete alchymistu, neměla byste si to se mnou rozházet.“ Poslední slova projela markraběnkou jako meč. Odkud to ten chlap ví? Pověděly mu to hvězdy?

Nebo to vyčetl z jejího obličeje? Tak či onak se teď ocitla v obrovském nebezpečí!

„To je velezrada!“ vypravila ze sebe udýchaně a chtěla vyběhnout ze dveří, ale Eustasius jí zastoupil cestu.

„Vaše nejskrytější tajemství jsou u mě schovaná jako v hrobě. Nedívejte se na mě jako na nepřítele, ale považujte mě za přítele.“ Žofie ztuhlá hrůzou pohlédla na starce, jenž na ni stále upíral uhrančivé oči. Hlavu naklonil lehce na stranu a bezzubými ústy se usmál tak srdečně, že kdyby ho neznala, nerozpoznala by za úsměvem jeho prohnanost.

Kostnatými prsty ji chytil za ruku a vedl zpátky ke stoličce. Rychle mu ruku vytrhla a zvědavě k němu pozvedla oči, napnutá, co jí navrhne. Opravdu by jí mohl pomoci? Teď je mu vydaná na milost a nemilost. „Jste zmatený starý muž. Tak zmatený, že jste si popletl vítězství a porážku, když jste mému choti předpovídal, jak bitva skončí. Mám se za vás přimluvit, aby vás vzhledem k dřívějším zásluhám nechal z milosti naživu a nedal vás popravit?“ nabídla mu s předstíranou velkomyslností. „Výsosti, vaše nabídka je nepochybně velkorysá,“ uklonil se stařec tak hbitě, jak by od něj nečekala, „ale domnívám se, že můj plán je lepší. Povězte mi, kdy vám naposledy vytékala měsíční krev?“ Žofie zalapala po dechu a zavřela oči. Ale jako její osobní lékař má ten muž právo položit jí i tuto neslýchanou otázku. Naděje na dědice učinila ze stavu jejího těla veřejnou věc, což považovala za velmi pokořující. Polkla a odpověděla: „Začalo to dneska ráno.“

„Skvělé!“ zaradoval se bělovlasý hvězdopravec a mnul si ruce, avšak Žofie na tom ještě pořád nic skvělého neviděla. Naopak. Opět byla zmařena naděje, že její trápení konečně ustane. „Zatajíte to před svými dvorními dámami a pozdravíme Jeho Výsost potěšující zprávou, že se projevují první náznaky těhotenství,“ vysvětloval lstivě stařec. „Trochu ranní nevolnosti jistě dokážete předvést a ve správný čas budeme předstírat potrat. S tím vám pomůžu díky svým prostředkům, aby to vypadalo věrohodně. Kníže bude samozřejmě hluboce nešťastný.

Ale do té doby vás nebude bít a zůstanete ušetřena souloží s ním., No a mě taky nedá popravit. Myslím, že je to pro nás oboustranně dobrý obchod.“

S očekáváním pohlédl na Žofii, která už si jen přála dostat se ven z ponurého sklepení naplněného štiplavým zápachem, pryč od odporných alchymistických přísad a starce, jenž toho ví nebezpečně moc. Upřela pohled na 125

podivný kámen, jakého si tu ještě nikdy nevšimla; vypadal jako oko. Zamrazilo ji. „Bude to k vašemu i mému dobru!“ ujišťoval ji astrolog. Žofie zmítaná mezi nadějí a strachem přemýšlela, jak by krvácení utajila před dvorními dámami. Dneska o něm ještě se žádnou nemluvila, a když zakrvácené pruhy plátna zkrátka bude házet do záchodu a nedávat je děvečkám vyprat, pak by mohl magistrův plán vyjít. Po dvou potratech ji Albrecht nebude nutit k souloži ze strachu, aby nenarozenému dítěti neublížil. Čím víc o tom přemýšlela, tím výhodnější se jí plán jevil. Aspoň v této chvíli. Druhý den dorazil Albrechtův posel do Seußlitzu a vyřídil veliteli hradu rozkaz, aby se okamžitě vydal na cestu na hradní vrch do Míšně.

„Kolik mužů mám s sebou přivést?“ zeptal se Lothar, štíhlý muž kolem pětapadesáti let s prošedivělými spánky.

Velel mužům, kteří měli hlídat Hedviku. „Žádného. Máte přijet sám,“ vyřizoval posel, ministerial v Albrechtových službách. „Ale přece společně s vámi? Jistě jste v Míšni také očekáván?“

Muž byl zjevně nesvůj. „Ne. Jeho Výsost mi rozkázala, abych zatím zůstal tady a hlídal kněžnu Hedviku, než sem pošle nového velitele hradu.“ „Tak já budu vystřídán? Proč?“ zeptal se přísně Lothar. „Kníže se mnou není spokojený?“ „Nevím, pane! Opravdu nic nevím!“ Ministerial se opatrně rozhlédl, zda ho skutečně nemůže nikdo slyšet, a zašeptal: „Ale hned si s sebou vezměte všechno, co je pro vás důležité. Sem se už určitě nevrátíte.“

Večeře v Seußlitzu připadala nezasvěcenému pozorovateli stejná jako jindy. Kaplan požehnal pokrmy, pak u jednoho stolu jedli Hedvika, obě dvorní dámy, které jí syn přiznal, a velitel hradu. Posla z Míšně usadil Lothar blízko nich, aby mohl slyšet každé slovo, které se promluví u vysoké tabule: nedůležité, dlouhými přestávkami proložené věty o počasí a trochu moc osolené pečeni. „K mému politování, Výsosti, se musíte od zítřka vzdát mých služeb,“ oznámil velitel hradu zdvořile, když sluha servíroval rybu. „Míšeňský kníže mě dal povolat k sobě.“ Kněžna vdova naklonila hlavu na stranu a lhostejně na něj pohlédla. „Doufám, že můj syn bude s vašimi službami spokojen,“ odpověděla přísně. „Samozřejmě, Výsosti.“ Ledově vedený rozhovor v chladné hale, kde byli všichni zahaleni do teplých přehozů, div nezmrazil vodu ve džbánu. O chvilku později kněžna vstala, komorná jí upravila na ramenou teplý plášť a narovnala závoj. Hedvika oznámila, že po večerní pobožnosti se odebere na lože a pomodlí se i za velitelovu šťastnou cestu do Míšně. Poděkoval jí zdvořilou poklonou a odešel na nádvoří.

Mnohem později, v hluboké noci, otevřel Lothar dveře Hedvičiny komory a vklouzl dovnitř. Čekala na něj a vášnivě ho objala. Jenom Zuzana, její dlouholetá oddaná služebná, věděla o těch nočních návštěvách a držela venku hlídku. „Co to má znamenat?“ zašeptala Hedvika. „Chce můj syn pro mě vydat přísnější pokyny, protože mě podezírá z podpory Dietricha?“ Urostlý velitel hradu se jemně vymanil z náruče stále ještě hezké kněžny vdovy. „Obávám se, že tentokrát za tím vězí něco víc. Když mi posel svěřil, že se sem už nevrátím, jistě pošlou někoho jiného, kdo vás bude hlídat.“ „A já vás už nikdy neuvidím? Myslíte, že někdo o nás něco tuší?“

„Nevím,“ ustaraně zavrtěl hlavou Lothar. „Byli jsme opatrní. Před ostatními jsem se na vás vždycky díval jen zdvořile a zdrženlivě. Ale dalo se čekat… že to jednou někdo odhalí.“ „Ne, to se nesmí stát!“ zasténala Hedvika.

„On vás zabije.“ Zoufale objala muže, jehož zpočátku považovala jen za vězeňského dozorce. Ale záhy se ukázalo, že ji miluje a ze všech sil usnadňuje vězení, třebaže to musel dělat skrytě. Také jí pomáhal udržovat styky s mladším synem a jeho věrnými. „Možná to tak nebude,“ pokoušel se ji uklidnit Lothar. „Kdoví, jaký úkol pro mě má. Nebo komu chce přidělit tohle místo.“ Hedvika zavrtěla hlavou. „Je posedlý pomstychtivostí.“

Položila mu dlaně na tváře a upřeně na něj pohlédla.

„Prosím vás, nedělejte to. Nejezděte do Míšně! Zabije vás! Uprchněte někam, k Dietrichovi nebo rovnou do ciziny! Nechci nést vinu za vaši smrt. S tou myšlenkou bych nemohla dál žít. Beztak nevím, jak to tu bez vás vydržím…“ Vzal její ruce do svých a líbal je. „Jestli zemřu, není to vaše vina! Budu umírat s úsměvem na rtech, protože má poslední myšlenka bude u vás, vzpomenu si, jak mě vaše láska učinila šťastným.“ „Nechovejte se 126

jako zamilovaný blázen! Jste v nebezpečí života, uprchněte, dokud to je možné!“ zapřísahala ho zoufale Hedvika. „To nepřichází v úvahu. Uvalilo by to podezření na vás, ocitla byste se v nebezpečí.“

Slova odporu jí zadržel nártech polibkem a vedl ji k posteli. „Když už je to rozloučení na dlouho, chci se rozloučit tím jediným vhodným způsobem.“ Teskně na něj pohlédla. Pak se nechala obejmout a vášnivě milovat. Museli být potichu, jako vždycky, aby nevzbudili dvorní dámy spící ve vedlejší místnosti. A Hedvika nedokázala potlačit strach, že je to rozloučení navždy.

127

Návrat

Albrecht a jeho muži měli míšeňský hradní vrch na dohled, když proti nim vyjel posel. „Naléhavá zpráva od magistra, Výsosti,“ uklonil se muž a podával markraběti svitek pergamenu. „Snad ne žádost o milost? To by doufal marně!“ zamračil se Albrecht a chtěl popohnat svého hřebce, aniž zprávu přijal. „Jde o její Výsost kněžnu!“ zvolal posel, jak měl přikázáno v případě, že kníže nebude chtít svitek přijmout. Albrecht si vyměnil pohled s Elmarem a rozkázal mu, aby psaní otevřel.

Truchses, jenž na rozdíl od většiny rytířů uměl číst a psát, což bylo pro jeho pikle neocenitelnou výhodou, přehlédl zprávu a nevěřícně pozvedl oči. „Tak co je?“ obořil se na něj Albrecht. „Kněžna… je v naději…“

Albrecht ustrnul. Pak se rozesmál a zvedl ruku zaťatou v pěst. „Tak ty jeho lektvary přece pomohly! To té kryse zatím zachrání život. A odvrátí pozornost služebnictva v Míšni od naší porážky u Weißenfelsu. Tak rychle domů a připijeme si na zdraví mého syna!“ Hned po příjezdu na hradní vrch Albrecht rozkázal, aby se jeho družiníci shromáždili v hale. Nejprve však zašel do Žofíiny komory, prudce rozrazil dveře a zeptal se vyděšené manželky: „Je to pravda? Jste v požehnaném stavu?“ „Jsou tady příznaky, můj pane a manželi,“ zašeptala se sklopenýma očima. Vyšívání se jí v rukou třáslo. Přistoupil k ní o krok blíž, spokojeně zaznamenal, že sebou leknutím cukla, uchopil její ruku a políbil ji. „Udělala jste mi velkou radost! Chci, aby se mému synovi nic nestalo. Ode dneška nebudete jezdit na koni ani nikam chodit. Zůstaňte v posteli, šetřete se a dělejte všechno, abyste dítě donosila!“ „Ano, pane a manželi,“ přisvědčila tiše, odložila vyšívání a poslušně zamířila k posteli.

„Vy se postaráte, aby kněžně nic nechybělo!“ přikázal Albrecht dvorním dámám. „Teď ji nechte odpočívat!“

Bez dalšího slova odešel z komnaty. Dá-li Bůh, bude mít příští rok v létě dědice. A do té doby se na svou ženu nemusí ani podívat.

V doprovodu Elmara a Giselberta scházel Albrecht do haly. Všichni lidé tam poklekli, když procházel napříč místností. Albrecht měl pocit, že jejich strach může větřit jako šelma. Nádherný pocit! Bylo mu jasné, že všichni jsou dobře zpraveni o událostech na Weißenfelsu. O to se jistě ten zákeřný Dittrich z Ketlic postaral.

Ale nikdo v něm nesmí spatřovat poraženého! Usedl rozšafně na své místo a dal Giselbertovi znamení, aby začal s ochutnáváním. Muži shromáždění v hale si s údivem všimli, že obřad byl ještě doplněn o několik úkonů.

Tlustý šenk musel ochutnat nejen víno a vodu, kterou se ředilo, ale začínalo se už ochutnáním vody, kterou se vyplachoval Albrechtův pohár, aby se vidělo, že ani pohár, ani voda neobsahují jed.

Jindy to mnohé vskrytu naplňovalo škodolibostí; tlustý Giselbert byl kvůli své jízlivosti velmi neoblíbený, třebaže to nikdo nesměl dát najevo. Ale dneska se všichni báli, co se bude dít dál. V hale stále ještě nepadlo ani slovo. Nyní se markrabě lehce naklonil na židli a zvedl pohár. „Připíjím na zdraví kněžny Žofie a syna, jehož mi porodí. Modlete se, aby Bůh plodu požehnal.“ Vypil pohár naráz a kolem s ulehčením znělo provolávání slávy kněžně, knížeti a jeho budoucímu dědici. Albrecht hodil svůj pohár sklepmistrovi a narovnal se v židli. V

jediném okamžiku se zatvářil tak zachmuřeně, že čekající opět ztuhli strachy. „Dneska vám však musím sdělit nejen potěšující zprávy,“ prohlásil chladně. „Musím vynést soud nad několika zavrženíhodnými případy, které nehodlám prominout.“ Albrecht dal předvést Jakuba, jenž byl stále ještě spoutaný. Dávno by už bratra toho nenáviděného Lukase dal pověsit, ale chtěl ho použít jako návnadu. Jednou se ten záludný Freiberčan u svého sourozence objeví, jen mu pro to musí poskytnout dost podnětů.

„Tento rytíř, ač mi přísahal věrnost a poslušnost, se zdráhal splnit můj rozkaz,“ obžaloval ho Albrecht. „Za to je trest smrti.“ Odmlčel se na chvíli, aby si vychutnal zoufalý výraz na tváři odsouzeného. „Ve své velké milosti a vzhledem k radostné zprávě, kterou jsem dneska dostal, chci však být výjimečně mírný,“ pokračoval. „Tento muž bude vypovězen od míšeňského dvora a nesmí opustit své panství, dokud mu to nedovolím. Jako trest za 128

svůj zločin mi vyplatí padesát hřiven stříbra.“ Všiml si úlevy na Jakubově tváři a přemítal, zda neměl požadovat peněz víc. Přestože ten chlap zdědil po otci výnosné panství, padesát hřiven stříbra je částka, kterou dá stěží dohromady i zámožný rytíř. Roztřesený Jakub klesl na kolena a chtěl poděkovat, jak se od něj očekávalo.

„Ve své bezmezné milosti však zacházím ještě dál: Váš syn a vaše dcera smějí zůstat u mého dvora.“ Teď Jakub jen stěží skryl leknutí. Jeho děti právě byly vyhlášeny jako rukojmí. Mnoho let se snažil manévrovat mezi frontami, zradil svého bývalého lenního pána, svého učitele i bratra, aby jeho rodina mohla vést spokojený život. A má-li být k sobě upřímný, přiznává, že to bylo i ze zbabělosti. Lukasuv bratr věděl, co se od něj očekává. Vrhl se knížeti k nohám, děkoval a přísahal, že uposlechne rozkaz a nikdy se ze svého panství nevzdálí. Potom musel odejít. Zavládlo tísnivé ticho, dokud vyhnanec neopustil halu.

Na koho udeří osud teď? Vydrží knížeti dobrá nálada, nebo ještě dneska poteče krev? „Ať předstoupí velitel hradu Seßlitzu!“ rozkázal Albrecht. Lothar vešel do sálu a poklekl deset kroků před knížetem. „Jste podezřelý, že jste se podílel na spiknutí proti mně a udržoval spojem se zrádci,“ obvinil ho markrabě a nedopřál mu čas na námitky. „Hoďte ho do kobky a přinuťte mluvit! Kdyby se nepřiznal, vypíchněte mu jedno oko!“ přikázal Elmarovi. Ten rozkaz předal dvěma strážcům. Zbledlý Lothar vstal. „Nevím o žádném spiknutí proti vám!“

vykřikl, ale stráže už ho surově hnaly sálem. V hale se pozvedla vlna polekaných hlasů. Spiknutí proti markraběti? Co se děje? Kdo bude ještě souzen? „Pro dnešek to stačí,“ rozhodl Albrecht s tím, že je unavený.

Nedbalým mávnutím ruky poslal z haly všechny muže kromě Elmara a Giselberta.

Když osaměli, dal si zavolat obě Jakubovy nej starší děti: syna stejného jména, jemuž bylo šestnáct let a několik let strávil v učení jako panoš u Lukase, dokud ho otec od bratra nevzal, a dvanáctiletou Luitgardu, jež byla spolu s několika dalšími dívkami u Žofie na vychování. Oba zřejmě již věděli o otcově vykázání. Bledá dívka s uplakanýma očima před ním poklekla. „Víte, že se váš otec dopustil zločinu vůči mně a zasloužil by si trest smrti,“ promluvil Albrecht a zadíval se oběma tvrdě do tváří. Ustrašeně přikývli. „A také víte, že na vašem dobrém chování závisí, zda vašeho otce přece jen nedám oběsit?“ Chlapec se ovládl a vypravil ze sebe: „Ano, Vaše Výsosti“, dívka opět jen přikývla. „Ty budeš okamžitě spadat pod velení nového velitele hradu Seußlitzu a ihned se tam s ním vydáš,“ rozkázal mladému Jakubovi. „Jak si přejete, Vaše Výsosti.“

Albrecht se lehce naklonil dopředu: „Budeš mít nastražené uši a oči dokořán a zjistíš, kdo tajně podporuje hraběnku Hedviku! Podle toho, jak podrobná budou tvá hlášení, se rozhodnu, zda v budoucnu ušetřím tvého otce… a matku.“

„Ano, Vaše Výsosti,“ přikývl Jakub, stiskl rty, a když markrabě pokynul rukou, se svěšenými rameny se vlekl ven. „No a teď ty, krasavice,“ obrátil se Albrecht k Luitgardě, vstal, obešel ji a nespouštěl oči z jejího štíhlého těla. „Víš, že jsem tvůj kníže, jehož na toto místo seslal Bůh, a ty mě musíš ve všem poslouchat?“ zeptal se, když opět stál před ní. „Ano, Vaše Výsosti,“ odpověděla, rty sejí chvěly a do očí stoupaly slzy. „Tak teď tě můj truchses odvede do mé komory a ty bez odporu uděláš, co ti poručí.“ „Ano, Vaše Výsosti,“ vypravila ze sebe přidušeně. Albrecht si vyměnil pohled s Elmarem, jenž si situaci také vychutnával.

Jen ať si ostatní myslí, že jeho vztek vyprchal. Ve skutečnosti teprve dnes vztek dostal. Ale nejdřív se bude zabývat tím dítětem. Její strach má v sobě něco opojného. „Za chvíli přijdu, krásko,“ zavolal na ni s úsměvem a se zadostiučinění pozoroval, jak si roztřesenou rukou stírá slzy z tváří.

129

Pomsta

Elmar přijel druhý den za Hedvikou na hrad Seußlitz a poklonil se jí tak lehce, že to hraničilo s neuctivostí.

„Jasnosti, vás syn si přeje vidět vás v Míšni.“ Pohlédla na něj s předstíranou lhostejností. „Nepochybně po mně touží natolik, že máme vyjet ještě dneska?“ „Hned teď,“ potvrdil truchses. Jeho triumfální výraz naháněl Hedvice strach, ani ne tak o sebe, třebaže si nemohla být jistá, zda syn vůči ní nebude postupovat ještě tvrdším způsobem, ale spíš o Lothara. Chce-li ho však ochránit, nesmí na sobě dát nic znát.

„Kterou matku by netěšilo, že k ní syn projevuje takovou lásku,“ odpověděla s neupřímným úsměvem.

„Samozřejmě jeho přání hned splním.“ Obrátila se ke dvěma dvorním dámám a tleskla: „Sbalte mi mé nejhezčí oblečení, ať můžu před míšeňského markraběte předstoupit důstojně oděná. Rychle!“ Rozloučila se s vnučkou Christinou, kterou svěřila do péče její vychovatelky, a popoháněla dámy, aby si pospíšily a syn na ni nemusel dlouho čekat.

Celou cestu s nikým nepromluvila slovo. Dvorním dámám nemohla důvěřovat, Elmara z hloubi duše nenáviděla, což bylo vzájemné, a nový velitel hradu, jenž je na Elmarův rozkaz provázel, byl drsný chlap, který ji převyšoval skoro o dvě hlavy a v tváři měl kamenný výraz. V několika krátkých přestávkách, které byly dovoleny, jí Zuzana četla z očí každé přání a svou práci vykonávala mlčky.

Hedvika věděla, že Zuzanou cloumá stejný strach, jaký pociťuje ona sama. A má k tomu dobrý důvod. Dát spráskat děvečku, přinutit ji na mučidlech, aby promluvila, nebo ji zabít by Albrechtovi rozhodně nedělalo těžkou hlavu. Bylo by lepší nechat ji na Seußlitzu? Ale právě tím by upoutala pozornost na Zuzanu, jež jí vždycky a všude následovala jako stín, a nikdo ji přesto nebral na vědomí. Strach svíral Hedvice srdce tím víc, čím blíž byli k Míšni. Nakonec napětí nevydržela. Při nejbližší zastávce poručila děvečce, aby jí znovu zašněrovala šaty, protože se jeden uzel uvolnil. Přitom jí zašeptala do ucha: „Jestli chceš utéct… uteč!“ Zuzana pohlédla na houf ozbrojenců, kteří je provázeli, a nepozorovaně zavrtěla hlavou. Nebylo úniku. „Udělejte místo pro kněžnu vdovu Hedviku z Ballenstedtu,“ volal Elmar, když skupina projížděla markraběcím okrskem na míšeňském hradním vrchu.

Elmar jí pomohl ze sedla, lidé před ní klekali, skláněli hlavy, někteří mumlali slova na přivítanou. Hedvika tu a tam zahlédla na obličejích radost a naději. Vždy byla na hradním vrchu považovaná za ženu, jež dokázala přimět nevrlého, starého markraběte Otu k větší mírnosti. Zřejmě lidé doufají, že se jí to podaří i s jejím nemilosrdným synem. Zuzana na první pohled viděla, že tu není Guntram ani nikdo jiný, komu by mohla důvěřovat. „Ty jdi do kuchyně a pomáhej tam!“ přikázal jí starý štolba. Zuzana se hluboce poklonila nejprve kněžně, potom truchsesovi, a odběhla. V hradní kuchyni se jistě setká s někým ze starých známých, kteří mají zřejmě přikázáno na ní vyzvídat. Musí tedy dělat hloupou, jako kdyby kněžna ve vyhnanství na Seußlitzu ani ona nevěděly, co se přihodilo. „Dovolte mi, abych vás doprovodil do sálu,“ nabídl Hedvice zdvořile Elmar.

Lehce přikývla, položila pravou ruku na jeho levé předloktí a mráz jí přeběhl po zádech. Ten muž je zosobněné zlo. Syn seděl na trůně uprostřed sálu a zřejmě ji už očekával, protože upíral pohled na dveře.

„Těší mě, že vás vidím a že jste v pořádku, Výsosti,“ pozdravila Hedvika, když vešla do sálu, a při pokloně hluboko poklesla v kolenou. „I mě těší, že vás vidím a že vám nic nechybí, matko,“ opáčil Albrecht s blahosklonným úsměvem. „Samozřejmě, když se o mě tak staráte, Výsosti,“ odpověděla Hedvika stále ještě v nepohodlné poloze s podklesnutými koleny. Synův úsměv ztuhl. „Dělám jen to, co si zasloužíte,“ pravil tónem, že ani tomu nejprostšímu člověku v hale neunikla dvojznačnost jeho slov. „Tak vstaňte přece, drahá matko, a posaďte se vedle mě!“S přehnanou zdvořilostí jí Albrecht ukázal křeslo po svém boku. Hedvika se s velkým 130

úsilím ovládala a prošla sálem, s úsměvem a vztyčenou hlavou, přestože na sobě cítila upřené pohledy přítomných, převážně mužů.

„Byly časy, matko, kdy jste pochybovala, že jsem ten pravý muž, který má zemi vládnout. Ne, nenamítejte nic,“

pozvedl ruku, než stačila promluvit. „Je to skutečnost, kterou všichni znají. Doufám však, že jste svůj názor již změnila. A těší mě, že vám mohu sdělit, že i dědičná posloupnost je zajištěna. Moje choť nosí pod srdcem mého syna, a ten bude dalším vládcem z rodu Wettinů.“

„Blahopřeji vám, Výsosti, k tak báječné novince,“ usmála se zářivě Hedvika. Pokud si Albrecht myslel, že projeví náznak politování, velmi se mýlil. Také Hedvika věděla, že bylo velmi nejisté, zda by Dietrich směl převzít markrabství, pokud by jeho bratr zemřel bez dědice. Možná by císař v takovém případě léno zrušil a zemi si ponechal, jak to měl v plánu i s Durynskem. Třebaže se snachou neměla moc dobrý vztah, byla ráda i kvůli ní. Porodí-li konečně dědice, ulehčí se i úděl té nešťastné ženy. Na okamžik v Hedvice zableskla naděje, že novinka Albrechta naladí trochu mírněji. Možná ji sem povolal kvůli tomu?

Ale jeho další slova naději okamžitě udusila. „Považuji za nezbytně nutné vám dokázat, že jsem veskrze schopen této zemi vládnout a prosadit se proti všem nepřátelům a zrádcům.“ Při tom sdělení se Hedvice zježily chloupky v týle. Albrecht v úsměvu vycenil zuby jako dravá šelma a nabídl jí rámě. „Proto jsem jako malou ukázku připravil na dvoře jedno veřejné představení. Doprovodíte mě, matko?“ Bývalou markraběnku naplnilo zlé tušení, ale vstala a nechala se vyvést ven. Všichni v sále klesli na kolena, když kolem nich procházel markrabě a hraběnka z Ballenstedtu. Před markraběcím palácem stály proti sobě dvě židle, podobně skvostně vyřezávané jako ty, na nichž právě seděli. Pod nimi byly rozprostřeny ovčí kůže, aby sedícím nebyla zima od nohou. Hedvika byla ráda, že pod pláštěm má ještě teplý, vlněný bliaut a nikoli drahé, tenké, hedvábné šaty.

Nebe bylo šedé a ledový vítr hnal přes nádvoří poslední suché listy a trochu rozsypané slámy.

„Jen si udělejte pohodlí! Sedí se vám dobře?“ vyptával se Albrecht s předstíranou vlídností. V dobré náladě tleskl do dlaní, kuchař přinesl mísu s pečeným masem a sklepmistr džbán s kouřícím kořeněným vínem.

Odmítla, když jí Giselbert chtěl nalít do poháru. „Vy nechcete nic z těch dobrot?“ povytáhl Albrecht obočí. „No možná dostanete chuť později. Lusknutím prstů dal rozkaz. Stráže si razily cestu půlkruhem lidí rozestavených před oběma sedícími. Když se rozdělila i první řada diváků a Hedvika uviděla, koho stráže vlečou a surově před ní porazily na kolena, měla pocit, že jí ledová ruka sevřela srdce. Lotharův obličej byl zalitý krví, chybělo mu oko, zápěstí měl rozedřená ostrými okovy, celé tělo poseté ranami. Jen s vypětím všech sil se držel na kolenou a vyhýbal se pohledu na Hedviku. „Poznáváte ho?“ zeptal se číhavě Albrecht a lehce se naklonil, aby mohl pozorovat každé hnutí v její tváři. „Proboha, čeho se ten muž dopustil, že byl takhle potrestaný?“ zeptala se a neskrývala zděšení. „Cožpak vždycky přesně neplnil vaše rozkazy a nehlídal mě na Seußlitzu?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Albrecht se zdůrazněným klidem. „Dokonce jsem přesvědčený, že mě odporně podváděl a zrazoval.“ „Možná se váš hněv obrátil proti nesprávnému člověku…,“ namítla Hedvika zoufale. „Co můžu udělat, abych od vás vyprosila milost?“ Chtěla vstát a vrhnout se před synem na kolena, avšak Albrecht jí surově sevřel paži a přinutil ji zůstat sedět. „Velmi mě těší, že bych vás mohl přimět k pokornému prošení,“

ušklíbl se zle. „Ale jistě se mnou budete souhlasit: Kdo si neumí udržet moc, nezaslouží žíti. Proto nesmí být tomu zrádci uštědřena žádná milost.“ Obrátil se ke strážím a rozkázal: „Setněte mu hlavu!“

Se zlým úsměvem dal Hedvice opět podat mlsu s pečení: „Tak si přece poslužte, maso je výborné!“ Hedvika nedokázala odvrátit pohled od Lothara, od jeho ztýraného těla, znetvořeného obličeje. Kdyby existovalo něco, co by pro něj mohla udělat, udělala by to. Ale věděla, že syna nezadrží. Tohle byla jeho pomsta jí. Kněz přistoupil k odsouzenému, promluvil s ním několik tichých slov a nad hlavou mu načrtl znamení kříže. „Chcete snad veřejným přiznáním svých ostudných činů ulehčit svědomí?“ zeptal se ho Albrecht. „Není žádný ostudný čin, který bych mohl přiznat,“ odpověděl Lothar. „Tak tedy!“

131

Albrecht dal krátkým pohybem ruky pokyn k popravě. Než smrtící rána dopadla, Lothar pozvedl zbylé oko k Hedvice, aby se s ní rozloučil. Nepřiznal nic, co by jí mohlo uškodit, ničeho nelitoval. Teď se dokonce usmál, jak jí to při posledním setkání slíbil. Hedvika zavřela oči, když se blýskla čepel meče, slyšela jen výkřik shromážděných lidí a tupé žuchnutí, když uťatá hlava a bezhlavé tělo dopadly na zem.

„Takhle, matko, se povede všem, kteří se proti mně spiknou,“ prohlásil výhružně Albrecht. „Teď pojďte, budete mi dělat společnost u tabule.“ Vstal a nabídl jí rámě. Pokoušela se vstát a nezapotácet se, matně slyšela, jak jí nenávistně šeptá do ucha: „Neopovažte se chtít se vymluvit. Budete sedět po mém boku a pít na zdraví mého dědice, dokud vám nedovolím odejít!“ Tento den byl jeho triumf. Ale ještě víc bude triumfovat zítra, až donutí na kolena Freiberg.

132

Druhý den ve Freibergu

Vítr před sebou hnal drobné vločky sněhu, první posly blížící se zimy. Na freiberském hradním nádvoří zaplněném lidmi vládlo hrobové ticho, bylo slyšet jen hvízdání větru a občas nějaký tlumený zvuk ze stájí.

Dokonce ani v mincovně se nepracovalo a z tavímy nestoupal kouř.

Míšeňský markrabě poručil všem obyvatelům města, aby se tu shromáždili, a dal předem jasně najevo, že tentokrát to nebude slavnostní, jásavé uvítání vládce. Dav lidí obklopily stráže se zarputilým výrazem v obličejích a uprostřed nádvoří na dřevěném pódiu stál popravčí špalek, na něm připravená sekera, nůž, kleště a další nástroje, s nimiž mohou být na místě vykonány krvavé rozsudky. Už jen to stačilo, aby Freiberští tiše a bázlivě klečeli na nádvoří a navzdory zimě poslušně čekali, až se objeví kníže a usedne na křeslo na pódiu.

Nejjistějším znamením, že dneska poteče krev, byl pohled na Christiana. Mladý štolba do půl těla nahý stál přivázaný u kůlu. Nikdo nevěděl, z čeho je obviněný. Muž se třásl zimou a rty mu zmodraly.

Všichni tu na truchsesův rozkaz čekali dobrou hodinu. V první řadě klečeli hornický mistr, mincmistr, starosta a městští radní, na jedné straně představenstvo Židů ze židovské čtvrti, za nimi obchodníci a řemeslníci, vzadu pacholci a děvečky, které natahovaly krky, aby viděly, zda se vpředu něco děje. Nikdo nevěděl, kdy kníže přijede a co rozkáže. Nikdo se také neodvážil na to zeptat nebo vstát a protáhnout zimou ztuhlé údy. Konečně!

Signál ohlásil knížete. Vítr se trochu usadil, ale sněhové vločky byly teď větší a snášely se na hlavy a ramena klečících. Albrecht v doprovodu truchsese, šenka a osobní stráže vystoupil na pódium postavené pro něj na nádvoří. Rutger šel těsně za svým poručníkem, za nimi váhavě kráčel hradní fojt.

„Poklekněte před knížetem Albrechtem, z boží milosti vládcem Míšeňské marky!“ vykřikl Elmar bez ohledu na to, že všichni už klečeli a pokorně skláněli hlavy. Albrecht se postavil na kraj pódia. Ledově shlížel na lidi před sebou, neřekl ani slovo, rozkročil se a položil ruce na opasek. Měl na sobě plnou zbroj kromě drátěné kukly a přílby. Drátěná košile na gambesonu a silný, kožešinou podšitý plášť sepnutý sponou zdvojnásobovaly šířku ramen a celý jeho zjev vypadal nepřirozeně mohutně. Vylekaní obyvatelé města se báli čím dál víc. Každý soud, který tady markrabě pořádal, končil krvavě nebo tím, že vyžadoval ohromné množství stříbra. Po zdánlivě nekonečném mlčení se Albrecht otočil, popošel o dva kroky a usedl na křeslo podobné trůnu stojící uprostřed pódia. Položil na kolena meč a upravil si plášť. Několik lidí se odvážilo nenápadně pozvednout hlavu.

„Jsem velmi zklamaný lidmi tohoto města,“ začal Albrecht překvapivě tichým, chraptivým hlasem a vyčítavě pohlédl na shromážděné. „Cožpak jsem Freiberg vždy nepodporoval a neposkytoval městu ochranu, nebyl jsem snad vám, svým poddaným, dobrým knížetem?“ Nikdo se neodvážil na otázku odpovědět. Každé slovo by na sebe mohlo přivolat neštěstí. Albrecht je nevypočitatelný a jeho dnešní nálada vypadá velmi nebezpečně. Nyní pěstí uhodil do opěradla křesla a zařval: „A vy? Místo abyste mi věrně sloužili, mně, Bohem vyvolenému panovníku této země a jejích obyvatel, jste se dopustili zrady a obrátili se proti svému Bohem dosazenému knížeti!“

Výbuch zuřivosti dozníval a rozbouřil vlny strachu. Starosta, stříbrotepec jménem Liudolf, sebral všechnu odvahu a chtěl něco říct, prosebně pozvedl paže, ale Albrecht ho nepustil ke slovu. „Mlč!“ zařval. Starosta se schoulil a byl zticha.Freiberští si vskrytu vyměňovali zmatené pohledy. O jaké zradě je tu řeč? „Odporně jste mě zradili!“ opakoval Albrecht a s předstíraným nepochopením zavrtěl hlavou. Pak se v křesle napřímil a prohlásil: „Jako pokání mi město do tří dnů vyplatí tisíc hřiven stříbra. A s okamžitou platností zdvojnásobuji povinné dávky svobodných měšťanů.“ „Výsosti, to nemůžeme při nejlepší vůli a za žádnou cenu dát dohromady! Mějte s námi slitování!“ zvolala tlustá kramářka známá svou proříznutou pusou. „Přiveďte ji sem a 133

pověste!“ rozkázal Elmar dvěma strážným. Lidé zděšeně přihlíželi, jak dva ozbrojenci chytili křičící ženu, vytáhli ji z davu a hodili před Elmara na zem. „Milost, urozený pane!“ žadonila a chtěla mu objímat nohy.

„Vždyť jsem přece nic špatného neudělala!“ „Bez dovolení jsi oslovila svého knížete. A dokonce sis dovolila mu odporovat!“ odpověděl Elmar tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. Hrubě ženu odkopl. S nářkem kousek popolezla po čtyřech, pak ji strážní vytáhli na nohy a hodili na krk smyčku. „Milost! Pane na nebi, pomoz mi!“

vřískala kramářka. Zmítala se, ale muži ji pevně drželi a vlekli pod trám. Všichni upírali oči na Albrechta, jenž scénu sledoval, aniž hnul brvou. „Pověste ji!“ rozkázal lhostejně a opřel se v křesle.

Plačící žena rychle odříkávala modlitbu pro odsouzence k smrti a stráže ji tasenými meči hnaly po žebříku nahoru. Ještě ji ani nedopověděla a jeden z mužů kopl do žebříku. Ozvalo se zapraskání a kramářčino těžké tělo se houpalo na oprátce. Lidé z ní nedokázali spustit pohled. Ale už to, že se nikdo neodvážil šeptat za ni modlitbu nebo se pokřižovat, vypovídalo o hrůze, jaká ochromila obyvatele města. A to ještě pořád stál u kůlu vrchní štolba. Co má Albrecht v úmyslu s ním? Z čeho ho vůbec obviňuje? ptali se v duchu.

„Všechny peníze do týdne odevzdáte hradnímu fojtovi,“ poručil Albrecht. „Bez výmluv! Nebo nařídím svým mužům, aby vám prohlédli truhly a zvýším cenu na trojnásobek! Kde jsou lidé tlustí jako teleta,“ ukázal pohrdavě hlavou na oběšenou kramářku, tam určitě nevládne bída.

„Protože měšťané mi neprokazují dostatečnou věrnost, od této chvíle se jim zdvojnásobují dávky, které mi budou odevzdávat. Starosta a radní za to ručí hlavou. Ale nejdřív ještě chci jako varování všem vyřídit jeden případ!“ Dal znamení Elmarovi, ten přistoupil k Christianovi a za vlasy mu zvedl hlavu. „Tento muž je podezřelý, že zradil našeho knížete, protože vyposlechl důležitou zprávu a předal ji nepříteli. To je velezrada.“

Davem zašuměl zděšený šepot.

„Protože chybí poslední důkaz jeho hnusného činu a on byl v dané době už vězněn v žaláři, nás kníže ve své nekonečné milosti rozhodl, že ho nedá oběsit ani mu vytrhnout jazyk, ale dostane jen čtyřicet ran bičem.“ Elmar se pozorně díval do tváří mužů před sebou, když oznamoval svévolný rozsudek. Rutger mu rozmluvil původní záměr dát vrchnímu štolbovi useknout ruku nebo ho jinak zmrzačit. Schovanec byl přesvědčen, že toho chlapa je na hradě potřeba. Nikdy prý koně ve stájích nebyli v lepším stavu, než jsou pod jeho dohledem. Hlavně však byl Christian, první dítě narozené kdysi v Chiistiansdorfu, symbolem rozvoje a blahobytu mladého města. A symboly se dají jen těžko zničit. Lze je však znemožnit. K tomu byla určena druhá část trestu.

„Za takovou mírnost však musí za každou ránu svému vládci poděkovat za jeho dobrotu. Nahlas a zřetelně, tak, aby to všichni slyšeli,“ dokončil Elmar a pustil Christianovu hlavu. Pacholek, který měl odsouzeného bičovat, se před knížetem uklonil a čekal na znamení, aby mohl začít. Albrecht si nejprve nechal nalít do poháru trochu horkého, kořeněného vína, upil, pohodlně se opřel a kývl na Elmara. „Začni!“ poručil truchses pacholkovi s bičem.

Ten se rozmáchl a první švihnutí Christianovi roztrhlo kůži na zádech. Proti své vůli bolestí zasténal. „A teď to poděkování,“ vyzval ho s požitkem Rutger. Na tuhle chvíli dlouho čekal. „Děkuju… vám za… vaši… dobrotu,“

vypravil ze sebe Christian s drkotáním zubů. „Výsosti!“ doplnil škodolibě Rutger. „Děkuju vám za vaši dobrotu… Výsosti,“ zasténal zmučeně Christian. Po každé ráně pacholek čekal, dokud vrchní štolba nevyslovil pokořující větu. Brzy bolestí a zimou už jen chroptěl a Rutgerovi činilo ohromné potěšení poroučet mu, aby slova znovu a znovu opakoval. Po dvou tuctech ran Christian omdlel.

„Chrstněte na něj kbelík vody, aby ze svého trestu něco nepromeškal!“ poručil Rutger. Ledová voda štolbu přivedla k vědomí. Ale teď se třásl a drkotal zuby tak silně, že ze sebe už nevypravil ani slovo. „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti,“ předříkával pobaveně Elmarův schovanec. „Dokud to neuslyšíme, nemůžeme pokračovat a potrestání dokončit. Tak si pospěš, než se Jeho Výsost začne nudit!“

134

Karel a Jonas, kteří klečeli v první řadě mezi radními, si vyměnili zoufalé pohledy. Tohle Christian nepřežije.

„Nic neslyším!“ zvolal Rutger. „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti,“ vykřikl z náhlého popudu Jonas. Prostě se už nedokázal dívat, jak bude jeho přítel umučen k smrti. Opakoval výkřik a Karel i starý forman Friedrich se přidali: „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti!“ Rutger chtěl poslat k volajícím mužům stráže, ale Albrecht ho zarazil. „To ještě může být zábavně,“ poznamenal se zlým úsměškem a dal pacholkovi znamení k další ráně.

Jeho stráž počítala. „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti,“ vykřikli tři radní místo Christiana a připojilo se k nim ještě několik hlasů ze zadních řad. Další rána dopadla na Christianova zkrvavená záda a ozvalo se mnohohlasé: „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti!“Když Christian vytrpěl poslední švihnutí, víc než polovina lidí shromážděných na nádvoří vykřikla: „Děkuju vám za vaši dobrotu, Výsosti!“ Elmar kývl na pacholka, aby potrestaného odvázal. Christian se zhroutil na zem. Ještě se nikdo neodvážil k němu jít, stále ještě všichni obyvatelé města klečeli na ledové zemi a s bázní, někteří i s utajovaným vztekem a nenávistí, zírali na knížete.

Ten se naklonil k Elmarovi, něco mu zašeptal a potom se obrátil k davu: „Doufám, že to bylo poučení pro vás všechny. Nikdy na ně nezapomeňte! A teď jděte do svých domovů a přineste mi, co mi dlužíte!“Albrecht spokojeně vstal a s družinou zamířil do paláce. „Mí muži si zaslouží odměnu. Pošli pro ženské z nevěstince,“

přikázal Rutgerovi. „Dneska jim za jejich služby nikdo nemusí platit.“ „Hned, Jasnosti,“ ujistil ho Rutger. „A na co byste měl náladu vy?“ Albrecht se krátce zamyslel. Freiberské děvky ho dneska nelákaly, ty nejlepší z nich už dobře znal.

„Něco mladého, nevinného,“ promluvil a zhluboka se nadechl, až se mu chřípí zachvělo. Stud a zděšení Jakubovy dcera včera v noci ho skvěle uspokojily. Rychle ho začala nudit, hned potom, co ji zbavil panenství, vždyť jí ještě ani nerostla prsa, ale její strach a hrůza z neznámého, žalostný pláč a křik ho vzrušovaly.

„Blonďaté, hnědovlasé, tmavé?“ zeptal se Elmarův schovanec úslužně. Albrecht zaváhal, pak se rozhodl: „Blond. Ano, blonďatou, vyděšenou pannu…“ Po Rutgerově tváři přelétl spokojený úsměv. „Razič mincí má takovou hezkou dcerušku, ta by mohla být podle vašeho vkusu. Hned pro ni pošlu.“ Jakmile Albrecht s družinou zašli do paláce, vrhla se Johana k Christianovi, jenž bez hnutí ležel na zemi. Anna, Christianova manželka, se k ní zoufale přidala.

„Žije, vydrží to,“ pokoušela se ji uklidnit Johana a starostlivě hledala puls ztýraného muže. „Ale okamžitě musí odtud pryč. Někam do tepla!“ „Do stáje?“ navrhla v slzách Anna. „To je jen pár kroků.“ „Ne. Potřebuju oheň a teplou vodu, nahřáté utěrky. „Odneseme ho do mého vozu a odvezeme domů,“ navrhl Friedrich, který k nim právě přistoupil. Kývl na dva stájové pacholky, kteří ochotně Christiana zvedli. Rozrušeně pohlédl na mrtvolu kramářky, která stále ještě visela na oprátce, a tiše se obrátil ke kovářům, kteří také starostlivě přispěchali k Christianovi. „Ještě nikdy to nebylo tak beznadějné. Že jsme nemohli vůbec nic udělat… Ani jeden z nás…“

„Ano. Ukázal nám, že má moc každého z nás rozdrtit. Štaci mu k tomu jediné slovo,“ trpce poznamenal Karel.

Protlačila se k nim mladá děvečka. Muži okamžitě zmlkli. „Petr vzkazuje, aby razie mincí co nejrychleji dobře schoval svou dceru,“ zašeptala a v okamžiku byla pryč. Jonas se rozhlédl, uviděl raziče mincí a tiše mu předal varování. Potom se otočil k Johaně. „Ty bys měla s dětmi také co nejrychleji zmizet z města. U Karla už nejsi v bezpečí. Nepotrvá dlouho a ta zrůda Rutger si všimne, že mu chybí nikoli jeden, nýbrž dva seržáni. A dá si dohromady souvislosti.“ Johana zavrtěla hlavou. „Nemůžu odejít, dokud Christian nebude z nejhoršího venku.

Kam bych asi šla? A kdo by se tu staral o vás, když někdo onemocní? Marta by taky nešla.“ Jonas ji chytil za paži a pohlédl jí do očí. „Marta odešla,, protože jinak by teď byla mrtvá!“ prohlásil. „Brzy tady bude víc mrtvých. Ale nemůžeme všichni z města odejít,“ odporovala Johana. Ostatní odevzdaně mlčeli.

135

Dívka Luitgarda

Jakubova dcera zavřela zevnitř záchod na závoru a s koleny přitaženými k bradě si sedla na prkno. Tady je jediné místo, kde může být sama a svou hrůzu a bolest vyplakat. Tolik si přála, aby ji někdo objal, těšil ji, sliboval, že všechno bude zase dobré, nedokázala však s nikým mluvit o hrůze, kterou vytrpěla. Rodiče jsou daleko a nesmějí opustit své panství, bratr byl poslán pryč. Žádná z mladých dívek, které jsou tady s ní vychovávané, se o tom nesmí dozvědět. A už vůbec ne kněžna, protože její manžel ji donutil, aby podvedla svou paní. Žofie by ji seřezala a vyhnala, pak by ji nikde nepřijali. Ani v klášteře, protože už není čistá, je zbavena cti, a navíc svůdkyně ženatého muže. A kdyby uprchla, jenže kam?, byli by potrestáni její rodiče a bratr. Nic už nikdy nebude v pořádku, opakovala si potisící od té strašné noci a přitáhla si ještě pevněji kolena k hubenému tělu. Hledala útěchu a oporu u svého zpovědníka, ten ji však přísně odsoudil jako těžkou hříšnici.

Sama si to zavinila a teď je prokletá, protože zřejmě knížete sváděla svou necudností. Její zoufalé přísahy, že nic takového nedělala, ale jak se měla bránit vládcovu rozkazu, odbyl tvrzením, že je zkrátka hříšnice, zkažená jako všechny ženy, a proto zatracená. Je zatracená. Je zbavená cti. A do morku kosti zděšená. Nevěděla nic o mužích v noci. Jenom to, že ženy jako trest za Evin hřích musí pykat v manželské posteli. A neměla tušení, že se muži mohou proměnit v takové… divoké zvíře.

Víc než bolest celého těla ji trýznily vzpomínky na podrobnosti: Jak se na ni vrhl, popásal se na jejích vyděšených výkřicích, jak chrčel, když s ní dělal ty nevýslovně strašné věci. Je zatracená. Chce umřít. To by bylo nejlepší řešení, jediné, když si představí, že ji třeba dneska večer zase povolají do té hrozné komory.

Církev však sebevraždu zakazuje, je to vůbec nejhorší hřích a po něm následuje věčné zatracení v pekelném ohni. Ale když třeba ještě chvíli vydrží sedět v tomhle ledovém výklenku, třeba onemocní a zemře. Horečka někdy zabíjí rychle.

Nebo kdyby uklouzla na schodech a upadla? Nešel jí z hlavy jeden příběh, který se občas na hradním vrchu vyprávěl: o jedné dívce, která se jmenovala Luitgarda stejně jako ona. Před lety byla proti své vůli provdána za velmi mocného a bezohledného rytíře Randolfa. Krátce po svatební noci bylo její tělo nalezeno zakrvavené na úpatí hradního vrchu. Prý to byla nehoda, ale děvečky si šuškaly, že zkrátka nedokázala snášet násilnosti toho muže. Její neklidný duch prý obcházel hradem tak dlouho, dokud rytíř jménem Christian toho Randolfa v souboji nezabil. Ten Christian byl přítel strýce Lukase a nešťastnou Luitgardu miloval. Ale Lukas jí pomoci nemůže, protože už je taky mrtvý.

Někdo bušil na dveře a křičel, kdy už bude konečně záchod volný. Luitgarda si rukávem přejela po uplakaném obličeji, odsunula závoru a se sklopenou hlavou vyběhla ven, aniž netrpělivému ukázala tvář. V naději, že ji nikdo nevidí, vklouzla do místnosti, kde přespávají panny, jež jsou u dvora na vychování. Ale ona už panna není, ztratila své panenství, svou největší cennost, a to tak strašným způsobem! Luitgarda vylezla do okenního výklenku a naklonila se, aby viděla ven. Skrze úzký okenní otvor by se protáhla. Ale jestli skočí, bude se navěky smažit v pekelném ohni a prožívat ta nej strašnější muka. Pak bude zatracena na všechny časy. Ale cožpak jí podle zpovědníkových slov beztak pekelné plameny nehrozí i teď? Bude to horší než s pokorou snášet svůj osud? Pekelný oheň. Příští Albrechtův rozkaz, aby přišla do jeho komory. Pekelný oheň. Zase být vydaná napospas netvorovi. Pekelný oheň. Slyšela, jak se blíží kroky, rázné mužské kroky ve vysokých botách s ostruhami.Zase jdou pro ni? Pekelný oheň a věčné zatracení. Ale vždyť už stejně je zatracená! Kroky byly už docela blízko a zastavily se přede dveřmi. Odvedou ji tam a on se zase promění v divoké zvíře a vrhne se na ni tak, že jí to rve duši.Ozvalo se zaklepání. Luitgarda se pokřižovala a rychle se protáhla okenním průzorem. Při pádu rozepjala paže. Jako anděl.

136

TŘETÍ DÍL

Na ztracené vartě

137

Duben 1192 ve Weißenfelsu

Se zavřenýma očima se Klára opřela o Dietricha a plně se oddávala okamžiku. Zamilovaní si vychutnávali vzácné okamžiky samoty ve dvou mezi mnoha povinnostmi a úkoly dne. Dietrich využíval zimních měsíců, aby podporoval výstavbu zničených vesnic, postavil nové ozbrojené oddíly a vycvičil je. Klára na jeho prosbu převzala práci, kterou dosud vykonávali Gottfried a Gertruda. Nikoho na hradě to zřejmě neudivilo. Ke Kláře se všichni chovali, jako kdyby byla Dietrichova manželka, jen ji nikdo neoslovoval „hraběnko“, protože jí titul nepříslušel.

O durynské knížecí dceři nikdo nemluvil. Co by tu dělali s dítětem, když je potřeba vykonat tolik práce. Žena po Dietrichově boku projevila šikovnost při správě zásob, i přes škody způsobené válkou přestáli zimu, aniž museli hladovět, a její léčitelské schopnosti byly nedocenitelné. Navíc bylo patrné, že hrabě s ní je šťastný, a šťastný vládce většinou bývá i mírný panovník. Dietrich něžně pohladil Klářin vzdutý život. Nemohl se dočkat, až bude držet v náručí svého syna nebo dceru. Zasněně se usmála, protože věděla, že by od ní rád slyšel, jestli to bude dívka nebo chlapec. Ale zdráhala se to předpovědět, protože se bála, že by se mohla zmýlit. Raději mu ruku posunula kousek dopředu a pevněji přitiskla na břicho. Okamžitě pocítila zevnitř kopnutí jako protest a břicho se jí zavlnilo. „Bude to silné dítě, zdravé a životaschopné,“ usmál se Dietrich důvěřivě a políbil ji na ušní lalůček.

Klára se k němu přitiskla ještě těsněji a pohladila ruku spočívající jako ochrana na jejím nenarozeném dítěti.

Potom zamžourala do sluníčka, které pronikalo okenním průzorem do komory a hřálo ji na tváři. Šťastně přijímala Dietrichovy doteky. Nikde se necítila tak bezpečně jako v jeho náručí. Počítal se jen přítomný okamžik. Všechno zlé, co by se na ně mohlo přivalit, pro tuto chvilku zmizelo. Také zvuky, které pronikaly zvenčí, byly příjemné: zpěv ptáků a smích dvou děveček, s nimž žertovali stájoví pacholci. Žádný křik ani hádky. Také Dietrich se zjevně nořil do svých myšlenek. „Tvoje matka by se o tebe měla postarat, až nadejde tvůj čas,“ promluvil po chvíli do ticha. Klářino snění se rázem rozplynulo. „Nepřijede. Lukas jí to nedovolí,“

odpověděla stísněně. „Pořád ještě se na nás zlobí.“ Cožpak by jinak neposlal aspoň pozdrav po jednom z poslů, kteří se po celou zimu z různých důvodů brodili sněhem mezi Eisenachem a Weißenfelsem? Lukasuv nesmiřitelný postoj byl největší starostí, jakou měla v tom šťastném zimním čase. „Přijedou. Oba. Když všechno dobře dopadne, tak dokonce už dneska,“ pokračoval Dietrich schválně lhostejně a radoval se z Klářina úžasu.

„Ale jak jste… ?“ chtěla se zeptat a otočila se k němu tak rychle, jak jí to vystouplé břicho dovolilo. „Nevím, jestli mi Lukas promine,“ přiznal. „Poprosil jsem Raimunda a Alžbětu, aby jeli do Eisenachu a přimluvili se u něj za mě. Ale nezávisle na tom přijede, aby se mnou projednal Thomasův záměr.“ „Proč jste mi o tom nic nepověděl?“ zeptala se vyvedená z míry. Pořád ještě se zdráhala mu důvěrně tykat, i když byli jen mezi čtyřma očima. „Musím se postarat o jejich ubytování, obléknout si jiné šaty, vzbudit Annu… Propánakrále!“ Vstala a ruce se jí rozčilením chvěly. „Nebo jim raději ani nepůjdu na oči…,“ zahanbeně sklopila zrak. Dietrich ji uchopil za ruce a přitáhl k sobě. „Nechtěl jsem, aby sis předem dělala takové starosti, proto jsem ti to neprozradil,“ usmál se.

Podíval se jí do očí a znovu položil dlaň na těhotenské břicho. „A nechci, aby ses styděla. Já to dítě veřejně uznám a postarám se o vás, jak jsem slíbil. Když to bude chlapec, bude se jmenovat po mně, děvčátko po mé matce Hedvika.“ Užasle na něj pohlédla. „Nechcete si ta jména schovat pro své legitimní prvorozené děti?“ To 138

byla tradice a důležitá věc v dědické posloupnosti urozených rodů. „Tato jména jsou pro mé prvorozené dítě, jež mi porodí žena, kterou ze srdce miluju,“ odporoval Dietrich odhodlaně. Políbil ji. Vycítil však její neklid a doprovodil ji ke dveřím. „Tak už jdi a připrav všechno na jejich příjezd. Ale bratrovi o tom ještě nic neříkej,“

požádal ji.

Klára přikývla a vyšla z komory. Srdce jí divoce bušilo při pomyšlení na setkání s matkou a Lukasem, jenž od ní odešel rozhněvaný. Lukas zase jednou překročil brod na řece Sále u Weißenfelsu. Avšak dnes u řeky nebyl nikdo, kdo by se připravoval na útok, a vesnice také vypadala pokojně. Tentokrát panoval v jeho nitru napjatý neklid. Marta jedoucí na koni vedle něj dost přesně věděla, co se v něm odehrává. Koneckonců se kvůli tomu v uplynulých měsících dost často hádali. Také Raimund a Alžběta, kteří s nimi teď jeli spolu s Witem a několika panoši, ho ujistili, že s Klárou všichni na Weißenfelsu jednají uctivě a zdvořile. Ale co se s ní stane, až Dietrich bude muset splnit své slovo a oženit se s Juttou? Nemůže to odkládat donekonečna. Pak bude muset Klára odejít, a poskvrna na ni ulpí do konce života. „Tak už své srdce popožeň!“ zavolala na něj Marta a vedla koně těsně vedle něj při přejezdu přes brod.

Povzbudivě se na něj usmála, ale Lukas si toho nevšímal. Tak snadno, jen úsměvem, se přesvědčit nenechá.

Celkově měl pocit bezmocnosti, protože nevěděl, jak má před hrabětem vystupovat. K Otovu mladšímu synovi upínalo naději mnoho lidí vzhledem ke krvavé vládě jeho bratra. Mezi nimi i Lukas. Ale trápilo ho zklamání, že si Dietrich udělal z Kláry svou milenku, a tak jí zničil budoucnost. „Konečně zase uvidíme vnučku!“ Manželka se neúnavně pokoušela přimět ho k úsměvu. „Anna nás ani nepozná,“ povídala Marta dál a nebrala na vědomí jeho zachmuřenou tvář. „Naposledy jsme ji viděli před více než půl rokem. Jsou jí dva roky, určitě začíná mluvit.“ „Třetí ženská v rodině, co mi bude odmlouvat,“ promluvil Lukas a v žertu zakoulel očima. „S

konečnou platností pak budu na posměch celému rytířskému stavu.“Marta se krátce zasmála a láskyplně na něj pohlédla. „Tomu nevěřím. Jsem rozhodnutá strávit s malou co nejvíc času, aby už na mě nezapomněla a při naší příští návštěvě nás poznala.“ Posmutnělý výraz, který jí přelétl po tváři, prozradil, že úplné smíření mezi Lukasem a Dietrichem nepovažuje za pravděpodobné a smířila se s tím, že se zase záhy vrátí do Eisenachu.

Od hradu jim vyrazil vstříc jezdec. Brzy poznali Thomase na Dragovi, jeho novém hřebci. Každým krokem, kterým se k nim blížil, narůstal v Martě pocit, že se setká se svým milovaným manželem Christianem, který vstal z mrtvých. Je otci tak podobný, pomyslela si rozrušeně při pohledu na svého prvorozeného a zamrkala, aby potlačila slzy. Lukas znal svou ženu velmi dobře a uhodl, co se v ní odehrává. Podoba mezi Thomasem a jeho otcem byla velmi nápadná, zvlášť když teď Thomas jezdil na tom nádherném bělouši. Vzplanula v něm žárlivost. Marně se pokoušel ji potlačit, protože se za ni styděl a bylo nesmyslné žárlit na mrtvého. Nebo snad ne? V prvních letech manželství s Martou Lukas každý den a každou noc přemítal, jestli mezi nimi nestojí neviditelný Christian. A teď si tu otázku klade znovu. Bude ho někdy milovat tak jako Christiana? Pochybnost v něm hlodala a náladu mu rozhodně nezlepšila.

„Vítejte na Weißenfelsu!“ zvolal Thomas. Přitáhl koni uzdu, kývl na pozdrav Lukasovi a matce a otočil zvíře, s nímž jako by byl srostlý, zpátky ke hradu. Zřejmě v zimních měsících strávil hodně času s hřebcem, aby si na sebe zvykli a splynuli. Na hradním nádvoří se mladý rytíř hned postaral, aby koně byli odvedeni do stájí a zaopatřeni a příchozím byl přinesen nápoj na osvěžení. „Mám vás hned doprovodit k hraběti Dietrichovi. Daří se mým bratrům dobře?“ „Ano, pozdravují tě. To by ses divil, jak už je Daniel dobrý v boji mečem,“ vyprávěla Marta a objala svého nej staršího. „To doufám,“ přísně poznamenal Thomas. „Musí hájit otcovu a vaši pověst,“

obrátil se na Lukase. Nevlastní otec byl vskrytu rád, že ho jmenoval jedním dechem s Christianem.

Marta se marně rozhlížela po Kláře a Anně. Určitě to Dietrich zařídil tak, aby tady teď nebyly, pomyslela si.

Chce Lukasův hněv, pokud dosud neodezněl, zachytit sám jako první. Šli po nádvoří a Thomas nevlastního otce na okamžik zadržel. „Nebuďte na Kláru tak přísný,“ požádal ho k jeho údivu. „Je šťastná a zaslouží si to 139

po tom všem, co musela prožít. Stačí jen vidět, jak jí září oči, když je s ním. Pak to pochopíte.“

Dietrich přijal Martu a Lukase velmi zdvořile, když před ním v jeho komnatě poklekli.

„Jezte a pijte,“ vybídl je, a ukázal na lákavě vonící pokrmy na stole. „Přejete si koupel, abyste se po dlouhé cestě osvěžili?“ „Raději bych, abychom hned hovořili o důvodu, proč jste nás sem povolal,“ prohlásil Lukas chladně a Martě přejel po obličeji stín smutku. Dietrich na sobě nenechal znát, jak velmi ho odmítnutí zasáhlo, a dal znamení Thomasovi. Mladý rytíř vyšel a za chvilku vstoupila do komnaty Klára s dcerkou v náručí. V

prvním okamžiku byl Lukas zaujat pohledem na malou Annu, v jejíchž dětských rysech viděl velkou podobnost s matkou a babičkou. Marta hned vztáhla ruce ke Kláře, aby si holčičku převzala. Teď Lukas pochopil.

Třebaže to nebylo tak překvapivé, přece jen mu pohled na nevlastní dceru vzal dech. Prudce vstal, jako kdyby chtěl okamžitě odejít, a trpce se zeptal: „Povolal jste nás sem jen proto, abyste mi ukázal, že moje nevlastní dcera čeká bastarda?“

„ Prosím vás, sedněte si!“ přikázal rozhodně Dietrich a skutečnost, že hrabě vůči někomu nižšího stavu použil slovo prosím, prozrazovala, jak mimořádně si váží Lukase i navzdory jeho zatvrzelosti. Klára se zachvěla a chtěla ustoupit do okenního výklenku co nejvzdálenějšího od skupinky. Dietrich ji však vyzval, aby se mu postavila po bok.

„Povolal jsem vás mimo jiné i proto, že chci Martu poprosit, aby stála při své dceři v její těžké hodině, až nadejde čas,“ prohlásil klidně, avšak přísně. „Klára své první dítě musela porodit za strašných podmínek na útěku, v noci v chladném lese. Pokud pro vás opravdu něco znamená, budete jí stejně jako já přát, aby tentokrát měla tu nejlepší péči. Ano, bude to bastard, z důvodů, které znáte stejně dobře jako já. Ale já se k němu přihlásím, uznám ho a postarám se, aby dítě dostalo to nejlepší vzdělání a výchovu a jednou se stalo biskupem nebo abatyší.“

Tak je to asi v rodu Wettinů zvykem, pomyslel si posměšně Lukas při vzpomínce na Otova mladšího bratra Dietricha z Landsbergu, bývalého markraběte Východní marky. Musel se oženit s polskou královskou dcerou, aby zajistil mír na hranici své země, miloval však dceru jednoho ministeriala, Kunigundu z Plótzkau. Porodila mu dvě děti, o něž se vzorně postaral. Bez pomoci hraběte z Landsbergu by před mnoha lety nedokázali Christiana vysvobodit z Randolfova žaláře. Tehdy, bezprostředně předtím, než k sobě Christian a Marta našli cestu… Opět do něj žárlivost vrazila bolestivý osten. Takže můj příští vnuk nebude rytíř ale kněz, pomyslel si trpce.

Lukas nedůvěřivě přejel očima od Dietricha k Martě a pochopil, že ti dva již beze slova uzavřeli dohodu, přestože se Marta zdánlivě plně věnuje malé Anně, jež se na jejím klíně cítí zjevně dobře. Tahala za mosaznou sponu, kterou měla Marta sepnutý výstřih bliautu, radostně se smála a nechala se krmit medovým koláčkem z mlsy na stole.

Tak tady jsem na ztracené vartě, přiznal si Lukas. Samozřejmě chtěl, aby Klára byla v nejlepších rukou, když už bude rodit. Příliš mnoho žen při porodu umíralo. Je málem zázrak, že Klára svůj první porod v tak děsivých podmínkách přežila. Tentokrát by to měla mít lepší.Lukasův smířlivější výraz přijal Dietrich jako znamení, že otcovský přítel složil zbraně, aspoň prozatím.„Druhý důvod, proč jsem vás k sobě pozval, je plán, který si vymyslel váš nevlastní syn,“ pokračoval. „Je to krkolomné, ale bohužel nyní jediné, co můžeme udělat pro Freiberčany, kteří velmi trpí pod bratrovou vládou. Nechtěl bych ho poslat na tuhle riskantní výpravu, dokud si nevyslechnu váš názor. Možná vás napadne ještě nějaká lest jak plán vylepšit.“

„Já jsem asi ten nejhorší, koho jste si mohl vybrat,“ vypravil ze sebe Lukas. „Cožpak to nebyl můj nápad poslat jeho i Rolanda s vámi do Svaté země? Teď je Roland mrtvý a Thomas už asi nikdy nebude mít jednu ruku tak pohyblivou jako dřív.“

140

„Kdyby zůstali v Míšeňské marce, můj bratr by oba zabil,“ odporoval energicky Dietrich. „Jste jeho nevlastní otec, ctí vás jako bojovníka a nejlepšího přítele svého otce. Proto spíš dá na vás než na vaši choť, jejíž námitky pravděpodobně odbude jako přehnanou mateřskou starostlivost. Kromě toho se nikdo z nás ve Freibergu nevyzná tak dobře jako vy.“

Jestlipak já někdy vystoupím z Christianova stínu, pomyslel si Lukas a souhlasně přikývl. Klára vstala, vzala si od Marty Annu a předala ji Líze čekající venku. To, o čem se nyní bude mluvit, vyžaduje plné soustředění, to věděla i Marta. Klára poslala jednoho ze sluhů, aby přivedl jejího bratra, vrátila se do komory, dolila všem víno a usedla vedle Dietricha. „Thomas je dost šikovný bojovník a má dost spojenců, aby tu záležitost ve zdraví přestál,“ poznamenala a tón hlasu jasně naznačoval, že o tom dlouho přemýšlela. „Nepochybuju o jeho odvaze, ale o tom, zda se nenechává k něčemu strhnout pomstychtivostí… a nezajímá ho, zda přitom přijde o život.

Obávám se, že smrt možná dokonce vyhledává, přestože to Bůh zakazuje.“

„Ano, oči má pořád pohaslé,“ přidala se k dceři Marta a starostlivě si mnula čelo. „V myšlenkách je stále ještě ve Svaté zemi, u Rolanda a ostatních mrtvých, které tam zanechal.“Klára přikývla. Jeden čas si myslela, že Annina chůva Líza by mohla bratrovu duši vytáhnout z chmur, jimiž v duchu stále bloudil. Líza se však provdala za kováře Guntrama a je těhotná, příliš krátce na to, aby mohl být otcem Thomas. Od té doby, co se to bratr dozvěděl, se od ní držel dál. Byl příliš slušný a hrdý, nikdy by na základě svého stavu od vdané děvečky nevyžadoval, aby s ním sdílela lože. Mezi pannami a mladými vdovami na hradě ale nebyla žádná, jež by ho zajímala. Zatrpklost tak dál sžírala jeho vůli k životu.

Na okamžik v malé společnosti zavládlo ticho. Dietrich znovu pobídl hosty, aby se posilnili, a oba hladoví návštěvníci se tentokrát rádi obsloužili. Ledy byly zřejmě prolomeny a teď je čeká delší porada. „Víte o pomstychtivém tažení mého bratra po porážce u Weißenfelsu?“ zeptal se hrabě. Lukas zavrtěl hlavou. „Celou zimu jsme seděli v Eisenachu a lantkrabě Hermann nemá ve zvyku mi sdělovat, co se dozví od svých vyzvědačů.“ „Můj bratr je ještě krutější, řádí víc než dřív a jeho nedůvěra je všeobjímající,“ začal Dietrich. „Po návratu do Míšně k sobě povolal mou matku a před jejíma očima dal popravit velitele hradu Seußlitzu.“

„Lothara?“ zeptal se zaraženě Lukas a pokřižoval se, když Dietrich přikývl. „Ten mě k vaší matce potají zavedl, když jsem před dvěma lety hledal svou ženu. Bůh buď jeho duši milostiv!“

„Teď Albrecht drží mou matku na Seußlitzu v daleko tvrdších podmínkách a pro mě je skoro nemožné udržovat s ní spojení.“ „Skoro?“ Dietrich se lehce usmál. „Musíme se spokojit s tím, že by mi dala vědět, kdyby jí hrozilo nebezpečí. Náš společný známý Ludmillus tam čas od času chodí zpívat. Hlídá ji tam váš švagr Gerald a v jeho pochopení nemůžeme doufat.“ „Gerald už není maršálem?“ zeptal se překvapeně Lukas. Považoval bratra své první nemilované manželky za člověka, jenž se pokouší všemi prostředky si udržet Albrechtovu přízeň. Že by upadl v nemilost? „Vás švagr byl v bitvě těžce zraněn a zatím není schopen vykonávat úřad maršála. Proto ho můj bratr poslal do Seußlitzu. Nedůvěřuje už vůbec nikomu, jen svému truchsesovi, jehož teď jmenoval i maršálem, a tomu tlustýmu šenkovi. Možná ještě učenci, neboť ten zřejmě nějakými elixíry dokázal, že Žofie otěhotněla. Ale ani tentokrát dítě nedonosila, což náladu na míšeňském hradním vrchu ještě zhoršilo a nyní je skutečně nebezpečná.“

Dietrich upil doušek vína, opřel se v křesle a zahleděl se Lukasovi do očí. Pak pokračoval: „Na Seußlitzu je ještě jeden váš příbuzný: Jakub, vás synovec a bývalý panoš. Jeho otec, vás bratr, nesmí opustit své panství za trest, protože se zdráhal mučit Raimunda. Od vašeho synovce Albrecht vyžaduje, aby na Seußlitzu špehoval mou matku a donášel na ni. A vaše neteř Luitgarda. Zarazil se: „Už jste to slyšeli?“ Marta tlumeně vykřikla a spolu s manželem se připravovala na špatnou zprávu. „A co? O ničem nevíme.“ „Pokud je nám známo, markrabě ji přinutil k sobě do postele. Možná i Elmar, to není jisté. Rozhodně druhý den ráno našli její polámané, mrtvé tělo na dně propasti pod hradem.“ „Vždyť jí bylo teprve dvanáct,“ zasténal Lukas a vjel si 141

prsty do vlasů.„Dovolili ji aspoň křesťansky pochovat?“ zeptala se Marta přiškrceně a okamžitě se v ní vynořily vlastní děsivé vzpomínky a také příběh jiné Luitgardy, který se odehrál před lety. „Ano, hlavně proto, aby vzbudili dojem, že to byla nehoda, pravděpodobně to tak zařídil Elmar. Můj bratr si proti sobě popuzuje své rytíře do té míry, že by pomalu měl uvažovat, zda při něm budou stát, když půjde do tuhého.“ „Mohlo by to z Jakuba učinit našeho spojence? Vím, že statečnost a věrnost nejsou právě jeho velké ctnosti, ale tyhle události by mohly jeho postoj změnit. Mám k němu v přestrojení zajet a promluvit s ním?“ nabídl se Lukas.

Dietrich rázně zavrtěl hlavou. „Jeden ze synů mého velitele hradu byl několik týdnů na cestách, aby zjistil, jaká je situace v Míšeňské marce. Přitom navštívil i vašeho bratra. Jakub se neodvažuje podniknout nic, aby neohrozil i svého syna. Přísahal však, že bude mlčet, a prosil, aby vám bylo výslovně vzkázáno, že nemáte chodit na otcovo panství, protože tam na vás číhají Elmarovi lidé. Jenom proto váš bratr ještě žije, jako návnada. Elmar ještě nikdy nebažil po vaší smrti tak jako teď.“ Lukas si zamyšleně hladil vousy. „Nenávidím situace, kdy nemůžu nic dělat,“ zamumlal. „Ale jak to vypadá, teď opravdu nemůžeme dělat nic. Jaké novinky máte z Freibergu?“

Dietrich se usmál. „Odtamtud máme trochu víc zpráv díky vašim dvěma seržánům, kteří se rozhodli do města vrátit.“ „Kuno a Bertram?“ podivila se Marta. „A nic jim neudělali?“ „Byli jen potrestáni za nedovolený odchod, ale pokud vím, daří se jim dobře,“ odpověděl Dietrich. „Kuno měl velkou starost o svou ženu a děti a nechtěl je sem vézt, když už začala zima. Situaci důkladně předem prozkoumali, jistě lépe než já víte, kdo jim pomáhal, a byli dost chytří, že nejprve šli k tomu horlivému páteru Sebastianovi a předstírali mu hlubokou lítost. Když jim odpustil, musel jim odpustit i fojt Heinrich. Vzhledem k velkým ztrátám, jaké utrpěly jeho oddíly u Weißenfelsu, je zjevně vděčný za každého dobrého muže, jehož může přijmout do svých služeb.“

„A jak to vypadá ve městě jinak?“ vyptával se Lukas. Ale rozhovor přerušilo zaklepání na dveře. Vešel Thomas a Dietrich ho vyzval, aby představil svůj plán. „Je mi z hloubi duše odporné vědět, co se děje ve Freibergu, a nic proti tomu nedělat,“ začal netrpělivě a zlostně. „Markrabě zdvojnásobil povinně odevzdávané dávky, lidé hladovějí a dřou se k smrti v šachtách a u přebíracích stolů. Kdo nemůže zaplatit, toho ta krysa Rutger dá zbičovat do krve. Jeho první obětí byl na základě falešného obvinění zase jednou vrchní štolba Christian. A nejvíc mi jde na nervy, že se tenhle chlap roztahuje v našem domě, a přitom trýzní lidi. Myslím, že si zaslouží napomenout a trochu srovnat, aby se ovládal.“

„Jak by sis to představoval?“ zeptal se věcně Lukas a Thomasovi se ulevilo, že nevlastní otec neodbyl jeho slova jako lehkomyslnost a naparování, nýbrž je bral vážně. Přednesl svůj plán a Marta s Lukasem si vyměnili pohled. Thomas měl zase jednou pocit, že se dorozumívají beze slov. „Mám stejnou chuť a důvod jako ty udělit tomu chlápkovi lekci,“ prohlásil Lukas. „Proto tě doprovodím.“ „Ale když pojedu sám, budu mít lepší šance,“

odmítl Thomas a téměř uraženě se zeptal: „Vy mi nedůvěřujete, že to dokážu sám? Bojíte se, že se přestanu ovládat, nepředložené se pomstím, a tak na Freiberg přivolám další krvavý soud? Že lehkomyslně zahodím svůj život?“ Poslední otázka platila matce. Dovedl si dobře představit, co si myslí, stejně jako ona věděla, co se v něm odehrává.

„Také si myslím, že by měl jet sám,“ přidal se Dietrich na stranu mladého rytíře. „Lukasi, vy jste ve Freibergu příliš známý a usilovně vás hledají. Váš nevlastní syn odjel z města jako chlapec.“ „Cestou si nechám narůst vousy, aby mě nikdo nepoznal,“ doplnil Thomas. „Jsi přesná podobizna svého otce,“ namítl Lukas a skoro se ho zmocnil vztek, že mu byl za krátkou chvíli už potřetí připomenut Christian. „Navíc na tomhle hřebci!“

„Myslíte, že jsem tak ješitný a hloupý, že bych se na tuhle cestu vydal na Dragovi?“ dotčeně odporoval Thomas. „Já jsem si to celé vymyslel a já taky ponesu celé riziko. Když do Freibergu dojedu živý, tam mi pomůžou Petr a kováři.“ Náhle zněl jeho hlas ostře. Nic nezmohla ani Martina slova. Až když Klára hlasitě povzdechla, povystrčila břicho a třela si bolavá záda, rozkohoutění muži se uklidnili. Hádka před budoucí 142

matkou jistě nedělá dobře jí ani nenarozenému dítěti. Lukas si odkašlal, upozornil na několik slabých bodů v Thomasově plánu a předložil své návrhy na jejich zlepšení. Po chvíli dohadování si opět vyměnil pohled s Martou, vstal a objal nevlastního syna. „Máš mé požehnání! Kéž nad tebou Bůh drží ochrannou ruku.“

Chytil mladého muže za ramena. „U svátého Jiří, přál bych si, abych si to mohl s tebou vyměnit! Nelíbí se mi, že nemůžeme udělat víc než jen trochu popichovat.“

Opět si vzpomněl na slib, který Martě dal, když prožívali nejhorší časy: zabije Albrechta, když nebude jiného východiska. Byl ochoten to udělat. Avšak Dietrich se zřejmě domníval, že ještě nenadešla vhodná doba vystoupit proti bratrovi ozbrojeným násilným činem.

Hrabě z Weißenfelsu se radoval z takového závěru jednání a přemítal, zda by měl Lukase požádat, aby požehnal i jemu a Kláře. Ale na to je nejspíš ještě brzy. Nesmí své štěstí tak moc vyzývat. Nejprve se musí spokojit s tím, když muž, jenž mu byl vždycky vzorem a jehož si velmi vážil, je ochoten s ním mluvit a souhlasil s Thomasovým smělým plánem.

143

Noční návštěva

Rutger zrovna chtěl začít hlasitě nadávat, protože mu nikdo z čeledínů nepřišel odebrat koně, když se pozdě večer a dost opilý vrátil domů z freiberského nevěstince. Náhle se jako by z ničeho vyloupla ze tmy postava a dobře mířenou ranou do brady ho srazila k zemi.

Když Randolfův syn přišel k sobě, chvíli mu trvalo, než pochopil situaci. Ležel jen v bruchách, s roubíkem v puse a svázanýma rukama i nohama na své posteli. V komoře hořela svíčka, a tak okamžitě poznal, kdo proti němu sedí na stoličce.

Při tom pohledu si přál, aby se podlaha rozestoupila a druhého muže pohltila. Vztekle se pokoušel napřímit a prudkými pohyby uvolnit pouta, ovšem marně. „Než začneš dělat kravál, tak aspoň jednou ve svém životě přemýšlej! Dokážeš to?“ zeptal se Thomas a s posupným úsměvem se k němu sklonil. Rutger ze sebe vypravil pár chrčivých zvuků a vztekle se zadíval na úhlavního nepřítele. Neměl tolik pít! „Nikdo ti nepřijde na pomoc.

Tvoje čeleď je s roubíky a svázanýma rukama zavřená ve stáji, tvé muže přemohlo několik mých durynských přátel. Máme tedy do zítřejšího rána čas si popovídat.“ Byla to pravda jen zčásti. Petr a Elfrieda, stará vdova po horníkovi, která v domě pracovala jako děvečka od té doby, co se sem nastěhoval Rutger, seděli vedle a ohromně se bavili. Rutgerovi ozbrojence jim pomohli přemoci Kuno a Bertram, nebylo to obtížné, protože Elfrieda jim do piva přimíchala notnou dávku uspávacího prostředku, který jí poslala Klára. Zmínka o durynských přátelích měla jen ochránit Thomasovy freiberské spojence.

„Aby ten rozhovor nebyl jenom jednostranný, vytáhnu ti teď z pusy roubík,“ pokračoval. „Jistě nebudeš řvát tak, abys přivolal sousedy, nebo bys chtěl, aby tě viděli takhle? Nahého, spoutaného, v celé tvé ubohosti?

Samozřejmě bych ti ale nejdřív podřízl krk.“

Schválně pomalu a klidně vstal a blížil se k zajatci, v pravé ruce svíral dýku. Uvolnil roubík, připraven Rutgerovi okamžitě přitisknout ruku na pusu, kdyby přece jen chtěl volat o pomoc. Ale odhadl nepřítele správně. Touha přežít a především ješitnost Rutgerovi nedovolovala křičet. Potupa by byla příliš velká. „Co chceš?“ zeptal se svého přemožitele. Bylo mu jasné, že Thomas ho mohl už dávno zabít, kdyby usiloval jenom o to. Protože to dosud neudělal, musí za jeho návštěvou vězet ještě něco víc než jen pomstychtivost. Zjistí to a zítra se krůtě pomstí všem, které podezírá, že tomu bastardovi pomohli. „Chtěl jsem na vlastní oči vidět, jak ses uhnízdil v mém domě,“ odpověděl Thomas a přitáhl si stoličku blíž. „V tvém domě?“ opakoval opovržlivě Rutger a odplivl si na podlahu. Thomas se bleskurychle naklonil a chytil ho za rudou kštici. „Je to můj dům.

Dal ho postavit můj otec a je to mé právoplatné dědictví. Jednoho dne se časy změní a já tě svým mečem odtud vlastnoručně vyženu.“ Pustil Rutgerovy vlasy a porazil ho na postel. „Do té doby se mi tady o můj majetek dobře starej!“

„Tvůj otec byl bastard!“ „Tvůj zase zrádce. Co je horší?“„Za to tě zabiju!“ V Rutgerových očích planula divoká nenávist a obličej měl zkřivený vztekem. Thomas se zasmál. „Nahý a odzbrojený?“ „Kdybys někdy sebral odvahu a postavil se mi, až budu mít zase zbraň. Ale na to seš zřejmě moc velký zbabělec.“

„My jsme na to už zapomněli?“ poznamenal Thomas téměř znuděně. „Pokud si dobře pamatuju, naposledy jsi z takového souboje utekl.“ Vstal a náhle v něm vzkypěl vztek, „“Ja zabiju tebe, ty kryso! Ale ne dneska, protože za to by se tvůj poručník krvavě pomstil na lidech, kteří se nemůžou bránit. A proto jsem tady. Teď mi odpřísáhneš, že v budoucnu nevztáhneš ruku na žádného Freiberčana, že necháš dívky a počestné ženy na pokoji a budeš se přimlouvat u fojta a truchsese, aby se k nim chovali mírněji.“ Teď se Rutger navzdory své nepříjemné situaci opovržlivě zasmál. „Jenom proto jsi přišel? Kvůli tý žebrácký pakáži. Jen proto ses odvážil vystrčit nos z tý svý myší díry na Weißenfelsu? Přestože je tady pořád na tvou hlavu vypsaná odměna? Víc 144

stříbra, než ti kdy bude v životě patřit? To seš tak posedlej tím hrát si na hrdinu?“ Thomas ho popadl za vlasy a přitáhl si jeho hlavu k sobě. „Přesně to je rozdíl mezi rytířem jako jsem já a špínou, jako jsi ty!“ zasyčel. „Já se držím své přísahy chránit slabé a bezmocné.“ Rychle nepřítele zase pustil. „Tak to jsi v pěkné pasti,“ ušklíbl se povýšeně Rutger, jenž se teď zase cítil být dostatečně silný. „Já to neudělám. Buď odtáhneš s nepořízenou, nebo mě budeš muset zabít, a to nechceš. Protože potom můj poručník uspořádá ve Freibergu krvavý soud, o jakém se tu lidi ještě sto let odváží jen šeptat.“

„Však ty mi zaručíš, co chci,“ odpověděl s jistotou Thomas. „A proč bych měl?“ „Protože si vezmu tady to,“

prohlásil Thomas a obrátil se k truhle. „A pokud se doslechnu, že ses zase choval špatně, pošlu to míšeňskému markraběti nebo jeho truchsesovi s podrobnou zprávou o okolnostech, za jakých jsem ti to odebral.“ Rutger vztekle zíral na své zbraně, které mu teď Thomas držel před očima. Byly to meč a dýka jeho otce, vzácně tepané, se stejnými ozdobami. Dědictví, které by Albrecht okamžitě poznal, a jeho poručník tím spíš. Takovou potupu na sebe nemůže naložit.

Se skřípěním zubů tedy odpřísáhl v naději, že pak jeho pokoření skončí a hlavně se o něm nikdo nedozví.

Bezpodmínečně se musí zbavit pout, než sem zítra ráno přijde služebnictvo. Když byl Thomas už mezi dveřmi, Rutger si neodpustil za ním zavolat: „Tvůj otec byl bastard a matka děvka! Jo, děvka! Měl ji můj otec, Elmar, Ekkehart i Giselbert, všichni ji měli, kdykoli se jim zachtělo, než zalezla k tomu bastardovi Christianovi!“

Thomas strnul uprostřed pohybu. Potom se obrátil a velmi pomalu se blížil k Rutgerovi. Odložil ukořistěné zbraně na stůl a sevřel jílec své dýky. Jen dva důvody ho zadržely, aby tomu špinavci nepodřízl hrdlo: Je nerytířské zapíchnout nepřítele, jenž se nemůže bránit, a hlavně by Freiberšti za to museli zaplatit svou krví.

Musel však vynaložit všechny síly, aby se ovládl.

Se zadostiučiněním viděl na Rutgerově obličeji strach a úlek, zda to tentokrát nepřehnal. Přeřízl opasek, který držel Rutgerovy bruchy. Teď spoutaný kňučel a vyděšeně přitahoval nohy k tělu. Thomas z něj jedním trhnutím bruchy stáhl. „Máš tak malej vocas, že ani nevím, kam mám přiložit nůž,“ utrousil pohrdavě. Pak dal překvapenému ještě jednu ránu pěstí do brady a nechal ho ležet v bezvědomí v poutech, úplně nahého. Před komorou na něj čekali Petr a Elfrieda. „Všechno jsme slyšeli,“ šeptal nadšeně Petr. „O tomhle se bude mluvit v celém městě! Mnoha lidem jste udělal velkou radost!“

„Raději dávej dobrý pozor, komu to budeš vykládat,“ nabádal ho Thomas. „Když ho budete moc provokovat, mohla by být jeho pomstychtivost větší než ješitnost a všichni byste to odnesli.“ „Škoda,“ zalitoval statný pacholek, ale pak se zašklebil. „Tak si tu příhodu schováme jako tajný poklad na lepší časy…“ „Ano, až se sem zase nastěhujete vy, pan Lukas a paní Marta,“ ujišťovala stará Elfrieda. „Dejž Bůh, aby ty časy přišly už brzy.“

Thomas bez dalšího slova zašel do stájí, aby se ujistil, že ozbrojenci ještě tvrdě spí. Nad spánkem omámených a spoutaných pacholků bděli Kuno a Bertram. „Jděte domů!“ přikázal jim Thomas. „Nesmí na vás padnout ani stín podezření.“ Do večera byli na stráži na hradě, ale teď se musí protáhnout kolem nočních stráží do města.

„Ze srdce vám děkujeme, a mnoho Freiberských jistě také, budou se za vás modlit,“ ujistil ho Kuno se spokojeným úsměvem. Thomas jen přikývl a usadil se na snopu slámy. On se z města dostane teprve až se ráno otevřou brány. Chtěl si být jistý, že nikdo z uspaných se neprobudí předčasně. Kromě toho musí za úsvitu spoutat služebnictvo, aby odvrátil od pacholků a děveček jakékoli nebezpečí.

Přišla za ním Elfrieda a přinesla mu džbán piva, studené maso a světlý, jemný chleba, jaký se podával jen urozeným lidem. Pak se s tlustou sukovicí postavila vedle spících ozbrojenců, připravená přetáhnout po hlavě kohokoli, kdo by se pohnul. Musí to tady vést opravdu tvrdě, když i počestné vdovy jsou ochotné uhodit, pomyslel si Thomas. Na druhou stranu od matky věděl, že tahle stařena je dost mazaná. Dokázala Rutgerovy muže aspoň trochu držet na uzdě, a tak chránila Petrovu sestru Annu, štolbovu manželku, která dřív tady v domě pracovala jako děvečka. A zítra ráno nepochybně bude velmi přesvědčivě bědovat a všude vyprávět o tom 145

strašném přepadení.

Třebaže bylo pozdě v noci, Thomas nepociťoval únavu, jedl, pil a hlídal, ukořistěné zbraně ležely vedle něj.

Svářily se v něm dva rozporné pocity: triumf vzhledem k potupné situaci, v jaké zanechal svého úhlavního nepřítele, a nespokojenost, že ho stále ještě nesmí zabít v čestném souboji. Navíc si dělal starosti, zda jeho zásah Freiberským opravdu pomůže, nebo nakonec třeba všechno ještě zhorší. A pak tu byla slova, která za ním Rutger nakonec vyplivl. O Martě, o matce. Znělo to jako výmysl. Ale nemůže se na to zeptat matky ani nevlastního otce.

Na to, že úspěšně vykonal plán, cítil dost velkou trpkost. A s postupující nocí v něm sílila otázka, zda ze setkání opravdu vyšel jako vítěz.

Dva z těch surovců jsou mrtví: Randolf a Ekkehart. Další dva za to ještě životem zaplatí a s nimi i Rutger. O to se postará. Pokud už si to dávno nenaplánoval Lukas.

146

Radosti a strasti

Thomas se po svém podařeném kousku vrátil z Freibergu na Weißenfels a první, co ho udivilo, byl Lukasův ryzák ve stáji. Předpokládal, že matka s Lukasem odjedou do Eisenachu hned, jakmile opustí hrad, a od té doby uplynulo dost času. Ale než se nad tím stačil zamyslet, přál si hrabě Dietrich, aby mu podrobně vylíčil zdařilé uskutečnění jejich záměru.

Byla tma, doba večeře dávno minula, a hala byla podezřele prázdná. Obvykle v tuto hodinu ještě tu a tam posedává několik lidí, povídají si, nebo hrají kostky. S úžasem a rostoucími obavami šel Thomas po schodech,na chodbě se pozdravil s Dietrichovými strážemi a požádal je, aby se zeptaly, zda ho hrabě ještě přijme. Byl vpuštěn dál a v komoře ke svému překvapení zastihl Dietricha a Lukase, kteří se tvářili velmi ustaraně. Pak se z vedlejší místnosti ozval tlumený výkřik a Thomas pochopil… Kvůli svému dobrodružství ve Freibergu úplně zapomněl, že nadešel čas Klářina porodu! Polekaně jen ukázal ukořistěné zbraně na znamení úspěchu a zeptal se: „Smím jen matce povědět, že už jsem zpátky? Aby si aspoň o mě nemusela dělat starosti?“

Dietrich přikývl a Thomas s úlevou vyšel z komnaty.

Samozřejmě by nikdo nevpustil muže do komory, kde rodí žena. Ale každou chvilku musí vyjít nějaká děvečka a po ní pošle vzkaz. Možná se matka aspoň na chvilku ukáže a prozradí mu, jak se vede Kláře. Drásavé výkřiky z komory nevěstily nic dobrého… Kdyby mohl, vzal by na sebe bolesti, jimiž teď sestra trpěla. Lukas a Dietrich seděli mlčky proti sobě, než se Thomas vrátil. Teď, když za sebou zase zavřel dveře, opět se plně soustředili na zvuky odvedle. „To je k nevydržení,“ přiznal po chvíli Dietrich. „Ještě nikdy jsem si nepřipadal tak bezmocný.“

Lukas ho chápal. Přesně si pamatoval, jak mu bylo, když Marta před sedmi lety přiváděla na svět jejich nejmladšího syna. Při porodech se zkrátka příliš často stane něco špatného, mnoho žen zemře při nich nebo následně v šestinedělí. Tohle byla záležitost, ve které Martě nemohl pomoct, přestože si to vroucně přál. Ani teď nemůže nic udělat pro Kláru. Také proto ani jeden z nich neměl náladu vyjet na lov nebo se opít, jak to dělá většina mužů, když jejich ženy rodí.

Hrabě Dietrich se vzchopil a vstal. „Jdu do kaple pomodlit se k Svaté panně, aby při ní stála.“ „Smím jít s vámi, nebo chcete být raději sám?“ zeptal se Lukas, jenž si právě uvědomil, že jediné, co pro Kláru ještě může udělat, je modlit se za ni. Když ho Dietrich vyzval, aby se spolu s ním modlil za život rodičky a jejich dítěte, Lukas se na okamžik zarazil a pohlédl na něj. „Vy ji opravdu milujete, že…“ Nebyla to otázka, nýbrž zjištění. „Ano. Z

celého srdce. Tak jako vy milujete svou ženu. Vroucně se modlím, aby tu dnešní noc přežila, protože nevím, jak bych bez ní mohl žít dál.“ Lukas ho zamyšleně následoval do kaple a bok po boku poklekli před obrazem Matky boží. Dietrich se modlil za život ženy, jež mu byla vším, Lukas za nevlastní dceru, kterou měl rád, jako by byla jeho vlastní dítě. Ráno se blížilo a oba muži byli ještě ponoření v modlitbách a rozjímání, přestože je bolela kolena a nohy jim zdřevěněly.

Venku už naplno zpívali kosové a červenky, když jasně uslyšeli, jak se k nim blíží spěšné kroky. Dietrich se váhavě otočil, v očekávání špatné zprávy. Klářiny porodní bolesti začaly už v poledne, a když se porod tak vlekl, nemohlo to být dobré znamení. Ve dveřích stál Norbert s podivným výrazem v obličeji. „Máte syna, Výsosti. Blahopřeji vám!“ „A jeho matka?“ zeptal se spěšně Dietrich a sotva se odvažoval dýchat. „Je v pořádku a těší se, až vás uvidí.“ Oba muži povstali, a jak jim kolena a svaly rozbolavělé a ztuhlé dlouhým klečení dovolily, spěchali po schodech nahoru.

Stará děvečka stála před porodní komorou, když uviděla hraběte, rychle otevřela dveře a hluboce se poklonila.

„Jste očekáván, Výsosti,“ oznámila a vrásčitá tvář jí zářila radostí. Nejprve vešel dovnitř Dietrich a dlouhými 147

kroky zamířil k posteli, kde ležela Klára, bledá, vyčerpaná, ale převlečená do čistých šatů, učesaná a s rozzářenýma očima chovala v náručí novorozence. Dietrich beze slova poklekl vedle postele a zadíval se na svého syna, který byl tak neuvěřitelně maličký. Potom vzal Kláru za volnou ruku a líbal jí každý prst zvlášť.

„Jsem s tebou nekonečně šťastný…,“ šeptal a stěží ovládal hlas. Zářivě se na něj usmála: „Podívejte se, jak je vám podobný! A je zdravý a silný…“ Marta se postavila po bok Lukase a oba se dívali na šťastnou dvojici a svého vnoučka.

On ji opravdu miluje, pomyslel si znovu Lukas. A po prožitém strachu, že by Klára mohla při porodu zemřít, se vzpomínkou na to, jak často se bál, že je Marta mrtvá, nemohl jinak než milujícím odpustit.Každým dnem může život nečekaně skončit, náhle mu připadalo, že by bylo těžším hříchem bránit tak hluboké a upřímné lásce, a doufal, že Bůh to vidí stejně. Marta měla pravdu. Proč jen čekat na den, až se Dietrich ožení s Juttou a Klára bude muset hrad opustit? Zlomí jí to srdce, tím si byl Lukas jistý. Ale nikdo neví, zda ten den opravdu nadejde, zda vůbec všichni budou ještě tak dlouho žít. Jen ať si užívají své štěstí, dokud je jim dopřáno.

Dietrich se o Kláru a jejich děti postará. Lukas s hlubokým pohnutím popošel blíž a odkašlal si. „Bůh ti požehnej, dcero. Tobě a tvému synovi. Bůh požehnej vám třem!“

Thomase, jenž o chvilku později vešel do komory šestinedělky, si zřejmě nikdo nevšiml. Všichni uvnitř byli šťastní a velmi zaměstnaní: Klára a Dietrich se zabývali novorozenětem, matka a Lukas spolu mluvili. Thomas byl rád a velmi si oddychl, že jeho sestra žije, třebaže je bledá, má pod očima kruhy a trochu propadlý obličej, na němž se ještě rýsuje několik červených skvrn, jak při porodu tlačila. Avšak zároveň se mu svíralo srdce, když viděl lidi, jež pro něj nejvíc znamenali, tak šťastné. Bylo to skoro k nesnesení. Nezáviděl, ale myslel si, že on nikdy nebude schopen takové štěstí pocítit. Dřív než si ho někdo všiml, opět vyklouzl ze dveří, šel do stáje a přitiskl obličej k Dragovu krku. Když ani tak velké štěstí, jaké kolem sebe vidí, nedokáže zaplašit trpkost a chmury, jež ho naplňují, nepotlačí obrazy umírání přátel ve Svaté zemi, je pro něj vůbec ještě záchrana?

Ulevilo by se mu, kdyby teď v ústraní mohl plakat. Ale neměl slzy. Na to byla bolest zakořeněná příliš hluboko.

Hrabě z Weißenfelsu přikázal, aby se rozezněly všechny zvony a oznámily narození jeho syna. Páter Ansbert chlapce pokřtil jménem Dietrich. Za dne přijížděli na hrad rytíři, jimž propůjčil v léno pozemky, mezi nimi i Raimund s manželkou Alžbětou. Přinesli dárky a své požehnání. Dietrich oznámil, že příští den uspořádá velkou slavnost, na níž jsou pozvaní všichni Weißenfelsští.

Marta a Alžběta se ujaly příprav. Dietrich se na ně plně spolehl a trávil většinu času u Klářiny postele, díval se na ni a na syna, když spala, když povzbuzovala Annu, aby opatrně pohladila bratříčka po tmavém chmýří na hlavičce, a když novorozeně kojila. Byl překvapený, že chtěla dítě kojit sama, u urozených dam to nebylo zvykem, a kojná byla připravená. Ale Klára prohlásila, že ona i její matka jsou přesvědčené, že pro novorozeně není dobré pít mléko cizí ženy a možná by ho kojná ani neměla dost, kdyby živila dvě děti.

I v tomto ohledu důvěřoval Martě. Od dětství sledoval, jak léčí nemoci velmi neobvyklými metodami a nikoli pouštěním žilou. A když se zadíval na dojemný obraz kojící matky, poslední pochybnosti se rozptýlily. Je jako madona, pomyslel si pohnutě a přemítal, zda vůbec může být v životě ještě šťastnější než v tomto okamžiku.

Ozvalo se zaklepání a ode dveří ho tlumeně zavolal Norbert z Weißenfelsu. Dietrich vstal a vyšel ven, aby nerušil svého novorozeného syna. Bez ohledu na to, jaké starosti či neklid Norbert přináší, nic z toho nesmí proniknout sem do komory. Na chodbě už podle výrazu svého velitele hradu viděl, že se nepochybně přihodilo něco vážného. „Přijel Jindřich z Eckartsbergy, přivezl špatné novinky,“ oznámil stručně Norbert. Dietrich se připravil na nepříjemnosti a přikázal, aby durynského maršála uvedli k němu do komnaty. Už to, že durynský lantkrabě poslal svého nejvyššího vojenského velitele a nikoli nějakého spolehlivého posla věstilo neblahé zprávy. Starý bojovník s bílým vousem hraběti vzdal úctu a přešel rovnou k věci. „Váš bratr má v plánu mého knížete, lantkraběte Hermanna, obvinit ze spiknutí, jehož cílem údajně je zavraždění císaře. Můj pán dostal 148

pozvání na dvorský sněm do Nordhausenu, aby se tam k této záležitosti vyjádřil.“ Dietrich na okamžik zavřel oči. Plánovat zavraždění císaře je tak neslýchané obvinění, že může skončit popravou obžalovaného nebo naopak pomlouvače. Tak tedy bratr je rozhodnut pomstít se za svou vojenskou porážku touto cestou. Zcela jistě počítá, že zároveň s durynským lantkrabětem svrhne do propasti i jeho budoucího zetě.

Dietrich ani na okamžik nezpochybňoval pravdivost Hermannových zpráv; lantkrabě měl mnohem víc než on možnosti vyslat do Míšně zvědy, které tam nikdo nepozná. A pozvání na dvorský sněm bylo jasným znamením, jak vážná je celá situace. Kolik toho Albrecht asi ví o spojeneckém svazku proti císaři, přemítal Dietrich. A kolik ví císař? Uvěřil by Jindřich, že někdo plánuje útok na jeho život? Určitě, odpověděl si vzápětí v myšlenkách; ví, že si udělal hodně nepřátel. A zarputilý boj o Durynsko po smrti Hermannova bratra Ludvíka podezření ještě utvrdí.

Nejpozději po odchodu svého otce Friedricha Štaufského do Svaté země se král, nynější císař Jindřich, opakovaně setkával s náznaky, že většina knížat se staví proti němu. Nikdy se nesnažil se s nimi nějak domluvit, vůbec se o to ani nepokusil. Generace králů před ním musely při vzestupu k úřadu nejvyššího světského vládce říše soupeřit s dalšími uchazeči, říšskými knížaty více či méně rovnorodými, a musely získat pro volbu sjednocenou podporu, Jindřich však byl na otcův popud korunován králem už jako čtyřletý chlapec.

Od dětství vyrůstal s vědomím, že mu titul patří, a byl zvyklý, že všichni v jeho okolí mluví tak, aby se mu zalíbili.

Nikdy se však nenaučil taktizovat, uzavírat kompromisy a jednat se sebevědomými říšskými knížaty, jež se odvolávala na svůj stav a privilegia. „Lantkrabě vás prosí, abyste ho na dvorský sněm provázel, a v případě, že to bude nutné, při něm stál i svou přísahou,“ vyřizoval durynský maršál. Dietrich bez zaváhání souhlasil. To Hermannovi dluží. Nyní už nemůže poslechnout Lukasovu radu, aby se držel dál ode dvora. V hloubi duše vždycky věděl, že současný mír nebude mít dlouhé trvání.

149

Říjen 1192, dvorský sněm v Nordhausenu

Jindřich, král a římský císař, podmračeně hleděl na říšská knížata. Nejraději by je všechna, jak tam jsou, vyhodil ze sálu. Mnohem milejší by mu bylo, kdyby mohl vládnout bez všech těch vévodů, lantkrabat a markrabat. Nic nejde tak, jak by mělo! Odjakživa ho tíží břemeno, že ho lidé srovnávají s jeho otcem, císařem Friedrichem Štaufským, jenž byl opředen ságami už za svého života. Není oslnivý ani tak přesvědčivý jako proslavený Rudovous, není krásný jako jeho matka Beatrice Burgundská, dejž jí Bůh věčnou slávu. Svou panovnickou schopnost může dávat najevo jen vládou železné ruky a vojenskými úspěchy. A přesně v tomto ohledu ho štěstí opustilo.

Drzost, s jakou si sicilští šlechtici zvolili novým králem toho bastarda Tankreda z Lecce, přestože Jindřichova manželka Konstancie má oprávněný nárok na bohatý ostrov a jih Itálie, byl nehoráznou urážkou a přímo volal po vyhlášení polního tažení. Ale obléhání Neapole loni v létě skončilo strašně poté, co propukla nákaza, jež zachvátila většinu jeho vojska a neušetřila ani jeho. Jen při vzpomínce na malárii císaře v chladné, nordhausenské falci zamrazilo.

Prochladlými prsty si přitáhl těžký, kožešinou podšitý kolový plášť kolem ramen. Jeho truchses Markward z Annweileru si pohybu všiml a přispěchal, aby vládci pomohl. Jindřich se dál nořil do chmurných úvah. Ještě ke všemu zlému se Tankredovi podařilo zajmout císařovnu, Jindřichovu manželku, když se chtěla poradit se slavnými salemskými lékaři. Jindřich ji příliš nepostrádal: Konstancie byla o deset let starší než on, skoro čtyřicátnice, ochablé maso… Nikdy ji nemiloval a ona mu také dodnes neporodila syna. Naděje na něj se zřejmě musí vzdát. Ale tohle znamená, že ztratil tvář: císařovna je v rukou nepřítele a on musí papeže prosit o pomoc!

V současné době se mu protivníci přímo shromažďují před očima: Askánci, Schaubenburgští, dokonce i starý Welf Jindřich Lev zase proti němu, císaři, začal vést válku! Lvova nejstaršího syna si vzal jako rukojmí do Neapole a on si dovolil opustit vojsko, proto nad ním byl o Svatodušních svátcích na dvorském sněmu ve Wormsu vyhlášen říšský acht. Welfský kníže pak už neviděl žádný důvod držet se zpátky. Je starý a unavený, ale ještě pořád nebezpečný, v bojích zocelený nepřítel. A Wichmann ze Seeburgu, moudrý a vážený magdeburský arcibiskup, jenž i v nej obtížnějších situacích dokázal přimět protivníky k urovnání sporu, v srpnu, téměř po čtyřiceti letech v úřadě, odešel na věčnost. Vzbouřenci a nepřátelé na všech stranách!

V Dolním Porýní to vře. Dokonce i kvůli obsazení biskupského stolce v Lutychu musel minulý měsíc vést válku. Kdyby se mu nepodařilo dostat na kolena brabantského vévodu, jenž bezpodmínečně chtěl za biskupským stolcem vidět svého bratra, nic by nemohlo přesvědčivěji dokázat, že císaři se vymykají opratě…

Ještě nikdy nebyl Jindřich svému cíli, vládnout železnou rukou, vzdálenější než teď. A ve stejné době vyhlášený nepřítel Štaufú a Tankredův spojenec, anglický král Richard, jenž si dává říkat Lví srdce, oslavuje ve Svaté zemi jedno vítězství nad Saladinem za druhým. Avšak Richardovo vítězné tažení záhy skončí; o to se již postaral společně s francouzským králem.

Pomyšlení na plán, který potají společně ukuli před několika měsíci a podle nějž soupeře při nadcházející cestě domů zajmou, vykouzlilo na císařově obličeji chladný úsměv. Náhle se probral ze zamyšlení, setřásl chmury a pronikavě se zadíval na knížata, jež před ním stála a mlčky čekala, až promluví. Poprvé po smrti starého míšeňského markraběte a po návratu ze Svaté země se Dietrich z Weißenfelsu zúčastnil císařova dvorského sněmu. Protože nepatřil k říšským knížatům, nebyla jeho přítomnost u dvora naléhavě nutná.

Ale když už svatbu s Hermannovou dcerou odkládal, jak jen to bylo možné, aby mohl zůstat s Klárou, chtěl aspoň stát po boku svého spojence a budoucího tchána, když teď jde do tuhého. Možná ho bude potřebovat jako 150

přisahače. Ovšem je docela dobře možné, že jim oběma hned půjde o život, pokud Albrecht u císaře nalezl sluchu, a je pravda, že v mládl si dokázal císařovu přízeň získat.

Se stěží skrývaným odporem se Dietrich zadíval na syna Friedricha Štaufského. V nevýrazném, nepravidelném obličeji nerozeznával nic z Jindřichova otce, jehož následoval na křížovou výpravu do Svaté země. Jindřichovy rysy vyjadřovaly jen touhu po moci. Jsou-li takoví Mé zahnáni do úzkých, jsou nevypočitatelní a velmi nebezpeční. Dietrich nebyl u dvora, ale věděl, že císaři se věci vymykají z rukou.

Zkoumavě pohlédl na Hermanna Durynského, statného muže, jenž vedle něj stál lehce rozkročený a zdánlivě klidný, přestože již byly projednány všechny dnešní záležitosti a mělo přijít na řadu jen neslýchané obvinění míšeňského markraběte, pokud je Jindřich pro nepravděpodobnost rovnou nezamítne.

Panovník dost dlouho mlčel, nikdo nevěděl, kam myšlenkami zalétl. Nikdo by se však neodvážil císaře vyrušit ze zamyšlení. Shromážděná knížata v těžkých pláštích a skvostných bliautech tedy trpělivě čekala v hale, přestože byla zima a stála tu už skoro celý den. Jen občas se ozvalo potlačované zakašlání nebo kýchnutí.

Teď Jindřich vstal a dal šenkovi pokyn, aby mu naplnil pohár. „Míšeňský markrabě si přeje nám sdělit něco, co se týká bezpečnosti říše a naší osoby,“ udělil slovo Albrechtovi. Jeho znuděný tón však neomylně naznačoval, že se má vyjádřit stručně. Císař považoval obžalobu za vymyšlenou, za Wettinovu neobratnou pomstu za prohrané obležení, třebaže věděl, že Hermann se na něj ještě zlobí kvůli pokusu přivlastnit si Durynsko jako říšské léno.

Zajímalo ho však pozorovat, kam až věc zajde. Jindřich samozřejmě také věděl, že sem oba wettinští bratři nepřijeli shodou okolností, přestože důsledně zachovávali odstup jeden od druhého. Mladší, Dietrich z Weißenfelsu, stál vedle lantkraběte Hermanna, Albrecht měl po boku bratrance Konrada, markraběte Východní marky. Císař dobře věděl, že synové starého markraběte Oty jsou dávno hluboce znepřátelení a že Albrecht na mladšího zaútočil hned po jeho návratu ze Svaté země. Tak to mu ani nemůžu veřejně vytknout, protože také plánuju zajetí křížového rytíře, navíc krále, pomyslel si posměšně Jindřich. Na druhou stranu, já jsem císař.

Pro mě platí jiná pravidla.

V mládí prokazoval současný míšeňský markrabě Jindřichovi u dvora dobré služby. Navíc se císaři líbila odhodlanost, s jakou zajal svého starého otce, aby si zajistil dědictví. Nyní však je zřejmě čas trochu mu přitáhnout uzdu. Uvidí se, jak dlouho mu ještě může být užitečný.

Krvavá rozepře mezi znepřátelenými bratry by mu mohla dopomoci k Míšeňské marce -za předpokladu, že Albrechtova žena neporodí dědice. Ale o to se už postará ten alchymista, jehož Wettinský přijal do svých služeb, aniž tušil, kdo ho poslal do Míšně a čí rozkazy ve skutečnosti poslouchá. Magistr dělá svou práci dobře.

Žofie Česká nedonosila ani jedno dítě od té doby, co se Jindřich stal císařem a postaral se o tento zvláštní míšeňský problém. Protože lektvary, které ten starý míchač jedů na císařův příkaz Češce podával, nepodporovaly její plodnost, jak se Albrecht domníval, nýbrž naopak způsobovaly vypuzování plodu z těla.

A pokud by v tomto sporu padl i Hermann Durynský, jeho země neláká o nic méně než markrabství s bohatými stříbrnými doly a obojí by se skvěle začlenilo do Pliseňskajako královské teritorium. Albrecht pokročil o dva kroky vpřed, napřímil se a přesvědčen o účinku svých dalších slov nahlas prohlásil: „Veličenstvo, obviňuji lantkraběte durynského ze spiknutí s cílem vás zavraždit!“ Přehnaným gestem ukázal prstem na Hermanna. Ten okamžitě zvučným hlasem odporoval: „To je lež!“ Rovněž předstoupil o dva kroky dopředu, a než císař stačil cokoli poznamenat, klesl před ním na jedno koleno. „Vaše Veličenstvo, jsem ochoten přísahat na kříž nebo Písmo svaté, že se nepodílím na žádném spiknutí s cílem vás zavraždit a o takové hrůznosti jsem nikdy nic ani neslyšel, ani se jinak nedozvěděl. Bůh je mým svědkem!“ Napětí v sále mezi svědky výjevu zhoustlo, avšak nikdo se neodvažoval promluvit. Všichni upírali oči na císaře.

151

Znamená to konec durynského lantkraběte? Nebo míšeňského markraběte? Jindřich si byl plně vědom, že všichni čekají na jeho rozhodnutí, a číhavě přejížděl pohledem mezi Hermannem a Albrechtem. „Markrabě, máte důkazy pro tak těžké obvinění?“ Té otázce by se Albrecht nejraději vyhnul, protože navzdory Elmarovým snahám zůstávala odpověď na ni nej slabším místem obžaloby. Ale nebylo jiné cesty a byl odhodlaný dotáhnout věc do konce. „Veličenstvo, jsem ochoten správnost svých slov dokázat božím soudem.“ V sále se zvedla vlna rozrušených hlasů. Boží soud, souboj dvou říšských knížat, z nichž ten, kdo prohraje, bude na místě popraven, protože Bůh ho označil za viníka! Dopustí to císař? A kdo by z toho krvavého boje vyšel jako vítěz? Knížata -

aspoň ta světská, ale i některá církevní -patřila k mužům s bojovými i válečnými zkušenostmi a okamžitě zkoumavě odhadovala naděje obou případných soupeřů. Oba byli přibližně stejně staří a výborní bojovníci.

Ovšem při božím soudu záleží rozhodnutí na Bohu. Ukázalo by se, zdaje Hermann kvůli sporu o Durynsko vůči císaři stále ještě nepřátelsky naladěný. Avšak mnozí v sále střízlivě uvažovali: Hermann v Durynsku vládne, proč by tedy měl císaře nenávidět a chtít ho zavraždit? Jindřich zvedl ruku, aby si zjednal klid, a zvučný hlas Markwarda z Annweileru ho podpořil.

„Odvažujete se hodně, Albrechte z Wettinu,“ promluvil zvolna císař. „Jste si svou věcí tak jistý? Vaše rodina má zřejmě sklon na dvorských sněmech vyslovovat taková vyzvání. Cožpak vás strýc Dietrich z Landsbergu kdysi na sněmu v Magdeburgu nevyzval Welfa Jindřicha Lva na souboj na život a na smrt?“ Pohybem ruky umlčel Albrechta, jenž chtěl něco odpovědět. Byla to známá záležitost, k souboji nikdy nedošlo, protože Lev se ve stanovený den nedostavil, kromě toho se tehdy věci měly jinak: Císař Friedrich Štaufský a císařovna Beatrice si tenkrát pozvali na důvěrný rozhovor mezi šesti očima knížete z Landsbergu, proslaveného bojovníka s mečem, a požádali ho, aby vyzvání vyslovil -v naději, že Lev proto potřetí neuposlechne císařovo pozvání na sněm a bude nad ním moci být vysloven říšský acht, což se také stalo.

Naopak tentokrát, jak Jindřich posoudil situaci, se jen pomstychtivé, nedůležité knížátko nafukuje, aby protivníkovi oplatilo svou porážku v bitvě. Navzdory tomuto názoru však v budoucnosti podrží Durynsko trochu víc na očích. „Lantkrabě, co vy odpovíte na tu výzvu?“ „Jsem ochoten ji přijmout,“ odpověděl klidně Hermann a obrátil se k Albrechtovi. „Pak to bude vaše smrt, protože jste lhal, před Bohem, Jeho Veličenstvem a všemi shromážděnými.“ Císař opět střídavě hleděl na znepřátelená knížata; v sále by bylo slyšet spadnout špendlík. Všichni čekali, jak se vládce rozhodne. Jindřich s odpovědí vyčkával, aby udělal ještě větší dojem.

„Obě strany mi na dvorském sněmu v Altenburgu podrobně přednesou své argumenty. Potom rozhodnu.“

Prudkým pohybem ruky rozpustil shromáždění.

Na dvorním sněmu v prosinci v Altenburgu však císař k překvapení přítomných stručně a jasně okamžitě prohlásil, že nemá nejmenší pochybnost o věrnosti durynského lantkraběte a obvinění míšeňského markraběte se vzhledem k nevěrohodnosti zamítá. Na znamení vzájemné důvěry a císařovy blahovůle ho bude lantkrabě Hermann provázet na části cesty do Bavorska. Zásadním podnětem k takovému rozhodnutí nebylo jen Hermannovo přesvědčivé vystupování. Císaře trápily mnohem naléhavější starosti než uražená ctižádost bojovného wettinského knížete.

V listopadu zavraždilo několik družiníků Albrechta z Lovaně, bratra brabantského vévody, jehož by mnozí šlechtici v Dolním Porýní rádi viděli jako lutyšského biskupa a jenž byl papežem uznán proti císařskému kandidátovi. Protože císař zákeřné vrahy ihned nepovolal k odpovědnosti, okamžitě se začaly ozývat zvěsti, že k tomu krvavému činu dal příkaz on. Rozčilený brabantský vévoda kolem sebe shromáždil mocnou knížecí opozici, k níž se připojili i arcibiskupové z Kolína a Míšně. Jindřich si nemohl dovolit, aby na jejich stranu přešel i vlivný Hermann Durynský. Kromě toho netrpělivě čekal na zprávu, která vyřeší jeho největší problémy, v neposlední řadě i peněžní. Richard Lví srdce při cestě domů ze Svaté země před italským pobřežím se svou lodí ztroskotal a chtěl se nepoznán dostat dál suchozemskou cestou. Leopold Rakouský, jenž už dlouho čekal na příležitost jak anglickému králi oplatit urážku, které se vůči němu dopustil u Akkonu -Richard po obsazení 152

města rozkázal, aby byl Leopoldův praporec hozen do hradního příkopu -, dal hlídat všechny cesty, jež připadaly v úvahu, aby nenáviděného nepřítele zajal.

Bude od něj požadovat ohromné výkupné a lenni přísahu! Přestože se o stříbro bude muset rozdělit s Leopoldem, pořád ještě ho bude dost, aby si za něj koupil věrnost všech povstalců. Každým okamžikem může dojít posel s touto nádhernou zprávou. Proto Jindřich tak rychle ukončil tento sněm i potyčku mezi Hermannem Durynským a Albrechtem Míšeňským. Hermann a Dietrich spokojeně vyšli z haly. Albrechta provázel jeho bratranec Konrád. Když byli z doslechu ostatních, markrabě Východní marky mu položil těžkou ruku na rameno a domlouval mu: „Jestli jsi chytrý, tak se vzdáš všech útoků proti svému bratru a Hermannu Durynskému, aspoň na tak dlouho, dokud se císař bude zdržovat v zemi. Jinak, ty blázne, ohrozíš postavení nás všech!“ Albrecht se skřípěním zubů souhlasil. Možná by se naopak měl pokusit získat Hermanna na svou stranu, podpořit ho při jeho sporech s míšeňským arcibiskupem… Císař se nepochybně brzy vypraví na nové polní tažení, aby získal zpět Sicílii. Potom nadejde jeho, Albrechtova, hodina.

153

Ultimátum

Rok 1194 jako kdyby byl císařovým jediným vítězným tažením. Všechny jeho obavy a potíže ustoupily a byly vystřídány sledem velmi potěšujících zpráv a událostí.

Na začátku února mu anglický král Richard za sebe vyplatil ohromné výkupné a složil lenní přísahu, takže Anglie se stala císařovým lénem. O podrobnostech podřízenosti se jednalo ještě déle a neústupněji než o neuvěřitelných sto tisících hřivnách stříbra, které Richardova matka Eleonora Akvitánská vymačkala z anglického lidu, jenž již předtím musel svému králi zaplatit dobrodružnou křížovou výpravu, takzvaný Saladinův desátek, a nyní vykrvácel ještě víc. Pokoření Richarda, švagra Jindřicha Lva, a podřízení anglického království zapůsobily i na císařovy welfské protivníky a přiměly je k umírněnosti. Po překvapivém sňatku z lásky, který uzavřel Lvův prvorozený syn se štaufskou dcerou, se císař smířil se starým welfským knížetem v březnu ve falci Tilleda. Téměř ve stejnou dobu přišla zpráva o smrti sicilského krále Tankreda. Pro Jindřicha se události příznivěji vyvíjet nemohly. Nyní měl peníze a jistotu, že se jeho knížata vypraví s ním na dlouho vytoužené válečné tažení, do boje o Sicílii a sicilskou korunu. V květnu vytáhl s vojskem na jih.

Příznivý vývoj událostí i skutečnost, že manželka Konstancie, která se vrátila ze zajetí, je i ve čtyřiceti letech ještě plodná, ho podnítily, aby zdvojnásobil úsilí mít s ní dědice. Možná se mu i v tomto ohledu povede zvrátit osud? Svatodušní svátky s velkou okázalostí oslavil v Miláně, vyjednával s Janovany a Pisánci, aby si zajistil podporu jejich flot, a s vojskem táhl dál na Neapol, jež mu bez boje otevřela brány. Teď už měl skoro jistou Sicílii, která mu podle práva a zákona dávno patří prostřednictvím Konstanciina dědického nároku.

Albrecht z Wettinu čekal neobvykle trpělivě, dokud si nebyl úplně jistý, že císař opustil pevninu a s vojskem přeplul moře. Nevěděl, že Jindřich bude pokračovat po pevnině, aby zničil Salemo jako pomstu za manželčino zajetí, a teprve na podzim chce přeplout do Messiny.

V létě tedy Albrecht sestavil vojsko, aby zničil bratra. Uplynulé tři roky využil i k tomu, že na hranici svého území a Dietrichova panství, v bezprostřední blízkosti Weißenfelsu, dal postavit hrad. Tentokrát nevyjede s pouhými dvěma stovkami mužů, nyní proti bratrovi povede vojsko dvou tisíc ozbrojenců. Jakmile se Dietrich dozvěděl, že bratr proti němu postavil tak velkou armádu, rychle se rozhodl. Přechodně svěřil veškeré velení na Weißenfelsu Norbertovi a jen s několika věrnými odjel do Eisenachu tak rychle, jak to Klářin stav dovoloval Byla totiž opět ve vysokém stupni těhotenství. Vzhledem k situaci mu nezbývalo jiné východisko než opět poprosit o podporu durynského lantkraběte. A také o to, aby Kláru, její dceru a jeho už dvouletého synka přechodně přijal k sobě, aby byli v bezpečí. Klára důrazně odporovala, ale v této otázce Dietrich nebyl ochoten o čemkoli vyjednávat. Hrozilo nebezpečí, že všechen jeho majetek Albrechtovy oddíly vypálí a cestu do Freibergu má uzavřenou. Hledali by ji nejen Elmar a Rutger, ale protože Albrecht ví, co Klára pro bratra znamená, moc rád by ji i s dětmi získal jako rukojmí a nejspíš zabil. Kromě toho jí v Eisenachu, až nadejde její hodina, pomůže matka.

Na Wartburg přijeli horkého letního dne, pokrytí prachem a unavení. Dietrich se okamžitě dal ohlásit u lantkraběte. Hermann Durynský samozřejmě od svých zvědů rovněž věděl, jaké válečné přípravy učinil míšeňský markrabě, a budoucího zetě již očekával. Dietrich spěchal, musí se neprodleně vrátit do Weißenfelsu, než posádka Albrechtova nového hradu zaútočí. Proto svou prosbu rovnou a bez oklik přednesl hned po uvítání.

„Znovu vás, Výsosti, musím poprosit o podporu proti svému bratrovi, jenž chce s ohromnou ozbrojenou silou přepadnout Weißenfels. A také o to, abyste dočasně poskytl útočiště mému synovi a jeho matce. Na Weißenfelsu už nejsou v bezpečí.“ Tak to je ta slavná milenka, o níž si lidé vyprávějí neuvěřitelné věci, pomyslel si durynský vládce a nepokrytě si Kláru prohlížel. Stála tři kroky za Dietrichem a nyní před ním 154

poklesla v kolenou, což pro ni v jejím stavu musela být muka. Ale ten krátký okamžik Hermannovi stačil, aby pochopil, proč ta žena pro Dietricha tolik znamená. Věděl, že je nevlastní dcera jeho rytíře Lukase a očividně zdědila cosi zvláštního po jeho manželce. U jeho dvora žily krásnější ženy, ale z těchto dvou vyzařovala krása a síla, která i jeho okouzlovala. Velmi dobře si pamatoval na den, kdy ho matka této mladé ženy beze slova, jen silou pohledu a vůle, přiměla, aby změnil názor.

Když Martině dceři dovolil vstát a odejít, aby si odpočinula po cestovních útrapách, pozvedla k němu oči a zdvořile se usmála, což mu rozbouřilo nitro. Ona i její matka dovedou nás muže okouzlit, pomyslel si stísněně.

Jsou snad víly? To by vysvětlovalo, proč Marta zjevně vůbec nestárne. Hermann Durynský však byl i navzdory bohabojnosti a zálibě v písních a básních střízlivě uvažující muž, proto takovou matoucí myšlenku ze sebe rychle setřásl.

Samozřejmě nečekal, že jeho budoucí zeť bude žít úplně zdrženlivě, dokud Jutta nebude tak stará, aby mohla završit manželství. A stav Dietrichovy milenky od samého počátku vylučoval, že by kdy mohla být něčím víc než matkou jeho bastardů. Přesto… Nastal čas, aby se věci pohnuly. Dost dlouho se nechal přesvědčovat a odkládal svatbu. Tentokrát se žádnou vílou okouzlit nenechá.

Po Klářině odchodu lantkrabě schválně nepozval Dietricha do soukromé komnaty, kde domluvili zasnoubení, když Dietrich poprvé na Wartburgu prosil o podporu. Dnešní rozhovor se musí odehrát před očima a ušima všech v rytířském sále. „Já nemám důvod vést válku proti vašemu bratrovi. Hrozící útok je rodinný spor v rodu Wettinů,“ prohlásil lantkrabě zjevně odmítavě a špičkami prstů spojil ruce.

Na rozdíl od minulého rozhovoru si Dietrich tentokrát opravdu připadal jako prosebník. Věděl, že nemá smysl připomínat Hermannovi nebezpečí této války, při níž by vzplanuly i durynské vesnice. Hermann je chladný počtář. Teď bude trvat na tom, aby byl zaplacen jeden otevřený účet. „Ledaže byste se konečně stal mým zetěm.

Domluvme na místě den svatby a já vás podpořím dostatečným počtem ozbrojených mužů. Společně jednou provždy odkážeme vašeho útočného bratra do patřičných mezí.“

„Přejete si, aby ke sňatku došlo ještě před bitvou?“ zeptal se hrabě z Weißenfelsu s neproniknutelnou tváří.

„Oba jistě chceme oslavovat osudové spojení našich rodů s patřičnou okázalostí, a to vyžaduje přípravy,“

rozhodl lantkrabě. „Tak řekněme za šest týdnů. Do té doby vašeho bratra porazíme. Pošlu vám tři tisíce ozbrojenců. A vaše osobní stráže se už postarají, abyste boje přestál ve zdraví a svatba neodpadla z důvodu ženichovy smrti, jež by vám znemožnila dodržet dané slovo.“ Posměšně se usmál a Dietrich se cítil ještě víc pokořen. „Jak si přejete.“ Nemohl na to odpovědět nic jiného. Sám Albrechta zadržet nedokáže. Když teď zaváhá, bude celá jeho země zpustošena a zemřou všichni, kdo by chtěli její obyvatele bránit. „No výborně,“

usmál se Hermann a náhle se mu nálada očividně zlepšila. „Schlotheime!“ Durynský truchses předstoupil a uctivě se poklonil. „Připravte všechno na svatební slavnost!“

Potom kývl na maršála: „Jindřichu z Eckartsbergy, svolejte všechny bojovníky, z nichž můžeme za týden postavit vojsko. Ještě dnes vyšlete muže, jenž má vaši plnou důvěru, a Bemharda do Míšně, ať vyzvou markraběte, aby okamžitě zastavil všechny připravované útoky na mého zetě. V opačném případě proti němu potáhnou naše vojenské oddíly.“ Maršál se hluboce poklonil a okamžitě odešel, aby zařídil vše potřebné.

Hermann vysvětloval: „Bůh nám poslal císařova pozorovatele, ministeriala jménem Bernhard. Proti jeho výzvě se vás bratr nemůže ohradit, pokud si chce zachovat císařovu přízeň.“

Pak budoucího zetě propustil s blahovolným gestem: „Jděte a odpočiňte si po namáhavé cestě. Dnes večer budete u vysoké tabule sedět po mém boku a vedle vás vaše nevěsta. Bude to dobrá příležitost, abyste Juttu lépe poznal.“ Dietrich by se nejraději hned vrátil domů, aby na Weißenfelsu připravoval obranu. Ale to by byla hrubá nezdvořilost. Musí důvěřovat Norbertovi a Thomasovi, tvářit se spokojeně a odjezd odložit na zítřek. A 155

také doufat, že bratr nezaútočí na Weißenfels, dokud on bude ještě sedět v Eisenachu. Marta čekala na dceru už před palácem. I na tak velkém hradě, jako je Wartburg, se zpráva o příjezdu knížete s jeho milenkou roznesla rychlostí větru. Čtyřletá Anna utíkala s radostným pokřikem k babičce, objala ji kolem krku a nechala se zvednout a zatočit dokola. Potom udělala zdvořilé pukrle před dědečkem, který neměl chuť tvářit se před vnučkou důstojně a s úsměvem a žertovnou poznámkou ji pohladil po kaštanově hnědých vlasech. Ujistil se, že malý Dietrich, kterého nesla na ruce Líza, je zdravý a čilý, a políbil nevlastní dceru na tvář. Klára v pokročilém těhotenství byla velmi unavená po dlouhé cestě a horkém letním dnu. Jako černý oblak ji tísnilo vědomí, že nyní Dietricha nevyhnutelně ztratí, že ho vlastně už ztratila.

Nejraději by zalezla do nejvzdálenějšího koutu světa než být zrovna tady ve Wartburgu vystavená číhavým, zvědavým a poťouchlým pohledům. Od začátku však věděla, že tento den nadejde, a počítala s tím. Teď, když nadešel, musí přijmout následky a žít s nimi. Pro útěchu nahmatala skrz plátno svého váčku u pasu úzký, velmi ostrý nůž, který jí vykoval Guntram a daroval jí ho, než odjela. Teskně si vzpomněla na jejich poslední, krátký rozhovor. Ještě žertoval, že jiné dámě by vyrobil sponu nebo prsten, ale jak zná Kláru, bude mít větší radost z nástroje pro práci. Vykoval nůž ze železa tvrzeného zvláštní metodou a pečlivě vybrousil ostří.

Ale na rozdíl od dětství společně stráveného ve Freibergu už se Guntram neodvážil jí tykat, ani když ho k tomu vyzvala. „Teď jste na hradě paní,“ opakoval jí pokaždé. Pevné stavovské hranice… Ani ona za celou tu dobu Dietrichovi nikdy netykala. Klára netušila, že Guntram se s Lížou tak překvapivě brzy oženil proto, že se vzdal poslední naděje získat Kláru pro sebe.

Marta si dělala starost kvůli dceřině vyčerpanosti. Rázně naléhala, aby spolu šly k ní do komory, něco snědly a vypily.Potom poslala Lízu s dětmi hrát si ven do bylinkové zahrádky. Klára neodporovala, když ji matka vyzvala, aby si lehla do postele, a za malou chvilku usnula. Také Lukas se na nevlastní dceru díval zamyšleně a plný starostlivosti. Stál opřený o stěnu a ponořený do myšlenek, co se teď na ně přivalí. Konečně odpoutal oči od Kláry a nezvykle vážně pohlédl do tváře Martě. „Máš nějakou radu pro muže, který táhne do války?“ I bez jejího jasnovideckého nadání věděl, že tato válka je nevyhnutelná a bude mnohem krvavější než šarvátka před necelými třemi lety. Ale jak skončí? Ví to jeho žena? Uvažoval, zda po tolika bojích, bitvách, válkách a různých životu nebezpečných situacích, ve čtyřiceti letech, už příliš často nevyzýval osud? Po posledním zranění, které přežil jen stěží a díky Martině šikovnosti, se mu občas těžko dýchalo. To je nevýhoda, jež se mu může stát osudnou v boji, kdy život od smrti dělí jen mrknutí oka.

Propukne-li bitva, ví, co bude jeho úkolem. Ale aby mohl zabít Albrechta, bude k němu muset proniknout přes nejlepší míšeňské bojovníky. Přemýšlel, kdo z rytířů, které zná, teď patří k Albrechtově tělesné stráži a v čem při boji spočívají jejich slabé a silné stránky. Marta odložila, co právě držela v rukou, vstala a přikročila k němu. „Vydrž,“ zašeptala. „Tohle ještě není poslední boj. Vrátíš se.“ Láskyplně pročesávala prsty jeho plavé vlasy. Před vnitřním zrakem se jí rychle střídaly obrazy: hořící pole, krvavý masakr na rozlehlé bitevní pláni…

A opět tu byl pocit, že jednou bude muset zaplatit nej vyšší cenu ona,, a nikoli Lukas. Marta nebyla životem přesycená, příliš milovala svého manžela a děti. Ale tato bitva bude tak strašná, tak krvavá, že jí zbývá jediné rozhodnutí. „Pojedu s vámi a budu se starat o raněné,“ sdělila užaslému Lukasovi. „Hermannův felčar je opravdu řezník, navíc jeden léčitel by nestačil.“ O jejím záměru ještě dlouho a prudce debatovali, třebaže museli mluvit potichu, aby neprobudili Kláru.

156

Císařovo oko

Míšeňský markrabě přijal ultimátum durynského vládce podle očekávám s krajní nelibostí a posměchem. „Tak mi tedy vás zrádný lantkrabě děkuje za to, že jsem při něm před rokem stál proti míšeňskému arcibiskupovi?“

řval na Burchharda ze Salzy.

Známý durynský rytíř a pán rozsáhlých pozemků kolem Salzy ani nehnul brvou. Od samého začátku bylo jasné, že jeho poslání je ryze formální záležitost a míšeňského markraběte neodradí od plánovaného zničujícího tažení proti jeho bratrovi. Avšak určitá pravidla je zkrátka nutno dodržovat, pokud člověk nechce být také označen za rušitele zemského míru. Pohledem Burchhard naznačil svému průvodci, aby se ujal slova. Byl to stejný císařský ministerial v bohatém oblečení a se zjizveným očním víčkem, jenž ještě za života starého markraběte přivezl Otovu synovi poselství od současného císaře. Albrecht si ještě pamatoval všechny podrobnosti setkání. Byla to rada, aby svému rozzuřenému otci, až bude na císařův rozkaz propuštěn, zatím šel z cesty. A v pozadí slov se skrýval odkaz, že Albrecht se stejně jako dřív těší přízni krále Jindřicha. Současný míšeňský markrabě však nevěděl o jedné závažné věci, že totiž tento ministerial Bernhard pravidelně už léta přijímá zprávy od freiberského hradního fojta a i z dalších zdrojů, je dokonale obeznámený s událostmi v Míšeňské marce a pravidelně o nich zpravuje císaře.

„Další válečné tažení proti vašemu bratrovi Jeho císařské Veličenstvo přísně odsoudí,“ prohlásil proto Bernhard důrazně a beze stopy podlézavosti. „Povolejte své muže zpátky a zachovejte mír!“

Albrecht vzteky zrudl a napřímil se. „Jak se… opovažujete mluvit se mnou takovým tónem? Nenechám si udělovat rozkazy od obyčejného ministerila! Od nesvobodného, od otroka!“ řval a pozvedl ruku. „Stráže!“

Přiběhl tucet mužů, kteří dosud stáli jen v nedalekém odstupu od něj. Burchard a rytin, kteří ho doprovázeli -

panoši a seržáni museli zůstat na nádvoří, se semkli kolem Bemharda. „Jsem obyčejný ministerial,“ odpověděl klidně císařský posel. „Přesto jednám z přímého pověření Jeho Veličenstva.“

„Císař je už dávno pryč, na cestě na Sicílii!“ vykřikl Albrecht a opovržlivě mávl rukou. „Nechal mi však plné moci, abych jako jeho oko sledoval, co se v zemi děje,“ odporoval Bernhard. „Jako jeho oko?“ Albrecht vyskočil z křesla a popošel tři kroky ke skupině Durynských. „Tak tedy to oko už nic neuvidí! Oslepte ho!“

rozkázal veliteli svých stráží. „Výsosti!“ zděšeně vykřikl Burchard ze Salzy. Postavil se vedle ministeriala a v duchu proklínal povinnost odložit zbraně při vstupu do haly.

„Ustupte, Burcharde ze Salzy, nebo vás postihne stejný osud!“ vyzval ho Albrecht. Několik mužů z markraběcí stráže na rytíře vrhlo a přinutilo ho na kolena. Přesila míšeňských ozbrojenců od něj oddělila jeho doprovod.

Rychle a zoufale zvažoval možnosti, jak ohroženému pomoci, a nenacházel žádnou cestu, beze zbraní a proti takové přesile. Protivníci by je všechny pozabíjeli.

„Znepřátelíte si tím všechny ministerialy, a všechny svobodné šlechtice a družiníky v císařově družině!“

pokoušel se oslovit rozum míšeňského markraběte. Koutkem oka zahlédl, jak Albrechtovi něco zašeptal jeho truchses a tvářil se ustaraně. Pravděpodobně i on chtěl knížeti rozmluvit vykonání trestu. Albrecht však Elmara hrubě odstrčil.

„Udělejte to!“ zařval na stráže a jeden z nich, statný chlap, na jehož rtech se objevil zlý úšklebek, vytasil dýku a za vlasy zvrátil Bemhardovu hlavu dozadu. „Ne!“ zařval rytíř ze Salzy. „To nemůžete udělat! Je to císařův pověřenec!“ „Já to udělat můžu a taky to udělám!“ okřikl ho stroze Albrecht. „A ještě vypustíte z pusy jednu takovou nestydatost a budete další na řadě!“

157

Rychlost, s jakou obrovský strážný vypíchl Bemhardovi zbylé oko, svědčila o tom, že tento trest je zřejmě v poslední době na míšeňském hradním vrchu častý. Bemhardovo tělo se vzepjalo, zařval bolestí a zděšením.

Strážný ho po dokonání činu pustil na zem. Ostatní stráže ještě stále držely v obklíčení Burcharda a jeho doprovod. „Odneste si ho a všichni zmizte od mého dvora!“ rozkázal Albrecht a vztekle ukázal rukou ke dveřím. „Budiž to poučením pro všechny, kdo mi nebudou prokazovat dostatečnou úctu.“

Burchard ochromený hrůzou přistoupil k oslepenému, jenž bezmocně ležel na podlaze s obličejem zbroceným krví. Svíjel se v křečích, třásl se po celém těle a v obličeji byl bílý jak sníh. Pokusil se vstát a náhle se uprostřed haly prudce pozvracel.

„Pojďte, pomůžeme vám odtud pryč,“ mluvil na něj rytíř ze Salzy klidně, pomohl mu na nohy a jeho levou ruku si položil kolem ramen. Než vyšli z haly, ještě slyšel, aniž se otočil, jak Albrecht řve na svého truchsese: „A vy se ještě jednou opovažte mi před ostatními odporovat a okamžitě vás navždycky vyhodím ode dvora!“

Burchard a jeho průvodci vedli oslepeného, jenž se stěží držel na nohou, přes nádvoří. Sledovaly je zděšené nebo soucitné pohledy; mnozí, kteří byli svědky výjevu, se kradmo pokřižovali, avšak nikdo se neodvážil se k nim přiblížit a nabídnout jim pomoc. „Přiveďte naše koně a počkejte s nimi před palácem purkrabího!“ přikázal rytíř zděšeným panošům. Nejstaršímu z nich však dal jiný pokyn: „Utíkej napřed a postarej se, abychom rychle dostaly pomoc!“ Chlapec přikývl a rozběhl se. „Jen pár kroků! Purkrabí vám pomůže a dá ošetřit vaše zranění,“

pokoušel se Salza uklidnit znetvořeného druha. Purkrabský okrsek byl na začátku míšeňského hradního vrchu a purkrabího Meinhera z Werbenu sem císař vyslal, aby chránil hrad. Mezi ním a markrabětem panovala přirozená rivalita, stejně jako ve vztahu s biskupem, třetím pilířem moci na hradním vrchu.

Když se Durynští blížili k purkrabství, vyběhli jim vstříc dva sluhové a zavedli je do komnaty v přízemí.

Opatrně položili zraněného na lavici a začali mu omývat krev z obličeje. Vešel mnich, poslal sluhy, aby přinesli čistou vodu a plátěné utěrky, a ujal se oslepeného. Pomodlil se nad ním, pak dal Bemhardovi notně napít vína, do něhož nakapal uspávači prostředek. Burchard ze Salzy se ujistil, že jeho děsivě ztýraný průvodce je v dobrých rukou, a chtěl požádat o přijetí u purkrabího, aby mu vylíčil ten neslýchaný případ. Nebylo to však nutné. Meinher z Werbenu právě otevíral dveře. „Povede-li markrabě i po této události válku proti svému bratrovi, bude mít proti sobě všechny ministeiialy,“ prohlásil okamžitě. „Vyšlu posly, aby císařovým věrným podali zprávu o tomto odporném, krvavém činu. Nechte toho muže tady, postarám se, aby se mu dostalo té nejlepší péče. Vy povězte v Durynsku, co se tady událo.“

„Ne,“ ozval se chraptivě Bemhard. Rukama tápal po lavici, na které seděl. „Vrátím se s vámi do Durynska. Ať každý vidí, jakého bezpráví se ten tyran dopustil.“ Otočil hlavu směrem, kde předpokládal Burcharda. „Musíte mi pomoct… abych se dostal na koně… vést ho za uzdu… Nezůstanu tady, než se mé rány zahojí. Proč taky,“

podotkl trpce. „Oči mi nenarostou.“ Tápající ruka narazila na jílec meče, který někdo soucitně a bez přemýšlení položil vedle něj na lavici. Nejistě zbraň sevřel a přitáhl šiji na klín.

Zároveň pochopil, že už nikdy nebude bojovat mečem. Už vůbec nebude bojovat. Protože už nikdy neuvidí.

Slepí nežijí dlouho, pokud se o ně nikdo nestará. Ani pokud se rány zahojí a nezačnou hnisat, není mu souzeno dlouho žít. Chce tedy zbývající dny aspoň využít k tomu, aby pohled na dvě krvavé díry v jeho bledém obličeji pozvedl co nejvíc ozbrojených mužů proti Albrechtovi a aby ho konečně jednou provždy porazili. „Opravdu chcete podstoupit útrapy cesty?“ zeptal se starostlivě mnich. „Klid by vám teď prospěl lépe.“ »Ne!“ „Jak myslíte,“ zamumlal léčitel a přiložil mu šátek namočený ve studené vodě na místo, kde měl ještě před hodinou oči.

Protože oslepený se nemohl bez pomoci pohybovat, jeho koně museli vést na uzdě a v noci jen těžko usínal a často se probouzel s drásavým, bolestným křikem, trvalo jim o dva dny déle, než dojeli do Eisenachu. Cestou 158

se museli skrýt na postranní pěšině, protože je míjelo a předhánělo Albrechtovo vojsko na cestě k Weißenfelsu.

Trvalo skoro půl dne, než prošel velký počet jezdců, pěšáků a trén. „To je víc než dva tisíce lidí,“ odhadl Burchard, když vojsko konečně zmizelo z dohledu. „Kéž Bůh stojí při hraběti Dietrichovi!“ Boj o Weißenfels, který se odehrál před necelými třemi lety, byl jen šarvátka ve srovnání s chystanou válkou.

Také v Eisenachu a na Wartburgu se již shromaždovali muži z celé země, připravení bojovat a splnit svou povinnost postavit knížeti vojsko. Hermann již od zvědů věděl, že nepřátelské vojsko je na cestě do Weißenfelsu. Ale i střízlivě uvažující durynský lantkrabě zbledl, když uviděl oslepeného a dozvěděl se, co se v Míšni odehrálo. „To bylo vyhlášení války i nám,“ prohlásil po chvilce mlčení. Pak rozkázal, aby byla na jeho hradě slepému věnována nejlepší péče. „Tohle Albrechtovi zlomí vaz!“ obrátil se k maršálovi. „Ztratí císařovu milost.“ Jindřich z Eckartsbergy souhlasně přikývl. „Ano. A přivede to na nasi stranu ještě víc mužů, všechny císařovy služebníky. Pánové z Koldic, z Krosigku, Vesty, Gleißbergu a Meldingenu nebudou váhat a potáhnou s námi do boje. Mám k nim vyslat posly?“

„Udělej to,“ souhlasil Hermann, jenž se rozhodl o svém dalším vojenském postupu. „My už nesmíme ztrácet čas. Vyrazíme zítra ráno. Nejprve dobudeme Camburg, potom potáhneme dál k Weißenfelsu, na pomoc mému zeti. Tam se k nám může připojit každý, kdo se chce postavit na naši stranu.“

Na rychlé dobytí Comburgu se už dávno připravil. Mohutná pevnost jako předsunutá hlídka Wettinů mu byla dávno solí v očích. Tři muži tamější hradní stráže proto byli plně v jeho službách a čekali jen na znamení, kdy Durynským otevřít brány.

159

Rozhovor

Po odchodu durynského vojska Wartburg náhle působil opuštěně, na první pohled byl skoro liduprázdný.

Zůstalo v něm dost žen, dětí, čeledínů a několik starších vojáků na stráž a obranu, avšak po odchodu mužů se většina zbylých obyvatel hradu stáhla do komor, kuchyně nebo skoro prázdných stájí a oddávala se pochmurným myšlenkám.

Klára byla pověřena péčí o prázdné, strupy pokryté oční důlky oslepeného. K obecnému překvapení Marta tentokrát šla s trénem, aby se po nevyhnutelné bitvě mohla starat o raněné. Klára matčino přání pochopila lépe než všichni ostatní zde, s výjimkou jejího nevlastního otce a Thomase. To, co se stalo, zřejmě ještě není konečné rozhodnutí, nevypadá to tak… Ale mohl by to být začátek konce. Kdyby neměla tak krátce před porodem, nejraději by táhla s nimi. Avšak její čas nadcházel, dítě v jejím životě kleslo níž už před třemi týdny.

Kromě toho se musí starat o Annu, Dietricha a své nevlastní sourozence. S Lukasem a Thomasem tentokrát vyjel do boje i Daniel, její devatenáctiletý bratr. Stále ještě byl panoš, ale velmi se snažil, aby dělal čest pověsti svého otce, nevlastního otce a staršího bratra. Bylo to někdy těžké břímě, jak se svěřil Klare. Ale Paul, Lukas mladší a jejich malý bratříček Konrád zůstali na Wartburgu.

Hlučné a živé děti Kláru rozptylovaly, takže se necítila tolik osamělá. Horší to bylo, když musela s Reinhardem žít u Albrechtova dvora na míšeňském hradním vrchu a všichni se jí vyhýbali. Dietrich se hned druhý den ráno po jejich příjezdu vracel bránit Weißenfels. Počítal, že se tam každým dnem může objevit Albrechtovo vojsko.

Bůh tě ochraňuj, modlila se v myšlenkách. Polibek, který jí dal na rozloučenou, byl jejich poslední, Klára to pochopila dřív než on. Pokud Dietrich boje přežije, musí se hned po návratu oženit s Juttou. Klára byla ochotna stát se jeho milenkou. Ale cizoložnicí být nemůže.

Tady na Wartburgu se beztak už nyní na ni dívají úkosem, jako kdyby dceři lantkraběte vzala něco, co jí patřilo, nehledě na to, že Jutta byla skoro ještě dítě… Trpěli tím dokonce i její nevlastní bratři, Lukasovi synové.

Hned krátce po odjezdu lantkraběte a jejích rodičů viděla, jak se všichni tři, Paul, Lukas a Konrád, perou s několika staršími kluky. Až po důrazných otázkách a pod pohrůžkou, že to poví jejich otci, až se vrátí, přiznali, o co šlo. „Tvrdili, že moje sestra rodí jen bastardy…,“ přiznal s přemáháním třináctiletý Lukas, když mu přikládala chladivý obklad na oteklé oko. Klára se ovládla, aby se nezachvěla. Dokonce vynutila úsměv na rtech. „No není to tak úplně lež. Anna není bastard. Ale Dietrich. Čtrnáctiletý Paul, Lukasův prvorozený, jehož zplodil s děvečkou a jenž jako by mu z oka vypadl, ji přerušil. „Dietrich a to dítě, co se narodí, jsou levobočci, ale hraběcí,“ vysvětloval mladšímu bratrovi s vynuceným úsměvem. „A to je víc než bastard nějaké děvečky -

nebo i rytíře, jako je Helmbrecht,“ dodal se zadostiučiněním o jednom z jejich protivníků.

Klára byla ráda, že ti tři navzdory rozdílnému původu spolu tak drží pohromadě, avšak pociťovala vinu za tu rvačku. Věděla jsem, co se na mě přivalí. A teď s tím musím žít, opakovala si potisící. Jedinou útěchou jí byli Anna a malý Dietrich, který už začínal mluvit. Jeho sestřička ho horlivě opravovala, když nějaké slovo zkomolil. Chlapeček si zrovna unaveně mnul oči, když se ozvalo zaklepání.

Klára se zachvěla. Vůbec neslyšela nikoho přicházet. Volají ji zase k Bemhardovi? Pokaždé, když mu ošetřovala rány, měla pocit, že v prázdných očních důlcích ještě cítí dozvuky bolesti jako děsivý, smrtící vír.

Ráda by ho nějak utěšila, ale jak může dodávat odvahu někomu, kdo tak násilným činem přišel o zrak?

Bemhard žil jen myšlenkou na pomstu. Otevřela a k svému úžasu před sebou neměla milou děvečku oslepeného, ale jednu z Juttiných dvorních dam. „Mladá lantkraběnka si přeje vás vidět,“ vyřizovala, aniž jen naznačila poklonu. Klára měla pocit, že se jí země zhoupla pod nohama. Ten rozhovor byl nevyhnutelný a 160

čekala ho už dřív. Ale pokud Jutta čekala, až její otec odjede, bude zřejmě ještě horší, než se obávala… Obrátila se na Lízu a pohledem ji poprosila, aby se postarala o děti. Anně se nelíbilo, že maminka musí najednou pryč, a tahala ji za sukni. „Zůstaň tady, prosím,“ žadonila. Klára se srdcem krvácejícím odtáhla ručičku od svých šatů.

„Já se brzy vrátím. Buď tady hodná!“ Zavřela za sebou dveře a následovala dvorní dámu přes nádvoří. Anna byla ještě moc malá, aby pochopila, že se nikdo nesmí zdržet, když ho k sobě povolává vyšší šlechtična. A už vůbec ne, když je to nevěsta muže, jehož dítě nosí pod srdcem. „Výsosti!“

Pro Kláru bylo vzhledem k jejímu stavu obtížné pokleknout a bála se, že už nedokáže vstát. Bodavá bolest jí projela zády a pomyslela si, že možná začínají porodní bolesti. Při obou jejích porodech začínaly porodní bolesti vždycky v zádech. Jutta se na ni pronikavě zadívala, a když viděla, že Dietrichova milenka jí neodepřela projev pokory, dovolila Kláře vstát. Potom poslala všechny dvorní dámy ven a ke Klářinu údivu ji vybídla: „Posaďte se, prosím!“

Klára se zaraženě posadila na okraj nejbližší židle, bolavá záda prohnula v kříži a čekala, až Dietrichova nevěsta zahájí rozhovor. Lantkraběcí dcera se na ni pokradmu dívala zpod sklopených víček. Juttě bylo teď dvanáct let. Vypadala starší, než ve skutečnosti byla, nikoli však díky ženským křivkám, z těch nebylo vidět ještě nic, ale pro svůj vážný, uzavřený výraz tváře a šaty z drahé, tmavé látky. Světlehnědé vlasy měla spletené do copů, ale bez ozdobných barevných stuh, ve vlasech však měla stříbrnou obroučku a velkou stříbrnou brož ve výstřihu spodních šatů. Dlouho bylo ticho a Klára pochopila, že Juttě je rozhovor stejně nepříjemný jako jí.

Váhala, protože shledávala správná slova.

„Měla byste vědět, že nejsem vaše nepřítelkyně,“ promluvila konečně. „Až se po svatbě s manželem odstěhujeme na Weißenfels, nepřeji si, abyste odtamtud odcházela. Můžete zůstat na hradě a starat se o děti mého chotě, které jste mu přivedla na svět.“ Pro Kláru to byla úleva a zároveň trest.

Jak má vydržet dívat se každý den na Dietrichovo soužití s novou manželkou? Bylo by lepší odejít někam, kde by toho byla ušetřena. Ale i kdyby našla místo, kde by mohla žít, Dietrich by trval na tom, aby jeho děti byly vychovávané pod jeho dohledem a ochranou. Odloučit se od nich však pro ni nepřicházelo v úvahu. Rozhodně ne do té doby, než dosáhnou sedmi let a budou muset odejít z domu, aby se začaly vzdělávat.

Měla bych být ráda, pomyslela si, když Juttě zdvořilými slovy děkovala. Většina žen na jejím místě by sokyni s ostudou a nadávkami vyhnala. Aspoň toho jsem zůstala ušetřená. Věděla jsem to všechno předem a přijala to.

„A byla bych vám vděčná, kdybyste mi pomohla plnit mé úkoly na hradě Weißenfelsu,“ pokračovala Jutta.

„Máte s prací tam zkušenosti… a já jsem ještě moc mladá, abych nesla odpovědnost za tolik lidí.“ Teď Klára Juttu vskrytu obdivovala. Opravdu byla na svůj věk velmi chytrá. Věděla, že rivalku nedokáže ze srdce budoucího manžela vyhnat, a už vůbec ne tím, že se k ní nebo jejím dětem bude chovat špatně. Velkorysostí vůči Kláře si zajistí nejen Dietrichovu náklonnost, ale je to jediná cesta jak ho získat pro sebe. Když takovou prosbou získá na svou stranu i Kláru, znemožní jí, aby svou paní nenáviděla. Opravdu je ještě hodně mladá, pomyslela si soucitně Klára. Bojí se velké odpovědnosti, jakou má hradní paní. A pravděpodobně se obává i toho, co se stane o svatební noci.

„Budu vás podporovat, jak to bude v mých silách,“ odpověděla přidušeně. A protože zahlédla v dívčiných očích strach, proti své vůli si pomyslela: On ti nezpůsobí bolest. Je tak nádherný milenec… Pomyšlení, jak muž, kterého miluje, bude laskat Juttu a šeptat jí něžná slova, jí sevřelo hrdlo. Věděla jsem to všechno předem a přijala to, připomínala si znovu. Teď za to musím zaplatit. Ale srdce ji přitom strašně bolelo.

161

První útoky

Lantkrabě Hermann dobyl Camburg snadno a rychle a bez velkého krveprolití. Než durynské vojsko přišlo na dohled od mohutného donjonu Jeden z jeho mužů převlečený za žebráka prošel bránou a dal svým důvěrníkům tajné znamení, že se chystá útok. V noci byl oddíl vedený Lukasem vpuštěn jako předvoj postranní bránou do města, přemohl stráže a zajal velitele hradu jako rukojmí.

Hermann dal posádku hradu odzbrojit a vyhnat, zabavil koně a proviant a rozkázal, aby byly zničeny hradní brány. Výspa nepřátelských Wettinů zasahující do jeho území, příčina dlouholetých půtek a ustavičných sporů, byla prozatím zneškodněna. Na větší než symbolické zničení nezbýval čas. Dvacet mil odtud směrem na severovýchod vězí jeho budoucí zeť na Weißenfelsu ve velké tísni. Proto Hermann hnal své oddíly letním parnem, aby na obléhatele okamžitě zaútočily a zahnali je na útěk. Čím víc se blížili k Weißenfelsu, tím zpustošenější byla země kolem.

Marta smutně hleděla na vypálená pole. Nebylo to o nic horší, než když drancující oddíly vesničanům ukradnou zásoby a pobijí dobytek, ale vidět, jak vzrostlé obilí krátce před žněmi vzplane a zahaleno černým kouřem shoří, rolníkům nepochybně vezme odvahu do života. Stále ještě jela s trénem a pokoušela se zvyknout si, že se na ni muži dívají zvláštními nebo zvědavými pohledy. Pacholci v trénu věděli, že je manželkou rytíře a není obyčejná markytánka, dalo se to poznat už podle jejího oblečení a koně. Proto se neodvažovali ji oslovit. Potají však o ní mluvili. V noci Marta spala ve stanu s Lukasem, velmi blízko stanu lantkraběte, ráno a večer jedla společně s jeho rytíři. Avšak přes den, za pochodu, musela na manželův pokyn zůstat vzadu s doprovodným konvojem. Na konci dlouhé debaty o tom, zda pojede s ním nebo ne, od ní Lukas získal slib, že se bude držet v bezpečí. A kvůli němu slib dodrží, dokud ji nějaká mimořádná událost nepovolá dopředu.

Bruno, starý durynský křížový rytíř, jenž měl na pravé ruce jen dva prsty, vedl svého koně k Martinu a povzbudivě se usmál. „Mí muži vyrazí do bitvy klidnější, když vědí, že se o ně postaráte vy, kdyby se jim něco přihodilo.“ Po úzkém obličeji s hlubokými vráskami mu přelétl stín, vzpomínka na mnoho mužů, které viděl umírat v boji nebo po něm na utrpěná zranění.

Rytíř zůstal po jejím boku, třebaže se doprovod s pěšáky a plně naloženými vozy taženými volskými spřeženími pomalu vlekl. Patřil ke skupině ozbrojenců, kteří trén chránili. Slunce stálo v nadhlavníku, když k nim dozadu dorazil posel a oznámil, co Hermannovi zvědové zjistili: Albrecht s částí svých rytířů sedí v novém hradě nedaleko Weißenfelsu, většina jeho vojska však obléhá Dietricha na jeho hradě, kam se uchýlili i téměř všichni vesničané.

Tentokrát nebyly vesnice v blízkém okolí Weißenfelsu vypáleny. Někteří Albrechtovi rytíři se do domků na úpatí hradní skály nastěhovali a přivlastnili si zásoby, dobytek a vše, co majitelé na útěku nemohli vzít s sebou.

Po poslově zprávě přední řady vojska zastavily a čekaly, až se k nim připojí pěšáci a doprovodný konvoj.

Potom se vrhnou do útoku. Lantkrabě Hermann je odhodlán vyrazit na míšeňské vojsko jako bouře a vyhnat je z blízkosti hranic své země. Jak se asi vede Dietrichovi a Thomasovi nahoře na hradě, pomyslela si Marta a s povděkem se napila z Brunových zásob. Norbertovi, jeho synům a kováři Guntramovi? Jestlipak ještě mají dost jídla pro všechny, kteří tam našli útočiště? Weißenfelsští zažívají za dobu tří let již druhé obležení. Ale možná je tentokrát osazenstvo hradu méně vyděšené než poprvé. Snad nyní důvěřují Dietrichovi a jeho spojenci, mocnému durynskému lantkraběti.

Pak jí myšlenky přelétly k dceři, jež možná právě teď rodí a bojuje o život svůj a dítěte. Marta nechala Kláru v Eisenachu s důvěrou ve starou porodní bábu, která měla velké zkušenosti a rozuměla svému řemeslu. Proč ji 162

náhle zaplavil nedobrý pocit a lituje, že se vypravila na tažení s Lukasem?

Trén se už připojil k vojsku, jež se shromáždilo na rovině. V dáli bylo možné rozeznat hrad na bílé skále.

Slunce pálilo, na obloze se neukázal ani mráček, nezavál větřík a po mužích v silných gambesonech a drátěných košilích jistě stékaly stružky potu.

Marta slyšela troubení rohů a na signál se řadila těžká jízda v čele vojska. Za nimi nastupovali seržáni a tentokrát už při prvním útoku poběží také pěšáci. Jejich úkolem bylo vyhnat nepřátele z domků pod hradem. Z

dálky k ní dolehl hlas navyklý rozkazovat to lantkrabě Hermann promlouval k svým mužům a povzbuzoval je, pak se v jejích čele vyřítil do boje. Ozývala se bojovnáhesla, zněly další troubené signály a jezdectvo vyrazilo, aby zahnalo obléhatele rozložené kolem Weißenfelsu. Ve stínu velké lípy se Marta modlila ke Svaté panně, aby dneska nezemřel nikdo z těch, které má v srdci, a prosila o pomoc Kláře v její těžké hodině. Ale neměla na modlení moc času: Panoši a pacholci přinášeli první raněné. Ti, jimž budou muset být amputovány končetiny, byli rovnou odneseni k felčarovi, jenž pouze několik kroků od ní vykonával svou krvavou práci.

Po setkání s Juttou se Klářiny bodavé bolesti v zádech ztišily.Ale v dnešním horkém dni jistě neustanou úplně.

Dítě přichází na svět, tím si byla Klára jistá. Dopoledne ještě šila košilku a povídala pohádky Anně, která se k ní přitiskla, její bratříček si hrál venku s Lízou. Klára si stále znovu rukama masírovala záda a holčičce to neušlo. „Tvůj nový bratříček chce ven,“ vysvětlila dcerce a položila Anně ruku na své břicho, které bylo vypnuté, jako kdyby se kůže měla každou chvilku protrhnout. „Můžu se dívat, jak vyběhne, a pozdravit ho?“

zeptala se zvědavě Anna. Navzdory bolestem se Klára zasmála. „Dívat se nemůžeš, ale až tu bude, smíš ho pohladit.“ Podívala se vážně do očí dceři, která byla na svůj věk velmi bystrá a chytrá. „Dojdeš pro Lízu? Ale pospěš si…“ Anna pochopila, že je to důležitý úkol, a vyběhla ven, ani za sebou nezavřela dveře.

Klára už nebyla schopná vstát a zavolat Lízu sama, po nohou jí stékala plodová voda a v příštím okamžiku ji zaplavila prudká vlna porodních bolestí, nahlas zasténala a stočila se na zemi. Tak ji našla Líza, když vešla s Annou za ruku a Dietrichem v náručí. Mladá děvečka, jež už porodila a ztratila dvě děti, okamžitě pochopila.

„Jdu pro porodní bábu… a najdu někoho, kdo se teď postará o děti.“ Podala Kláře pohár studené vody, pomohla jí na postel a s oběma dětmi vyběhla z místnosti. Ještě nikdy Martině dceři čas neubíhal tak mučivě pomalu jako teď, když čekala na Lízin návrat. Porodní stahy se vracely mnohem častěji, bolest se do ní zahryzávala.

Klára zatínala prsty do deky a mlčky se modlila, aby konečně přišla stará, zkušená porodní bába a pomohla jí.

Avšak Líza se vrátila sama a tvářila se polekaně. „Porodní bába tu není. Nikdo neví, kde vězí.“ To bylo zvláštní, vždyť každý na hradě věděl, že dítě brzy přijde na svět, a ráno jí Klára vzkázala, že to jistě bude dneska.

„Ptala jsem se po ní. Jedna z děveček mi pověděla, že dole ve městě je ještě jedna porodní bába. Mám pro ni dojít?“ „Ne, nechoď pryč!“ prosila zoufale Klára a bolestí ani nedokázala uvažovat. „Počkej…“ Zhluboka se nadechla, když bolest odezněla, na okamžik. „Pošli Paula. Jeho učiteli řekni, že Paulova sestra nutně potřebuje pomoc. Pak ho pustl… snad.“ Líza opět vyběhla a brzy se vrátila, kývla hlavou na znamení, že všechno vyřídila, a vzala Kláru za ruku, když jí tělem projížděla další vlna bolesti. Paulův učitel, když se dozvěděl, jakou pomoc žákova sestra potřebuje, přivolal jednu z děveček a vyzval ji, aby čtrnáctiletému chlapci přesně popsala cestu k léčitelce.

Uplynula věčnost, než se Paul konečně vrátil s cizí porodní bábou. Než odešel, kývl na Lízu a venku si s ní vyměnil pár ustaraných slov, kterým Klára nerozuměla. „Je to vaše první dítě?“ zeptala se porodní bába, kyprá žena kolem pětačtyřiceti let v potrhaných, špinavých šatech. Vedle postele rodičky položila velký koš z vrbového proutí. „Třetí,“ vydechla Klára. „Tak to půjde rychle,“ poznamenala žena spokojeně a vyhrnula si rukávy. Klára uviděla její špinavé ruce a špínu za nehty, zachvěla se a bezděky stiskla nohy. „Nesahej na mě!“

vykřikla v nejvyšší panice. „No tomu se nedá zabránit, paní. Přece toho parchanta nechcete nechat v břiše navěky?“ namítla špinavá ženština klidně a stáhla z Kláry deku. „Vytáhnu ho rychle, ještě mi budete vděčná.“

163

„Nedotýkej se mě!“ opakovala Klára a tiskla k sobě nohy, jak jen dokázala. „A co máš v tom koši? Kravinec?“

„Samozřejmě, dokonce ještě teplej. Ten vytáhne jed z těla. Starej, osvědčenej způsob. Tak nevyvádějte. Vždyť to není vaše první!“ „Paule! Lukasi!“ křičela zoufale Klára. Nejstarší nevlastní bratr, jako kdyby na zavolání čekal venku, otevřel dveře a nakoukl dovnitř. „Nedovol, aby se mě ta ženská dotkla! Vyhoď ji!“ žadonila Klára.

Paul ani na okamžik nezaváhal. Nadarmo se u Raimunda i tady na Wartburgu neučil bojovat, navíc jako bastard v životě nasbíral dost zkušeností ve rvačkách. Tahle stará, tlustá ženská pro něj není žádný protivník. Cestou sem také začal pochybovat, zda je to ta pravá, která pomůže. Matka i nevlastní sestra vždycky tvrdily, k údivu většiny lidí, že člověk musí mít čisté ruce, když ošetřuje zranění nebo pomáhá na svět dítěti. Tahle bába byla špinavá jako čuně a ani ji nenapadlo se umýt. Chytil ji za paži a vlekl ven. „Můj koš!“ ječela porodní bába. „A zaplaťte mi aspoň za cestu! Taková nevděčnost!“ Líza za nimi vyběhla, aby se zbavila koše s kravským lejnem.

Venku zahlédla opodál skupinu dvorních dam, jak stojí a špitají si, a to potvrdilo její podezření: zkušenou porodní bábu záměrně poslaly pryč a chtěly Kláře vnutit tuhle šarlatánku. Paul se vrátil. „Co teď?“ zeptal se bezmocně Lízy. Také si všiml dvorních dam a dospěl ke stejnému ošklivému poznatku jako chůva. „Může sem přijít i Lukas? Postavíte se za dveře a budete nosit, co bude potřeba,“ navrhla Líza a znělo to odvážněji, než ve skutečnosti cítila. „Nemůžu teď paní nechat samotnou. A pomoci se tady asi nedočkáme,“ ukázala hlavou k dvorním dámám.

„To obstaráme my,“ slíbil Paul. „Nenecháme sestru na holičkách. Nejdřív potřebuješ vodu, viď?“ „Ano,“ s úlevou přikývla Guntramova manželka. V této situaci ani nemůže doufat, že by získala horkou vodu, ale voda vůbec už bude požehnání. Čisté plátěné utěrky byly připravené v truhle. A různé masti a tinktury, které se při porodu používají, Klára má. Krátce pohlédla za Lukasovým prvorozeným a vrátila se do komory. „Teď mi musíš pomoct přivést to dítě na svět,“ sténala Klára. „Budu ti říkat, co más dělat.“ Líza přikývla, ponořila ruce do kbelíku s vodou a namazala je čistým husím sádlem. Kéž by to už bylo za mnou, pomyslela si Klára, klesla na deku a z očí jí tekly slzy.

První dítě jsem musela přivést na svět na útěku, uprostřed lesa, na studené zemi. Ale to u mě byla Johana, výborná porodní bába. A teď… ležím na posteli, ale sama musím dávat pokyny… protože ty ženy Dietrichovi tohle dítě nepřejí a chtějí vidět, jak já i novorozeně zemřeme… Že i tohle bude patřit k ceně, kterou musím zaplatit, jsem netušila.

164

Oddechnutí

O průběhu bojů o Weißenfels a Albrechtův vzdorohrad ani o Hermannově a Dietrichově rychlém vítězství se Marta nedozvěděla skoro nic. Zranění a jejich nosiči sdělovali jen kusé zprávy. Později, když slunce už stálo těsně nad obzorem, přišel pro Martu Lukas. Někdo vydal rozkaz dopravit všechny zraněné na osvobozený Weißenfelský hrad, aby tam o ně mohlo být dobře postaráno. V houstnoucím soumraku Marta ani felčar už pod širým nebem nemohli pro muže nic udělat.

Marta si u potoka omyla zakrvavené ruce a protáhla si rozbolavělá záda, teprve potom zvedla raneček se svými věcmi a košík s léky. Unaveně přejela očima druhé bojiště, to, kde felčar a ona bojovali o přežití zraněných.

Lukas ji vyzvedl do sedla před sebe a teprve v okamžiku, kdy se o něj s úlevou opřela, si plně uvědomila, že boj přežil a nic se mu nestalo. Radostí a vyčerpáním jí tekly slzy z očí. Míjeli káru, na níž byli naskládáni mrtví.

Marta se přinutila nedívat se do ztuhlých obličejů, do očí vytřeštěných posledním úlekem či bolestí, na zakrvácená, znetvořená těla. Přitiskla se ještě víc k Lukasovi a poslouchala, co se událo. Dozvěděla se, že Thomas, Daniel, Raimund ani Dietrich nebyli zraněni, a oddychla si. Hermannova těžká jízda po krátkém, ale prudkém boji obléhatele přinutila k útěku a hnala je před sebou. Albrechtův nový hrad byl obsazen. „Díky pomoci dvou starých, dobrých známých,“ zasmál se Lukas. Marta byla příliš unavená na to, aby luštila hádanky. Ale když jí manžel s chutí líčil podrobnosti, poprvé toho dne se od srdce zasmála. „To mě taky mohlo napadnout.“

Kuno a Bertram se dobrovolně přihlásili na kontrolní obchůzku a na jednom nápadném místě zanechali stopy, které předstíraly, že byli zraněni a padli do zajetí. To by jim umožnilo vrátit se později do Freibergu. Poté nejkratší cestou přeběhli a sdělili Norbertovi a Dietrichovi všechny podrobnosti, které potřebovali, aby hrad dobyli. Získali mnoho zajatců, ale Albrecht a jeho nejbližší důvěrníci mezi nimi nebyli. Na hradě Marta s Lukasovou pomocí záhy našla syny a radostně je objala. Daniel vypadal velmi rozrušeně, byla to první bitva, jíž se zúčastnil, třebaže jen jako panoš, a nikoli v první linii, a vítězství mu připadalo snadné a dokonalé. Thomas se naopak tvářil, jako kdyby boj byl pouhou šarvátkou. „Velká bitva teprve nastane, uvidíš,“ pokoušel se tlumit nadšení mladšího bratra. Marta se teď rozhlížela po hradě. Většina vesničanů se vrátila do svých domků, zůstalo jen několik žen, které pomáhaly v pekárně a při ošetřování raněných.

Zaostalý chlapec, jehož tehdy zachránila před Gertrudinými ranami, jí s rozzářenou tváří běžel vstříc a tahal ji za sukni. Za tři roky, které od události uplynuly, skoro nevyrostl, ale ještě žil. U kovářské výhně stál Guntram a bušil kladivem do podlouhlého, žhavého kusu železa, které levou rukou šikovně otáčel. Vedle něj stáli Kuno a Bertram a něco mu vykládali; pravděpodobně se chlubili, jak Albrechtovy lidi vodili za nos. Když Kuno uviděl Martu, na tváři se mu rozhostil úsměv a šťouchl Bertrama pod žebra. Tři Freiberčané nadšeně pozdravili Martu a Lukase. Tolik známých tváří! Marta stěží věřila tomu, že její manžel, synové a všichni, kteří jí leží na srdci, tento den přežili. Uviděla i Alžbětu, jež k nim běžela. Marta ji dlouho neviděla a polekala se, jak přítelkyně po synově smrti pohubla a má propadlý obličej. Musí víc jíst, pomyslela si. Promluvím o tom s Raimundem. Syna k životu neprobudí tím, že bude hladovět. Ženy se objaly, navzdory okolnostem šťastné, že se opět vidí.

„Raimund mě sem přivezl, abych byla v bezpečí,“ vyprávěla Alžběta. „Tak jsem se starala o zásoby jako dřív ty.“ Přistoupil k nim panoš a vyřizoval, že rytíř Lukas a jeho choť jsou dnes večer zváni na hostinu k tabuli hraběte a lantkraběte. Marta zkoumavě pohlédla na své obyčejné, krví potřísněné šaty. „Musím se převléknout.“

Alžběta okamžitě rozhodla, v které komoře se mají ubytovat. Pacholek, kterého Marta znala ze svého předchozího pobytu na hradě, ji tam na Alžbětin pokyn doprovodil. Dobře si pamatoval, jak jim Marta při prvním obléhání pomohla, proto se nabídl, že jí na umytí přinese nejen studenou, ale i teplou vodu. „Co jen 165

bude dál?“ zeptala se Lukase, zula si boty a třela bolavé nohy.

Lukas si sňal z hlavy vypodloženou přilbu a svlékl drátěnou kuklu. Obličej měl umouněný prachem, plavé vlasy potem slepené. Nemohl se dočkat, až odloží propocený gambeson a osvěží se chladnou vodou.

„Albrecht se svými muži uprchl na sever a bude tam shromažďovat zbytky svého vojska,“ odpověděl a předklonil se, aby mu Marta mohla přetáhnout přes hlavu kroužkovou košili. Panoše poslal pryč, chlapec mu šel svou horlivostí na nervy, a pro tři beztak nebylo v malé komoře místo. „Čekáme ještě na zprávy od našich zvědů,“ pokračoval, když se konečně zbavil těžkého brnění. „A na říšské ministerialy, kteří se k nám připojí.

Mnozí se k nám se svými ozbrojenci přidali už dneska jako posila: pán z Koldic se synem Jindřichem, purkrabí z Leisnigu, pán z Wildenfelsu, fojt z Reichenbachu… další očekáváme zítra a pozítří. Bude to skutečně povstání zdejších a pliseňských proti Albrechtovi. Společně ho můžeme s konečnou platností porazit.“

A co bude potom, ptala se v duchu Marta. Nedovedu si představit, jak bude vítězství vypadat, dokud bude Albrecht žít. Zavřela oči a opřela si hlavu o stěnu. „Nemůžeme se na hostině omluvit? Jsem tak unavená.“

Dneska večer bych raději byla jen s tebou, myslela si, aniž to vyslovila. Kdoví, co se stane, až zítra nebo pozítří vytáhneme do další, rozhodující bitvy. Lukas k ní přistoupil a políbil ji na spánek. I on by raději trávil večer o samotě s Martou. „Je to oslava vítězství hraběte a lantkraběte, nemůžeme se jí vyhnout,“ odmítl s politováním.

„Ale doufám, že hostinu brzy ukončí, protože zítra musíme být všichni v plné síle.“ Potěšilo ho, že měl se svou domněnkou pravdu. Jakmile směli, vrátili se s Martou do komory. Marta neudržela otevřené oči ani tak dlouho, než se Lukas svlékl a ulehl vedle ní. S lítostí i starostí se zahleděl na ženu, kterou miloval, a něžně ji pohladil po tváři, opatrně, aby ji neprobudil. Ať se vyspí. Milostnou hru si vynahradí zítra ráno.

Hermann a Dietrich vyčkali dva dny, než se svými vojsky společně vytáhli proti Albrechtovi. Možná by bylo moudřejší pronásledovat prchající hned a nedat jim možnost znovu se spojit v uspořádané oddíly. Avšak po více než stomílovém pochodu z Eisenachu do Weißenfelsu a následném boji chtěli dopřát rytířům a ozbrojencům odpočinek, než vytáhnou na dvoudenní cestu, na jejímž konci je čeká velká bitva. Navíc oba měli ještě další důvod setrvat ve Weißenfelsu. Hermann chtěl počkat na další příliv císařských družiníků. Každý den přijížděli noví spojenci. A Dietrich se pokoušel domyslet, jak by to dopadlo, kdyby okamžitě se všemi svými ozbrojenci pronásledovali prchající. Pak by zřejmě byl Albrecht zabit. Jejich nepřátelství bylo hluboké, Albrecht tolikrát porušil přísahy, přesto se Dietrich zdráhal dopustit se bratrovraždy. A co by se dělo po Albrechtově smrti?

Žofie Česká by nedokázala udržet Míšeňskou marku a on by ji nemohl jen tak obsadit, protože by se tím natolik hrubě provinil proti právu, že by ho to mohlo stát i Weißenfels.

Možná se mu jeho zdráhání stane osudným. Chtěl však staršímu bratrovi dát aspoň šanci, aby pochopil svou porážku a předložil mírovou nabídku. Lukas, jenž uhodl Dietrichovy pochybnosti, mu navrhl, aby vyslal posla k svým příbuzným stojícím na vrcholu rodové hierarchie, markraběti Východní marky a saskému vévodovi.

Třebaže oba před pěti lety podporovali Albrechta, když zajal svého otce, nyní by ho možná nabádali k uměřenosti, aby se rod Wettinů neocitl v ještě větší tísni.

Jakmile jezdec opustil hradní nádvoří, dorazil posel, jehož zprávy přiměly Hermanna a Dietricha okamžitě svolat na válečnou radu své vojenské rádce, Hermannova maršála Jindřicha z Eckartsbergy, Norberta z Weißenfelsu a Lukase.

Dva Hermannovi mocní protivníci, mohučský a kolínský arcibiskup, využili nepřítomnosti lantkraběte, aby s vojsky vytáhli přes Hesensko proti Durynsku. Lantkraběcí město Grünberg je už zničeno, opakoval posel před válečnou radou své zprávy. Albrecht teď prý sestavuje vojsko asi třicet mil severovýchodně od Weißenfelsu, u Róblingenu mezi Halle a Sangerhausenem, a chystá se vpadnout na durynské území. „Předejdeme ho!“ rozhodl lantkrabě. Nikdo neodporoval. Není jiné cesty, pokud nechtějí, aby je vzali do kleští dva útočníci. „Vyrazíme do 166

Róblingenu a zaženeme je! Zítra ráno vyjedeme.“ Tak tedy žádné obléhání, ale otevřená polní bitva, pochopil okamžitě Lukas. Vzápětí přemýšlel, na koho tam může narazit. Musí vyrovnat ještě hodně účtů a některé jsou dávno splatné.

Většina durynského vojska rozložila tábor pod hradem na bílé skále. Po ranní pobožnosti se skládaly stany, rozdělovaly příděly jídla, bylo nutno napojit a osedlat stovky koní, ze všech stran se ozývaly povely. Na hradním nádvoří bylo stejně rušno.

Raimund, Lukas a Marta se chtěli rozloučit s Alžbětou, když Lukas zaslechl, jak ho někdo volá. Otočil se a uviděl Norbertova prvorozeného syna, jak k němu rychle míří. „Nějaký mladík vás hledá. Prý je to velmi naléhavé. Tvrdí, že je vás syn, taky vypadá, jako by vám z oka vypadl.“ Lukas užasle pohlédl na Konrada.

Tady jsou Thomas a Daniel, ale ti mají tmavé vlasy a jsou po svém otci Christianovi. Kromě toho Thomase při nejlepší vůli už nelze označit za mladíka. Konrád se však už otočil, něco zavolal a dával rukou znamení, aby dotyčný přistoupil blíž. Když Lukas viděl, kdo přichází, zatajil se mu dech. Proč není Paul v Eisenachu? A jak se sem dostal? Čtrnáctiletý kluk a zjevně bez doprovodu? Chce snad přemluvit otce, aby ho vzal s sebou na válečné tažení? „Něco je s Klárou!“ zvolala Marta a Lukasovy myšlenky rázem kroužily kolem všemožných nebezpečí, která by mohla jeho nevlastní dceru ohrozit.

„Kláře se narodil syn,“ vykřikl kudrnatý blonďák. Mezi něj a skupinku se postavil vůz tažený volským spřežením a zvířata náhle neměla chuť pokračovat tak rychle, jak kočí chtěl. Paul překážku oběhl a s očekáváním pohlédl na otce. „A jak se vede Kláře? Žije?“ zeptala se spěšně Marta. „Ano,“ přikývl Lukasův prvorozený syn. „A to tě poslali samotného?“ zeptal se ho otec. „Do válečné oblasti?“ Tady je něco špatně!

„Ano. Nechtěli pustit nikoho jiného,“ odpověděl Paul a vskrytu byl málem dotčený. Trochu chvály by si snad zasloužil za to, že se sem sám dostal. „Myslel jsem, že hrabě to bude chtít vědět. A vy taky…“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Lukas a poplácal chlapce po rameni. Přesto si předsevzal, že po návratu na Wartburg zjistí, kdo samotného chlapce poslal na tak dalekou cestu do míst, kde zuří válka. To už není pouhá nedbalost, nýbrž takový čin hraničí s nepřátelstvím, a to ho velmi pobouřilo.„No a ještě něco…“ Paul se nadechl a vyprávěl. Marta při jeho slovech zbledla. Vůbec si nevšímala toho, že do ní neustále vrážejí lidé, kteří se s těžkými zavazadly hrnou na nádvoří, které zaplavují hlukem.

„O tom ale hraběti Dietrichovi nic nepovíš!“ rozhodla rázně, takže se Paul neodvážil odporovat. Bezradně pohlédla na Alžbětu a Lukase. Má se vrátit a podpořit dceru, kterou po porodu zavalily chmury, skoro nejí, s nikým nemluví a ani nechce kojit své novorozeně? Tahle poslední zpráva by nikoho jinak neudivila; je dost mladých žen, které si rádi vydělávají peníze jako kojné. Ale Martu právě tato okolnost nejvíc polekala.

Náhle se ocitla před mučivým rozhodnutím: Její dcera potřebuje podporu, ale zároveň se v ní vzmáhal zneklidňující pocit, že muži, na nichž jí záleží, budou v této bitvě nutně potřebovat její pomoc, aby přežili. Ke všemu se musí rozhodnout okamžitě, protože každou chvíli zazní signál k odchodu vojska…Co je správné a co špatné? Koho má nechat na holičkách?

Zoufale se obrátila na Alžbětu a Lukase, aby se s nimi poradila. V tu chvíli se vracel Paul. „Hrabě je přešťastný,“ sděloval jim. „Dítě se má jmenovat Konrád po jeho dědovi.“ Samozřejmě se i Dietrich nejprve ptal, zda Klára žije a jak se jí vede. Pověděl jsem mu, že žije, a to není lež, utěšoval se v duchu Paul. Matka má pravdu, hrabě se teď musí soustředit na boj a nesmí se zneklidňovat starostmi o Kláru a dítě. „Pojedu s Paulem do Eisenachu,“ rozhodla se nečekaně Alžběta. „Postarám se o Kláru.“ „Nebudou tě tady potřebovat?“ zeptala se Marta, ale byla za nabídku vděčná. „Až všichni odjedete, nastane na hradě klid a na mě doma nikdo nečeká,“

odpověděla Alžběta se skrývaným smutkem. Roland je mrtvý a Raimund táhne do bitvy. „Ty se postarej, aby muži přežili!“

167

U Slaného jezera nedaleko Roblingenu

Na kraji lesa vzdáleného asi dvě míle od Roblingenu, kde Albrecht Wettinský u Slaného jezera sestavoval své vojenské oddíly, povolili lantkrabě Hermann a Dietrich z Weißenfelsu svému vojsku odpočinek. Vzhledem ke třem tisícům durynských bojovníků a značnému počtu ministeiialů s doprovodem, kteří se k nim připojili, byl počet Weißenfelských zanedbatelný. Ale koneckonců v bitvě je zapotřebí každého muže, jenž umí zacházet s mečem.

Zvířata byla odvedena k vodě a napojena, také muži se měli posilnit jídlem a uhasit žízeň.

Hermann pak rozkázal bojovníkům, aby poklekli a prosili Boha a svátého Jiří o podporu v bitvě.

Po mnohohlasém amen nastalo tísnivé ticho. Jen listy šelestily v mírném větru, který nepřinášel v horkém dni vytoužené ochlazení, už vůbec ne mužům v plné zbroji.

Bojovníci jeden po druhém vstávali. Železo chřestilo, koně řehtali, velitelé řvali rozkazy, aby se mužstvo seřadilo. Hermann a Dietrich vedli vojsko přímo na Albrechtův tábor. Následovala je široká fronta těžké jízdy, za ní lukostřelci a pěšáci. Nepřítel je uvidí přijíždět, ale oba vojevůdci měli beztak v úmyslu předložit Albrechtovi poslední nabídku k uzavření míru, než vyšlou své muže do bitvy.

Ve vzdálenosti jen o málo větší než na dostřel šípu Hermann přikázal bojovníkům zastavit a čekat. Lantkrabě osobně, spolu s Dietrichem a v doprovodu durynského maršála, purkrabího z Leisnigu jako zástupce říšských ministerialů a tuctu osobních strážců, mezi nimiž byli Lukas, Thomas, Norbert, Raimund a Burchhard ze Salzy, pokračovali rychlým cvalem dál. Míšeňský tábor se už spěšně chystal na bitvu, ze všech stran zněly povely a rozkazy. Většina mužů byla v pohotovosti předem, všichni dávno očekávali útok. Když se blížila skupinka s vlajícím durynským praporcem, vyjel jí vstříc jediný jezdec: uzdravený Gerald, jenž opět vykonával svůj úřad maršála. „Vyřiďte markraběti, aby se se svým vojskem okamžitě stáhl na své území. Pokud to neučiní, zaútočíme!“ zavolal na něj Hermann. „To neuděláme!“ stejně hlasitě odpověděl Gerald.

„Máte od knížete Albrechta zmocnění, abyste mluvil jeho jménem?“ pokáral ho lantkrabě za okamžitou odpověď. „Jsem pověřen odmítnout jakoukoli podmínku, kterou nám předložíte.“ Hermann se zadíval na budoucího zetě. „Protože váš bratr není ochoten nás ani vyslechnout, stačí mi to jako odpověď. Ať tedy Albrecht nese následky.“ Lehce kývl hlavou, aby tak prokázal respekt nepřátelskému maršálovi, a otočil hřebce.

Jeho průvodci učinili totéž. Společně ujížděli ke svému vojsku, které stálo před nimi v rovině rozestavené v široké frontě, v řadách o třech stech mužích. Rovněž Gerald obrátil koně a vracel se do tábora. Přikázal, aby se připravili lukostřelci, kteří si již prve upevnili tětivy, když viděli přijíždět nepřítele.

Co tady dělám? pomyslel si trpce míšeňský maršál. Posílám své muže na nesmyslnou smrt proti ohromné přesile, jen pro pomstychtivého, nenávistí a chorobnou chtivostí zaslepeného knížete, který za mými zády spal s mou manželkou a udělal ze mě paroháče. Svatý Jiří, jestli mám teď zemřít, tak prosím tě dej, ať je to aspoň rychle, abych se na to všechno už nemusel dívat! Ve stejné době Durynští a Weißenfelsští čekali, jakou zprávu přiveze lantkrabě Hermann. „Míšeňský markrabě není ochoten vrátit se na své území,“ zavolal na své bojovníky a projížděl podél první řady. „Dvakrát jsme již porazili jeho oddíly a vyhnali ho z Weißenfelsu. Dnes ho porazíme potřetí a zabráníme mu vpadnout do Durynska!“ Pozvedl ruku s mečem a zařval: „Do útoku!“ Dvě řady štítonošů se hrozivě, semknuté, muž vedle muže, sunuly proti míšeňskému táboru. V určitém odstupuje Jindřich z Eckartsbergy zastavil a rozkázal lukostřelcům vystřelit tři dávky, slepě do tábora plného lidí. Avšak i Albrechtovi lukostřelci chránění řadou štítonošů odpověděli krupobitím šípů. Maršál vydal rozkaz k útoku těžké jízdy. Korouhevníci rozkaz předali dál signálními praporky.

168

Kavalérie se prodrala mezi štítonosiči a prudce vyrazila k táboru. Posekala a podupala všechno, co se jí postavilo do cesty. Následovali pěšáci, kteří dokonávali krvavé dílo.

Albrecht z Wettinu se zpočátku ještě pod ochranou osobních stráží odvážil do bojové vřavy. Hledal příležitost jak zabít bratra, avšak Dietrich byl velmi dobře chráněn. Elmar markraběte přiměl, aby se stáhl do pozadí, těžce oddychující Giselbert se k nim připojil, atak s odstupem sledovali, jak jejich oddíly, přestože zarytě bojují, stále více řídnou. Albrecht měl dojem, že Dietrichova obrana se prolomila, protože polovina jeho tělesných strážců byla zraněná. Nasadil bělouši ostruhy, aby konečně v souboji na život a na smrt dosáhl rozhodnutí. Avšak ani teď se mu nepodařilo k bratrovi proniknout. Z levého nepřátelského křídla proti němu vyjela početná skupina rytířů. Vedli ji Timmo a Jindřich z Koldic, Jindřich z Wildenfelsu a fojt z Reichenbachu, jak poznal podle praporců v první řadě. Ti zatracení pliseňští říšští ministerialové táhnou proti němu! „Povolej posilu!“ vykřikl na svého tlustého šenka, kterého mohl použít jenom jako posla, k ničemu jinému není. Elmar poručil vyslat signál, aby přijeli muži pro posílení ochrany knížete. Ale v tomto úseku bitevního pole již skoro žádní nebyli.

Většina zbylých bojovníků se soustředila napravo od nich. Geralda pronásledovali dva nepřátelští ozbrojenci a jen stěží se mu podařilo jim uniknout. Albrecht chtěl uhnout doprava, ale jeho bělouš postříkaný krví se plašil.

„Musíte odtud pryč!“ křičel na něj Elmar. „Jeďte k Petersbergu a potom směrem na Lipsko, zbožní bratři vám pomůžou!“ Klášter, který založili Wettinové, se nacházel patnáct mil severovýchodně od bojiště.

Elmar rychle rozkázal svému schovanci Rutgerovi a pěti osobním strážcům, aby knížete cestou chránili. Volal, že za nimi přijede, jakmile bude mít možnost. Albrecht s klením cvalem ujížděl doporučeným směrem, Elmar s většinou osobních strážců vyjel proti Pliseňským, aby odvrátil jejich pozornost od prchajících.

Thomas dávno nevěděl, kolik mužů zabil, jestli to byli dva, tri, nebo tucet, avšak nebyl mezi nimi žádný z těch, jejichž smrt si vroucně přál. Nebýt sytě zelených korun stromů, myslel by si, že ještě pořád bojuje ve své první bitvě, tehdy v turecké vrchovině. Jako kdyby od té doby neuplynul čas, jako kdyby pořád ještě bojovali se Seldžuky. Jen před očima se mu neblýskaly zahnuté šavle, nýbrž západní meče. Ale řev, pronikavé, bolestné řehtání zraněných koní, výkřiky a sténání zmrzačených mužů zněly stejně jako tenkrát a krev je také stejně červená. V horečnatém opojení sekal mečem kolem sebe, aby chránil Dietricha, až najednou uslyšel hlas nevlastního otce: „Vzpamatuj se! Přestaň! Je po všem!“ řval na něj Lukas.

Thomas se zarazil uprostřed pohybu, zachvěl se a ruka s krvavým mečem mu klesla, když konečně pochopil. V

očích ho pálil prach a pot, stejně jako v zemi Seldžuků… A nebylo možné si nějak pomoct, protože na rukou měl kroužkové rukavice, hlavu, čelo a týl mu pokrývala přilba s nánosníkem. Několikrát zamrkal, aby zase jasně viděl okolí. Dosud bylo jeho vnímání omezeno na čepele mečů, které směřovaly do jeho nebo Dietrichova těla. Teď viděl, že nevlastní otec má pravdu. Bojovalo se jen ve skupinách na několika posledních místech; všude v trávě leželi mrtví a zranění, ti, kteří přežili, se shromažďovali kolem durynské korouhve se lvem.

Ujistil se, že Dietrich, třebaže postříkaný krví, není zraněn a požádal ho o dovolení ještě zasáhnout do šarvátky, která se odehrávala ve vzdálenosti dostřelu šípu. Dietrich a Lukas si vyměnili pohled. Oba věděli, koho hledá, potom Dietrich přikývl. Se smíšenými pocity hleděli za mladým rytířem. Asi dva tucty jejich mužů bojovali na jižním okraji bitevního pole s podstatně menší skupinou nepřátel. Když k nim Thomas dojel, nepřátelé se už vzdali. Vítězové je odzbrojovali, jen jeden štíhlý bojovník stále ještě zarytě pokračoval v útočení. Právě zvedal ruku s mečem, aby setnul hlavu jednomu z klečících. Než se však stačil rozmáchnout, Thomas ze sedla koně svým mečem jeho zbraň zachytil a vyrazil mu ji z ruky. Seskočil z koně, chytil mladíka za paži a přinutil ho na kolena. „Vždyť on se už vzdal!“ křičel na něj. Teď teprve poznal, že drží svého mladšího bratra Daniela. Devatenáctiletého mladíka zřejmě zaplavilo stejné bitevní opojení jako prve jeho a bránilo mu jasně myslet. „Přepadli panoše,“ pokoušel se ospravedlnit Daniel. „To odporuje cti.“ Thomas pohlédl do tváře bojovníka, kterého chtěl Daniel zabít, a jenž teď jakoby zkameněl.

169

„Jen se podívej! To je Johan, tvůj kamarád z panošských časů, a tys ho chtěl zabít, přestože se vzdal,“ osopil se na bratra. „A teď mi řekni, co je na tom čestného!“ Vztekle bratra pustil, ale ten se úžasem nevzmohl ani na slovo. Thomas měl pravdu. Byl to Johan, a když Daniel ještě žil na míšeňském hradním vrchu, v prvních letech svého panošského období, byli nejlepší kamarádi. Teď stáli proti sobě jako nepřátelé a on by ho málem zabil.

Teprve když boj skončil, byl nekonečně velký počet zraněných odnášen k Martě a durynskému felčarovi.

Kolem nich zněly pronikavé, drásavé výkřiky, jeden mladý muž zoufale volal matku, až jeho hlas náhle umlkl.

Marta se právě starala o Kuna, jehož levá ruka silně krvácela. Dva prsty měl useknuté, kůň se mu ztratil, a kdyby ho sem nedovlekl Bertram, pravděpodobně by byl mrtvý. „Dej mu napit!“ přikázala Bertramovi, jemuž obličej horkem a námahou jen žhnul. Kuno se zoufale pokusil situaci zlehčit. „Na někoho, kdo by byl označen za mrtvého, jsem ještě dost živý… A taky toho na mě ještě hodně zbylo…,“ dodal chraptivě a pozvedl zmrzačenou ruku. Bertram si přehodil Kunovu paži přes rameno, odtáhl přítele ke stromu, o jehož kmen se mohl opřít, a běžel k sudu s vodou. Celou dobu se Marta bála, že by jí mohli každým okamžikem přinést někoho, kdo je jí velmi blízký. Syny, manžela, Dietricha…

Tušení nějaké strašné události nedokázala potlačit a v pravém spánku pociťovala celou dobu tak prudkou bodavou bolest, že nebyla schopná jasně myslet. Možná by se také měla napít, v tom horku a při úmorné práci, která je příliš často marná, neboť jen několika mužům z těch, co k ní přinesli, dokázala pomoct. Bylo jich příliš mnoho a většinou měli tak těžká zranění, že zemřeli na cestě k ní nebo jí vykrváceli pod rukama.

Prve k ní přinesli Raimunda, jemuž se řinula krev z rány na hlavě. Byl pořád ještě v bezvědomí a nedokázala odhadnout, zda přežije. Starala se o Raimundovo zranění a za tu dobu vedle ní zemřeli dva mladí muži. Jeden vykrvácel z velké sečné rány na noze, druhému zpod lopatky trčelo zlomené kopí. Musela se rozhodnout, komu z těch tří poskytne šanci, a pociťovala vinu, že zvolila Raimunda, a nikoli mladého muže. Ale měla před očima Alžbětinu tvář a v uších jí zněla její slova: „Ty se postarej, aby muži přežili!“

Několik kroků od ní začali pacholci kopat hroby. Dlouhé jámy, do nichž se vejde vždy pět tuctů mrtvých vedle sebe. Teď hrobníci pokládali už druhou vrstvu. Na druhém konci se ozval panický řev, do jámy hodili živého, který se teprve při pádu probral z bezvědomí. Martu to táhlo k hrobům, aby se podívala, koho z mrtvých zná, ale zároveň se toho bála.

Ale beztak teď nemůže odejít, před ní se krčí další raněný, tlustý rytíř s tváří zamazanou od krve, podle toho, jak je zkroucený, má zřejmě velké bolesti. Pravou ruku má stisknutou pod levým podpažím, buď aby zmírnil bolest, nebo zadržel krvácení. „Ukažte mi ruku!“ vyzvala ho a snažila se mluvit povzbudivým tónem. „Ale s radostí,“ odpověděl rytíř. Marta se nestačila ani podivit zvláštní odpovědi, protože okamžitě ten hlas poznala.

Vykřikla a padla na záda, když se na ni rytíř vrhl s nožem, který skrýval pod levou paží, a snažil se ji probodnout. Ale minul cíl. Jako blesk z čistého nebe se vedle ní objevil Bruno z Hórselbergu, jenž měl na starost ochranu trénu, a prudkým kopnutím vyrazil útočníkovi dýku z ruky. Ten zařval bolestí a padl na zem.

„Já to věděl, že jsem mezi našimi lidmi neviděl žádného takového tlusťocha, jako jsi ty!“ křičel starý křížový rytíř a obrátil ležícího. Jeden z pacholků mu hodil provaz, aby mohl ležícího spoutat. „Znáte toho muže?“ zeptal se Bruno Marty. „Co od vás chtěl?“ „Znám ho,“ přikývla tiše Marta, která stále ještě klečela na zemi a pokoušela se vzpamatoval z leknutí. „Je to šenk míšeňského markraběte.“

A v myšlenkách dodala: Je to muž, jenž mě před mnoha lety spolu se svými kumpány Randolfem, Ekkehartem a Elmarem mnohokrát znásilnil. Muž, jenž svou zlobou přivodil nespočetně lidem nezměrný žal. Jeho tvář pod přilbou a nánosem zaschlé krve nepoznala. Ale hlas by poznala vždycky a všude. „Je to pravda? Vy jste markraběcí šenk?“ zeptal se Bruno, jehož ten poznatek nenaladil mírněji, ale spíš přísněji. „Ano,“ přiznal Giselbert. Ještě před chvílí by za svůj život nedal ani fenik; kůň mu utekl, jeho průvodci někam zmizeli, a aby 170

bojoval jako pěšák, bylo pod jeho důstojnost. Náhle stál na bojišti sám a krev mu prosakovala gambesonem. Z

bezradnosti však v něm vzklíčila myšlenka: Když už tady musím pojít, tak aspoň ještě předtím pošlu do pekel tu christiansdorfskou čarodějnici!

V životě na sebe naložil takové břímě hříchů, za něž bude muset na onom světě pykat… Ale při posledním soudu mu přičtou k dobru, že zatočil s touhle ďábelskou ženskou. Jistě je tady někde nablízku. Vydal se tedy namísto označené praporky jako ošetřovna raněných. Nikdo z těch, které potkal, ho nepoznal, všichni ho považovali za jednoho ze svých lidí. Pak ji skutečně uviděl. Zdálo se to být tak jednoduché. Zřejmě ani ona nepoznala, kdo před ní stojí. A teď mu tenhle starý chlap udělal čáru přes rozpočet.

Plán ztroskotal a on byl odhalen, ale tak důležitého muže, jakým je šenk, si ten podmračený durynský rytíř nedovolí zapíchnout. „Toho chlapa nevoďte k ostatním zajatcům!“ přikázal Bruno dvěma pacholkům, kteří Giselberta zvedli do sedu. Tlusťoch se připravoval na požadavek obzvlášť velkého výkupného. Ale může ho zaplatit, je bohatý, kromě toho má Albrecht povinnost ho vykoupit. Tak cennému zajatci určitě taky přinesou něco k jídlu a pití. Ale když Bruno přikázal: „Přiveďte Lukase z Freibergu!“, dostal šenk strachy.

Pohlédl na Martu, která, stále ještě bledá, se roztřesenýma rukama pokoušela smést ze šatů stopy hlíny, které tam zůstaly po pádu na zem. Jejich pohledy se na okamžik střetly. Giselbert pochopil, že už to není ta ustrašená dívka, na kterou se tehdy s kamarády vrhli. Tak tvrdý pohled u ní viděl jen jednou, když proklínala knížete.

Úzkostlivě se jí zadíval na ústa, zda se otevřou a vyjde z nich prokletí, jež tentokrát zatratí jeho. Ale rty zůstaly semknuté. Dodalo mu to naději. „Kdybyste se za mě mohla u svého manžela přimluvit… pokorně vás prosím…“

V poutech před ní klesl na kolena a vzhlížel k ní. Marta na něj hleděla přimhouřenýma očima. Tolik let se jí vysmíval, trýznil ji, zneuctil, pohled na něj v ní pokaždé vyvolal vzpomínku na hrozný čin, jehož se na ní a mnoha dalších dopustil. Beze slova se od něj odvrátila a pohlédla na Bruna. Ten okamžitě pochopil a tlusťocha okřikl: „Nebudete na paní mluvit, dokud vás k tomu výslovně nevyzve!“ Giselbert se nahrbil a pokradmu se rozhlížel, zda někde neuvidí Lukase. Možná padl v bitvě! Pak by se mohl ještě jednou pokusit zvrátit svůj osud.

Penězi se dá leccos upravit, nakonec by byly i pro toho durynského ozbrojence jistě důležitější než názor té čarodějnice. Jak jen si mohl myslet, že by mu pomohla? „Co se děje?“ ozval se za ním hlas, který mu nahnal hrůzu.

Lukas! „Tenhle chlap, vy ho znáte, se k nám vetřel a chtěl zabít vaši ženu,“ sdělil mu Bruno. Lukas obešel tlusťocha a nespustil ho z očí. Jedním pohledem se přesvědčil, že se Martě nic nestalo, třebaže se tvářila rozrušeně jako málokdy. V obličeji se jí zračila neobvyklá nenávist a odpor. Způsob, jakým se na Giselberta dívala, byl posledním potvrzením Lukasová dlouholetého podezření, že mladou Martu tehdy znásilnili spolu s Randolfem i Ekkehart, Elmar a Giselbert. „Sejměte mu pouta!“ rozkázal Lukas udiveným pacholkům. Jeho hlas však zněl tak ledově, že se šenk neodvážil freiberskému rytíři za takovou laskavost poděkovat. A ten na něi vzápětí zařval: „Vstaň!“ Otočil se k ozbrojencům: „Dejte mu meč!“ S odporem pohlédl na tlusťocha: „Hni sebou! Vstaň a braň se!“ Vzal si od jednoho seržána meč a hodil mu ho pod nohy. Pak tasil svou zbraň.

„Milost,“ žebronil Giselbert. „Jsem zraněný…“ „Vstaň a braň se!“ opakoval Lukas tichým, avšak nebezpečným tónem. „Nebo na to nejsi dost chlap?“ Giselbert se zasténáním zvedl zbraň a narovnal se. Jako očarovaný upíral oči na Freiberčana, jenž proti němu stál lehce rozkročený, svíral meč v pravici a ani se nepohnul. Giselbert pochopil, že Lukas čeká na jeho první útok a je si svou věcí zřejmě zcela jistý. Svatý Jiří, stůj při mně! Jsem ztracený. Umřu… Pak už nedokázal dál čekat. S hlasitým výkřikem se plnou váhou těla vrhl na vyzyvatele.

Lukas jen uhnul stranou a padajícímu vrazil jílcem meče do zad. Klidně přihlížel, jak tlusťoch dopadl na zem.

Pak do něho zabodl meč. „Odneste to!“ poručil pacholkům a popošel k Martě. Beze slova se dívali jeden druhému do očí a každý věděl, co si druhý myslí. Teď byli tři z nich mrtví. Zbývá jenom Elmar.

171

Cena vítězství

Po vítězství u Róblingenu by Dietiich nejraději okamži tě jel do Eisenachu. Ani ne z vděčnosti k Hermannu Durynskému a už vůbec ne kvůli nadcházející svatbě s Juttou, ale protože chtěl vidět svého novorozeného syna.

Především však měl strach o Kláru. Lukasův nejstarší syn nebyl zvyklý se přetvařovat. Paul mu sděloval zprávu o narození malého Konrada, ale něco ve výrazu jeho obličeje Dietrichovi prozrazovalo, že štěstí není tak nezkalené, jak chlapec tvrdí. Když ho Marta po bitvě hned poprosila, aby se směla od Róblingenu vrátit do Eisenachu, protože se chce starat o dceru a vnuka, Dietrichovo tušení se změnilo v jistotu. Lukasová žena však odmítla podrobněji vysvětlit své důvody.

Dietrich naplněný neklidem a strachem o svou milenku vedl své a durynské oddíly zpět do Weißenfelsu, aby tam uspořádal oslavu vítězství. Rád by doprovodil Lukase a Martu. Ale musí vést jednání o výkupném za vysoce postavené zajatce a postarat se, aby škody vzniklé při obléhání a boji byly opraveny. Především potřeboval s jistotou vědět, co podnikl jeho bratr, jenž uprchl do Lipska. Vyrazit a zaútočit na toto důkladně opevněné město nemělo velkou naději na úspěch.

Všechny tyto okolnosti držely Dietricha na Weißenfelsu, nedopřály mu klidu a navíc neustále netrpělivě vyhlížel Raimunda a Alžbětu. Dovolil zraněnému rytíři z Muldentalu odjet do Eisenachu, jakmile se trochu postavil na nohy, protože si bezpodmínečně přál přivézt si odtamtud domů svou manželku. Dietrich doufal, že se od Alžběty dozví, jak se Kláře a jeho synům doopravdy daří. Onoho rána přijel na Weißenfels posel markraběte Východní marky a vyřizoval, že markrabě i saský vévoda Bemhard se společně postarají, aby Albrecht napříště upustil od jakýchkoli útoků. Dietrich měl pocit, že z něj tato zpráva sňala ohromné břemeno.

Oba mocní příbuzní si dali na čas, než zasáhli do tohoto krvavého rodinného sporu, který přerostl ve válku.

Nyní jsou však zřejmě odhodlaní držet nevypočitatelného Albrechta na uzdě.

Teprve teď opravdu může doufat v mír, aniž musí bratra zabít. V duchu děkoval Lukasovi za návrh požádat markraběte a vévodu o podporu, přestože kdysi stáli při Albrechtovi, když zajal svého otce. Avšak od chvíle, kdy Konrád po otci Dědovi převzal vládu nad Východní markou, kladl velký důraz na to, aby dostál požadavkům svého postavení staršího příslušníka rodu Wettinů, a jeho mluvčího.

Dietrich se poradil s Norbertem a Thomasem a rozhodl se, že část mužů, dodatečně povolaných na hrad, opět pošle domů. Ať raději pomáhají sklízet úrodu a odstraňovat válečné škody, to je nyní důležitější. Jen vyzvědačské hlídky zůstaly ve starém počtu, pro všechny případy. Dietrich ještě neklidněji vyhlížel Alžbětu a Raimunda. Oba dojeli na hrad půl dne po Konrádově poslu. Hrabě vydal rozkaz, aby byl okamžitě zpraven o jejich příchodu, a vyšel jim vstříc na nádvoří, jakmile sesedli z koní. „Žije. Ale je ještě velmi slabá,“

odpověděla Alžběta na jeho netrpělivou otázku. „Je to horečka? Horečka šestinedělek?“ zeptal se zaraženě. Pak není naděje. Klára je možná už teď mrtvá… „Marta dělá všechno, co je v jejích silách,“ odpověděla vyhýbavě Raimundova žena. „Pomůže jí. Ale Klára teď především potřebuje klid.“

Byla s Martou zajedno, že Dietrichovi neprozradí, jak Klára musela kvůli intrikám na Wartburgu rodit bez pomoci zkušené porodní báby. Protože reakci hraběte si dovedly představit, a hádku s durynským lantkrabětem si nemůže dovolit.

Dietrich se rychle rozhodl: „Raimunde, vy okamžitě převezmete velení na hradě. Vaše choť se spolu s páterem postarají, aby tady nikomu nechybělo nic z toho, co nezbytně potřebuje. Já ještě dneska odjedu s Norbertem a Thomasem do Eisenachu.“ Vydal rozkaz, aby se vše připravilo pro jeho okamžitý odjezd, dal sbalit sváteční oblečení i svatební dary pro nevěstu a krátce poté s doprovodem odjel z Weißenfelsu na Wartburg.

172

„Nemám dost mléka,“ stěžovala si Klára, když kojila dítě, které lačně pilo. Byla sama s matkou a novorozenětem a slzy jí stékaly po tváři. „Měla jsem ho dřív přiložit k prsu… Už nedokážu ani to…“

„Pssst,“ hladila Marta dceru po vlasech. „To ještě můžeme napravit. A když to maličkému nebude stačit, vypomůže kojná, to dobře víš. Ale ty ze sebe musíš setřást starosti a žal, pokud nechceš dítěti ublížit.“

Již několik dní se snažila Kláru povzbuzovat, jak se o to před ní pokoušela i Alžběta. „Dej mi toho malého, je moc unavený na pití. A ty by ses také měla vyspat.“ Klára s úlevou odstavila dítě, které opravdu už skoro nesálo a mělo zavřené oči. Vytáhla si spodní šaty přes rameno a stočila se na posteli. Marta vzala vnoučka něžně do náručí a druhou rukou jemně zakryla dekou dceru, která zjevně okamžitě usnula. Zůstala strnule stát a naslouchala zvukům pronikajícím z nádvoří do komory. Pak vyšla ven, stále ještě s dítětem v náručí, a tiše za sebou zavřela dveře. Nemýlila se, přijela velká skupina jezdců, Dietrich se svou družinou, přestože se jeho příjezd na svatbu očekával až za několik dní.

Hrabě z Weißenfelsu mířil do paláce, když v podloubí uviděl Martu. Zarazil se uprostřed pohybu a na tváři se mu objevilo hluboké zděšení. Teprve když se na něj Marta usmála, načerpal novou naději, že jeho milovaná ještě žije. Váhavě zamířil k Martě a dal Norbertovi znamení, aby je nechal o samotě. „Váš syn je zdravý a silný.“ Marta k němu šťastně vztáhla ruce s dítětem. Dojatě se zadíval na spícího chlapečka. Připadalo mu neuvěřitelné, že jeho prvorozený byl také tak maličký. Přitom od té doby uplynulo jen něco přes dva roky.

Sebral všechnu odvahu, pokusil se vyzbrojit na nejhorší zprávu a prohlásil: „Chci vidět jeho matku.“ „Spí. Je ještě velmi slabá. Nechte ji v klidu odpočívat,“ nabádala ho mírně Marta. „Ještě slabá? Co se stalo? Po předchozím porodu se velmi rychle zotavila a po prvním dokonce za chvíli vsedla na koně! Nebo spíš než v klidu odpočívat myslíte nechat na pokojů“ Do zoufalé otázky se přimísil ostrý tón. Marta mu pohlédla přímo do očí a Dietrich měl pocit, že mu její myšlenky proudí do hlavy. „Opravdu je ještě velmi slabá. Ale postaví se na nohy, o to se postarám. Nechcete to raději nechat tak, jak to je? Její stav ji ušetří nutnosti přihlížet, jak se ženíte s Juttou. Nebo chcete Kláře úplně zlomit srdce?“

Dietrich na okamžik zavřel oči. „Co můžu udělat, abych ji učinil šťastnou?“ zeptal se nezvykle tiše. „Prosím vás, poraďte mi! Prosím vás, pusťte mě k ní, jakmile to budete považovat za správné. Jinak… mi to zlomí srdce stejně jako jí.“ Klářina matka zaváhala. „Měl byste nejprve pozdravit svého tchána a nevěstu. Potom přijďte k nám.“ Marta položila dítě do kolébky a odešla. Před komorou čekala kojná, až bude zapotřebí jejích služeb.

Uvnitř čekal Dietrich, až se jeho milovaná probudí. Ještě nikdy mu nepřipadala tak bezbranná jako teď, ještě nikdy ho pohled na ni tak nedojímal a nevyvolával v něm starosti, jako v této chvíli, kdy čas jako kdyby se zastavil. Seděl tady už když se snášel soumrak. Teď vstal a zapálil svíčku. Kláře se zachvěla víčka a Dietrich nedokázal potlačit netrpělivost a touhu dotknout se jí. Opatrně jí položil ruku na tvář. Byla chladná, nepálila horečkou, ale byla tak studená, že to v něm opět vyvolalo obavy.

Klára se zachvěla a otevřela oči. Pohled jí na okamžik utkvěl na jeho obličeji, potom se jí před očima všechno rozplynulo a upřeně se zadívala do prázdna. „Neměl byste tady být,“ promluvila k Dietrichovu úžasu. „Nechci být nikde jinde,“ namítl a vzal její ruce do svých, aby je sevřel a zahřál. Vymanila je tak rychle, že se neodvážil znovu po nich sáhnout. „Oba bychom se měli smířit s tím, že nás nyní boží vůle rozdělí. Pro vás je určena jiná cesta. Věděli jsme to od začátku. Vyhrál jste bitvu a zachránil svou zemi. To je důležité, to se počítá.“

Nesvěřila mu, že i ona tady vedla bitvu, na lůžku rodičky. Dosud však není rozhodnuto o vítězství a porážce.

Vyhrál jsem bitvu, a ztratil životní lásku. Stálo to za to? pomyslel si Dietrich.

„Neopouštěj mě,“ prosil. „Potřebuju tě! Nezavrším manželství s Juttou, nikdy pro mě nebude znamenat tolik co ty!“ „To nemůžete vědět. Raději už jděte. Byla jsem ochotná stát se vaší milenkou a děkuju Bohu za každý okamžik s vámi. Ale cizoložnicí být nemůžu.“ Dietrich stísněně mlčel. Znal Kláru dobře a věděl, že svá slova 173

myslí vážně a nechce ho jen vyprovokovat k odporu, aby si ho podržela pro sebe. Chtějí-li oba ještě někdy získat vnitřní klid, neměl by na ni naléhat, přestože mu touha po ní rve srdce. A vůbec si nedokáže představit, že by s ní sdílel lože jiný muž.

Nastalo dlouhé, tíživé mlčení, až se nakonec zoufale zeptal: „Co můžu udělat, abych tě ochránil? Chceš, abych ti našel nějakého hodného manžela? Který tě ubrání před všemi pomluvami?“ Pomalu zavrtěla hlavou a opět zavřela oči. Dietrich jen nerad vstal a vyšel ven. Musel v sobě potlačit touhu sevřít ji do náručí a vroucně zlíbat, aspoň ještě jednou, naposledy. Vycítil, že by se vzpírala. Klára se již vnitrně se ztrátou vyrovnala.

Měl by litovat, že neodešel oné noci před třemi lety, když k sobě našli cestu? Byli spolu tak šťastní a porodila mu dva syny. Ne, nemůže toho litovat. Ale při nejlepší vůli si nedovedl představit, jak má žít, když ji nebude mít po boku a v posteli.

Stalo se, jak Marta předpověděla. Vědělo se, že Klára se jen těžko zotavuje po porodu, nemusela se tedy zúčastnit okázale slavené svatby Dietricha z Weißenfelsu a Jutty Durynské. Zároveň ji to ušetřilo klevet a odsuzujících pohledů závistivců a všech, kteří jí horlivě opovrhovali. Nikoho u durynského dvora ani mezi svatebními hosty neudivilo, že hrabě z Weißenfelsu manželství s mladičkou nevěstou nezavršil.

Od mužů takových dětských nevěst se očekávalo, že budou trpělivě čekat, dokud se jejich choť nestane ženou.

A tak byli Dietrich a Jutta dovedeni k posteli oblečení, novomanžel se před svědky symbolicky dotkl nohy své choti a vrátil se k slavnostní tabuli. O tři dny později se Dietrich, jeho mladá manželka a celá družina vraceli do Weißenfelsu. Marta a Lukas, kteří vstoupili do Dietrichových služeb, a také Klára se svými třemi dětmi jeli s nimi. Taktéž Thomas, jenž za dobu pobytu ve Wartburgu bez Klářina vědomí vyzval na souboj několik durynských rytířů, protože se podle jeho názoru nevyjadřovali o Kláře s dostatečnou úctou. Souboje vyhrál a nastal klid.

Dietrich nechtěl, aby Klára byla na Weißenfelsu před očima všech ponížena odchodem, a tak ještě před odjezdem na Wartburg dal pro ni a její děti zařídit nejhezčí a nejprostornější hostinskou komnatu na hradě.

Protože komora vedle jeho komnaty, kde dosud žila, nyní patřila Juttě Durynské.

Na bohatou a ještě velmi mladou novou paní na Weißenfelsu se posádka hradu a obyvatelé vesnice dívali zvědavě a nedůvěřivě a usoudili, že je moc hubená. Ale aspoň je neproháněla, jak se očekávalo, a kladla důraz na to, aby ukázala, že při plnění úkolů hradní paní spolupracuje s Klárou.

Většinu místních to překvapilo, ale všichni si brzy oddychli. Vážili si Kláry a obávali se, že dojde k hádkám mezi ženami. To by bylo špatné pro všechny zúčastněné. Kromě toho zdaleka nebylo jisté, zda by tak mladá hradní paní dokázala sama všechno zvládnout.

Samozřejmě se však vskrytu živě povídalo a uvažovalo, jak dlouho to takhle půjde dál a koho si hrabě vezme do postele, dokud jeho milenka ještě není po porodu znovu požehnaná a jeho choť ještě není skutečná žena. Zda si Dietrich opět k sobě vezme Kláru, nebo ji provdá za některého ze svých družiníků, jakmile se zotaví po porodu. Nebo snad nakonec obojí? To všechno už tady bylo a živě vyměňované domněnky v hradě na bílé skále téměř potlačily otázku, zda se útočný markrabě Albrecht opravdu vzdal svých dobyvačných plánů.

174

Rodinná rada

Na hradě v Lipsku Albrecht nevěřil svým očím, když spatřil nečekané návštěvníky, které k němu jeho osobní stráže doprovodily. Byl to bratranec Konrád, markrabě Východní marky, a jeho strýc, saský vévoda Bemhard z Ascherslebenu. Jak to, že sem přijeli spolu, a jak se vůbec dozvěděli, že je tady?

Jen s velkými obtížemi se mu podařilo prchnout z bitevního pole u Róblingenu a s Rutgerovou pomocí se probil ke klášteru na Petersbergu, domácímu klášteru Wettinů z doby, než jeho otec založil cisterciácký klášter u Nossenu. Starý opat Walter mu osobně půjčil kutnu, aby mohl nepozorován utéct do Lipska, jen s několika svými věrnými a rovněž Elmarem, jenž za nimi záhy přijel. A tady na lipském vrchu se Albrecht pohádal se svým truchsesem. Kníže totiž horečně hledal cesty jak sestavit nové vojenské oddíly, naopak Elmar mu radil, aby se stáhl do Míšně a dělal vše pro to, aby neztratil císařovu milost. V jednom ze svých pověstných záchvatů zuřivosti Elmara vyhodil.

Teď seděl v Lipsku, dumal, kolem něj poletovala hejna komárů stoupajících z bažin a on čekal, až se na něj štěstí zase usměje, aby mohl zvrátit osud ve svůj prospěch. Statný Bemhard z Ascherslebenu panovačným pohybem vykázal všechny přítomné z komnaty. Beze slova na uvítanou zamířil ke stolu a sedl si. Konrád se usadil vedle něj. „Přiznej, synovce, že ses dostal do moc ošklivé situace,“ promluvil saský vévoda a odmítavě pozvedl ruku, když chtěl Albrecht něco namítnout. „Nechci slyšet žádné ospravedlňování!“ prohlásil stroze.

„Posaď se k nám a přemýšlejme, jak bys mohl odvrátit nejhorší škody.“ Položil na stůl plný měch vína. „Tohle jez mých osobních zásob. Slyšel jsem, že jsi ztratil svého šenka. Tohle víno můžeme klidně pít bez ochutnavače. Nalij nám.“

Albrecht strýce beze slova poslechl a přemýšlel, co mu asi chce navrhnout. Bemhard z Ascherslebenu nebyl považován za muže, jehož by provázelo bitevní štěstí. Byl však vévoda a vévoda je víc než markrabě. „Svou lehkomyslností zničíš pověst celého rodu Wettinů!“ přidal se na stejnou notu Konrád. V Albrechtovi se vařila krev.

„ Já tedy škodím rodině?“ obořil se na bratrance. „Já ji chci posílit, zvýšit její moc, ze sešívaného, potrhaného koberce udělat jednotnou zemi vedenou silnou rukou! Jen si vzpomeň, jak obrovskému území kdysi vládl nás děd, po němž jsi pojmenovaný! A teď? Musíme se bránit proti Pliseňsku, které založil starý císař Rudovous, a proti Durynsku. K tomu potřebuju Weißenfels. Můj bratr je slaboch, neumí vládnout.“

„Uklidněte se!“ napomenul ho ostře Bemhard, když si všiml, že markrabě Východní marky by bratranci nejraději skočil po hrdle. „Třebaže dovedu pochopit i tvé pohnutky, synovce, přiznejme si, že teď se naše kára boří do bahna a bohužel máš za nepřátele nejen Durynské, ale i všechny zdejší říšské ministerialy. Buď rád, že při tobě stojí aspoň tvůj chytrý truchses a povolal nás na pomoc. Čeká venku, měl bys ho opět přijmout do svých služeb.“ Bemhard raději zamlčel, že ho se situací už předtím seznámil jeden z Dietrichových důvěrníků.

„Ty blázne, co tě to napadlo dát oslepit císařova posla?“ osopil se na něj Konrád. „Teď ti nezbývá nic jiného než jet za císařem a doufat, že tě opět vezme na milost! Naléhavě ti radím, abys mu dal jakoukoli záruku, kterou od tebe bude požadovat, třeba i Míšeň, kdyby to zašlo tak daleko. My budeme po tu dobu tvůj majetek střežit. A císaři se zaručíme, že splníš jakýkoli jeho požadavek.“

„Udělej to!“ připojil se k té radě Bemhard s autoritou svého věku a titulu, ještě než Albrecht stačil odporovat.

„Všichni se budeme modlit, aby se ti to povedlo a nestrhls nás s sebou do propasti. Jindřich nám po sporech před několika lety beztak nedůvěřuje. Tento císař je příliš mocný, než abychom se mohli otevřeně postavit proti 175

němu.“

Albrecht potřeboval ještě dva dny a dvě noci, než promyslel návrh svých příbuzných. Přesněji řečeno než si přiznal, že mají pravdu a musí poslechnout jejich radu, nechce-li přijít o všechno.

Dal povolat Elmara a po tichém smíření beze slov ho s přesnými rozkazy poslal do Míšně. Truchses mu tam bude držet jeho místo, ve Freibergu totéž učiní Rutger. Naopak kněžna Žofie a patřičný doprovod mají co nejrychleji přijet sem, aby ho provázely na cestě k císaři. Možná, doufal Albrecht, její krásná tvář a společnost naladí císaře smířlivěji. Sám se neodvažoval opustit lipský hrad, dokud kolem sebe nebude mít dostatek ozbrojenců. Komu vlastně ještě může důvěřovat?

Žofie po příjezdu do Lipska nekladla žádné otázky. Doslechla se toho dost a nechtěla ještě víc rozněcovat manželův vztek. Tak se raději usmívala, byť poněkud nucené, v jeho přítomnosti mluvila, jen když ji k tomu vyzval, a chovala se, jako kdyby před ní a jejím manželem byla docela obyčejná cesta na docela obyčejný dvorský sněm, jen zkrátka trochu dál, až na Sicílii. Vzala s sebou své nejkrásnější šaty a trávila hodně času tím, že se nechala zkrášlovat a zdobit své krásné, rudoplavé vlasy stuhami protkávanými zlatém.

Po týdnech namáhavé cesty a plavbě po rozbouřeném moři dojel markraběcí pár se svou družinou do Palerma.

Když však Albrecht v doprovodu své choti, oba okázale nafintění, vstoupili do královského paláce ve Favaře ležící směrem na východ od města, kde císař sídlil do své korunovace sicilským králem, zažil ošklivé překvapení.

Komorník se mu postavil do cesty, ještě než došel do předsíně audienčního sálu. „Jeho Veličenstvo dnes nepřijímá,“ oznámil hubený lokaj. „Uhni, lumpe!“ osopil se na něj Albrecht. „Víš, kdo před tebou stojí?

Albrecht z Wettinů, markrabě Míšeňské marky!“ Hubený sloužící o krok ustoupil, ale statečně opakoval: „Jeho Veličenstvo dnes nepřijímá.“ Albrecht by mu nejraději uštědřil políček. Zadrželo hojen pomyšlení, že takový čin by jistě nepomohl jeho záměru. Jeden z ozbrojenců stojících na stráži před vstupními dveřmi k nim přistoupil, když se Albrecht pokusil hubeného komorníka prostě odstrčit. „Slyšel jsem to také, markrabě: Císař vás nepřijme.“ To musí být omyl, pomyslel si Albrecht. Záměna osob. Nebo je císař nemocný. Možná další záchvat bahenní horečky, která ho stále znovu pronásleduje od obléhám Neapole? Pohledem poručil Žofii, aby ho následovala, a bez dalšího slova vyšel ven.

Zkusím to zase zítra. Císař mě musí přijmout. Cožpak jsem mu věrně nesloužil, když byl ještě mladíček? Nestál jsem po jeho boku, když byl v Mohuči pasován na rytíře? Jak často jsem s ním vyjížděl na lovy, popíjel s ním, přivedl mu první ženskou do postele, když dozrával v muže. Na to přece nemohl zapomenout! Vzpomínky ho zaplavovaly a stále rychleji kráčel k jejich bytu. Žofie mu stěží stačila. Zítra mě určitě přijme. Kolem toho bodu mu myšlenky kroužily i v noci, když se v posteli převaloval ze strany na stranu. Navzdory mírnému podnebí v Palermu pociťoval Albrecht každého následujícího rána silnější mrazení. Den za dnem chodil do paláce s prosbou, aby ho císař přijal. Marně. Vydal ohromné částky na podplácení Jindřichových důvěrníků, aby se za něj přimluvili. Marně. Jednalo se s ním jako s malomocným.

Poslal Žofii a vyzval ji, aby uplatnila svůj půvab a vymohla mu slyšení. Pokoušel se na císaře číhat, když si chtěl vyjet, aby se mu vrhl k nohám a připomněl mu své dlouholeté věrné služby. Nic z toho se nepodařilo. Jen z poslední řady šlechty Albrecht a Žofie sledovali, jak císař 20. listopadu roku 1194 s ohromující okázalostí vtáhl do Palerma, tak triumfálně, že se lid před ním vrhal k zemi. Nyní císař sídlil ve starém normanském královském paláci na nej vyšším místě ve městě.

O vánočních svátcích byl Jindřich v palermském dómu korunován králem Sicílie. Konečně dosáhl toho, oč tak dlouho bojoval. Hned v den korunovace císař a král rozděloval významná privilegia, pozemky a tituly několika svým družiníkům. Ale ani v tento slavný den nebyl Štauf ochoten přijmout míšeňského markraběte a neuznal 176

ho ani za hodna pohledu. V Albrechtovi z Wettinu pomalu dozrávalo poznání, že ho císař nechal padnout, jako když pustí z ruky rozžhavený kus železa. Tak důsledně a s konečnou platností, že ani nebyl ochoten poskytnout tomu, jenž padl v nemilost, možnost ospravedlnit se, prosit o odpuštění a slíbit nápravu.

Císař nezná přátele, císař nemá přátele, pomyslel si trpce, jen poddané, které podle libosti odměňuje nebo trestá. Nebo odežene. Nebo dá zabít. Poslední naději však v sobě ještě choval.

U dvora už několik měsíců budila rozruch zpráva, že císařovna Konstancie je navzdory svým čtyřiceti letům konečně těhotná. Porodí-li mu syna, radostí velkoryse odpustí všem, tím si byl .Albrecht jistý. Kdo by lépe než on dokázal pochopit starosti vládce, jehož žena rok za rokem nedokáže donosit dědice? Kdyby mu Žofie porodila syna, byl by toho dne zosobněnou velkorysostí. Albrecht se vroucně modlil, aby císařovna přivedla na svět chlapce.

Jeho modlitby byly vyslyšeny. Den po Jindřichově korunovaci králem Sicílie, na druhý vánoční svátek roku 1194, darovala Konstancie život synovi, jenž na císařovo přání dostal jméno po jeho otci: Friedrich. Císař dal vyzvánět všemi zvony, sloužily se děkovné mše, rozdával štědré dary. Ale nesnížil se k tomu, aby přijal míšeňského markraběte, muže, jenž neuposlechl jeho příkazy, narušoval mír v říši a zmrzačil jeho posla.

Jen jeden sluha biskupa Walteraz Troie, budoucího kancléře Sicílie, dal Albrechtovi mimochodem na srozuměnou, že je opravdu barbarské dát někomu vypíchnout oči, když ho chceme oslepit. Tady na Sicílii se dává přednost jemnějšímu způsobu, povýšeně vysvětloval sluha. Těsně před očima trestaného se drží žhavé uhlí, což ho velmi bolestivě oslepí, ale neznetvoří mu to obličej.

Míšeňský markrabě se teď cítil jako někdo, do koho protivník kopl, přestože už ležel na zemi. Musel si užasle přiznat, že stojí na ztracené vartě. Nemá smysl tady déle čekat a doufat v milost.

Navíc se jeho cestovní pokladna vyprazdňovala rychleji, než si myslel. Promarnil ohromné částky na úplatky a u překrásných sicilských hedvábných brokátů Žofie opět našla řeč a trvala na tom, že se chce oblékat do šatů z těchto látek a neobjevovat se u dvora jako žebrácká. Musel vyměnit několik drahokamů za stříbro, aby si mohl dovolit důstojnou cestu domů. Když navíc začala kolovat zvěst, že se proti císaři chystá spiknutí sicilských šlechticů, vydal Albrecht rozkaz, aby se všechno připravilo k odjezdu.Jakmile počasí dovolilo, přeplul se svou družinou přes moře na pevninu a vydal se přes Alpy domů.

Cestou měl dost času a příležitostí kout plány na pomstu. Znovu a znovu v duchu sestavoval oddíly a řadil je do bojových formací, uvažoval o nejvhodnějších bitevních taktikách. Bude Míšeňskou marku bránit, proti císaři, říšským ministerialům, proti Pliseňsku a svému bratrovi. Pokud pro své plány nezíská dostatek mužů a i doma se osud obrátí proti němu, pak tedy, když nebude moci v zemi vládnout on, nedostane ji nikdo jiný. Raději dá všechno vypálit.

177

Nečekaná návštěva

Jezdec pokrytý prachem, jenž se jednoho dne na začátku června roku 1195 blížil k Weißenfelskému hradu, měl navzdory jarnímu teplu na hlavě cípatou čapku zavázanou pod bradou a staženou hluboko do čela. Dobrý pozorovatel by si všiml, že jeho zbraně jsou mnohem ušlechtilejší, než se hodí k prostému bliautu. Projel bránou, seskočil z koně a pacholkovi, jenž k němu přicházel, oznámil: „Hledám Lukase z Freibergu. Je tady?“

Váhavě dodal: „Chce s ním mluvit jeden příbuzný. Je to naléhavé.“ Stájový pacholek se rychle poklonil a ukázal na konec nádvoří. „Tamhle vede cvičení se zbraněmi pro panoše. Chcete mě doprovodit k němu, nebo počkáte v hale, urozený pane? Donesou vám tam něco k jídlu a pití.“ Cizinec už k svému ulehčení a spokojenosti spatřil hledaného. Chtěl se na Weißenfelsu zdržet co nejkratší dobu. A v žádném případě ho nikdo nesmí poznat. „Počkám tady na něj. Koně si nechám u sebe. Musím hned zase dál.“

Pacholek se snažil, aby na sobě nenechal znát údiv. Muž a kůň za sebou zjevně mají namáhavou cestu, to nebylo možné přehlédnout. Zavolal na pacholka, aby přinesl kbelík vody pro hostova koně, pak se rozběhl ke skupině panošů, kteří pod Lukasovým přísným dohledem nacvičovali střeh a protistřeh. „Jste tak strašně pomalí, že se raději hned vzdejte, když narazíte na nepřítele,“ káral chlapce Lukas. „To všem ušetří námahu.“

Vyzval čtrnáctiletého panoše, aby se proti němu postavil a zaútočil na něj horním sekem. Bleskurychle útok odvrátil a jediným pohybem chlapce odzbrojil. „Viděli jste to? Tak teď vy!“ Předvedl manévr ještě jednou pomalu, pak chlapcům přikázal, aby ve dvojicích cvičili dál.

Pozoroval je a všiml si zakukleného muže na nádvoří a pacholka, jenž se rychlým krokem blížil. Vyřídil mu, že s ním chce naléhavě mluvit příbuzný.

Lukas přenechal panoše pod dohledem Norbertova nejstaršího syna a napjatě zamířil k hostu, zvědav, co ho čeká. Poslové, kteří nesdělili své jméno a nepustili z ruky uzdu svého koně, zpravidla nepřinášeli dobré zprávy.

A příbuzný to jistě není, bratr byl o něco menší než muž na nádvoří a synovec zase mnohem hubenější. Když byl dostatečně blízko, aby viděl muži do obličeje, překvapeně povytáhl obočí. Skutečně to byl příbuzný, byť nikoli pokrevní. „V tom plnovousu vypadáš starší,“ poznamenal místo pozdravu a pohlédl do tváře svého švagra Geralda.

„Nechal jsem si ho narůst, abych nebyl tak snadno k poznání. Nikdo kromě tebe nesmí vědět, že jsem tady byl,“

odpověděl tlumeně maršál markraběte Albrechta. „Dozvěděl jsem se, žes po vašem vítězství u Róblingenu vstoupil do služeb hraběte Dietricha. Vyjedeš si se mnou kousek, abychom si mohli nerušeně promluvit?“

Je to čím dál divnější, pomyslel si Lukas, ale přikývl. Dal osedlat svého ryzáka a oznámil Konrádovi, že musí naléhavě odjet a vrátí se až večer.

Z Geraldovy tváře se pokusil vyčíst, co ho sem přivádí. Lukas také na okamžik zvažoval možnost, že ho chce švagr vlákat do zákeřné pasti, avšak opět podezření zavrhl. On a Gerald nikdy nebyli přátelé a Geraldovo jmenování Albrechtovým maršálem je s konečnou platností rozdělilo do nepřátelských táborů, třebaže mu Gerald jednou dopomohl k útěku z Albrechtova žaláře. Ale neobjevil by se tu osobně proto, aby ho vlákal do pasti. Tím by jistě někoho pověřil. Kdyby však přece jen došlo k souboji, Lukas si věřil, že by se s ním vypořádal.

Gerald byl velmi dobrý bojovník, Lukas však byl vynikající. Sjížděli spolu z hradního vrchu, přešli přes brod a oběma se před očima živě objevila vzpomínka na Albrechtův první útok na Weißenfels, který na tomto místě ztroskotal. Lukas ukázal cestu k mýtině na kraji lesa. Tam seskočil a nechal koně pást.

178

Gerald učinil totéž. V obličeji mu cukaly svaly, zjevně shledával slova, aby zahájil rozhovor. Lukas se ani nesnažil ho povzbudit. Nakonec se posadil na vyvrácený strom, který byl na jedné straně porostlý mechem, a pohybem ruky vyzval návštěvníka, aby usedl vedle něj.

„Nemám moc času,“ promluvil konečně Gerald, to byl zvláštní úvod vzhledem k tomu, že teď dost dlouhou dobu mlčel. „Ani kníže Albrecht, ani nikdo z jeho důvěrníků neví, že jsem tady a mluvím s tebou. Kdyby se to někdo z nich dozvěděl, jsem okamžitě mrtvý muž, což mi však nezabrání v tom, abych ho zradil.“ Lukas opět udiveně povytáhl obočí.

Jedna věc byla, že mu švagr pomohl utéct ze žaláře, přestože ho měl na Albrechtův rozkaz dát umučit k smrti.

Marta předpokládala, že tehdy na něj zapůsobila náhlá poprava jeho přítele Reinharda, Klářina manžela, a pomohl příbuznému na svobodu. Ale zradit svého lenního pána? To se nehodilo ke Geraldovi, jenž byl tak hrdý na své jmenování maršálem. Lukas potlačil všechna slova, jež by mohla švagra vylekat, a zkoumavě na něj pohlédl.

Bratr jeho zemřelé první manželky se zhluboka nadechl a náhle z něj plynulo všechno, o čem celé noci uvažoval. „Albrecht u císaře padl v nemilost. Marně za ním jel na Sicílii, Štauf ho odmítl přijmout,“ vyprávěl a neklidně přecházel sem a tam. „Protože se proti němu postavili i ministerialové, vážně se obává o svou moc.

Proslýchá se, že císař povede své jednotky proti Míšeňské marce… Elmar a já jsme měli za úkol uvítat ho na této straně Alp a podat zprávu. Potom se rozhodl: Při sebemenším náznaku, že císař zaútočí, chce vypálit všechny vesnice a pole, dát rozbořit všechny pevnosti a se zbytkem svých mužů se opevnit v Lipsku. Cestuje teď velmi pomalu, protože Žofie je opět těhotná a musí se šetřit. Nedokáže v sobě udržet ani sousto jídla. Zatři až čtyři týdny jsou očekáváni ve Freibergu. Byl jsem vyslán napřed, abych shromáždil všechny bojovníky. Ale nechci nečinně přihlížet a podílet se na vině za to, že bude zpustošena celá země. Proto jsem tady.“ Gerald skoro bezmocným pohybem ruky stáhl zaprášenou čapku a projel si prsty skrz vlasy. Pohlédl švagrovi přímo do očí.

„Musíš mu v tom zabránit!“ zapřísahal ho. „Přísahám při své cti rytíře, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych ti přitom pomohl, třebaže nejprve skrytě. Jakmile propukne boj, postavím se otevřeně na vaši stranu. Jakuba, tvého bratra, odvelím na Seußlitz za jeho synem. Tam budou stranou dění a v bezpečí. Albrecht chce, aby do Freibergu přijel i velitel hradu Seußlitz. Starosti s matkou si teď moc nepřipouští.

„ Já mám zadržet Albrechta? Vždyť mě doslova vyzýváš, aby zabil tvého lenního pána,“ namítl chladně Lukas.

„Ne, nemusíš to vyslovit… Jen mi pověz, co tě dohnalo k takové změně smýšlení?“ Gerald se posadil vedle švagra na kládu porostlou mechem a upíral oči na pasoucí se koně. „Albrecht vtáhl mou ženu do své postele,“

přiznal tiše. Musel se hodně přemáhat, aby to vyslovil. Ještě nikdy o tom nikomu neprozradil ani slovo.

„Ne násilím, jako tvou neteř. Musím se zkrátka smířit s tím, že s ním lože sdílela dobrovolně. Když Lucardis zemřela, tehdy na dvorském sněmu v Merseburgu, byl jsi přitom… Dítě, jež nosila, bylo zřejmě jeho. Dával jsem vinu jí, neboť Bůh je mi svědkem, že to byla sobecká, prolhaná a zkažená žena. A dokázala zmámit každého muže, kterého se jí zachtělo. Nikdy už nezjistím, zda mě podváděla i s jinými. Teď za to pyká na jednom strašném místě… Ale já si znovu a znovu opakoval: Albrecht je z boží milosti vládcem Míšeňské marky.

Postavit se proti němu by znamenalo zpochybňovat boží řád. Přísahal jsem mu. Tak jsem tedy poslouchal a plnil jeho rozkazy… a naložil si na bedra nevýslovnou vinu. Mým mečem zabil Reinharda. Neudělal jsem nic, když Elmar ohrožoval tvou nevlastní dceru. Přihlížel jsem, jak Albrecht krade tři tisíce hřiven stříbra z oltáře mariánského kláštera. Tehdy jsem pochopil: Nemůže být božím vyvolencem, něco takového je možné jen s ďáblovým přičiněním. Přesto jsem na jeho rozkaz poslal stovky mužů na nesmyslnou smrt. Ještě dneska mohli žít, kdybych ho zadržel…“

179

„Nemohl jsi ho zadržet, nedokázal by to ani Elmar,“ namítl Lukas a snažil zatím se nezabývat tím, co se dozvěděl o Kláře, přestože ho to velmi rozčílilo. Stalo se a nic nenapraví, když teď kvůli tomu zahrne Geralda výčitkami. „Ale když si představím, že je ochoten podpálit celou zemi, zničit tisíce životů…,“ pokračoval maršál ve svém nečekaném přiznání. „Takovou vinu na sebe už vzít nesmím. Složil jsem Albrechtovi lenní přísahu. Ale také jsem přísahal, že budu chránit slabé. Soudit mě bude Bůh.“

Gerald zvedl suchou větev, která mu ležela u nohou, zlomil ji a oba kusy hodil na zem. Pak prudce vstal, aniž čekal na odpověď. „Uvažoval jsem o tom, že ho zabiju. Ale to jediný člověk nedokáže. Nemůžu nikomu důvěřovat a nikdo nedůvěřuje mně. Musí se to dobře připravit. Od chvíle, kdy Albrecht opět vkročil na tuto stranu Alp, Elmar zdvojnásobil osobní stráž a nepustí ho samotného ani na krok. Nechci vědět, co teď plánuješ.

Pak to ani nemůžu prozradit na mučidlech. Ale jakmile se dozvím, kdy přesně přijede Albrecht do Freibergu a co tam hodlá dělat, pošlu ti rychlého jezdce s tajnou zprávou, mladého Johana, jenž se kdysi přátelil s tvým nevlastním synem. Pak se rozhodni, co uděláš.“ Znovu pohlédl švagrovi do očí a v obličeji se mu zračila trpkost. „Ještě jednou přísahám na svou čest, že každé slovo je pravda.“ Bez rozloučení nasedl na koně a vyrazil.

Zamyšlený Lukas zůstal sedět. Potom pomalu vstal, aby jel k příteli Raimundovi, jehož nové panství, které mu přidělil Dietrich, bylo odtud vzdáleno jen několik mil. „Stačí pár odhodlaných mužů, pronikneme tajnou chodbou do žaláře a tak do hradu, přemůžeme osobní stráž a zabijeme ho,“ rozhodl okamžitě Raimund, když mu Lukas mezi čtyřma očima pověděl o Geraldově návštěvě. Lukas přikývl na souhlas. Byl to nejjednodušší postup. „My dva dávno víme, vlastně od Christianovy smrti, že tento den musí přijít,“ poznamenal. Hlavou mu však táhla pochybnost: Tohle by Christian pravděpodobně nikdy neudělal. Jsem proto horší než on? Nebo by v takové situaci jednal stejně jako já?

Raimund trochu pozvedl ruce a zase je položil na desku stolu. „Nevím, jaký rozsudek vynese Bůh, když zabijeme někoho, koho On vyvolil za vládce. Když odmítneme poslušnost knížeti a pozvedneme proti němu ruku. Ale nedovedu si představit, že by si přál, aby na rozkaz jednoho šílence byla zničena celá země.“ „Co si o tom myslí Bůh, to se možná dozvíme rychleji, než nám bude milé,“ posměšně podotkl Lukas. „Povíš to Alžbětě?“ Raimund zavrtěl hlavou. „Nemůže nést ještě tohle břímě. Ale než vyjedeme, odvezu ji do hradu na Weißenfels, aby byla v bezpečí… kdyby se to nepovedlo.“

Tak se rozhodl hned, když začali spřádat svůj plán. Ani se nezeptal, zda se Lukas svěří manželce. Marta to bude vědět i beze slov. Raimund potlačil náhlé přání poprosit přítele, aby se své ženy zeptal na pravděpodobný konec jejich záměru. Nechtěl v sobě vyvolat lehkomyslnost, nebo naopak všechno od počátku považovat za ztracené.

Byl to krkolomný plán a měli jen malou naději, že vyváznou živí. Teď však je důležité jenom jedno: zabránit Albrechtovi, aby vypálil celou Míšeňskou marku. Chvilku se radili, koho vezmou s sebou a na koho se ve Freibergu mohou spolehnout.

„Rád bych u toho měl jen muže, kteří stále ještě mají vztah k Christianovi a byli na jeho pohřbu. Učiňme to ve jménu jeho památky, pak bude pomstěn,“ prohlásil Lukas a hned uvedl první jména: Georg a David. Mladí rytíři byli kdysi panoši u Christiana a u něj. „Petr z Nossenu,“ doporučil Raimund. „Jestli se k nám přidá, budou u toho i jeho bratři Tammo a Johanes. „Tři nossenští bratři se totiž okázale drželi stranou míšeňského dvora.

Mezi nimi, knížetem a biskupem se léta vlekl spor, protože starý markrabě Oto blízkému klášteru přislíbil i pozemek, který patřil jim. „Boris ze Zboru,“ navrhl Raimund dalšího muže. „Slovan?“ podivil se Lukas. „Je to dobrý muž a s mečem dokáže divy. Věrně stojí při nossenských rytířích,“ ujistil ho Raimund. V nossenském kraji, zvaném někdy i nuzzinský, odjakživa sídlilo několik slovanských šlechtických rodů. Nakonec Raimund vyslovil otázku, která ho celou dobu pálila na jazyku: „Svěříš to Dietrichovť?“

Lukas měl zřejmě po delších úvahách již jasno, protože odpověděl rychle a rázně. „Nemůžeme ho do té 180

záležitosti zatáhnout, byla by to bratrovražda. Ale ani nemůžeme něco, co se ho tak osobně a bezprostředně týká, udělat za jeho zády. Povím mu to těsně před odjezdem.“ Odmítl Alžbětino pozvání k večeři. Teď, když rozhodl o boji na život a na smrt, chtěl co nejdřív zpátky do Weißenfelsu, aby uspořádal své záležitosti.

Marta celé odpoledne vyhlížela, kdy se Lukas vrátí z překvapivé cesty s neznámým cílem. Jeho odjezd beze slova byl tajemný a její pocit jí napovídal, že i neblahý. Bylo to poprvé za rok, kdy žijí ve Weißenfelsu. V

Eisenachu zůstali jen Lukasovi synové. Martu s Lukasem přiměl k odchodu z Durynska nejen jejich vřelý vztah k Otovu mladšímu synovi, ale především společná starost o Kláru. Bylo velmi těžké vytrhnout ji aspoň trochu z nejhorší zasmušilosti, která se jí zmocnila po porodu malého Konrada. Nyní žila s dětmi ve Weißenfelsu, a aniž na sobě dala něco znát, musela přihlížet, jak Jutta Durynská zaujala její místo po Dietrichově boku, u stolu, na cestách a možná i v posteli. Stále ještě neuspořádal slavnost u příležitosti završení jejich manželství. Zkušený zrak Martě napovídal, že lantkraběcí dcera působí stále ještě spíš jako dítě než žena, jež poznala tělesnou lásku.

Ale Dietrich a Jutta jsou nyní bezmála rok manželé a v nejbližší době se to stane. Lukas stále ještě nebyl v dohledu, a tak se Marta rozhodla, že dceru navštíví. Práce, kterou ještě musí udělat, může počkat.

Zastihla Kláru s Thomasem. Bratr a sestra seděli u stolu; Klára otrhávala usušené květy heřmánku a Thomas zamyšleně přejížděl úzkým brouskem po čepeli svého meče. Anna a její bratříčci pravděpodobně byli s Lížou někde venku. „Vypadáš ustaraně,“ přivítala Klára matku, přestože sama se tvářila zachmuřeně. „Co se stalo?“

„Nic…,“ odpověděla Marta s vynuceným klidem. „Hledám tvého nevlastního otce.“

„Prve odjel s cizím mužem, který mu sdělil nějaké poselství. Ještě se nevrátil?“ zeptala se znepokojeně Klára.

„Panoše přenechal bez dalšího vysvětlení pod Konrádovým dohledem. Muselo se přihodit něco vážného.

Myslíš, že zase bude válka?“ Všichni v komoře dávno počítali s tím, že se Albrecht vrátil z cesty k císaři. A nikdo netušil, co chystá. Ale žádný z nich opravdu nevěřil, že dodrží mír. „Zeptáme se Lukase,“ poznamenal Thomas a kývl hlavou k oknu.

Marta nezvykle prudce vstala a vyhlédla ven. Uhladila si šaty a zamířila ke dveřím. „Bude lepší, když s ním nejprve promluvím o samotě.“ Bratr a sestra si vyměnili pohledy, oba ještě myšlenkami napůl u rozhovoru, který vedli před Martiným příchodem, a napůl v dohadech, co asi Lukasovo podivné chování znamená. „Možná nám prostě není předurčeno, abychom na tomto světě ještě jednou prožili opravdové štěstí,“ přerušila Klára po chvíli mlčení. Po posledním porodu se v ní usadilo přesvědčení, že svůj příděl štěstí spotřebovala v době, kdy žila s Dietrichem. Teď jí zbývají jen vzpomínky a děti.

Norbert jí před několika měsíci znovu nabídl manželství a ona opět odmítla. Nechtěla manžela, k němuž bude cítit jen úctu, třebaže občas v noci ji touha po něžných dotycích málem rozervala. „Vidím vaši bolest. A vidím, že potřebujete ochranu. Přijměte mou pomoc, a já vám přísahám, že udělám všechno, abych vám byl oporou,“

sliboval velitel hradu. „Jste velmi čestný muž,“ odpověděla. „Právě proto nemohu vaši nabídku přijmout.

Nebyla bych vám dobrou manželkou, jakou si zasloužíte.“

Protože bych vás nikdy nemohla opravdu milovat, dodala v myšlenkách. Norbert by nedokázal zaplnit místo, které v jejím srdci stále ještě zaujímá Dietrich. A už vůbec ne Norbertův syn, jenž se oženil s mladou ženou jménem Sieglinda a Kláře k jejímu rozhořčení nabídl, že by k ní občas přišel do postele. Musí se smířit s tím, že muži v ní vidí snadnou kořist.

Ale aspoň jsem prožila lásku, pomyslela si teskně. Mám své děti jako paprsky v temnotě. Thomas nemá žádné hezké vzpomínky, s nimiž by se mohl potěšit. Ani v náručí žen, jež ho vpustí do své postele s nadějí, že si ho udrží, zřejmě ještě nepocítil pravou lásku. Na pár chvil utišil hlad, avšak nenalezl světlo či teplo pro život.

„Poohlédnu se kolem, jestli se něco dozvím,“ vstal Thomas, a než vyšel ven, nucené se na sestru usmál. Chtěl zajít do stájí a vyptat se pacholků na podivného návštěvníka, ale předtím ještě pošle Lízu s dětmi za Klárou. To 181

byl zatím vždycky nejlepší prostředek jak sestru rozptýlit a zbavit ji chmur. Lukas věděl, že není způsob, jak by Martě zatajil úkol, jaký na sebe s Raimundem vzali, a tak se o to ani nepokusil. Kromě toho si vážil jejích rad.

Věděl také, že navzdory starosti o něj ho nebude od jeho záměru odrazovat. Už před lety pochopila, že tento okamžik musí nastat. „Chtěl bych s sebou vzít Thomase,“ prohlásil, když jí předtím pověděl o Geraldově návštěvě. Počítal teď s jejím protestem a překvapilo ho, když odpověděla: „Nikdy by ti neodpustil, kdybys ho s sebou nevzal.“ Přikročila k němu a položila mu dlaň na tvář. „Dávej na něj dobrý pozor. A na sebe taky!“

Usmál se. „Cožpak to nedělám vždycky?“ Marta však neodpověděla. Nechtěla teď rozpoutat hádku o jeho sklonu mnohdy brát věci příliš málo vážně. A žertovat o tom, co má Lukas před sebou, nemohla už vůbec.

Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. „Osvoboďte zemi od toho netvora!“ zašeptala. Zůstali v pevném objetí, dokud se Marta manželovi nevymanila z náruče. „Tentokrát vás provázet nemůžu. Kdyby mě ve Freibergu někdo poznal, celý váš plán by ztroskotal. A musíte být rychlí, i při návratu.“ Pokud pro vás bude návratu, pomyslela si stísněně a nevyslovila to.

V myšlenkách pátrala po možnosti jak Lukasovi pomoci. Nic ji však nenapadlo. Tentokrát opravdu musí vše nechat na mužích a důvěřovat Bohu. Je něco horšího než složit ruce do klína v době, kdy milovaný muž vyjíždí na tak krkolomně odvážnou výpravu? Překvapilo ji, když Lukas před ní poklekl a nezvykle vážně se na ni podíval. „Má drahá, má přítelkyně, má ženo, dáš mi své požehnání?“ Marta mu beze slova položila ruce na ramena a zavřela oči.

182

Ústupky

Lukas a Raimund v následujících dnech pilovali svůj plán, posílali posly s tajnými zprávami do Freibergu, potají získávali spojence. Raimund věděl, že mezi míšeňskými rytíři je nemálo těch, kteří sami se sebou bojují, zda mají i nadále dodržovat věrnost Albrechtovi. Na vině byla loupež v klášteře, popravení Reinharda a Lothara a oslepení císařského ministeriala. Ale protože i Raimund opustil míšeňský dvůr už před delší dobou, museli si důkladně promyslet, komu mohou důvěřovat.

Thomas okamžitě souhlasil, že je doprovodí. Také Norbertovi synové chtěli jet s nimi, ale Lukas je odmítl.

Chtěl Weißenfels a s ním i Dietricha držet stranou celé věci. Lukas a Raimund na několik dní odjeli, aby nepoznáni vnikli do Míšeňské marky. David a Georg bez zaváhání přislíbili účast, stejně tak nossenští bratři a Slovan Boris ze Zboru. Když Gerald podle svého slibu poslal mladého Johana se zprávou o Albrechtově nadcházejícím příjezdu do Freibergu, věděli, že jsou semknutá skupina tuctu odhodlaných mužů. Ještě té noci chtěli vyrazit a setkat se nedaleko Freibergu. „Je čas jít za Dietrichem,“ rozhodl Lukas. Přítelovu nabídku, že půjde s ním, odmítl, na ochranu hraběte. „Bude to rozhovor, který se nikdy nekonal,“ prohlásil.

Vstal, položil Raimundovi ruku na rameno a jediným pohledem vyjádřili všechno, co v tomto okamžiku cítili.

Byli připraveni se zbraní v ruce se postavit proti božímu řádu a nasadit své životy pro věc, pro kterou by se žádný soud nad nimi neslitoval, pokud čin přežijí. Nebylo cesty zpátky. „Poslušnost má své hranice,“

poznamenal trpce Lukas, vstal a zamířil ke dveřím. Ale vzápětí se ozvalo zaklepání. Vešel Daniel, Christianův a Martin nejmladší syn, od Svatodušních svátků již také rytíř.

„Vím, že vy dva a Thomas brzy vyjedete s velmi nebezpečným posláním. Chtěl bych jet s vámi,“ přešel bez okolků rovnou k věci. Když to vyslovil, zřejmě se mu ulevilo, avšak nespustil oči z nevlastního otce. Vyhubuje mu, nebo ho obejme a vyzve, aby jel s nimi? „Co ti Johan pověděl?“ zeptal se Lukas a zjevně nebyl nadšený.

„Nic,“ pospíšil si Daniel, aby ho ujistil. „Nic přesnějšího. Ale když je u toho on a Thomas, tak já chci být taky.“

Lukas se přinutil k trpělivosti a pohybem vyzval Martina syna, aby se posadil. Nutně musí jít za Dietrichem, ale tento rozhovor musí vést tady a teď, aby Daniela nezranil víc, než je nutné. „Nevezmeme tě s sebou, to je mé nezvratné rozhodnutí,“ začal tak, aby v mladém rytíři nevzbudil falešné naděje. „Budeš v životě muset obstát ještě v mnoha zkouškách, ale v této ne.“ „Thomas s vámi smí,“ namítal Daniel a Lukas si při pohledu na něj pomyslel: Je stejný jako byl Thomas před několika lety, mladý a plný ideálů a činorodosti, chuti osvědčit se.

Ale po trpkých zkušenostech křížové výpravy už Thomas nikdy takový nebude.

„Tvůj bratr je nejen o pár let starší než ty, ale na křížové výpravě zažil věci, které si ani nedovedeš představit.

Proto může tento úkol převzít, aniž by jeho duše utrpěla ještě víc škod,“ vysvětloval tvrdě Lukas. „Čin, který chceme vykonat, nám žádnou slávu nevynese. Mnozí budou křičet, že jsme poskvrnili svou rytířskou čest. A pokud při jeho uskutečňování zemřeme, naše mrtvoly rozsekají na kusy, spálí v ohni a popel rozptýlí do větru.

Budou nám spílat do zrádců. Odhodlali jsme se k tomu, abychom zabránili ještě větší zradě a většímu bezpráví.

Ty jsi příliš mladý, abys mohl něco takového unést.“

Daniel chtěl něco namítnout, ale Lukas mu v tom zabránil. „To je mé poslední slovo. Ty budeš mít dost práce, abys ochránil matku a své sourozence. Považuj to za svůj podíl na tomto úkolu. A věř, že je pro mě velmi důležitý. Teď běž, a nikomu ani slovo!“ Daniel odcházel, dotčený, smutný a zmatený. „Přicházíte, abyste mi konečně pověděl, co tajemného připravujete od té doby, kdy se tu objevil vás záhadný příbuzný?“ zeptal se Dietrich, když ho Lukas poprosil o důvěrný rozhovor. Ještě než vstoupil do komory, dbal na to, aby zůstali o samotě. Bylo pozdě večer, večeře v hale skončila, většina lidí ležela v posteli či na slámě.

183

Lukase knížecí slova nepřekvapila. Třebaže Norbert zasvěcený do celé záležitosti nic neprozradil -Dietrich nebyl blázen a věděl, když se na jeho hradě něco zvláštního děje. Přijížděli poslové a Lukas a Raimund byli několik dní pryč.

„Nechci vás obejít,“ promluvil rytíř. „A přísahám vám při životě své ženy, že vždycky a za všech okolností, i na mučidlech, budu popírat, že jste o té věci něco věděl, pro vaši ochranu a abych zachoval vaši pověst. Pro spásu vaší duše byste měl vědět, že v této záležitosti vás neprosím o souhlas. Jsem pevně rozhodnutý a nemůžete mě od mého záměru odvrátit.“ Dietrich se na něj mlčky zadíval. Tušil, co bude následovat? „Raimund, Thomas a já ještě dnes v noci vyjedeme, abychom s několika dalšími odhodlanými muži zabili míšeňského markraběte.

Vašeho bratra. Uděláme to proto, abychom zabránili jeho úmyslu vypálit celou zemi a pozabíjet obyvatele. Teď již není jiné východisko.“

Viděl, jak v Dietrichově tváři zacukalo, zvedl ruku a rychle pokračoval: „Neříkejte nic! Kdybyste se k tomu vyjádřil, znamenalo by to, že jste věc vzal na vědomí a podílíte se na ni, a to se nesmí stát. Zabijeme ho, dá-li Bůh. Žofie Česká je těhotná, Míšeňská marka tedy zůstane majetkem rodu Wettinů. Burchard ze Salzy bude náhodou ve Freibergu, až udeříme, a pokud se náš plán podaří, neprodleně pojede za markrabětem Východní marky a požádá ho, aby převzal poručnictví nad Žofií a jejím dítětem. To by mělo císaři zabránit, aby si zabral Míšeňskou marku jako opuštěné léno, pokud Albrecht zemře, nebo aby dosadil Žofiina bratra jako místodržícího, protože pak by marka připadla Čechům. Váš bratranec Konrád dokáže zemi zachránit v bouřlivých časech. Vám zůstane Weißenfels a dál bude žít mnoho lidí, kteří by jinak byli zasvěceni smrti.“

Potom se otočil a odešel.

Musí se ještě rozloučit s Martou. A to bude zřejmě na celé záležitosti nejtěžší. Promysleli si, jak vniknou do freiberského hradu, aby zabili Albrechta. Ale jak se dostanou ven, nebylo možné naplánovat. Jejich šance uniknout byly hodně špatné. Po Lukasově odchodu zůstal Dietrich dlouho sedět bez hnutí. Nedokázal si uspořádat myšlenky. Má si přiznat, že úvahy jeho důvěrníka jsou rozumné a bratra jinak zastavit nelze? Měl by být vděčný, že se Lukas rozhodl jednat a provést to, co on z mnoha důvodů nemůže? Vroucně jako už dlouho ne si přál poradit se s Christianem, mužem, jenž z něj vychovával rytíře a naučil ho nejen zacházet s mečem. Co bys udělal, ptal se v duchu, jako kdyby mu učitel, jehož dal před více než deseti lety Albrecht zavraždit, mohl odpovědět.

Je boží vůle, že Albrecht vládne Míšeňské marce. Ale může být boží vůle i to, když ji zničí? Bůh strpěl, aby byl Christian zavražděn. Bůh dopustil utrpení a smrt tisíců lidí na cestě do Svaté země. Dokonce nečinně přihlížel, když můj bratr kradl poklad z klášterního oltáře. Bezbožníka měl na místě zasáhnout trest. Ale nestalo se nic.

Chce nás Bůh takto zkoušet? Naši poslušnost? Nebo nás trestá za naše hříchy nevšímavostí? Proto padl Jeruzalém do rukou nevěrců? A teď na sebe ještě naložím hřích bratrovraždy. Není nic platné, když Lukas chce vzít veškerou vinu na sebe. Vím o tom, tedy jsem také vinen. Jako kdybych držel smrtící meč v ruce. Lukasi, můj lstivý příteli… vždycky jsi byl ochoten uchýlit se kousek od pravé cesty, abys chránil své lidi. Něco takového by pro Christiana nepřipadalo v úvahu. To mu vyneslo smrt. Ale tentokrát se tvoje lest nezdaří.

Protože já nepodniknu nic, abych ti v činu zabránil. Takže ho schvaluji. Opravdu není jiné východisko? Dávno to vím, třebaže jsem si to nechtěl přiznat. Jinak by nás čekala válka, krutější a krvavější než všechny, které můj bratr doposud rozpoutal. Christiane, co bys udělal? Nebo by ses nakonec postavil do čela výpravy? Vždycky jsi dával v sázku život, abys zachránil nevinné. A Lukas dává v sázku nejen život, ale i svou nesmrtelnou duši.

Když se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře, Dietrich stále ještě seděl tak, jak ho Lukas opustil.

„Pane manželi, smím vstoupit?“ ozval se za dveřmi tiše Juttin hlas. Dietrich si prsty pročísl tmavé vlasy, vstal a vpustil svou dětskou ženu dovnitř. Pod přehozem na sobě měla jen tenký spodní oděv, jak si hned s nelibostí všiml. Vlasy měla pokryté závojem, ale rozpuštěné, nikoli spletené jako obvykle. „Už několik dní jste 184

zasmušilý,“ promluvila Jutta, jakmile za ní zavřel dveře. Samozřejmě. Několik dní již tušil, co se chystá a co má být nyní provedeno!

„Ráda bych vás rozptýlila… a utěšila… pokud to ode mě přijmete,“ pokračovala dívka váhavě a téměř bojácně na něj pohlédla. „Možná se chcete s něčím svěřit? Slibuji vám, že zachovám úplnou mlčenlivost. Cožpak spolu manželé nemají snášet dobré i zlé?“ Věnoval jí úsměv, přestože mu vůbec do smíchu nebylo. Kam se poděly jeho činorodost a odhodlanost, když teď jemu, zkušenému muži a bojovníku, nabízí pomoc třináctiletá? Nesmí se dozvědět, co ho trápí. „Nemělo by to být spíš naopak? Že se mi svěříte vy, když vás bude něco trápit?“ zeptal se vlídně, aby ji neranil. „Opravdu chcete vědět, co mě trápí?“ zeptala se Jutta s lehkou výčitkou. Naklonila hlavu na stranu a zadívala se mu do očí. „Samozřejmě. Schází vám něco? Stýská se vám po Durynsku? Chtěla byste navštívit otce a sestry? Tak hned zítra zařídím vše potřebné.“ „Ne, to mě netrápí,“ odpověděla. „Všichni se ke mně chovají velmi zdvořile a snaží se, aby mi nic nechybělo. Ale…“ Kousla se do spodního rtu a zřejmě shledávala slova.

„Vím, že jste se nechtěl se mnou oženit. Ne, neodporujte, nemusíte lhát, abyste mě šetřil. Nejsem malá, hloupá holka. Ale protože jsme už skoro rok oddaní… Chci vám být manželkou v každém ohledu. I v noci. Neměl byste postrádat, co právem každému ženatému muži náleží!“ Do očí jí vstoupily slzy. Dietrich byl dojatý a zároveň zděšený jejím úmyslem. „To je od vás velmi velkorysé,“ promluvil a políbil ji na čelo. „A také velmi statečné. Ale zpochybňujete mou čest, když si myslíte, že nemám trpělivost čekat, až se skutečně stanete ženou.“ Jutta o krok ustoupila, uražená a zoufalá. „Proč mě odmítáte? Chci přece být dobrou manželkou!

Abych vás odškodnila za to, že jste se musel oženit s někým, ke komu necítíte náklonnost! Co mám udělat, abyste mě miloval?“ Dietrich ji vzal za ruku a políbil. „Mám vás rád už dlouho, přísahám,“ prohlásil vážně. „A náklonnost se promění v lásku, až spolu budeme sdílet lože. Ale to bude až dospějete natolik, že budete schopna donosit dítě, aniž vám to uškodí. A teď jděte do postele a odpočiňte si.“ Odvedl ji ke dveřím a počkal, až vešla do své komory. Pak se vrátil ke stolu a opřel si hlavu do dlaní.

Proč teď nemůže mít vedle sebe Kláru? Tolik mu chybí! Přešel k oknu, zaklonil hlavu a zahleděl se ven na jasné nebe. Kdysi byl mužem činu, rychlých rozhodnutí, obávaný s mečem v ruce, osvědčený v bojích. Teď tu stojí a ochromuje ho bezradnost. Nemůže milovat ženu, na níž srdcem lpí, nedokáže učinit šťastnou ženu, která je jeho manželka. A zemi svou a svých otců může zachránit jen tak, že dopustí, aby dobrý člověk na sebe naložil hřích, za nějž by měl pykat on jakožto vrah svého bratra. V prudkém návalu vzteku a zoufalství udeřil pěstí do stěny a hlasitě, vztekle zařval.

185

Freiberg, 24. června 1195

Tucet rytířů v plné zbroji se blížilo ke kovárně hornického kováře Karla stojící východně od Freibergu mezi šachtami a přebíracími stoly. Vůdce jezdců seskočil z koně a vedl jej ke kováři. Možná se zvířeti uvolnila podkova a majitel chtěl nedostatek hned opravit.

Ani jedna z žen u nejbližšího přebíracího stolu asi sto kroků od kovárny se nepodivila, že rytíři s sebou nemají panoše ani ozbrojence. Na tu vzdálenost se to nedalo přesně rozeznat a ostatně je lepší před urozenými pány klopit oči a snažit se nebýt nápadný; zvláště když jsou v plné zbroji a ověšeni zbraněmi. Ženy a děti tedy dál unaveně a nezúčastněně roztloukaly kameny na malé kousky, které se nasypou do tavících pecí, hubovaly na parno a prach, jež jim stěžovaly dýchání, a doufaly, že ozbrojenci si jich vůbec nevšimnou. Příliš často se tady udály ošklivé příhody s urozenými pány.

Jakmile Karel uviděl, že se blíží jezdci, poslal svého učedníka pryč. Kovář vypadal tak rozrušeně, jak ho Lukas viděl jen málokdy. „Nemůžete proniknout tajnou chodbou do donjonu!“ šeptal spěšně a mnul si rukou sazemi ušpiněný obličej. „Je tam zával. S několika důvěryhodnými lidmi jsme se celou noc pokoušeli ho odklidit, ale nedokázali jsme to. Nikdo neví, jak velký kus cesty je chodba zasypaná.“

Lukasovi se po té zprávě sevřel žaludek. Zhroutil se tak jeho plán jak se nenápadně dostat do hradu. Tajná podzemní chodba vedoucí do žaláře v donjonu byla před více než deseti lety vykopána na jeho popud, když Albrecht dal s falešným obviněním Christiana zavřít do žaláře. Lukas pro přítele připravil tuto možnost útěku, protože hrozilo nebezpečí, že kníže přikáže Christianovu popravu. Christian však odmítl a šel na smrt. Kdyby utekl, zaplatili by za to četní rukojmí životem, a takovou vinu na sebe nechtěl uvalit. O existenci podzemní chodby věděli jen ti, kteří ji kopali, jinak nikdo. Lukas v to aspoň věřil a doufal. Odhalil ji snad hradní fojt a dal ji zasypat? Nebo nakonec byli zrazeni a jsou na hradě očekáváni? Nebo to byla nešťastná náhoda, zával, k jakému často dochází v šachtách? Měli jsme tu chodbu hornicky zajistit, pomyslel si Lukas a měl na sebe vztek.

Ale tehdy jim nezbývalo moc času pro přípravu záchrany, a potom se vynořily naléhavější starosti: Christianova smrt, únos Marty a krvavé okolnosti jejího osvobození, jež i jeho málem stály život.

Několik mužů, kteří ho tehdy provázeli a odvážili se statečných činů, jede po jeho boku i nyní. „Myslíš, že jsme byli prozrazeni?“ zeptal se Raimund. „Jak jen se teď dostaneme do hradu?“ „Pozor, jede návštěva!“ zvolal Petr z Nossenu. Muži se bezděky narovnali. Hned se ukáže, zda jejich záměr skončí krvavě už tady. Byl to Gerald.

Přijel sám. „Musíme změnit plán. Nedostaneme se do hradu tou cestou, jakou jsme plánovali. Musíš nás nějak propašovat dovnitř,“ sdělil Lukas švagrovi. „Městskou bránou bych vás ještě mohl bez potíží provést,“ přikývl, ale ustaraně dodal: „Jenže na hradě bylo vyhlášeno zostřeně hlídání, okamžitě by vás poznali! Raději odtud zmizte a někde se schovejte, než bude tma. V noci vás pustím do města tajným vchodem na severní straně.“

Christian byl několik let fojtem na freiberském hradě a Lukas tam sloužil jako velitel stráží, věděl o všech tajných přístupech do města.

Lukas se pohledem dorozuměl s Raimundem a zavrtěl hlavou. „Když už musím zabít někoho tak vysoce postaveného, rozhodně ho nezamorduju v noci v posteli. Tolik smyslu pro čest mi musíš přiznat.“ Gerald obrátil oči k nebi a netrpělivě přitáhl uzdu koni, který neklidně přešlapoval.

„Na takové pochybnosti teď nemáme čas! Musí se to bezpodmínečně stát do zítřejšího rána,“ naléhal. „Po snídani chce Albrecht odjet do Míšně a vzít s sebou všechno stříbro ze stříbrné pokladnice. Nejdřív však vydá rozkaz, aby byly strženy všechny obranné chodby a hradby. Pak přenechá váš Freiberg a jeho obyvatele napospas zlodějům a komukoli, kdo přijde drancovat, protože si myslí, že si může přivlastnit aspoň něco z 186

bohatství města., A taky císařským oddílům, pokud císař skutečně povede válku proti Míšeňské marce.“

„Když Albrecht a jeho osobní strážci budou ráno nalezeni mrtví na zemi, okamžitě bude vyhlášeno odvetné, pomstychtivé tažení proti obyvatelům města,“ namítl Raimund. „Musíme se k činu přihlásit, aby bylo jasné, že zdejší lidé s ním nemají nic společného.“

„Protože se do hradu nemůžeme dostat nepozorovaně, tak tam musíme vjet pěkně s plnou parádou,“

poznamenal Lukas a zašklebil se na Raimunda. Přítel tušil, v čem spočívá jeho plán, a jen si pomyslel: Za tohle to od Marty pořádně schytáme. A od Alžběty taky, pokud z nás ještě něco zbude. Modlím se ke svátému Jiří, aby se Lukas ve svém švagrovi nemýlil.

„Schopnému maršálovi se podařilo zajmout dva dlouho hledané zrádce,“ oznámil Lukas svým průvodcům a ukázal na sebe a na Raimunda. „Vy všichni patříte ke skupině, kterou si Gerald pro tento zvláštní úkol sestavil.

Přemohli jste nás, a teď nás hlídáte na cestě do hradu.“ Odevzdal překvapenému švagrovi svou přilbu a meč, zastrčil si dýku pod gambeson a natáhl před sebe ruce, aby se nechal spoutat. „To je šílená odvaha,“ zašeptal nechápavě vzadu Georg. „Je to hodně smělé, ale mohlo by se to podařit,“ podotkl Boris ze Zboru, statný, vysoký rytíř s hlubokým hlasem a zářivě modrýma očima. „Tímhle způsobem si nemusíme probojovat cestu hned na nádvoří, ale možná se pohodlně dostaneme až do paláce.“ „Děkuju ti za důvěru,“ zašeptal Gerald švagrovi. „Vím, že jsem si ji dodnes nezasloužil.“ „Tak si ji zasluž dnes!“ odsekl Lukas.

Gerald zavázal uzly, Lukas zkusil, zda se z nich dokáže rychle dostat, a maršál stejným způsobem spoutal ruce Raimundovi. Thomas na Lukasův příkaz vjel na svém hnědáku doprostřed skupiny jezdců. Nápadného Draga tentokrát nechal na Weißenfelsu. Mohli jen doufat, že nějaký čas Christianova syna nikdo nepozná. Drátěné kukly a přílby s nánosníky zakrývaly většinu obličeje.

Lukas nechtěl Martina a Christianova syna také dostat do bezmocné situace, v jaké se teď z nutnosti ocitli s Raimundem. Pokud se plán nepodaří, musí mít Thomas možnost prchnout. Poslali napřed do hradu Karla, aby tam pověděl jejich tajným spojencům o změněné situaci. Jako záminku pro návštěvu u vrchního štolby si kovář připravil několik nových udidel. Práce pro horníky dnes nebyla tak důležitá. Lukas a jeho průvodci počkali, až Karel bezpečně projde Donatovou bránou, a všichni se v duchu modlili. Pak vyjeli směrem k Míšeňské bráně, v čele Gerald, dva domnělí zajatci uprostřed skupiny. Obyvatelé města, kteří byli onoho slunného červnového dne v ulicích, aby si nakoupili u pekařů a řezníků, nebo zašli za řemeslníky do Mikulášské čtvrti, se rychle rozprchli do postranních uliček, když uviděli přijíždět houfec ozbrojenců. „Není to pan Lukas?“ uslyšel Lukas ze strany zděšený hlas. „Tak ho přece jen dostali? A co je s Martou?“ Ohlédl se po hlase poznal manželku raziče mincí, jejíž dcera se v den Albrechtova soudu stačila včas schovat díky Petrovu varování.

Slzy jí stékaly po tvářích, pokřižovala se a nespouštěla ho z očí. Ze rtů jí odečetl slova: „Kéž při vás stojí Bůh!“

Nedal najevo, že slyšel a porozuměl, ale zahřálo ho u srdce, že na Martu ani na něj se ve Freibergu ani po pěti letech nucené strávených v cizině nezapomnělo. Koutkem oka ještě zahlédl, že se žena někam rychle rozběhla, až jí sukně vlála kolem nohou. Kdoví, komu všemu teď bude vyprávět o smutném setkání.

Projížděli kolem stavby největšího kostela ve městě, který má být zasvěcen Panně Marii. Pokradmu a podezíravě si kameníci prohlíželi skupinu jezdců, jimž vítr foukal do očí jemný prach. Lukas do sebe vpíjel každý výjev. Možná to všechno vidí naposledy. Naschvál pomalu se blížili k hradní bráně, aby ve strážných na zdech nevyvolali podezření, že hrozí nějaký útok. Protože v jejich čele seděl na koni Gerald, snadno a bez potíží i oni projeli bránou. Stráže zřejmě nepovažovali za nutné zkoumat jednotlivé jezdce ve skupině vedené maršálem.

Na nádvoří sesedli z koní. Vrchní štolba Christian to zařídil tak, že odebral Lukasová hnědáka. „Bůh vás ochraňuj! Všichni se modlíme, aby se vám podařilo, co plánujete,“ zašeptal. „Kdyby došlo k boji tady venku, 187

my jsme připravení.“ Lukas neodpověděl. Nemohl vědět, kdo všechno se na ně dívá. A na nádvoří uviděl Rutgera, jenž dohlížel na bičování pacholka, ale teď obrátil zvědavý pohled na příchozí. Gerald na něj okamžitě zavolal. „Podívejte se, co se nám povedlo polapit!“ Hrdě ukázal na dva spoutané zajatce. „Odvedu je do paláce k vašemu poručníkovi a knížeti Albrechtovi. Vy tady venku svolejte všechny dostupné stráže a postarejte se, aby nikdo nevkročil do paláce. Určitě už jsou na cestě lidi, kteří by ty dva rádi vysekali ven. A vy přece stejně jako já nechcete, aby unikli spravedlivému trestu?“ Dobře řečeno, pomyslel si Lukas. Tak se nám nebude plést do cesty tenhle přehorlivý Rutger a budeme se zatím muset vypořádat jen s osobní stráží, která je v paláci.

Rutger splní Geraldův příkaz nadšeně a důkladně. Hlavně aby nepoznal Thomase. Avšak Rutgerova pozornost se upínala na maršálovy zajatce. „Tohle je nádherný okamžik! Lukas z Freibergu a Raimund z Muldentalu,“

triumfálně se šklebil Randolfův syn. „Boží mlýny někdy melou pomalu, ale zato spravedlivě.“ Plnou silou uhodil Lukase pěstí do obličeje. „To je pro tebe,“ vykřikl udýchaně. „A tohle za toho parchanta, tvého nevlastního syna,“ udeřil po druhé. Lukas zatřásl hlavou, aby se zase vzpamatoval. Měl roztržený ret a určitě mu oteče oko. Ale jejich vystoupení bude věrohodnější, když bude vypadat trochu zbitý. Jen doufal, že se Thomas ovládne. Kdyby ho ta krysa Rutger poznala, bylo by po všem. Nevlastní syn se však tiše držel uprostřed skupiny. „Ještě z něj něco nechte, kapitáne,“ nabádal ho s lehkým posměchem Gerald. Naznačil hlavou k paláci. „Tam vevnitř si s ním budou chtít vyřídit účty ještě jiní, mám dojem, že hlavně váš poručník.

A samozřejmě kníže Albrecht.“

„Rád, maršále,“ zasmál se zle Rutger. „Doufám, že pro něj vymyslí nějaký hodně bolestivý způsob smrti. A pro toho Muldentalského taky.“ Pohrdavě plivl Raimundovi k nohám. „Ano, dneska bude určitě hodně zajímavý den,“ mnohoznačně sliboval Gerald. „Spoléhám na vás, Rutgere, že zajistíte vstup do paláce. Ať se děje cokoli -

nikdo nesmí dovnitř ani ven! A pošlete pár strážných na hlídky, jestli se ke hradu neblíží nějaké podezřelé skupiny!“ „U mě je věc v nejlepších rukou,“ ujišťoval ho Rutger a hrdě odkráčel, aby sestavil několik hlídek.

Tak toho páva jsme se prozatím zbavili, pomyslel si s úlevou Lukas. A když budou stráže v obranných chodbách hlídat vyhlížet možné útočníky, odvrátí to jejich pozornost od paláce. Vyplivl krev, jazykem zajel k zubu, který se po ráně uvolnil, a opět rychle pohlédl na Thomase. Ten byl nyní vzorem sebeovládání. Ale ledový výraz v tváři nesliboval nic dobrého pro Rutgera, pokud se jim ovšem povede vyjít z paláce živí.

Nejprve však musí dovnitř.

Zpráva o zajetí obou odpadlíků se už roznesla po nádvoří. Lukas si nevšímal pohledů strážných, kteří byli ještě před několikaletý pod jeho velením, a předstíral, že kulhá, když je s Raimundem a zdánlivě početným ozbrojeným doprovodem vedli do paláce. Když vešli do haly, dal Gerald zavřít dveře na závoru. Stejně jako Lukas odhadoval počet strážných. Kdyby se polovina z nich držela stranou, mohli bychom to dokázat, pomyslel si. Ale něco na jednání mužů ho zaráželo. Nechovali se tak, jak maršál očekával, a také u stolů nikdo neseděl.

Všichni stáli a vypadali nějak poplašeně. „Co se tu děje?“ zařval Gerald. „Kde je kníže Albrecht? Přivádím dva opravdu důležité…“ „Ochutnavač se válí na zemi v křečích…,“ vypravil ze sebe nejblíže stojící panoš, zjevně úplně vyvedený z míry. „Snídaně zřejmě byla otrávená.“ Než na to stačil Gerald něco říct, objevil se na schodišti Elmar a řval: „Tak kde je ten mizera alchymista s protijedem?“ „Tady!“ vykřikl pisklavým hlasem vychrtlý, bělovlasý učenec stojící na odpočívadle zadního schodiště vedoucího do klenutého sklepem. „Tihle panáci mi nechtějí uvolnit cestu.“

Elmar zakřičel na stráže, aby okamžitě pustily magistra dolů, a Gerald nenápadně pošeptal svým údajným zajatcům: „Schovejte se za ostatní!“ Tammovi, jenž stál vedle něj, předal meče obou spoutaných, ten je nenápadně podal dál a maršál si s úlevou všiml, že David nasadil Lukasovi svou přilbu s nánosníkem, aby nebyl k poznání. Potom maršál o tři kroky předstoupil, aby odlákal pozornost od svých průvodců, a hromovým hlasem zvolal: „Každý v hale zůstane na svém místě! Nikdo se ani nepohne! Však my zjistíme, kdo je ten travič!“

188

Hradní fojt klesl na kolena a se sepjatýma rukama tvrdil, že je nevinný. Gerald však kolem něj prošel bez povšimnutí. Strach muže s býčím zátylkem využije později. Teď nejprve musí na vlastní oči vidět, co je s Albrechtem.

Tlustá Ida, Heinrichova manželka, jež se u příležitosti markraběcí návštěvy zahalila do křiklavě žlutých šatů, padla s hlasitým pláčem kolem krku manželovi. „Budou nám to klást za vinu, ale přitom jsme nevinní…,“

naříkala.

Gerald v krajním rozrušení spěchal za Elmarem a alchymistou po schodech nahoru do Albrechtovy komory.

Učencův mladý sluha je ustrašeně následoval a ani nepozvedl pohled.

189

Osudová hodina

Markrabě se v kleku choulil na zemi, obličej měl popelavě šedý a zbrocený potem, zmítaly jím křeče. Žofie se strnulým výrazem v tváři seděla na kraji postele, pažemi si pevně objímala tělo a upřeně zírala na muže svíjejícího se v bolestech. Elmar před sebe postrčil alchymistu. Ten nesl pohár ozdobený propletenými symboly.

„Výsosti, přinesl jsem vám protijed! Zneškodní jakýkoliv jed ve vašem těle a posvátná znamení na poháru ještě zvýší jeho účinek.“ Úslužně vtiskl pohár Albrechtovi do ruky.

Ten ho jen stěží dokázal udržet, třásl se a trochu tekutiny vyšplíchlo. Eustasius opatrně položil svou dlaň na markraběcí ruku a pomohl mu se napít. „Musíte vypít všechno, Výsosti, aby se jed ve vás rozpustil.“ „Magistře, nechtěl byste nejprve upít trochu sám, na důkaz, že je to opravdu protijed?“ zeptal se ostře Elmar. Vědec se šikovně vymluvil: „Protože já v sobě nemám žádný jed, protijed by mě zabil.“ „S takovým důkazem bych se spokojil,“ odsekl truchses. Albrecht dávivě zvracel. Alchymista mu pohár rychle odebral a postavil do bezpečí.

Gerald viděl, že markrabě dáví krev a svíjí se v křečích na podlaze. Zmocnila se ho jistota, že ho žádný lektvar už nezachrání. Nebude nutné zabít ho mečem. Někdo je předešel. Teď se musí postarat, aby se Lukas, Raimund a Thomas dostali z hradu živí a aby zabránil pomstychtivému tažení proti obyvatelům města. Elmar se s nechápavým výrazem opíral o stěnu a hleděl na svého chráněnce. „Kněžna také jedla otrávené jídlo?“ zeptal se ho tiše Gerald. „Zřejmě ne. Kvůli své ranní nevolnosti si vzala jen kousek bílého chleba,“ šeptem odpověděl Elmar. „Nevíme ještě, v čem byl jed a kdo ho přinesl. Ale to zjistíme, i kdybych měl obrátit město naruby!“

Přistoupil k Albrechtovi a pokusil se mu pomoci. „Vypijte ten protijed!“ zapřísahal ho. Podepřel zmítající se tělo a přidržel mu pohár u úst.

Jestli Albrecht zemře, Elmarovo životní dílo se zhroutí, ztratí své místo druhého nejmocnějšího muže Míšeňské marky, přijde o všechno, o moc, peníze i pozemky. „Zkuste v sobě udržet každý lok!“ naléhal alchymista.

„Jinak to neúčinkuje.“ S pečlivě skrývaným triumfem Eustasius přihlížel, jak právě truchses, jeho největší nepřítel u míšeňského dvora, vpravuje do Albrechta údajný protijed. Ve skutečnosti pohár obsahoval třikrát větší množství arzénu než masový pokrm na snídani.

Albrecht se snažil poslechnout Elmarovu nevědomky špatnou radu. Ale křečovité stahy a pronikavý zápach svědčily o tom, že se vyprazdňují i jeho střeva. Teď i Žofie vypadala, že začne každou chvíli zvracet. Eustasius na ni vrhl zkoumavý pohled. Ale její nevolnost způsobilo těhotenství a odpor k puchu, který se v komnatě rozšířil.

Uvažoval i o tom, že ji také zabije. Bylo mu jasné, že Žofiino těhotenství by právě v této době pro ni v každém případě znamenalo rozsudek smrti. Kdyby nehrozilo nebezpečí, že po Albrechtově smrti ještě přivede na svět dědice Wettinů, zbavili by se jí nějakým méně krutým způsobem. Ale tohle dítě se nesmí narodit. Avšak ten, kdo mu zadává práci, zaplatil jen za jednu vraždu. K další, přesněji řečeno dvojité vraždě, vždyť Žofie je těhotná, mu pán musí dát výslovný příkaz, a tak na sebe vzít vinu. A zaplatit další mzdu.

Žofii tak zůstanou dopřány ještě aspoň čtyři týdny jejího neradostného života. Čas, aby pohřbila nenáviděného manžela a přemýšlela o svých hříších. Vždyť léta přeje manželovi osud, který se teď naplnil, třebaže nikdy neměla odvahu něco v tom smyslu podniknout. Ale ve smrti maršálovy manželky měla jednoznačně prsty.

Dostane sejí tedy jen toho, co přála jiným. Albrecht se znovu vzepjal v křeči a přemohl ho záchvat prudkého zvracení. „Hugolde!“ zavolal Eustasius svého sluhu. „Přines další pohár elixíru! Rychle!“ Mladý pomocník se uklonil a odběhl. „Ty držky… ty pekelné držky!“ zasténal Albrecht a ukázal na zeď, kde nebylo vůbec nic vidět.

Elmar vedle něj poklekl a položil mu ruku na čelo. Bylo ledově chladné, přestože na něm stály krůpěje potu.

190

„Nic tam není, kníže… To vám jen jed něco maluje před očima,“ pokoušel se ho uklidnit. Ozvalo se zaklepání a vyděšený Hugold vešel s úzkou, vysokou nádobou. Podal ji alchymistovi, jenž z ní dolil do poháru. „Vpravte to do něj, nebo nepřežije,“ prosil naléhavě Eustasius truchsese a dokázal do pohledu vložit tolik zoufalství, že Elmar poslechl. Také zkušený pletichář pochopil, že jeho lenní pán je zasvěcen smrti, pokud se nestane zázrak.

Lektvar je jeho poslední naděje. Horší než teď to být nemůže, už jenom lepší.Albrecht se však svíjel ve stále silnějších bolestech a po popelavě šedých tvářích mu stékaly slzy. Rozčilený Elmar se obrátil na ostatní: „Tak zavolejte už konečně někdo kněze!“

Úkolu se okamžitě ujal Gerald, jenž si musel zachovat kontrolu nad palácem. Seběhl dolů, kde muži seděli na lavicích a doufali, že někdo přinese dobrou zprávu. U dveří osobně čekal, až se dostaví duchovní: starý, vyzáblý muž s namyšleným výrazem v obličeji, z jehož oblýskané kutny se šířil štiplavý zápach. Gerald ho znal. Byl to Sebastian, fanatik v nejhorším slova smyslu, jenž Lukasově manželce Martě ve Freibergu ze všech sil ztrpčoval život. Páter vešel do Albrechtovy komory a upřel oči na knížete zmítajícího se v křečích na podlaze mezi svými zvratky a stolicí. „Nemůžu mu udělit absoluci, protože není schopen vyzpovídat se z hříchů a upřímně jich litovat,“ prohlásil Sebastian povýšeně.

Elmar opatrně položil Albrechta, pak vyskočil a vrhl se k páterovi. Chytil ho za kutnu pod krkem a na smrtelně vyděšeného starce řval: „Co si to dovoluješ, ty skřete? Okamžitě udělej, co se od tebe očekává, nebo ti podříznu krk!“ Vytasil dýku a přitiskl ji páterovi na hrdlo. „Vztáhl jste ruku na božího muže… Za to budete pykat v pekle,“ vypravil ze sebe Sebastain. „To je možné,“ odsekl Elmar. „Ale ty tam budeš ještě přede mnou.“

vyděšený páter těkal očima kolem sebe, zda mu někdo nepřiskočí na pomoc v této nevídané situaci. Zjevně se však nikdo neměl k tomu, aby rozzuřeného truchsese povolal k pořádku. Páter se skoro neodvažoval dýchat strachy, že by mu ostří mohlo proříznout kůži. Má tady zemřít jako mučedník? Pak by měl nebeskou říši jistou.

Elmar ještě trochu víc přitlačil. Sebastian viděl bělmo jeho očí, celé tělo ho už bolelo v pevném sevření rytíře, jenž byl o dvě hlavy vyšší než on, zocelený v bojích, zvyklý zabíjet a nyní rozlícený k nepříčetnosti. Když mu strachy začalo po hubených, špinavých nohou stékat něco teplého, jindy neúprosný páter pochopil, že nemá na to, aby se stal mučedníkem. „Udělám to,“ zasténal. Elmar ho okamžitě pustil. Sebastian zamumlal: „ Ego te absolvo!“ rukou naznačil znamení kříže nad knížetem a rychle vyšel ven, aniž mu v tom někdo dokázal zabránit.

Třebaže mu páter neudělil vytouženou svátost oltářní, i odbytá absoluce Albrechta poněkud povzbudila. Zvedl hlavu a s nepřítomným pohledem vydechl: „Do Míšně! Musíme do Míšně!“ Žofie, jež se už nemohla dočkat, až opustí tuto komnatu, okamžitě vstala. „Můj kníže, vy se teď nemůžete vydat na cestu,“ odvážil se namítnout truchses. „To je rozkaz!“ vykřikl Albrecht nečekaně hlasitě. Elmar i Gerald pochopili, že markrabě blouzní.

Avšak Elmar teď o něj měl příliš velkou starost, než aby odporoval. A Gerald beztak stál jako na žhavém uhlí; celou dobu přemítal, jak dlouho lidé v hale ještě vydrží klidně sedět a kdy někdo pozná Lukase. Pomohl knížeti na nohy a přehodil mu přes ramena svůj těžký, kolový plášť, aby zakryl jeho znečištěné oblečení. „Rozkázal jsem, aby nikdo neopustil halu a nikdo do ní nevešel, dokud nenajdeme viníka,“ sdělil Elmarovi. „Doprovoď Jeho Výsost, já se postarám o pátrání.“ „Dobře,“ přikývl truchses k maršálově velké úlevě. Přikázal dvěma osobním strážným, aby markraběte podpírali, a odešel.

V hale se okamžitě všechny oči upřely na truchsese. „Někdo se tady ve Freibergu pokusil našeho knížete otrávit!“ zaburácel Elmar. „Díky Všemohoucímu náš vládce žije a okamžitě odjíždí do Míšně. Ale Freiberg bude za tuto zradu těžce pykat. Až odjedeme, pověste všechno služebnictvo z kuchyně, všechny radní a dvě stě libovolně vybraných obyvatel města. Potom zničíte všechny obranné hradby. Freiberg bude zničen.“

Gerald se postavil vedle Elmara a stejně rozhodně prohlásil: „Nejprve však nadále platí můj rozkaz. Dokud nebude odhalen viník a nepřizná se, nikdo z vás neopustí halu. A teď poklekněte před svým vládcem, 191

markrabětem Albrechtem z Míšně a jeho chotí Žofií!“

Muži na kolenou sledovali, jak kníže, jenž se držel na nohou jen s pomocí dvou strážných, kněžna, truchses a tucet osobních stráží procházejí sálem. Páter v kutně, jež teď navíc páchla i močí, se plížil pryč hned jakmile truchses a stráže vyšli ze dveří.

Poslední šel alchymista. Když míjel Geralda, na okamžik se zastavil a zašeptal: „Kníže do Míšně nedojede.

Jako jeho osobní lékař vám říkám, že neujede ani deset mil.“

192

Boží mlýny

Jakmile byli Albrecht a jeho průvodci venku, Gerald dal opět zavřít dveře na závoru a zhluboka se nadechl. Teď jde o všechno. Povolal k sobě vyděšeného fojta a tiše mu navrhl: „Přece nechcete, aby byl zničen tento hrad a s ním i váš úřad? Tak se nyní postavte na mou stranu.“ Heinrich na něj zmateně pohlédl, ale jeho selský rozum rychle pochopil.

„Tímto s okamžitou platností ruším truchsesovy rozkazy!“ vyhlásil maršál na celou halu. „Dokud Albrecht žije, není důvod pro potrestání Freibergu. Traviče vypátráme. Pokud kníže zemře, končí též truchsesův úřad a nemá žádnou pravomoc udělovat takové rozkazy.“ „Pak ale končí i úřad maršála a s ním i vaše pravomoc rozkazovat,“ vykřikl někdo poblíž schodiště. Gerald poznal Bertolda, pána jedné ze sousedních vesnic nedaleko Freibergu. „ Nekončí však pravomoci tohoto muže,“ odpověděl a ukázal na hradního fojta. „I on je hradním fojtem z Albrechtovy milosti,“ odporoval Bertoldův soused a přítel Konrád, pán Konradsdorfu.

Statný Heinrich pochopil, že tentokrát se zřejmě musí odvážit všeho, aby si zachoval svůj úřad, a napřímil se, aby vypadal ještě mohutněji. „Já mám císařův rozkaz chránit tento hrad. Chcete-li ho zničit, protivíte se císaři!

Bylo to poněkud přehnané tvrzení, avšak nikoli lež. Císař totiž již několik let projevoval zájem o jeho tajné zprávy o dění v Míšeňské marce, zvlášť ve stříbrném městě Freibergu, a tak fojt mohl při velkorysejším výkladu věci tvrdit, že jedná na jeho příkaz. „Císař je daleko a nikdo neví, jestli mluvíte pravdu,“ zvolal Bertold. „Proč bychom měli porušovat Elmarovy rozkazy?“ „Protože v opačném případě vám v tom zabráníme zbraní,“ dunivým hlasem odpověděl Boris ze Zboru a vytasil meč. Rytíři v jeho doprovodu učinili totéž. Lukas předstoupil o tři kroky vpřed. „Většina z vás už pod mým velením bránila toto město a hrad!“ zvolal.

„Nedopusťte, aby byly zničeny a obyvatelstvo povražděno!“ Jeho slova vyvolala velký rozruch. Nikdo tu Lukase nečekal, většina ani nevěděla, že ještě žije. „Ty jsi ten travič!“ ukázal na něj prstem pán z Bertelsdorfu a tvářil se nechápavě. „Vy všichni mě znáte a víte, že bych nikdy nesáhl po jedu, ale vždy po meči,“ odrazil Lukas obvinění. Vycítil, jak se nálada v hale obrací v jeho prospěch. Přece jen většina přítomných se svými rodinami bydlela ve Freibergu.“

„Zachovejte klid a poslouchejte rozkazy císaře a hradního fojta. Braňte hrad a nechte obyvatele města na pokoji. A nyní čekejte na zprávu a nové rozkazy!“ Muži se opět usazovali ke stolům. „Okamžitě převezměte velení tady uvnitř!“ rozkázal Gerald fojtovi. „My musíme získat kontrolu nad situací na nádvoří.“ Heinrich se překvapivě rychle vzpamatoval. Ida ve žlutých šatech stála vedle něj s pootevřenou pusou a poprvé v životě vzhledem k událostem dnešního dne nenalézala slov. „Postarej se, aby všichni dostali něco k jídlu!“ přikázal jí manžel. „A mistr kuchař ať okamžitě přijde sem ke mně, abychom mohli vysvětlit tu děsivou událost!“ Gerald a Lukas se spolehli, že fojt s ohledem na císařskou moc za zády situaci zvládne, a vykročili se svými muži ven.

Tam je již očekávali Kuno a Bertram. „Je markrabě na cestě do Míšně?“ ujistil se Gerald. „Kdo s ním cestuje?“

„Kněžna, její dvorní dámy, truchses, magistr a tucet osobních stráží,“ sděloval Kuno. „Ale je mu zle, nedokáže jet na koni, nesou ho.“ „Vydal tady Elmar nějaké rozkazy?“

„Nestačil to. Knížeti bylo strašně zle… Všichni chtěli co nejrychleji pryč, než tady Albrecht umře před očima všech na nádvoří, nebo tu ještě déle bude možné dívat se na jeho pokořující stav: kroutil se a museli ho nést v jeho vlastních výkalech. Elmar jen krátce promluvil se svým schovancem.“ „A kde je ten?“ Lukas ho však už viděl přicházet v doprovodu hradního velitele ze Seußlitzu, několika mladých rytířů a ozbrojenců patřících k Rutgerově družině. „Jedete s námi do města, abychom pochytali a přivlekli sem radní a pár desítek rukojmích?“

zavolal na skupinku natěšený Rutger. Pak uviděl, že domnělá zajatci nejsou spoutaní, ale naopak v plné zbroji 193

stojí ze Geraldem. „Vy!“ supěl vzteky. „Jste zrádce! A já si myslel, že jste přítel mého poručníka.“ „Tvůj poručník nemá žádné přátele,“ odpověděl zatrpkle Gerald. Ještě ani nedomluvil a Rutger se na něj vrhl s taseným mečem. V příštím okamžiku se rozpoutala krvavá bitka mezi Rutgerovým a Geraldovým doprovodem.

Pod Kunovým velením se sem stahovali seržáni, vrchního štolbu Christiana následovali starší stájoví pacholci pro případ, že by bylo nutno zasáhnout. Zbytek hradní posádky vyčkával, až se nějak objasní, o co tady jde.

Maršál proti kapitánovi hradní stráže, to je nějak podivná záležitost.

David se zhroutil k zemi zasažen smrtící ránou. Rutger ho zabil tvrdým středním sekem. Georg zařval vzteky a vyrazil, aby přítele pomstil. Lukas viděl, že Georg je slabší bojovník, a na poslední chvíli svého žáka zachránil před smrtelným probodnutím.

„Pojď sem, ty třasořitko!“ zařval Boris ze Zboru na velitele hradu Seußlitz, který byl ještě o kousek vyšší než on, a zaútočil. Hromotluk se spolehl jenom na svou tělesnou sílu, takže mu Slovan rychlým manévrem vyrazil meč z ruky a usekl mu paži. Hedvičin hlídač s řevem padl na kolena. O pár kroků dál spolu zavile bojovali Rutger a Gerald. Když se Randolfův syn dostal do úzkých, přivolal si na pomoc své dva muže, kteří na maršála zaútočili ze stran. Gerald se jim chtěl vyhnout, jednomu rozsekl nohu, ale pak ho Rutger zasáhl mečem. Zabodl mu ho do hrdla a Gerald bolestí rozevřel oči. Rutger meč prudce vytrhl z jeho těla a triumfálně se díval, jak chroptící maršál padl na zem a řine se z něj krev. „Tady není místo pro zrádce!“ vypravil ze sebe, stále ještě udýchaný po boji. „Tady není místo pro trápiče lidí,“ ozval se náhle za ním známý hlas, který ho překvapil.

Nenávistně pohlédl na Thomase, jenž se k němu blížil se zakrváceným mečem. Ostatní už boj ukončili. Tucet mužů, mrtvých nebo těžce zraněných leželo na nádvoří. Raimund poklekl vedle Geralda, něco zašeptal a zatlačil mu oči. Lukas upíral oči na Christianova syna a modlil se, aby teď neudělal nesprávný pohyb. Rutger byl ješitný, ale zároveň i vynikající bojovník a v dobách, kdy byli oba panoši, byl jediný, kdo se Thomasovi vyrovnal v boji s mečem.

„Nikdo nezasáhne!“ rozkázal Rutger svým družiníkům, kteří se s tasenými meči postavili po jeho bok. „Tohle je záležitost mezi jím a mnou. Vyřídím ho sám.“ „Tak do toho,jestli to zvládneš,“ pohrdavě ho vyzval Thomas.

Jeho úhlavní nepřítel pevněji sevřel meč. „Je to zloděj a zrádce jako jeho otec a vplížil se sem, aby zabil markraběte!“ zavolal Rutger na muže, kteří teď na nádvoří vytvořili kruh kolem soků. „Jeho otec byl bastard odsouzený za velezradu a stejně ostudně skončí i syn.“ „Můj otec, Christian z Christiansdorfu, byl čestný muž, jehož zákeřně zavraždili takoví, jako jsi ty!“ zvolal nahlas Thomas a mezi Freiberčany, kteří je obklopovali, to zašumělo. Dokonce i ti, kteří na tomto místě vraždu Christiana nezažili, o ní věděli z vyprávění. Teď si také všimli podoby mezi Christianem a mladým rytířem, jenž stál proti kapitánovi hradní stráže obávaném pro svou krutost. „Ale o to teď nejde,“ pokračoval Thomas ledově a obrátil se k okolo stojícím, aniž Rutgera spustil z očí. „Tento muž právě chtěl se svými kumpány vyrazit do města, aby mezi obyvateli vytáhl libovolných dvě stě lidí a tady je dal oběsit. Mohly to být i vaše matky, sestry, děti! Odmítněte uposlechnout ten rozkaz!“ „To je výzva k velezradě!“ zařval Rutger. „Za to si zaslouží smrt!“

„Pak ať boží soud rozhodne kdo z nás stojí na správné straně,“ navrhl klidně Thomas. „Vyzývám tě k boji na život a na smrt, Rutgere! Teď a tady! Zvítězím-li, Bůh tím dá najevo, že se máte vzdát jakékoli pomsty a krvavého soudu nad Freibergem.“ Okamžik panovalo na nádvoří freiberského hradu zlověstné ticho, jen několik krákajících havranů vzlétlo k nebi.

Lukas by nejraději zasáhl. Ale výzva byla vyřčena a to nejlepší, co pro Thomase může udělat, je nerozptylovat ho a dát najevo, že důvěřuje jeho bojovému umění a odhadu situace. Raimund povstal od těla mrtvého Geralda a vstoupil mezi soky. „Chcete se podle obyčeje a zvyku pomodlit a před Bohem přísahat na správnost věci, kterou zastupujete?“ Byl jedním z nejstarších rytířů a navzdory tomu, že přešel na druhou stranu, patřil i k nejváženějším. Nikdo jeho zásah nezpochybňoval. „Není třeba, ten bastard poletí rovnou do pekel,“ vykřikl 194

nenávistně Rutger. „Není třeba,“ zavrtěl hlavou Thomas. Všichni, kteří před téměř dvaceti lety zažili boží soud, při kterém bojovali otcové těchto mladých mužů, si tehdejší velmi podobnou situaci připomněli; také tenkrát bylo střetnutí předurčeno dlouholetým nepřátelstvím a soupeři kolem sebe dlouho kroužili.

Thomas předstíral střední sek, Rutger bleskurychle zareagoval a chtěl zaujmout vazbu získat tak převahu nad soupeřovou čepelí, avšak sekl do prázdna. Sokové od sebe okamžitě zase odstoupili. Tentokrát zaútočil Rutger, byl odražen, znovu se rozmáchl a zranil protivníka na ruce vedoucí meč. Lukas viděl ránu přicházet a zachvěl se. Avšak než mohl Rutger triumfovat, Thomas ho horním sekem zasáhl do hlavy tak silně, že se zapotácel.

Christianův syn toho využil a zarazil mu meč do hrdla přesně na stejné místo, kde Rutger před chvílí smrtelně zasáhl Geralda. Nečekal, až protivník klesne k zemi, ale ještě když padal mu jednou ranou usekl hlavu. Pak se postavil s lehce rozkročenýma nohama, těžce oddychoval, svíral v ruce zakrvácený meč a čekal, až se mu opět projasní pohled. Teď pomstil otce, Kláru, Reinhardai Geralda.

Pohlédl k Lukasovi a nahlas opakoval slova, která prve vykřikl Rutger: „Boží mlýny někdy melou pomalu, ale zato spravedlivě.“ Lukas se na Thomase uznale podíval, nebyla to chvála otce, jemuž se ulevilo, nýbrž porozumění mezi spolubojovníky. Potom promluvil: „Zmizme, dokud ještě můžeme!“ Při božím soudu Thomas nejen zneškodnil nebezpečného nepřítele, jenž jim a jejich přátelům přivodil mnoho zlého, nýbrž i situaci na hradním nádvoří zvrátil v jejich prospěch. Freiberg zůstane ušetřen přikázaného krveprolití.

Přesto Lukas považoval za moudré vydat se teď na zpáteční cestu. Ztratili dva muže, Geralda a Davida, a mají několik zraněných. Pustit se nyní do boje s Albrechtovou osobní stráží, pokud se sem vrátí, by bylo beznadějné.

Raimund přikázal Christianovi, aby přivedl jejich koně, a domluvil s ním další postup, pokud by se přihodilo něco neočekávaného. Kuno přivolal dvě děvečky, které raněným narychlo obvázaly rány. Potom naložili na koně mrtvé a vyhoupli se do sedel.

Lukas věděl, kde je Geraldovo panství, a chtěl se tam postarat o švagrův křesťanský pohřeb. Petr z Nossenu převezme stejný úkol pro mladého Davida. Lukase hryzalo svědomí, když si představil, jak zprávu o manželově smrti převezme Davidova manželka, jež nedávno porodila druhé dítě.

„Věděl, do čeho se pouští,“ poznamenal tiše Raimund, jenž tušil, jaké myšlenky procházejí příteli hlavou.

„Všichni jsme to věděli a přijali to. Mohlo se to přihodit každému z nás, kdybychom se sami museli probojovat k Albrechtovi. Jeho pověst je teď neposkvrněná a bude pochován do vysvěcené země.“ „Vycvičil jsem ho snad špatně?“ zeptal se Lukas. „Kdyby byl lepší, ještě by žil.“ „Mohlo se to přihodit každému z nás,“ opakoval Raimund zatvrzele. „Byli jsme ochotni to podstoupit. Vychovals ho tak dobře, že se odvážil jít s námi a zachránit Freiberg.“

Raimundovi se dokonce podařilo vyloudit na rtech lehký úsměv. „Jak jsem se prve doslechl, náš slovanský přítel se už u nossenských bratří vyptával na mladou vdovu. A Slovan na námluvách prý vypadá hodně působivě. Čímž nepopírám, že Zbor vypadá působivě, i když nejde na námluvy.“

Vyslali Borise ze Zboru, protože se bezpodmínečně museli dozvědět, zda Albrecht skutečně jedu podlehl.

Slovan byl jediný z nich nezraněný. Protože začalo lít jako z konve, rozhodli se, že si odpočinou v jednom hostinci nedaleko Freibergu a počkají tam na Zbora.

Thomas využil čas, aby druhům z boje čistil a sešíval rány. O božím soudu, který vyhlásil, se nikdo slovem nezmínil. Christianův syn zjevně neměl chuť si o tom povídat. Byl ještě skoupější na slovo než obvykle a promluvil jen tehdy, když to vyžadovalo ošetření rány. Byla hluboká noc, když se statný Slovan vrátil z výzvědné cesty.

„Došli jen do Krummenhennersdorfu, do dvorce u mlýna,“ sděloval a setřásal ze sebe dešťovou vodu. Vesnice ležela nedaleko Freibergu směrem na severovýchod při cestě do Míšně. „Tam v úporných bolestech zemřel.“

195

Tak tedy měl alchymista pravdu, pomyslel si Lukas. „Opravdu je mrtvý?“ ujišťoval se Raimund. „Zcela jistě. A zemřel za strašných okolností,“ přisvědčil Boris hlubokým hlasem. „Dokonce i mlýnským tovaryšům připadalo jeho umírání děsivé vzhledem k drásavému řevu a příšernému zápachu. Albrecht od sebe vyhnal všechny kromě Elmara, dokonce i svou manželku. Nechtěl, aby ho někdo takhle viděl v posledních okamžicích života. V

hustém dešti čekala Žofie se svými dvorními dámami, až její manžel konečně vydechne naposledy. Pak se nad ní slitovala mlynářka a poslala ji do své chýše.“

Slovan se pokřižoval. „Při všech svátých, takový konec nikomu nepřeju a už vůbec ne markraběti, i když byl nechvalně známý svou krutostí. Umřel sám, na holé zemi, opuštěn všemi svými věrnými a za strašlivých bolestí. Nezněla tak nějak kletba vaší ženy, Lukasi? Teď jeho mrtvola leží venku na dešti, protože nesnesitelně páchne, což mlynářští tovaryši považují za neomylný důkaz, že byl spolčen s ďáblem. Ubožejší konec ani mít nemohl, a to se nechal nazývat Albrecht Pyšný. Za úsvitu chtějí Elmar a Žofie mrtvého převézt do kláštera a zařídit jeho pohřeb.“ Muži mlčky vyslechli zprávu, jež pro ně stále ještě byla překvapujícím zvratem v jejich plánu.

Když se dnes ráno sešli před Freibergem, měli v úmyslu přemoci Albrechta zbraněmi a byli ochotni nést následky svého činu. Předešel je však nějaký travič. A na čí pokyn jednal zatím neměli tušení. Musí to vypátrat fojt Heinrich. Boris ze Zboru hned zítra ráno zprávu oznámí Burchardovi ze Salzy, jenž čeká ve Freibergu, aby mohl co nejrychleji vyjet a povědět o Albrechtově smrti markraběti Východní marky.

Petr z Nossenu a jeho bratři se vrátí na své panství a pochovají mladého Davida do vysvěcené země. Lukas a jeho průvodci pojedou s mrtvým Geraldem na jeho panství a postarají se o pohřeb. Potom musí nejrychlejší cestou do Weißenfelsu, aby Dietrichovi podali zprávu o události.

Nikdo z mužů v hostinci ve Freibergu v tu dobu netušil, že poslední slova, která ze sebe Albrecht vypravil, byl rozkaz Elmarovi, aby zničil markraběcí palác na hradním vrchu v Míšni.

„Když tam nemůžu vládnout já, ať tam nevládne nikdo,“ vypravil ze sebe z posledních sil umírající. Elmar -

roztrpčený a zděšený krutým a nedůstojnou smrtí svého knížete, jehož celá léta vychovával, vedl a řídil, mu to slíbil. Bylo mu jasné, že se tím pro všechny časy stane psancem. Ale v této chvíli mu to bylo lhostejné. Všichni jeho přátelé jsou mrtví, z Geralda se vyklubal zrádce. Nemá chuť sloužit namyšlené, ale v podstatě slabé a ubohé Žofíi, ani nějakému císařskému místodržiteli. A už vůbec ne Dietrichovi. Raději všechno zničí, vezme všechno stříbro, které tam ještě je, a vstoupí do služeb Welfů, zarytých nepřátel císaře a Wettinů. S Welfý uzavřel lecjaké dobré obchody ještě zaRandolfova života, znají ho a dovedou ocenit jeho schopnosti.

Oto z Braunschweigu je muž podle jeho vkusu, je to nejoblíbenější synovec anglického krále a muž s budoucností. Jistě najde uplatnění pro někoho jako je Elmar. Bývalý truchses a osobní stráže doprovodili vládcovo mrtvé tělo a kněžnu Žofíi do cisterciáckého kláštera nedaleko Nossenu, kde mniši připravili pohřeb a sloužili mše za spásu duše zemřelého. Potom kolem sebe začal soustřeďovat muže, kteří při něm stáli, a chystat své ničivé dílo v Míšni. Lukas, Thomas a Raimund na cestě do Weißenfelsu o tom však nic netušili.

196

Nejasné poměry

Lukas, Raimund a Thomas se dali ohlásit u hraběte oka mžitě, jakmile prošh hradní bránou na Weißenfelsu.

Dietrich je očekával vestoje; nevydržel by v klidu sedět a poslouchat, co mu sdělí.

„Vás bratr je mrtvý. Nezemřel však mojí rukou. Někdo nás předešel a otrávil ho. Ještě nevíme, kdo to byl,“

začal svou zprávu Lukas. „Děkujme Bohu, že jste na svá bedra nemusel vzít takový krvavý čin,“ promluvil Dietrich po chvíli mlčení, aniž výraz jeho tváře cokoli prozradil. „Oceňuji, čeho jste se chtěl pro mě dopustit.“

Hrabě se na chvilku otočil k oknu, takže nikdo neviděl, co se v jeho obličeji odehrává. Potom opět pohlédl na své tři rytíře.

„Pojedu k bratranci Konrádovi do Landsbergu; rodina se musí poradit jak dál postupovat. Hned potom vysvobodím matku z jejího zajetí. Lukasi, chcete mě se svou ženou provázet?“ „Jak si přejete.“ „Tak tedy jděte a připravte se na cestu. Za hodinu vyjíždíme,“ rozhodl Dietrich. Tři navrátilce z Freibergu Marta, Klára a Alžběta s úlevou objaly. „Raimund vám bude vyprávět podrobnosti,“ přerušil Lukas příliv otázek, když ve třech větách shrnul nejdůležitější novinky.

„My,“ přitáhl k sobě Martu, „si musíme sbalit věci. Teď hned jedeme s hrabětem Dietrichem ke kněžně Hedvice. A Thomas by měl před odjezdem zajít k páterovi, poděkovat milosrdnému Bohu za vítězství a poprosit ho o prominutí hříchů.“ Když odešli do své komory, Marta sklesla na truhlu, protože jí náhle nohy vypověděly poslušnost. „Je ten zlý sen opravdu za námi?“ zeptala se. „Tolik let jsme kvůli němu žili ve strachu a hrůze. Tolik mrtvých, krve a slzí ho provázelo.“ Obraz Christiana, jak s třemi šípy v těle klesá na zem, jí opět živě vyvstal před očima, jako kdyby se to stalo včera. Lukas přistoupil ke své ženě a vzal její hlavu do dlaní.

„Je po všem. Je mrtvý. A pokud Elmar neodejde ze země, jednoho dne ho taky zabiju, tak jako Ekkeharta a Giselberta. Už ti nemůžou ublížit.“ Marta k němu rozrušeně vzhlédla. Vyslovil ta tři jména náhodou, protože to byli největší darebáci u míšeňského dvora? Nebo tušil něco o tom, co se událo před mnoha lety?

Objala ho kolem krku a opřela se o něj. „Vítej zpátky v nových, lepších časech,“ zašeptala a vroucně ho políbila. To se teprve uvidí, o co lepší ty nové časy budou, pomyslel si Lukas a něžně ji hladil po vlasech. Ale hlavně že je ještě naživu. A Thomas a Raimund také. Thomas před odjezdem už nestačil pohovořit s duchovním. Páter prý odjel nakoupit svíčky a mešní víno. Christianovu synovi to bylo vhod, mnohem raději a naléhavěji si chtěl promluvit se sestrou. Má na to hodinu času. Nemusí si nic balit, všechno, co potřebuje, má stále při sobě.

Kláru tentokrát zastihl ve společnosti jejích dětí. Anna se učila šít, a i když stehy, kterými se chlubila strýci, byly ještě hodně nepravidelné, velmi srdečně ji pochválil. „Jednou budeš umět krásně sešívat rány!“ ujistil ji a sklidil za to Klářin vyčítavý pohled a Anilin zářivý úsměv.

Tříletého Dietricha měla Klára na klíně a vyprávěla mu příběh o nějakém světci. Protože z něj měl jednou být duchovní, snažila se v něm podněcovat zájem o příběhy a obrazy a nenechávala ho pořád pobíhat po nádvoří s dřevěným mečem, jak bylo u chlapců obvyklé. A malý Konrád si zkrátka sedl na klín bratříčkovi, ať si s neposedou poradí! „Jak to celý den vydržíš?“ zeptal se Thomas, když se Marně snažil nejmladšího nějak zklidnit. Jediné, co Konrada zaujalo, byla střenka strýcova nože na jídlo, kterou nadšeně okusoval. „Myslím, že bylo snazší zvládnout jako panoš výcvik, kdy nás proháněl nevrlý, starý zbrojmistr, než zkrotit tyhle tři malé draky!“

„Rostou mu zuby,“ usmála se Klára a pohlédla na malého Konrada. „Dej mu tohle, v té době děti pořád chtějí do něčeho kousat.“ Podala bratrovi pečlivě ohlazený kousek dřeva, po kterém Konrád okamžitě chňapl a strčil 197

si ho do pusy. O chvilku později k Thomasově velké úlevě vešla Líza s mísou kase, aby děti nakrmila a uložila ke spánku. „Půjdeme do kaple?“ zeptala se Klára, když dětem slíbila, že se brzy vrátí a zazpívá jim ukolébavku, pokud budou hodné a všechno pěkně snědí.

Bratr přisvědčil, přestože Kláru podezíral, že s ním chce být o samotě, aby si mohli promluvit o něčem důvěrném, nebo mu bude mluvit do svědomí tak, jak to nedokáže žádný zpovědník. „Cítíš úlevu, když je teď Rutger mrtvý?“ zeptala se, když pomalu přecházeli přes nádvoří. „Asi bych měl,“ odpověděl zdráhavé. „Ale pořád je ve mně jen velká prázdnota. Nedokážu v sobě vzbudit cit. Už dávno ne. Někdy přemítám, jestli jsem svou duši neztratil ve Svaté zemi.“ „Možná jsi ji tam neztratil, ale zapomněl?“ poznamenala Klára k jeho úžasu.

„Nezkusíme ji společně najít?“ „Ve Svaté zemi?“ „Ne, tady… všude. Myslím, že část jí ještě v tobě žije a čeká na povzbuzení, aby se mohla projevit. Jako jiskřička v doutnajícím popelu, kterou člověk musí velmi opatrně rozfoukat. „Nepovídej mi teď pohádky jako svým dětem,“ přerušil ji nevrle.

Klára se zastavila, otočila se k němu a zahleděla se mu do očí tak upřeně, že se cítil nesvůj. Ale nic mu nevyčetla, naopak přiznala: „ Já cítím úlevu, že je Rutger mrtvý. Neumíš si představit, jak jsem se ho bála.

Hlavně tenkrát, když jsem se musela přestěhovat na míšeňský hradní vrch a Reinhard byl často na cestách.

Neodvážila jsem se vyjít ani na krok sama, protože jsem měla neustále strach, že na mě někde číhá.“ „To taky dělal. Ale nedostal tě, a to je nejdůležitější. Teď za své činy pyká v pekle.“

„Mívala jsem noční můry, jednu horší než druhou,“ pokračovala tiše Klára, jako by jeho slova neslyšela. „V

noci jsem se leknutím posazovala na posteli a chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, že se nic nestalo a jenom se mi něco ošklivého zdálo. Všech jsem se strašně bála, Albrechta, Elmara, Giselberta, Geralda… Ale nikoho tolik jako Rutgera.“ „Ten už pyká v pekle,“ opakoval Thomas, aby ji uklidnil. „A Gerald se styděl, že při tobě nestál. Zkus mu odpustit, v mých očích to svými posledními činy napravil.“

„Ano,“ přikývla zdráhavé Klára. „Odpustím mu. Bez něj byste se možná nevrátili živí. Bůh buď jeho duši milostiv.“ Zaslechli, jak někdo na straně volá jejich jména, a otočili se. Guntram rychle ponořil do sudu s vodou žhavé železo, které opracovával, a odložil ho na stranu. Pak k nim zamířil.

„Pane, je pravda, že markrabě Albrecht je mrtvý a vy jste nad tou krysou Rutgerem zvítězil při božím soudu?“

zeptal se vzrušeně. Thomas přikývl a Guntram radostí vymrštil ruku zaťatou v pěst do vzduchu a nadšeně zavýskl. „Osvobodil jste Freiberg od netvora,“ vykládal. „Nedovedete si představit, jak lidi dřel do krve, trýznil je… každého, kdo mu přišel do cesty, Petra, děvečky, pacholky.“

Náhle mladého kováře něco napadlo. „Když je mrtvý a Albrecht taky, tak bychom se přece mohli vrátit do Freibergu? Vy se můžete nastěhovat do domu vašeho otce a spolu s Lukasem se starat o pořádek ve městě.

Marta a Klára by tam mohly udělat tolik dobrého… Bude to zase jako za starých času!“ Bylo na něm vidět, že v myšlenkách se už vidí ve Freibergu. Thomas a Klára si vyměnili sklíčený pohled.

„O situaci v Míšeňské marce ještě není rozhodnuto,“ ukončil Thomas kovářovy sny. „Teď vládne kněžna Žofie; bude jí přidělen poručník, pak uvidíme, co se bude dít dál. Ale nás domov je tady,“ zdůraznil. „Jsme ve službách hraběte z Weißenfelsu, a nikoli míšeňského markraběte.“ Guntramovi další slova uvízla v hrdle, když pochopil, jak překotně mu v hlavě zavířily myšlenky. Bylo by to příliš krásné, než aby to byla pravda.

Pán Východní marky přijal mladšího bratrance a jeho průvodce na svém hradě v Landsbergu srdečně, avšak zároveň s určitou zasmušilostí, jak se patřilo vzhledem k úmrtí v rodině. Dal připravit bohatou hostinu, ale po krátké chvíli požádal hosta o důvěrný rozhovor ve své komoře. Markrabě Konrád z Landsbergu, hrabě z Eilenburgu a Rochlitzu, jenž měl za manželku Alžbětu Českou, byl po Albrechtově smrti jediný z rodu Wettinů, komu patřil titul říšské kníže, a tak byl nezpochybnitelnou hlavou rodu.

„Bude hodně těžké zachovat Míšeňskou marku našemu rodu,“ zahájil rozhovor. Zvenčí do komory zaléhal hluk 198

práce kameníků a tesařů. Od doby, kdy Konrád převzal vládu po otci Dědovi, prováděl na svých hradech Landsberg a Rochlitz rozsáhlé stavební úpravy, aby byly ještě krásnější, bezpečnější a okázalejší.

„Převezmu poručnictví nad Žofií a dítětem, pokud je donosí, a budu místo ní vládnout do doby, než dítě dosáhne plnoletosti,“ prohlásil. „To je jediná cesta jak zabránit tomu, aby si císař naši zemi zase vzal pro sebe.

Nebo aby se jí zmocnili Češi, náš švagr Otakar věčně prahnoucí po moci. Teď se nejprve musíme postarat, aby Míšeňská marka zůstala nám a císař proti nám nevyslal oddíly.“ Markrabě Východní marky s bolestným zasténáním položil levou nohu na stoličku. Dnes ho zase ošklivě trápila dna.

„Sestavím pár spolehlivých stráží na Žofiinu ochranu. Albrechtův truchses zjevně selhal, přestože jsem si o něm myslel, že je schopný muž. Ostatně ten durynský rytíř ze Salzy mi oznámil, že freiberský hradní fojt dal druhého dne ráno jako viníka oběsit sluhu jménem Hugold.“

„Sluhu?“ pochybovačně opakoval Dietrich. „A kdo mu to poručil?“ Jistě, Albrecht si nadělal nepřátele všude; možná to byl zoufalý čin muže, na jehož ženě nebo dceři se dopustil surového bezpráví. Ale kde by sluha vzal peníze na jed? A vůbec možnost se k jedu dostat? „Prý z něj ale nic nedostali ani na mučidlech,“ dodal Konrád a zahnal rukou mouchu. „Navíc měl fojt Heinrich zřejmě velmi naspěch, aby ho dal popravit a uzavřel celou tu nepříjemnou záležitost, místo aby ho důkladně vyslechl a zjistil, kdo mu to nařídil, pokud tedy někdo takový je.“

Konrád opět hluboce povzdechl a usadil se trochu pohodlněji. „Nepopírám, že nám ten Hugold prokázal dobrou službu. Ale kdo nám zaručí, že příště někdo zákeřně nezamorduje tebe nebo mě?“ pokračoval ustaraně.

Klid, s jakým Konrád otázku vyslovil, vyvolal v Dietrichovi podezření, zda tím, kdo tento úkol zadal a zaplatil, nakonec nebyl Konrád. Protože teď je zřejmě císařovo válečné tažení proti rodu Wettinů odvráceno. Možná Konrád dokonce doufá, že jednou Míšeňskou marku převezme úplně.

199

Shledání v Seußlitzu

Hedvika přijala návštěvníky na nádvoří, vzpřímená a klidná, stále ještě štíhlá a skvostně oblečená do tmavorudých šatů s bohatými výšivkami, v závoji s lemem protkávaným zlatými nitkami. Veskrze kněžna, a nikoli zajatkyně. „Jsem ráda, že vás zase vidím… po tak dlouhé doby a všech útrapách, které jste museli vytrpět,“ pozdravila s úsměvem Lukase a Martu. Potom se obrátila k Thomasovi, jenž s nimi jel jako Dietrichův osobní strážce tentokrát na Dragovi.

„Ve vás poznávám vašeho otce,“ usmála se posmutněle. „Ale tváříte se ještě zachmuřeněji než on. Cožpak u synova dvora není žádné děvče, které by se vám líbilo a o něž byste se chtěl ucházet?“ K Thomasově ulehčení však Hedvika nečekala na svou otázku žádnou odpověď a hned udělovala rozkazy, aby hosté byli uvedeni do paláce, bylo o ně co nejlépe postaráno a děvečky jim připravily koupel. Viděl, jak se k nim z dálky opatrně blíži jeho strýc Jakub a ještě kousek za ním rozeznal bratrance stejného jména.

To bude zajímavé rodinné setkání, pomyslel si se směsí zvědavosti a výsměchu. Téměř pokaždé, když se Lukas sešel se svým mladším bratrem, jímž pohrdal pro jeho zbabělost a uhýbavé chování, brzy propukla hádka. A Thomas v tomto ohledu soudil ještě přísněji než jeho nevlastní otec. Pohlédl na matku, která už si obou mužů také všimla a zjevně se v ní všechno napjalo. Zřejmě se už připravuje, že bude muset smířlivě zasáhnout. Avšak starší i mladší Jakub zůstali stát opodál a hosté se odebrali do paláce.

Nikoho neudivilo, že Hedvika s Dietrichem hned odešli do kněžniny komory. Před očima všech se pozdravili, vyjádřil jí svou soustrast s úmrtím prvorozeného syna a oznámil, že od této chvíle je jejím osobním rozhodnutím, kdy opustí hrad Seußlitz. Avšak po všem, co se událo, mají matka a syn jistě mnoho záležitostí, o kterých si potřebují promluvit mezi čtyřma očima. Na Dietricha pohled na matku hluboce zapůsobil.

Vyzařovalo z ní poselství, že v letech po Otově smrti, bez ohledu na to, že ji Albrecht více méně držel v zajetí, neztratila nic ze své důstojnosti a síly. V očích však uviděl skrytý smutek, který neměl nic společného s ovládáním, s jakým přijala projevy soustrasti.

Truchlí v hloubi srdce po prvorozeném synovi? Nebo po tom, co z něj mohlo být? Po letech, která musela strávit zavřená na Seußlitz? Když se ocitli sami spolu v komoře, beze slova se na sebe zadívali. Nejraději by se objali, avšak takové projevy citů nebyly v jejich rodině zvykem. Dietrich už nevydržel mlčet. „Opravdu musím jet na bratrův pohřeb, přestože každý ví, že jsme léta proti sobě válčili? Bez ohledu na to, jak se tam budu chovat, všechno mi bude vytýkáno: buď jako urážka, nebo pokrytectví!“ zvolal. Tuhle starost musel konečně vyslovit.

Hedvičin výraz se rázem změnil. Ještě trochu víc se napřímila, přísně na něj pohlédla a tónem, jenž nesnesl odpor, prohlásila: „Ty na ten pohřeb pojedeš. Veřejně a přede všemi tam bratrovi odpustíš všechny jeho činy a daruješ klášteru větší množství stříbra, aby se mniši modlili za spásu jeho duše.“ Stiskla rty a ukazováčkem si přejela po obočí. Potom mírněji pokračovala: „Nikdo z nás nemůže dělat či nedělat, co chce. Všichni jsme podezíravě sledováni. Tvůj bratr svou nezkrotností a válečným štvaním způsobil mnoha lidem velké utrpení a poškodil váženost naší rodiny. Za to zaplatil životem. My teď musíme vystupovat společně jako vládcové Míšeňské marky a představitelé mocného knížecího rodu: Ty, já, Žofie a tvůj bratranec Konrád. Nesmí vzniknout pochybnosti o našem tradovaném právu na zemi a právu patronátu nad klášterem. Oba bychom se měli modlit, aby Žofie dostála své odpovědnosti. Jinak si císař přivlastní Míšeňskou marku, jak se o to pokusil s Durynskem po smrti lantkraběte Ludvíka.“ Dietrich se zamračil. Nebýt sporu o Durynsko, k němuž došlo před čtyřmi a půl lety, teď by okamžitě jako syn starého markraběte ohlásil nárok na zemi a titul svého otce. Císař 200

však tehdy jasně prohlásil, že nebude uznávat dědičné právo po bratrovi. Teď mohou jen doufat, že Žofie Albrechtovi ještě po jeho smrti porodí syna.

S lehkým úsměvem, jako by se omlouvala za předchozí tvrdý tón, Hedvika pokračovala: „Tehdy jsi byl v Outremeru a nezažil jsi to. Ale tenkrát otřáslo základy říše, když císař chtěl Ludvíkovce zbavit moci a vzít jim zemi, které vládnou od doby, kdy král Lothar před sto padesáti lety založil úřad durynského lantkraběte. Tvůj tchán to císaři nikdy neodpustí. A my si od té doby také nemůžeme být jistí svou věcí. Míšeňská marka Jindřicha láká neméně než Durynsko. Obě země by se daly skvěle připojit k Pliseňsku, na něž si činil nárok jako na královskou zemi už Friedrich Štaufský.

„Odpusťte, bylo to ode mě lehkomyslné,“ poprosil syn, ale svých slov ve skutečnosti nelitoval. „Samozřejmě učiním, co se ode mě očekává a je v souladu s mým původem.“ Nalil Hedvice i sobě do pohárů, protože služebnictvo poslali pryč, aby nikdo neposlouchal jejich rozmluvu. Pak se opřel o stěnu a zadíval se matce do očí. „Někdy mám opravdu dost toho nesmět dělat, co bych chtěl.“ Například nejet na pohřeb, nýbrž na míšeňský hradní vrch a převzít markrabství. Nebo milovat ženu, po níž opravdu toužím.

„Já vím,“ odpověděla tiše Hedvika. „Ale to si nemůžeme dovolit, trestem by byl náš zánik. Tvůj bratr si myslel, že to dělat může, a vyprovokoval válku s císařem.“ Dietrich se přinutil k úsměvu a změnil téma. „Teď jste svobodná. Co zamýšlíte dál? Co můžu udělat, abych vám zpříjemnil život. Potřebujete zase svůj dvůr s lidmi, jimž budete důvěřovat. Nebo se raději chcete vydat někam na cestu?“

„Bylo by krásné cestovat, ještě jednou vidět dóm v Quedlinburgu nebo kolínskou katedrálu, než mě k sobě povolá Bůh…“ Hedvika se zasněně usmála. „Ale obávám se, že teď musím podporovat Žofii, aby se nenechala zastrašit svým bratrem Otakarem ani císařskými, nebo neprovedla nějakou nerozvážnost. A nejdřív ze všeho se opravdu musím obklopit několika důvěryhodnými lidmi.“

Zmlkla a náhle pocítila, jak ji zaplavuje velká únava. Od té doby, co dostala zprávu o synově smrti, skoro nespala, ale celé noci přemýšlela. Kdy se z milovaného a dlouho toužebně očekávaného dítěte stal netvor, v jakého se Albrecht proměnil? Co udělala špatně? Mohla tomu zlu zabránit? Náhle nevěděla, zda má po synovi truchlit, nebo pociťovat ulehčení, že zemřel. Rozpolcenost jí spočívala na ramenou jako olověné břímě. Jak bude v budoucnu vypadat její život?

Dá-li Bůh, za několik let jí bude šedesát, to je hodně vysoký věk. Její otec byl kdysi mocný kníže: Albrecht Medvěd, zakladatel a vládce Braniborské marky. Po sedmi synech byla jeho první dcera, kterou miloval jak zřítelnici svého oka. Ale když jí sdělil, že ji provdá za nejstaršího syna míšeňského markraběte Konrada, aby obnovil přátelské svazky mezi Askánci a Wettiny, byla zděšená.

Nezbývalo jí nic jiného než otce poslechnout a provdat se za mnohem staršího, podmračeného a tehdy zcela bezvýznamného markraběcího syna. Byla nucena se smířit se svým osudem a rychle se naučila omotat si svého zachmuřeného chotě kolem prstu. Těšila se tím, že po jeho boku se potají podílí na vládnutí a svým vlivem na něj brání zlu.

Zpočátku dokonce vedli skoro pěkné manželství, třebaže musela neustále dbát, aby svými opatrnými zásahy nevyvolala Otův hněv. Když pak tucet let po jeho nástupu do markraběcího úřadu bylo v jedné vesnici vzniklé na kusu vymýceného lesa, z níž později vznikl Freiberg, objeveno stříbro, Oto tak zbohatl, že ji mohl zahrnovat drahými šaty a šperky. A potom do jejího života jako blesk do noci zasáhla láska.

Byla to tajná, hříšná, a přece všechno překonávající láska… k manželovu mladšímu bratrovi Dietrichovi z Landsbergu. V jeho náručí poprvé v životě zažívala blaženost. Scházeli se zřídka, jen na několik ukradených chvil. Zemřel před deseti lety, ale vzpomínka na něj ji neustále naplňovala smutkem. Před více než pěti lety zemřel její manžel a od té doby musela žít skoro jako vězeňkyně. Lotharova vroucí láska jí dodávala odvahu a 201

sílu v temných dobách, byla mu za to vděčná a stále ještě se nevzpamatovala z otřesu nad jeho krutým koncem.

Nyní už v jejím životě nebude žádný muž. Znovu se provdat pro ni nepřichází v úvahu. A vstoupit do kláštera také ne.

Dietrich z Landsbergu, Oto, Lothar, všichni jsou mrtví a její prvorozený syn také. Její dcery žijí daleko od ní se svými manžely. Všichni ji opustili. Zůstal jen Dietrich, jemuž musí pomoci prosadit se proti císaři. Usmála se na syna. „Vyjedeme si na projížďku na koních? Jen tak kousek podél řeky? Slunce svítí a luční květy kvetou…“

Navzdory únavě, za nic na světě by si teď nešla lehnout, když je konečně svobodná! Ne natolik svobodná, aby mohla dělat všechno, co chce, ale dost na to, aby mohla opustit zdi tohoto pochmurného hradu. Dietricha její návrh překvapil a potěšila ho životní vůle, jež se v něm ukrývala. Rychle vstal a nabídl matce rámě. „Podle toho, co jsem viděl ve zdejších stájích, nutně potřebujete lepšího koně,“ poznamenal, když scházeli po schodech. „Promluvím si o tom s Raimundem z Muldentalu…“ Hedvika se spokojeně usmívala synově znovu probuzené činorodosti. Nejraději by si s ním vyjela sama. Ale to se samozřejmě nehodí k jejich stavu, a není to vhodné ani vzhledem k tomu, že v rodině právě došlo k vražednému útoku.

Dietrich hned vnesl pohyb a ruch do života na nádvoří. Pacholci sedlali koně, sestavovala se doprovodná skupina. Hedvika ho požádala, aby vzal s sebou také Lukase a Martu a nařídila mistru kuchaři, aby zabalil dostatečný proviant pro jezdeckou společnost.

Dietrich mluvil s Hedvikou mezi čtyřma očima a na Lukase čekal stejně důvěrný a otevřený rozhovor s bratrem Jakubem. Setkali se po dlouhé době a Lukas vyjádřil mladšímu sourozenci soustrast se smrtí jeho dcery. Jakub poděkoval a zavládlo stísněné mlčení. Marta věděla, že nestejní bratři si musí o lecčems otevřeně promluvit, nemá-li se tohle ticho změnit v otevřené nepřátelství. Tohle si musí vyřídit mezi sebou, rozhodla se, nechala oba stát a odešla, aby vyhledala synovce.

„Jak se máš?“ zeptala se chlapce, když k němu došla. Nahrbený mladík na ni pohlédl. „Jak se můžu mít?“

odpověděl s nevolí. „Jsem syn zbabělce, bratr mrtvé hříšnice a sloužil jsem jako špicl, aby moje matka taky jednoho dne neležela na úpatí hory pod hradem se zpřeráženými kostmi.“ Odkopl kámen z cesty a upřel pohled někam do dálky za Martino rameno.

Albrecht opravdu dokázal vytáhnout z lidí na povrch to nejhorší, co v nich je, procházelo jí hlavou, když se Jakuba mladšího zeptala, zda by ji doprovodil do bylinkové zahrádky. Na dvacetiletém mládenci bylo vidět, že k tomu nemá nejmenší chuť a rozhodně si nechce od nevlastní tety vyslechnout žádnou radu ani útěchu a už vůbec ne kázání o morálce. Nezbývalo mu však nic jiného než ji následovat.

V osamělé zahrádce stačilo jen několik promyšlených otázek a chvíle trpělivého poslouchání, pak Jakub nevydržel dál zastírat své trápení a rozplakal se. Marta čekala, až se uklidni a bude schopen vypovídat se a ulehčit své duši, promluvit o tom strašném dnu, kdy byl jeho otec vypovězen do vyhnanství a jeho s Luitgardou si povolal Albrecht… o svém zděšení, když dostal zprávu o smrti své malé sestry a doslechl se o klevetách, které se s ní spojovaly… a o tom, že byl donucen špehovat Hedviku a posílat o ní pravidelné zprávy Albrechtovi.

„Nechtěl jsem jí škodit… Je to hodná žena,“ zpovídal se a lítost jím otřásala. „Ale kdybych to nedělal, pykala by za to celá naše rodina. Jednou… jsem si dodal odvahy a hraběnce se přiznal.“

„Co ti řekla?“ zeptala se Marta, třebaže odpověď tušila. Hedvika byla příliš chytrá, než aby šlápla do tak hloupé pasti. „Usmála se… prý to už dávno ví a nic mi nevyčítá. Vždycky to nastrojila tak, aby se její syn dozvěděl jenom to, čemu měl věřit. Byl jsem zvěd, ale tak špatný, že jsem zrazoval obě strany. Nemám čest, tak jako ji nemá můj otec. Proto nejsem ani hoden stát se rytířem. Všechno by bylo jiné, kdyby mě otec tehdy nechal u Lukase a u vás. Ale teď tady sedím, zpovídám se a brečím před ženou.“ Jakub si rukávem otřel nos a tváře mokré od slzí.

202

„Není nic nerytířského na tom, že oplakáváš svou sestru,“ opatrně ho těšila Marta. „A udělal jsi dobře, že ses Hedvice přiznal.“ Jakub zatvrzele zavrtěl hlavou. „Zradil jsem svého knížete.“ „Podle tvého udělal Lukas totéž, když se postavil proti Albrechtovi, uprchl a dal se do služeb jeho nepřítele?“ Mladík zaraženě mlčel. „Lukas dával všanc svůj život,“ namítl po chvíli.

„Ale na to jsem se neptala,“ trvala na svém nevlastní teta. „Při veškeré poslušnosti, jíž jsme povinni našemu pánu vyvolenému Bohem, musíme především poslechnout své svědomí. A nést za to následky, ať jsou jakékoli.“ „Vy si teď aspoň můžete říkat, že jste byli hrdinové,“ odporoval Jakub skoro závistivě. „Ale já zůstanu zbabělcem na všechny časy.“ „Neusnadňuješ si to trochu moc?“ vytýkala mu teď přísněji. „Možná bys měl spíš uvažovat, jak si získáš dobrou pověst, a neoddávat se sebelítosti.“ „Tady?“ V tom jediném slově vykřikl všechen svůj protest a zoufalství. „Zeptej se Lukase, jestli by ses k nám směl vrátit jako panoš a dokončit své vzdělání až k přijetí do rytířského stavu.“ Jakub zavrtěl hlavou. „Bude mnou pohrdat. Tak jako pohrdá mým otcem.“

„To se nejprve musí ukázat,“ usmála se Marta. „Myslím, že nás někdo volá. Běž rychle ke studni a umyj si obličej! Nikdo nemusí vidět, žes plakal.“ Lukas a jeho mladší bratr ještě v rozhovoru nepokročili daleko, když přišel sluha a vyřizoval jim, aby provázeli hraběnku z Ballenstedtu při vyjížďce na koni.“

Oba byli rádi, že mohou ukončit trapnou situaci, kdy Lukas s pažemi zkříženými na hrudi čekal, až Jakub promluví, a odpustil si jakoukoli poznámku, naopak bratr mlčel, protože nevěděl, jak začít. Teď oba zamířili ke stájím. Hedvika se synem stáli vedle osedlaných koní a čekali na ně. „Jakube, prve jsem se dozvěděla, že život zdejšího velitele hradních stráží neslavně skončil ve Freibergu,“ oslovila Lukasová bratra hraběnka. „Proto bych vám chtěla po dohodě se svým synem tento úřad svěřit. Jste jediný ze zdejších rytířů, jehož Albrecht neposlal, aby mě hlídal.“ A jakoby mimochodem dodala: „Myslím, že to pro vás nebude velká zátěž. Teď už se nikdo o opuštěnou vdovu po knížeti na tomto odlehlém místě nezajímá. A přivezte sem svou manželku, ráda bych ji poznala.“ Užaslý Jakub na ni jen mlčky zíral. Lukas ho citelně dloubl do žeber. „Aspoň poděkuj, ty troubo!“ zašeptal. Jakub se probral ze strnulosti, poklekl, poděkoval a přísahal Hedvice, že bude svěřený úřad věrně vykonávat. Potom jí pomohl do sedla.

„Já nevím, jak ty to vždycky dokážeš, pokaždé zase dopadnout na nohy,“ poznamenal tiše Lukas, když s bratrem odcházeli ke svým koním. „Ale měl bych z toho mít radost.“ Jakub si oddychl. Tohle strohé odpuštění ho potěšilo víc než nový úřad.

203

Setba zla

Albrecht z Wettinu zvaný Pyšný byl s velkou okázalostí pohřben v klášteře Cella Sanctae Maiiae nedaleko Nossenu, vedle svého otce, s nímž vedl tak nesmiřitelný spor.

O této ironii osudu však nikdo neztratil slovo a nikdo se nezmínil ani o ohavných činech, jichž se dopustil v době své vlády, ani o jeho neslavném konci. Markrabě Konrád s Hedvičinou podporou pečlivě připravil pohřeb mocného knížete z urozeného rodu, jemuž byly všechny hříchy prominuty.

Hosté smutečního obřadu se druhý den po pohřbu rozjeli do svých domovů, jen Žofie zůstala v klášterním domě pro hosty. Prohlásila, že manželova smrt a těhotenství ji příliš oslabily a není teď schopna vydat se na cestu. Nejprve si musí několik dní odpočinout, než opět usedne do sedla.

Strnule seděla na kraji postele a pažemi si objímala tělo, tak jako seděla a přihlížela, když se její manžel v křečích válel po zemi a pokoušel se bojovat proti působení jedu.

Teď je vdova.

Je zbavena toho netvora, jenž ji v nekonečně dlouhých letech manželství naplňoval nejprve odporem, později strachem. Přesto není osvobozená, nepociťuje úlevu. Je mladá a pochází z vysoce urozeného rodu, jistě ji zase brzy provdají a všechno začne znova od začátku.

Roky strachu a pokořování ji zlomily, dlouhé cesty a náročné těhotenství unavily. A ze všech stran na ni lidé dotírají: švagr Konrád, jenž od ní požaduje, aby v budoucnu plnila jeho pokyny, bratr, který ji zahrnuje výčitkami, protože nepožádala, aby se stal jejím poručníkem, nýbrž dopustila, aby ho předešel Konrád, a v neposlední řadě tchyně, jež jí nabídla pomoc. Ale ona Hedviku nemá ráda, protože porodila netvora.

Mladá vdova s nevolí pohlédla na vzdouvající se břicho. Roste jí v břiše taky taková zrůda? Setba zla?

Koneckonců to do ni vložil Albrecht. Bytost, která v ní roste, jí od počátku způsobuje jen nevolnost a bolest.

Chce ji zabít? Žofie se zachvěla a pokřižovala.

Byla v pokušení požádat mnichy, aby z ní vymítili zlé duchy. Ale Konrád by ji vlastníma rukama zabil, kdyby veřejně vyslovila, co ji v nitru rve: domněnku, že možná pod srdcem nenosí vytouženého, silného dědice Míšeňské marky, nýbrž ďáblova zplozence. Co by se stalo, kdyby jí porodní bába nevložila do náručí zdravé dítě, ale se zděšeným křikem utekla, protože stvoření, které vytáhla z rodičky, má rohy a ďábelský ksicht?

Cožpak o nich její manžel ze spaní pořád nemluvil, dokonce i v hodině své smrti? Zcela jistě se paktoval se zlými mocnostmi.

Poprvé v životě si Žofie přála, aby tady byl Elmar. Nikdy by si nepomyslela, že se něco takového může stát.

Truchsese nenáviděla a děsil ji, ale uvažoval jasně a byl chladnokrevný, bezcitný a vypočítavý natolik, aby jí v této situaci mohl dát radu. To je přesně ono, co teď potřebuje, protože v ní překypují strašné pocity a udusí v zárodku každou jasnou myšlenku.

Elmar ji však doprovodil jen ke klášteru a pokračoval dál. Neobjevil se ani na pohřbu svého pána. Neprozradil jí, kam míří a co má v plánu. Ona se ho neodvážila zeptat. Zůstalo jí jen pár dvorních dam a jako doprovod několik stráží, které sestavil Konrád. Všechny teď poslala pryč. A ten odporný alchymista. Už se sem zase vetřel! Z posledních sil se napřímila a křičela na něj: „Co tady děláte? Zrovna vy! Jak se opovažujete objevit se tady, na svaté půdě, a přijít mi na oči?“ Učenec s bílými vlasy pod černou čapkou se neurazil. Naopak se před ní hluboce poklonil. „Jen jsem se chtěl zeptat na vaše zdraví, Výsosti. Vypadáte velmi vyčerpaně. Možná 204

potřebujete pomoc. Nějaký elixír? Nebo radu? Myslete na své dítě!“ Hlas měl úlisný, ale ji neoklame. Něco v jeho pohledu jí nahánělo mrazení v zádech. „Byl jste to vy,“ vypravila ze sebe. „Ten jed byl od vás a ne od vašeho sluhy!“ „Proč bych to dělal?“ zeptal se udiveně a rozpřáhl paže. „A kdybych to udělat chtěl, tak proč už ne dřív? Koneckonců jsem byl ve službách vašeho chotě několik let. Nikoli, má drahá, viník byl vypátrán a přiznal se. Nemůžete mě obvinit.“ Magistr se záhadně usmál a oba věděli, že vyhrál.

Žofie ho nikdy nebude moct veřejně obvinit, protože sdílejí nebezpečná tajemství. Kéž by tehdy nepřijala jeho návrh předstírat těhotenství! „Těší mě, že jsem vás přesvědčil,“ pokračoval spokojeně a hluboce se poklonil.

„Nedělejte si starosti, mám na mysli jen vaše blaho a blaho vašeho dítěte. Kdybyste dovolila, abych vám změřil tep…“ „Jděte!“ poručila mu rozechvělým hlasem. „Jděte pryč! Chci si odpočinout.“ „Samozřejmě. Jak si přejete, Výsosti. Připravím vám lektvar na posílení.“ Po další hluboké pokloně vyšel z komory. „Co tak koukáš?“ obořila se Žofie na jednu svou dvorní dámu, která ustaraně nahlédla dovnitř. „Zmiz!“ Dvorní dáma a se polekaně uklonila a okamžitě zavřela dveře. Zpocená Žofie klesla na postel a stočila se do klubíčka, jak jen jí to dovolovalo oblé břicho. Myšlenky jí vířily hlavou. To on zabil Albrechta, byla o tom přesvědčená, třebaže nevěděla, proč a na čí příkaz to provedl. Ale to pro ni nebylo důležité. Manžel si nadělal nekonečnou řadu nepřátel. Stačilo, aby jeden z nich tomu traviči nabídl dostatečně velké množství stříbra.

Má nějakou možnost odklidit starce z cesty, aniž ji prozradí? Žádná ji nenapadala. Nevěděla, na koho by se mohla obrátit, aby na sebe nepřivolala podezření, nebo nevyvolala nebezpečné otázky. Zabil by ji také? V

jednom měl magistr pravdu: Kdyby chtěl, byla by teď už mrtvá. Zabránit tomu beztak nemůže. Každý člověk musí jíst a pít; její muž učinil tolik opatření, aby se chránil protijedu, a nakonec na něj bídně zemřel. Vždyť i ona jedem vraždila. Otrávila svou sokyni, maršálovu manželku.

Když se toho zákeřného alchymisty nedokáže zbavit, třeba by se naskytla možnost, jak jeho vědění využít? Ta myšlenka se v ní zahnízdila. Alchymista umí mlčet, to dobře ví. Po všechna ta léta neztratil ani slovo o tom, na čem se dohodli tenkrát, onoho osudného dne po Albrechtově první porážce u Weißenfelsu. Je to učenec a umí mlčet. Smí si s ním promluvit o podezření, že zárodek v jejím těle je ďáblovo sémě? Dovedl by jí ho vypudit z těla nějakým zaříkáváním nebo elixírem? Možná lektvary, které jí celé roky vařil, neměly podporovat plodnost, ale naopak zabíjet plod v těle? Od té doby, co byl u dvora, všechny děti potratila, s výjimkou tady toho, a to bylo zplozeno, když pobývala s manželem na Sicílii a Eustasius byl daleko v Míšni. Musí se zbavit toho neblahého stvoření, které v ní bují a zevnitř ji užírá. Možná by měla prostě vyčkat, zda ji Bůh nechá žít dál, nebo jednou zemře na jed, který jí podá Eustasius. Nebo zda ji tím osvobodí od ďáblova plemene v jejím břiše.

Ano, ať to zařídí Bůh.

205

Vynucené rozhodnutí

Bylo deštivé, chladné, letní odpoledne, když markrabě Konrád se svou družinou projel bránou Weißenfelského hradu.

Kníže si se zasténáním nechal pomoci ze sedla a na ztuhlých nohou kráčel se zasmušilým výrazem směrem k paláci. Byla to neohlášená návštěva a z hloubi duše doufal, že Dietrich nebude zrovna na lovu nebo z nějakých důvodů někde na cestách. Nese zprávy, které nestrpí odkladu. Pohled mu sklouzl na drobnou ženu středního věku v jednoduchém, ale drahém bliautu. „Vy jste léčitelka?“ Bylo to spíš sdělené poznání než otázka. „Ano, Výsosti.“ S Konrádovým dovolením Marta vstala z pokleku. „Přejete si lék, co by zmírnil vaše bolesti, které vám způsobuje dna?“

Markrabě Východní marky na okamžik užasl. Samozřejmě věděl, jaké zvěsti kolují o této ženě, že je kouzelnice, dokonce možná čarodějnice. Koneckonců proklela Albrechta, jenž nakonec zemřel tak, jak mu to předpověděla: cizí rukou, nenáviděn Bohem i všemi lidmi. Avšak na jeho chůzi se dalo i bez kouzel a čar poznat, že ho trápí bolesti, a nebylo tajemstvím, že ho tahle nemoc v poslední době trýzní stále víc. Asi to mají v rodině… Marta slíbila, že se o to postará, kromě toho dá knížeti připravit koupel. „Teplá voda vám udělá dobře,“ ujistila ho. Vlastně měla v úmyslu připravit prostředek na posílení srdce pro Zuzanu, protože zítra ráno má odjet posel do Seußlitz. Znaly se se Zuzanou od Martiny první návštěvy na míšeňském hradním vrchu, když Marta byla ještě mladinká a úplně chudá, oněmělá údivem nad nádherou dvora a o málo později k smrti vyděšená násilím, jež tam ve všech koutech číhalo pod tenkou vrstvičkou dvorského chování. Dokonce tehdy zabránila, aby Hedvika byla otrávena jedem. Jed zřejmě v této rodině hraje zvláštní roh, pomyslela si a zachvěla se.

Se Zuzanou si mohla v Seußlitz promluvit, až když Hedvika s doprovodem odjela na vyjížďku, a to se musely skrýt před ostatními, protože děvečka nesměla být spatřena v důvěrném rozhovoru se svobodnou šlechtičnou.

Marta si dělala starosti, protože kamarádce se nevedlo dobře. Úleva a radost z toho, že zlý sen skončil, prý na ni byly trochu moc, vysvětlovala Zuzana. Teď však musí lék počkat, nejprve připraví hojivé obklady pro Konrada.

Voda na koupel pro markraběte Východní marky ještě ani nebyla horká, když bránou do hradu projeli další dva jezdci. Klára právě přecházela po nádvoří a jednoho poznala. Bylo nezvyklé, že muž, který má pásku přes obě oči, sedí v sedle, ale uzdu koně vedl jeho průvodce. Rychle šla vstříc oslepenému, bývalému císařskému poslu.

„Bůh vás ochraňuj, Bemharde!“ pozdravila ho. „Potřebujete pomoc?“ Bemhard sestoupil z koně a otočil se k ní.

„Poznávám vás po hlase. Klára z Reinhardsbergu, že ano? Jak se daří vám a vašim dětem?“ „Dobře,“ ujistila ho a překvapilo ji, jak slepý zdokonalil své schopnosti vnímání a že vůbec cestuje na koni. Má skutečně srdce bojovníka. Hubený muž, v jehož obličeji se vrásky prohloubily od té doby, co se s ním v Durynsku seznámila a ošetřovala jeho zranění, se na ni usmál. „Říkáte to velmi přesvědčivě, přesto ve vašem hlase slyším smutek, Kláro z Reinhardsbergu. Ještě jste nenašla muže, jenž by vás ochraňoval a naplnil vaše srdce radostí?“ „Já jsem pod ochranou,“ namítla zdrženlivě. Do jejího smutku nikomu nic není. Nejraději by se i s dětmi odtud odstěhovala. Ale kam má jít?

„Opřete se o mé rámě, odvedu vás do paláce. Přijel jste za hrabětem Dietrichem?“ zeptala se ministeriala.

„Spěchá to? Nebo se nejprve můžu podívat na vaše jizvy?“ „Díky vám se všechno dobře zahojilo, pokud se něco takového vůbec zahojit může,“ dodal se stěží skrývanou trpkostí. „Ano, musím naléhavě mluvit s hrabětem Dietrichem. O samotě.“ „Tak to budete muset mít trochu trpělivost. Pokud vím, hrabě právě mluví se svým bratrancem, markrabětem Východní marky, jenž přijel chvíli před vámi.“ Na Bemhardově obličeji se 206

objevil trpký úšklebek. „Tak to se právě hodí. A jistě to není náhoda. Pak chci okamžitě mluvit s oběma.“

Konrád při vstupu do komnaty okamžitě poslal pryč všechny hraběcí důvěrníky a služebnictvo. „Žofie je mrtvá a s ní i její dítě!“ zvolal, jakmile s Dietrichem osaměl. „Byla otrávena jedem, stejně jako tvůj bratr. Zřejmě to provedl její osobní lékař, protože ten je od té doby k nenalezení. Ale to nehraje roh. Teď je jednoznačně jasné, kdo tuhle práci zadal, protože teď má volnou cestu. „Je ti jasné, že to nesmíme vyslovit nahlas, jinak by to byla velezrada,“ přerušil ho Dietrich, jenž přesně věděl, koho bratranec obviňuje. A jeho obvinění mělo smysl.

Konrád zuřivě uhodil dlaní do stolu. „Vztekl bych se, že jsem neučinil nějaká bezpečnostní opatření! Měl jsem ji vzít s sebou a nepouštět z očí, nedbat na to, že se prý cítí nemocná a slabá na další cestu. Myslel jsem si, že je důležité, aby se vrátila do Míšně…“ Znovu plácl rukou do stolu, hned dvakrát za sebou. „Pravděpodobně bys tomu beztak nedokázal zabránit,“ pokoušel se ho uklidnit Dietrich, přestože bratrancův bezmezný vztek sdílel.

„Otázka je, co budeme dělat teď? Mám jet k císaři a poprosit ho, aby mi udělil v léno Míšeňskou marku, zemi mého otce a děda? Neudělá to. A já budu pokořen před všemi knížaty říše… Mám opravdu Jindřichovi proti svému přesvědčení přísahat věrnost a pak ho ještě prosit o něco, co mi odepře?“

Konrád vztekle zamručel, než odpověděl. „Smýšlím stejně jako ty: odmítne to. A nepomůže ani podpora knížat, která tehdy svým protestem dopomohla tvému tchánovi přece jen získat Durynsko. Od té doby, co císař dobyl Sicílii, je mnohem silnější. Ještě nikdy od chvíle, kdy náš děd odstoupil, nebyl náš rod v takové tísni.“ Konrád bezradně zvedl ruce. Ale než stačil něco dodat, ozvalo se zaklepání. Wettinové si vyměnili znepokojený pohled.

Jestliže se nyní někdo odvážil je rušit, pak pro to má nepochybně velmi naléhavý důvod. Ale co může být ještě důležitější? Při pohledu na oslepeného, jehož dovnitř dovedl průvodce, který okamžitě zase místnost opustil, zaplavil Dietricha nedobrý pocit. „Bemharde, stále ještě jste poslem v císařských službách?“ zeptal se udiveně a s obdivem… a také se zlou předtuchou. „Jsem slepý, ale rozhodl jsem se, že nepovedu život mrzáka,“ odpověděl ministerial a nápadně se vyhýbal odpovědi, zda je na cestách na císařův příkaz. „Přestože nic nevidím, vím o mnohém, co se děje, vskrytu v pozadí tahám za nitky. Proto jsem vám přivezl jednu zprávu, a jednu radu.“

„Jde o Žofíi Českou? O politováníhodné smrti švagrové a jejího dítěte jsme se už dozvěděli,“ ozval se Konrád a v duchu se připravil na to, co přijde. Jakou radu jim Bemhard v této situaci dá? Jet za císařem, nebo se mu raději vyhnout? „To ale není všechno, co vám chci sdělit,“ odpověděl Bemhard. „Bývalý truchses markraběte Albrechta kolem sebe shromáždil muže odhodlané k boji, odjel s nimi na míšeňský hradní vrch a vypálil markraběcí palác.“

„Cože?“ zařval nechápavě Konrád a navzdory bolestem se pmdce naklonil dopředu. „Jak prošli kolem mužů purkrabího? To přece nelze udělat, aniž se člověk předtím zmocní purkrabského okrsku? „Nikdo netušil, co mají v plánu. Domnívali se, že bývalý truchses jako vždy přijel, aby všechno připravil pro příchod markraběnky. Když poznali, co se děje, samozřejmě propukl boj, ale požár již nebylo možné zastavit. Sídlo míšeňského markraběte bylo do základů spáleno a základové zdi byly rozbořeny.“ „Ten blázen! Ten šílenec!“

zasténal Konrád.

Nebo snad nakonec i tohle přikázal císař? Ale ten, pokud chce pro sebe získat Míšeňskou marku, by nedal vypálit markraběcí palác, nýbrž by rozkázal, aby se do něj nastěhoval císařský místodržitel. Protože Konrád i Dietrich mlčeli a v myšlenkách probírali možnosti, jaké jim ještě zbyly, Bemhard pokračoval. „Pokud jste vzhledem k situaci uvažovali o tom, že pojedete za císařem a požádáte ho, aby vám udělil v léno Míšeňskou marku… pak vám naléhavě radím, abyste to nedělali.“ „To je císařovo poselství?“ zeptal se ponuře Dietrich.

„Ne, to je mé doporučení pro vás, pokud je chcete přijmout,“ opáčil střízlivě, avšak sebevědomě Bemhard.

„Císař se už delší dobu velmi zlobí kvůli tomu, co se děje v zemi vašeho otce: zajetí starého markraběte, spor o dědičnou posloupnost, války, které jste proti sobě vedli s bratrem. A teď ještě ke všemu zničený palác v Míšni a boje se stráží purkrabího. Jeho trpělivost a blahosklonnost vůči rodu Wettinů jsou s konečnou platností 207

vyčerpány. Pokud ho požádáte o Míšeňskou marku, bude se zdráhat. Protože Albrechtova manželka je mrtvá, přivlastní si Míšeňskou marku jako opuštěné léno. Císařským místodržitelem v Míšeňské marce se stane Jindřich z Neuengroitzsche.“ Dietrich a Konrád se na sebe opět podívali. Stalo se tedy přesně to, čeho se obávali. „Ale to ještě pořád není všechno, co nám máte oznámit,“ poznamenal nedůvěřivě Dietrich. „Není.

Pokud byste se u císaře přihlásili, pak vám nejen odepře Míšeňskou marku, ale možná vzhledem k událostem posledních let odebere i Weißenfels.“ To snad nemůže udělat, pomyslel si zoufale Dietrich. Kdo by v tom však císaři zabránil?

„A také vy, kníže Konráde, byste měl jednat velmi obezřetně, abyste na sebe nepřivolal císařův hněv, který chová vůči celému vašemu rodu,“ pokračoval Bemhard ve sdělování trpkých pravd. „A co mi tedy vzhledem k tomu radíte vy?“ zeptal se Konrád vztekle. Bemhard si dal s odpovědí trochu na čas, aby zapůsobila o to účinněji. „Císař od vás obou očekává veřejné gesto, jímž před celým světem ukážete, že nebudete zpochybňovat jeho rozhodnutí učinit z Míšeňské marky říšské léno.“

„Máme se mu snad vrhnout k nohám? Přísahat mu?“ Konrád teď byl skutečně netrpělivý. Musel se velmi ovládat, aby svou zlost nevybíjel na poslovi. Koneckonců zprávu jen vyřizoval, navíc už dost vytrpěl od jednoho zuřivého wettinského knížete. „To nepostačí,“ překvapil ho oslepený ministerial. „Pokud si chcete zachovat svůj současný majetek a postavení, přijměte kříž a zúčastněte se další výpravy do Jeruzaléma, k níž císař vyzval. Do dvorského sněmu ve Wormsu císař očekává vaše prohlášení.“ Konrád na něj nevěřícně upřel oči, aniž ho posel mohl vidět.

Dietrich naopak ani nehnul brvou. Zdvořile poděkoval Bemhardovi za jeho radu a zavolal sluhu, aby slepého posla odvedl a co nejlépe se o něj postaral. „Budeme to muset udělat!“ zvolal Konrád a lapal po dechu.

„Ztratíme nejen Míšeň a bohaté freiberské stříbrné doly, ale ty ještě navíc Weißenfels, pokud nebudeme mlčky přihlížet, jak si císař přivlastňuje zemi našich otců. A pak máme ještě ke všemu táhnout na křížovou výpravu a na rok nebo dva opustit svá panství!“

Dietrich se k tomu slovem nevyjádřil. Prohlásil, že bratranec se teď nejprve nutně musí podrobit Martinu léčitelskému umění. Teprve když osaměl, dal průchod vzteku, který ho zaplavil nad beznadějí a zoufalou situací. Chytil meč a ze všech sil ťal do stolu. Džbán a poháry se roztříštily. Hluboký zásek v silné stolní desce bude nadále svědčit o tom, jak bezmocným se stal syn markraběte a zeť druhého nejmocnějšího knížete císařství. O tom, že se ocitl na ztracené vartě.

208

ČTVRTÝ DÍL

Rozhodnuti

209

Jaro 1197 u pobřeží před Akkonem

Konvoj osmadvaceti lodí se blížil k akkonskému přístavu. Moře to s nimi toho dopoledne myslelo dobře; vlny nebyly tak vysoké, aby se poutníci v podpalubí museli bát o život. O velikonočním týdnu se při strašné bouři potopily dvě lodě a utonulo všechno živé, co na nich plulo, ostatní koráby špatné počasí přestály jen stěží. Teď však bylo moře mírné. Slunce pálilo z bezmračného nebe, racci kroužili nad flotou a pronikavě vřískali.

Zpráva o blížícím se cíli již ráno vyvolala na palubě čelní galéry velké pozdvižení. Cestující, nikoli mírumilovní poutníci nebo zkušení obchodníci, ale muži vycvičení v boji, kteří nebyli zvyklí žít na rozhoupaných palubních prknech, se tlačili na palubě a zírali na mohutné zdi, jež chránily Akkon ze strany od moře. Klesli na kolena, aby Bohu poděkovali za tento pohled. Za to, že přežili uplynulé týdny ve stísněném prostoru, neutopili se, nepřepadli je piráti a nezemřeli na nějakou nákazu. A ani nebyli zabiti v nějaké šarvátce, jaké jsou nevyhnutelné, když tolik mužů musí žít nacpáno na jedné lodi, pije zahnívající vodu, jí dvakrát pečený a červy prolezlý chleba, je sužováno všemožným hmyzem a zápachem zvířat vezených jako proviant pro lépe platící pasažéry.

Chlapi, kteří se ještě včera mezi sebou rvali a hádali se, si teď padli do náručí a radostí vykřikovali, že konečně vidí svůj cíl: Akkon, hlavní město Jeruzalémského království. Přesněji řečeno hlavní město toho, co z Jeruzalémského království ještě zbylo: úzkého pobřežního pruhu o délce sotva devadesáti mil, který nikde nezasahuje do vnitrozemí dál než deset mil. Pouze dva muži, hrabě o málo starší než pětatřicet let a mladý, ještě ani třicetiletý rytíř, oba opálení a šlachovití, s vážným, zachmuřeným výrazem, si zjevně živého ruchu na palubě nevšímali. Mlčky stáli vedle sebe u lodního zábradlí a hleděli přes hřbety vln na zdi Akkonu. Avšak na rozdíl od jejich příjezdu do Weißenfelsu tentokrát Thomasovy myšlenky spěchaly vpřed, k tomu, co ho čeká po návratu do Svaté země, naopak Dietricha držela v zajetí vzpomínek minulost.

Thomas přemítal, zda uvidí Jeruzalém a získá zpátky klid své duše. Bude se smět pomodlit na místě, kde zemřel boží syn? Za to, aby sestra překonala své trápení a matka zapomněla na všechno své utrpení? Za spásu své a otcovy duše? Nebo tady, vedle přítelova hrobu, najde i ten svůj?

Matka i Klára se při loučení snažily před ním zastřít své přesvědčení, že se už nevrátí. Pokoušel se setřást ze sebe vzpomínku na jejich smutek, díval se na město postavené z pískově žlutého kamene a na palmy a měl pocit, že slyší hlasitý hovor vedený ve změti jazyků a cizokrajnou hudbu. Měl dojem, že se vrací domů, nikoli že přijíždí do cizí země, aby tam zemřel.

Nemohl se dočkat, až se nadechne omamné vůně východních koření a nebude cítit zápach mužů, kteří se několik týdnů nemyli. Až se napije chladné, pramenité vody a ne zatuchlé, octem zředěné břečky. Až bude jíst čerstvý, voňavý chleba a lákavé exotické ovoce místo tvrdých skrojků plných červů. A zdejší ženy s půvabnou chůzí a temnýma, výmluvnýma očima! Opět se mu ve vzpomínkách vynořil jemný obličej s chytrým pohledem a pořád ještě nevěděl, zda to byl tehdy v Antiochii opravdu jenom sen. Ale jestli ta dívka skutečně existovala a ještě žije, je pravděpodobně dávno vdaná a matka početného houfu dětí. Nikdy se to nedozví, protože jeho cesta nevede do Antiochie, nýbrž do Jeruzaléma-tak tomu chtěl Bůh.

Dietrich z Weißenfelsu byl ponořen do úplně jiných vzpomínek. Ani šumění zpěněného moře, hlasité povely vydávané vzhledem k blízkosti pobřeží, ani kletby a radostný pokřik mužů mu nezabránily, aby se ponořil do vzpomínek na domov. Možná naposledy, protože brzy na to nebude čas a jen Bůh ví, zda mu bude dopřán šťastný návrat domů. Spolu s bratrancem Konrádem, jenž se svou družinou rovněž plul na beznadějně přeplněné lodi, přijal kříž na dvorském sněmu ve Wormsu, jak se od něj požadovalo. Nezbývala jim jiná volba.

210

Také durynský lantkrabě, stejně jako mnoho dalších světských a duchovních knížat, uposlechl císařovu výzvu přidat se ke křížové výpravě. Hermann však nechtěl vyrazit s prvními jako jeho zeť a nyní je pravděpodobně na cestě do Messiny, aby tam nastoupil na loď plující směrem na Akkon.

Když Dietrich před osmi lety táhl do Svaté země s císařem Friedrichem Štaufským, provázelo ho několik tuctů rytířů, příslušný počet panošů a ozbrojenců. Naopak dnes s sebou veze pouze jediného rytíře, Thomase. Ten věděl, do čeho se pouští, a jednu křížovou výpravu již prožil. Mezi pacholky a seržány vybral Dietrich ty, kteří doma nezanechali rodiny, a ke všeobecnému překvapení nedovolil jet žádnému panoši. Nezáleželo mu na tom, že bude proto považován za bezvýznamného. Bratranec Konrád cestuje s dostatečně velkým počtem mužů a panoše i pacholky mu dodá. Dietrich vysvětloval svůj malý doprovod tím, že léta války vedené s bratrem ho připravila o mnoho dobrých mužů a žádného dalšího teď nemůže na Weißenfelsu postrádat, mají-li být za jeho nepřítomnosti vesnice i hrad dobře chráněny. Navíc Pisané a Janované vyžadovali za přepravu muže a koně tak nehoráznou částku, že mnoho křížových rytířů kvůli tomu muselo zastavit či prodat svá panství. Ke všemu byl rok 1196 všude rokem hladovým, obilí se urodilo málo a bylo skoro nemožné je nakoupit.

Ve skutečnosti však Dietrich nechtěl ještě jednou vést tolik mužů na smrt, sdělovat špatné zprávy tolika pozůstalým. Okolnosti válečného tažení byly tentokrát příznivější než před osmi lety. Císaři nyní patřily sicilské přístavy a flota, takže byli ušetřeni namáhavé, dlouhé a nebezpečné cesty přes Balkán a seldžuckou říši.

Saladin, mocný, obávaný a ctěný nepřítel, jenž pod svým velením sjednotil egyptské a syrské kmeny, byl mrtev, jeho nespočetní synové, bratři a synovci spolu vedli zaryté spory.

Avšak i Friedrich Štaufský svou křížovou výpravu starostlivě a pečlivě připravil, a když se na ni vydal, mohl doufat v úspěch. Nikdo z obrovského vojska soustředěného u Prešpurku by si nepomyslel, že výprava připraví o život většinu mužů včetně císaře a nikdo z účastníků Jeruzalém neuvidí. Slunce pálilo, do obličeje Dietrichovi stříkala slaná pěna, ale myšlenky mu odlétly k zasněženému zimnímu dni, kdy se na landdingu ve Schkólenu veřejně loučil se svou družinou a rodinou před odchodem do Svaté země.

Bylo to pátého lednového dne. Mrzlo a vál mírný vítr, který proti nim hnal sněhové vločky; slunce zůstalo schované za těžkými mraky a pod nohama jim chrupal sníh. Přijela matka Hedvika, přála mu boží požehnání a klášteru u Nossenu darovala vesnici ze svého dědictví po otci, aby se mniši modlili za spásu duše a šťastný návrat jejího syna. Třebaže Míšeňská marka byla nyní císařovým říšským lénem, Hedvika trvala na tom dát takovým darem najevo, že ona ani její syn nepomýšlejí na to, aby se vzdali patronátu nad cisterciáckým klášterem, který založil Oto. Jutta se upřímně snažila potlačovat slzy, když se loučila s manželem, nakonec mu pak přede všemi přece jen s pláčem padla kolem krku.

Manželství již završili, také na naléhání lantkraběte Hermanna, jenž to požadoval, aby nikdo nemohl zpochybnit právoplatnost jejich svazku, kdyby jeho zeť ve Svaté zemi padl. Hermann s upřímností sobě vlastní poukázal na to, že Jutta je vzhledem k nejnovějšímu vývoji událostí v říši dědičkou Durynska v případě, že by se ze Svaté země nevrátil on.

Císař nabídl knížatům dědičnost jejich lén, když oplátkou zvolí jeho syna Friedricha králem. Plán se nevydařil tak, jak Jindřich chtěl, zvlášť v Sasku a Durynsku narazil na odpor. Přesto vypočítavý Hermann dokázal svou dceru dosadit jako dědičku lantkrabství, pokud se mu ještě nenarodí syn. Jutta byla Dietrichovi něžnou manželkou a stalo se, čemu chtěl zabránit a co si dlouho nepřiznával: Hluboce se do něj zamilovala.

Neměla v sobě Klářinu vášeň a ženskost. Ale svou něhou ho dojímala. Ozývalo se v něm proto špatné svědomí vůči Kláře, v podstatě vůči oběma ženám, protože mu připadalo, že obě podvádí, když nyní sdílí lože s Juttou.

Znenadání do situace zasáhli Lukas s Martou. Prohlásili, že dál není možné od Kláry požadovat, aby zůstala v jeho a Juttině přítomnosti. Nikdy by se tak nedokázala odhodlat ke sňatku s jiným mužem a najít nové štěstí.

211

Všechny Lukasovy snahy přemluvit ji k druhému manželství proto byly marné. Lidé daleko široko klevetí, proč asi odmítá každou nabídku.

Po takovém nepříjemném sdělení ho oba překvapili návrhem. Až odjede, chtějí se s Klárou přestěhovat zpátky do Freibergu. Protože Albrecht a Rutger jsou mrtví, je to opět možné. Klára se tam může nastěhovat do Reinhardova domu, který jí patří, a Lukas se domnívá, že je naléhavě nutné, aby někdo klepl tamějšího hradního fojta přes prsty, kdyby Freiberčany po strašném, hladovém roku chtěl odírat. Bemhard, oslepený ministeria!, se postará, aby Lukas opět převzal velení nad hradní stráží a Klára tam bude žít jako počestná vdova. Dietricha nápad velmi překvapil a nebyl hned ochoten s ním souhlasit. Rvalo mu srdce nechat Kláru odejít, třebaže věděl, že ji nesmí držet. Potom však Lukas významně dodal: „Nebylo by moudré zajistit si na freiberském hradě věrného člověka a možný rychlý přístup? Možná jednou nadejde den, kdy budete moci zemi náhlým útokem opanovat, jako to kdysi dokázal váš děd?“

V tom okamžiku se Dietrich zhluboka nadechl. Každé další slovo, každá otázka, by znamenaly velezradu. Proti císaři nemůže bojovat, a protože Jindřich se neúčastní tažení do Svaté země, nelze předpokládat, že brzy zemře; vždyť mu bylo teprve třicet let. Ovšem je pravda, že nedávno ho opět upoutal na lůžko záchvat bahenní zimnice, kterou se nakazil před lety při obléhání Neapole.

Pohled, který si Marta s Lukasem při těch slovech vyměnili, Dietrichovi napověděl, že návrh nevzešel jen z Lukasovy chytrosti a vojenské předvídavosti, ale je poznamenán i Martinými neurčitými předtuchami. Přinutil se však své nejtajnější naděje potlačit. Nemá smysl utápět se ve snění. nSamozřejmě na landdingu ve Schkólenu byla i Klára s dětmi; údajně proto, aby se rozloučila s bratrem. Její, jeho, synové skvěle prospívali a rostli.

Hrdě a něžně je pohladil po vlasech. Klára mu zdvořile popřála boží požehnání a šťastný návrat domů, aniž se mu podívala do očí. Obklopoval ji oblak smutku, jako většinou po narození malého Konrada. Nejraději by ji objal, aby ji podpořil a utěšil, aby ještě jednou cítil její měkké, teplé tělo.

Jestlipak ještě všichni žijí a daří se jim dobře? pomyslel si Dietrich stísněně a nevšímal si, jak hlasité rozkazy posílají námořníky k lanoví, aby vykasali plachty, a všude pobíhají rozrušení lidé, aby sbalili své věci. Porodí mi Jutta dítě v době, kdy budu pryč? přemítal. Bude Klára ve Freibergu žít v bezpečí? Najde tam nakonec muže, jenž ji učiní šťastnou? Uvidím ji ještě někdy?

Byl jedním z mála mužů, kteří přežili křížovou výpravu císaře Friedricha, nákazy a hladomor při obléhání Akkonu, domníval se, že jen stěží podruhé dokáže uniknout všem nebezpečím. Ale ani Marta, ani Klára, na jejichž předtuchy se bezpodmínečně spoléhal, mu nenaznačily, že v něm vidí člověka zasvěceného smrti.

Naopak Marta a Lukas kuli plány na dobu po jeho návratu. To ho naplnilo důvěrou. Avšak zachytil pár slov, jež mu nyní opět nahnala mrazení v zádech. Marta se rozloučila se synem a zašeptala: „On se nevrátí!“ Zakryla si ústa rukou a nespustila oči z Thomase, jenž se vyhoupl na koně a usmál se na matku. Slzy jí vytryskly do očí.

Bude muset Kláře způsobit další bolest, až jí přinese zprávu o bratrově smrti? Bude muset její matce sdělit stejné poselství jako Alžbětě? Stísněně pohlédl na svého druha na cestách i v bojích, jenž ponořen do myšlenek zíral na blížící se pobřeží. Thomas vycítil, že je na něj upřen zrak, a nechtěl Dietrichovi prozradit, co se v něm odehrává. Proto oznámil: „S vaším dovolením se teď postarám o koně.“

V uplynulých týdnech všichni žili natlačení v malém prostoru; několik set mužů, mezi nimi kozy, slepice a další drobná zvířena, nehledě na krysy a hmyz. Pro koně to však bylo obzvlášť zlé. Aby se nezranili na rozhoupané lodi, byli na řemenech připevněni ke stropu tak pevně, že se kopyty jen zlehka dotýkali země. Neměli výběh.

Na rozdíl od mužů, kteří kleli, protože museli spát nacpaní vedle sebe jako sledi v sudu a nohy jednoho byly u obličeje druhého, nebylo možné zvířata utěšit slibem, že jejich útrapy brzy skončí. Dietrich s sebou nevzal panoše, ale zato nejušlechtilejší a nej spolehlivější koně. Mezi nimi stál i Drago. Thomas a Wito, Raimundův 212

nejlepší podkoní, jenž s nimi cestoval, strávili u hřebců hodně času, aby je uklidnili a třeli jim místa kolem pout, aby se jim tam nehromadila krev. 0Dietrich setřásl pochmurné myšlenky a souhlasil s Thomasovým návrhem. Je nejvyšší čas připravit se na přistání.

Než Thomas sešel do podpalubí, unikla mu otázka: „Jestlipak už mají pro naše krajany v Akkonu opravdový špitál, nebo je pořád ještě ošetřují pod plachtou od kupců?“ Dietrich na něj překvapeně pohlédl. „Bratrstvo teď vlastní dům s kostelem nedaleko Brány svátého Mikuláše.“ „A jestlipak je tam ještě ten malý mnich?

Benediktýn bratr Notker?“V příštím okamžiku už Thomas zalitoval, že své myšlenky vyslovil nahlas. Rychle se uklonil a bez dalšího slova odešel. Dietrich nezůstal dlouho sám. Jakmile Thomas odešel, přistoupil k němu bratranec Konrád.

„Budu děkovat Bohu a všem svátým, až budeme konečně venku z téhle rozhoupané kocábky!“ zasténal. „Na rytíře se prostě nesluší nemít pevnou půdu pod nohama. A tak málo místa! Člověk se nemůže ani vymočit, aby na něj nekoukalo celé mužstvo. Taky jsem za celý život nedostal tak nechutné žrádlo jako tady!“ Dietrich spolkl poznámku, že oni dva měli ve srovnání s obyčejnými poutníky a rytíři mnohem lepší ubytování. Nemuseli se dělit o pryčnu s nikým jiným v přeplněném mezipalubí, kde spícím přebíhaly po obličeji krysy, ale byli stejně jako ostatní knížata za drahé peníze v kajutách zvaných ráj. A místo hnijící vody s octem a tvrdého chleba s červy dostávali víno a maso. Ale nevolnosti, houpání lodi, hluku, zápachu, hmyzu a nedostatku vody nemohl uniknout nikdo ani za všechny peníze světa.

„Teď vím, proč se všichni ti Normané, Francouzi a Italové po staletí usazovali tady a nevraceli se lodí domů,“

hudroval Konrád dál. „Nechtěli ještě jednou nastoupit do toho příšerného dopravního prostředku! Nedovedu si představit, že je horší cestovat po souši, přestože vám to tenkrát trvalo déle než rok.“

Dietrich neodpověděl. Upřímně řečeno by těžko rozhodoval, co bylo horší. Ale když si vzpomněl, jak tehdy bez vody a jídla, v plné zbroji přecházeli Anatolskou vysočinu, žili jen z moče a krve svých koní a neustále na ně někdo útočil, připadala mu dvaadvacetidenní plavba jako menší zlo, zvlášť když byla už doslova země na obzoru. Nehledě k tomu, že cestu po souši teď znemožňovaly nepřátelské oddíly.

„Neměla by snad křížová výprava podporovat zbožnost?“ stěžoval si dál upovídaný markrabě Východní marky.

Mluvil stále hlasitěji, jak se dostával do ráže a protože vzhledem k blížícímu se přístavu a ruchu byl na přeplněné palubě stále větší hluk. Po levé straně se shromáždila větší skupina rytířů, kteří se nahlas předstihovali, kdo jako první zabije pohana. „Já tedy nikde větší zbožnost nepozoruju,“ rozčiloval se Konrád.

„Naopak: Víc než dřív bych teď měl chuť jít po krku tomu, kdo nám tohle nadrobil!“ Dietrich ho chtěl varovat.

Tady opravdu není správné místo, kde nadávat na císaře. Konrád pochopil jeho výraz a hned dodal: „Tvému bratru Albrechtovi! Má štěstí, že je mrtvý…“

Velitel Konrádových rytířů k nim přistoupil a hlásil, že je sbaleno a každý muž je přidělen buď ke koním, či k nošení zavazadel a zbraní. Když opět zmizel mezi ostatními, kteří se tlačili u zábradlí a zírali ke vjezdu do přístavu, protože se už nemohli dočkat, až položí nohu na suchou zem, Konrád dodal: „Díky všem svátým, že se do toho přístavu dá vplout za každého počasí! Teď všechna ta bída s nouzí skončí!“

Avšak Dietrich, se vzpomínkou a zkušenostmi z křížové výpravy císaře Friedricha, mu posměšně odporoval: „Mýlíš se, bratrance. To všechno teď teprve začne.“ Konrád na něj pohlédl a zmlkl.

213

Králova výzva

Účastníci křížové výpravy, kteří vystoupili z lodi, poklek li okamžitě, jakmile měli pevnou půdu pod nohama, a děkovali Bohu za šťastný příjezd do Svaté země.

Stále víc mužů s těžkými náklady vystupovalo na břeh a brzy byly otevřeny prostory v podpalubí a vyváděni zesláblí koně se ztuhlýma nohama. Jeden z Dietrichových nákladních koní na půli cesty pošel, ostatní, stejně jako Drago, díky Witově a Thomasově péči namáhavou cestu přežili, byli však ve zuboženém stavu. Bylo na nich znát, jak je každý krok bolí. Rychle se však zotaví, až dostanou čerstvou vodu a budou mít dost pohybu.

Několik silných mužů vytáhlo na břeh dřevěnou bednu s mrtvým tělem muže, jenž zemřel na moři. Před smrtí kapitána úpěnlivě prosil a dal mu ohromnou částku peněz, aby jeho tělo, jak je zvykem, nehodili do moře, nýbrž v dřevěné bedně táhli za lodí a pak pohřbili do vysvěcené země. Trvalo chvíli, než se zmatek v přístavu po přistání prvních lodí floty usadil. Další lodě se objevovaly na obzoru, ještě však nějakou dobu potrvá, než připlují. Velitelé jednotlivých vojsk kolem sebe rychle shromáždili své oddíly.

Největší družinu měl mohučský arcibiskup Konrád z Wittelsbachu. Spolu s ním cestoval i jeden z nejmocnějších mužů Durynska, jehož však Dietrich ještě u Hermannova dvora neviděl: hrabě Jindřich ze Schwarzburgu. Pocházel z velmi starého a bohatého durynského rodu a o nepřátelství mezi Ludvíková a Schwarzburgy si cvrlikali vrabci. Povídalo se, že Jindřich ze Schwarzburgu má jako jediný člověk v Durynsku privilegium a dostatečnou nenucenost obrátit se zády k lantkraběti. Nikoho tedy neudivilo, že hrabě cestoval s mohučským arcibiskupem, jenž byl zapleten do prudkých územních sporů s durynským lantkrabětem, neboť Hermannovi patřila i část Hesenska.

Dietrich si se zájmem prohlížel muže, jenž do Svaté země přijel s pěti tucty rytířů, Thomas však měl oči jen pro město před sebou. Přestože tady před sedmi lety byl, nikdy do něj doopravdy nevstoupil. Když byl Akkon po mnohaměsíčním obléhání v bahně, za mučivého hladomoru a smrtících nákaz dobyt, Thomas ten den strávil na stráži u padlého přítele Rolanda, Raimundova syna. Vzápětí pak přišel rozkaz pro muže pod velením rakouského vévody, aby nastoupili na cestu domů, protože anglický král Richard Lví srdce dal praporec vévody Leopolda Rakouského hodit do příkopu a upřel mu jeho podíl na kořisti. Byla to potupa, za niž se Leopold později pomstil zajetím anglického krále. Výkupné, které za něj získal, mu však štěstí nepřineslo. Za útok na křížového rytíře ho papež exkomunikoval a krátce po Richardově propuštění zemřel na následky pádu z koně.

Z paluby si Thomas prohlížel mocné zdi, věže kostelů, kopule a minarety. Byl rozrušený jako dítě na jarmarku -

nebo jako sedlák ze samoty, když poprvé vstoupí do katedrály.Jakmile vkročil na pevninu, upoutala jeho pohled skupina velbloudů a opět se nemohl vynadivit zvláštním tvorům a jejich podivným obličejům, když přežvykovali krmení. Bůh si tu jednoznačně při stvoření zažertoval, i když je pravda, že v pouštních oblastech jsou velbloudi nedocenitelná jezdecká a nákladní zvířata. Několik mužů v širokých, světlých hábitech běželo k západním příchozím a mnohoslovně jim nabízelo velbloudy pro přepravu jejich výzbroje. Nikdo však jejich služby nepřijal. Po týdnech na moři byli všichni rádi, že mají pod nohama pevnou zem a pod sebou spolehlivého koně.

Králův ubytovací úředník dal pokyn, aby bojovníci nastoupili, a vedl je městem. Byl to nekonečný průvod, který však vzbuzoval jen malou důvěru. Většina mužů vypadala zpustle, byli strasně špinaví a zanedbaní po týdnech strávených na lodi. Obyvatelé města, kteří byli venku, hleděli, aby zahnuli do postranní uličky, nebo zmizeli v domech. Zklamaný Thomas se přesto snažil pojmout do sebe pokud možno co nejvíc zážitků.

Prohlížel si fihgránsky ozdobené domy, plachty napnuté nad uličkami, aby poskytovaly lidem stín, vtahoval do 214

sebe vůni z pouliční vývařovny, která mu připomínala časy v Antiochii.

Klíčící radost se v něm však proměnila ve stud, když viděl, jak muži před ním převrhávají a vykrádají koše s ovocem a před barvířskými dílnami strhávají ze šňůr pruhy červené a žluté látky. Potrhané šátky padaly na špinavou zemi, uličkou se kutálelo ovoce zářivě oranžové barvy, Thomas věděl, že se jmenuje pomeranč a skvěle chutná, a končilo pod kopyty koní. Nad ošklivým výjevem se rázem rozprostřela lákavá, příjemná vůně plodů. Rozčilení obchodníci se vzrušeně bránili cizím jazykem, jemuž ozbrojenci nerozuměli nebo nechtěli rozumět, protože požadavky na náhradu škody byly jednoznačně vyjádřeny i beze slov.

Z čela průvodu byl dán přísný rozkaz nedrancovat a nepouštět se do sporů s domácím obyvatelstvem.

„Nemá tohle být náhodou země oplývající mlékem a medem?“ vykřikl urostlý muž jedoucí několik řad před Thomasem, jenž si nabral plnou náruč ovoce a teď je musel vrátit. „Neměli by nás vítat jako hrdiny, protože chceme dobýt zpátky Jeruzalém?“ To tedy hezky začíná, pomyslel si stísněně Thomas, jenž si dobře pamatoval četné hádky mezi křesťany při minulé křížové výpravě. Právě ony způsobily největší ztráty.

Před královským palácem se příchozí zastavili. Sluhové roznášeli chladnou vodu a občerstvení. Mnozí z nich nepokrytě krčili nosy nad zápachem, který se kolem cizinců šířil. Důvěrník mohučského arcibiskupa překládal slova ubytovacího úředníka, která vyvolala další vlnu neklidu. Zřejmě nebylo možné připravit ve městě tolik ubytovacích možností, kolik výprava potřebovala. „Tak se ubytujeme sami!“ ozvaly se výkřiky z několika stran. A několik mužů se hned rozběhlo, aby si ozbrojeným násilím vymohlo přístup do domů. „Zadržte je!

Utáboříme se všichni před městem, jinak to špatně skončí!“ zavolal Dietrich na markraběte Východní marky a Jindřicha ze Schwarzburgu, kteří stáli napravo a nalevo od něj a vedli dvě velká vojska. Oba okamžitě poslechli. „Zpátky, vy bando!“ zařval Konrád. Pán ze Schwarzburgu popojel několik kroků a hlasem zvyklým poroučet vykřikl: „Okamžitě všichni zpátky! Utáboříme se před městem!“ Vyslal několik rytířů, aby přivedli zpátky ty, kteří se dostali do dvorů, než napáchají nějaké větší škody. Spolu s mohučským arcibiskupem se dohodli s ubytovacím úředníkem, potom durynský rytíř zavelel k odchodu. Thomas okamžitě poznal, kam se přesouvají: k pahorku východně od Akkonu. Ležel na řece a svahy na třech stranách byly velmi strmé. Na stejném místě tábořili před sedmi lety, když se několik měsíců pokoušeli město dobýt. Tentokrát však jsou poměry příznivější. Je teplo, země je pevná a nikoli rozbahněná, dostanou proviant, a město k nim nechová nepřátelství. Pokud nedojde k nějakým dalším střetům.

Když byly postaveny stany a ohraničeny pastviny, Thomas se umyl, oholil vousy, převlékl se a požádal hraběte z Weißenfelsu o dovolení, aby směl jít do města. Chtěl se v kostele německého špitálu pomodlit za spásu Rolandovy duše. „Půjdu s vámi,“ rozhodl se Dietrich. „Chci navštívit hrob švábského vévody.“ Bedřich Švábský, jeden ze synů císaře Friedricha Štaufského, po otcově smrti v Kilíkii převzal velení nad německým vojskem, avšak ve věku třiadvaceti let před Akkonem podlehl nákaze. Než však oba došli ke koním a stačili nasednout, přistoupil k nim muž v hedvábném, zlatém protkávaném hábitu.„ Theodericus de Misna? “ zeptal se latinsky, Dietrich z Míšně? Dietrich přikývl, přestože ho už hodně dlouho takto nikdo neoslovil, a píchlo ho u srdce. Dietrich, markrabě míšeňský, tak by to mělo být. Ale císař mu odepřel zemi i titul.

„Pán Jeruzaléma vás očekává na audienci společně s mohučským arcibiskupem a markrabětem Východní marky. Následujte mě.“ Hrabě přikázal Thomasovi, aby ho doprovázel, tak jako Jindřich ze Schwarzburgu bude provázet arcibiskupa.Thomas se na sebe s nelibostí podíval. Prve se umyl v řece, hustým hřebenem vyčesal z vlasů hmyz a oblékl se do čistého, přesto se po týdnech ve špíně a vzhledem k poslovu přepychovému oděvu necítil oblečený vhodně na to, aby navštívil krále, a už vůbec ne tady, kde i oblečení služebnictva bylo lepší než plátěné bliauty německých rytířů.

Přemítal také, proč byl Dietrich pozván spolu s oběma knížaty, která měla daleko vyšší postavení než on. Však 215

se důvod brzy dozví. Pozvaní ve svých nejlepších oděvech a na nejlepších koních následovali posla do města.

Nyní se to v uličkách v Akkonu lidmi jen hemžilo. Thomas do sebe vpíjel ten pohled a pokoušel se porozumět něčemu ze změti jazyků. Pokud tady zůstanou déle, měl by se učit zdejší jazyk. Už teď ho mrzelo, že se nedovede domluvit s lidmi, o jejichž zvyklostech se chtěl dozvědět víc. Orient byl považován za místo, kde se moudrost mnoha národů spojila a nově vykvetla. Velmi ho osobně zajímalo dozvědět se něco o zdejším léčitelství, o léčivých bylinách a ošetřovatelských metodách. Třeba i proto, aby o nich mohl povědět matce.

V Antiochii, kde ho léčili z těžké nemoci a po zranění, bylo všechno jinak než v německých špitálech. Bez znalostí tamějších lékařů by zemřel, nebo přinejmenším přišel o ruku. Třebaže země neoplývá mlékem a medem, cestou z tábora do města viděl divoce rostoucí šalvěj a fenykl! Není to ještě lepší? A tamhle, pod obloukem brány, prodává nějaký muž s černým plnovousem sušené byliny, různé drcené prásky a tinktury.

O několik kroků dál lačně vdechl vůni rozličných druhů koření zářících rudou a šafránově žlutou barvou v pytlích vyrovnaných na obchodníkově káře, žádostivě se podíval na damascénské čepele, jež nabízel zbrojíř, vyhlížel templáře a johanity, jichž bylo v uličkách dost a dost, protože nyní měly oba německé rytířské řády svá hlavní sídla v Akkonu, a opět se podivoval drobným koním, které místní používali jako jezdecké. Všude se hlasitě smlouvalo, vychvalovalo se zboží, zpívalo a modlilo.Konečně viděl i štíhlé ženy ve splývavých oděvech, měli půvabnou chůzí a omamné oči.Potom od všeho odtrhl pohled a soustředil myšlenky na přijetí u jeruzalémského krále, jenž je nyní vládcem pouze Akkonu a úzkého pruhu pobřeží.

Jeho předchůdce Guy de Lusignan přivodil zánik královské říše, když před téměř deseti lety navzdory radě baronů znalých zdejšího prostředí vedl téměř celé křesťanské vojsko do zničující bitvy u Hattínu. Bezmála celé vojsko bylo pobito, téměř vymýceny byly i řády templářů a johanitů. V následujících týdnech obsadil Saladin Jeruzalém a skoro všechna ostatní města, která byla do té doby v křesťanských rukou. Jen Konrád z Montferratu se proti němu dokázal prosadit v přístavním městě Týru. Ale Guy a Konrád byli znepřátelení a rivalovi navzdory rozkázal de Lusignan vojensky beznadějné obléhání Akkonu, jež trvalo jeden a půl roku a stálo mnoho tisíc lidských životů. Teprve po příchodu anglického krále a francouzského krále s jejich ozbrojenými silami bylo město dobyto. Baroni z oblasti Outremer, rozzlobení Guyovou neschopností, přiměli Lusignana, aby se vzdal jeruzalémské koruny a odškodnili ho za to Kyprem, kde mohl podle jejich názoru napáchat nejmenší škody. Tam před několika lety zemřel. Nyní byl vládcem Kypru jeho bratr Amalrich a stejně jako kníže Leo Arménský poprosil německého císaře, aby ho přijal jako svého leníka. Po vyhnání Guye byl králem Jeruzaléma zvolen Konrád z Montferratu, příbuzný Štaufů, avšak jen o několik dní později ho probodli asasíni. Zvěsti, že si vraždu objednal pomstychtivý a vůči Štaufům nepřátelsky naladěný Richard Lví srdce, se v povědomí lidí stále držely, přestože nebyly příliš věrohodné.

Thomas všechny tři u Akkonu zažil: neschopného Guye, jenž štval muže do nesmyslných útoků a obětoval je, vojensky zkušeného a rázného Konrada z Montferratu, který dokonce vyhrál námořní bitvu proti Saladinovi, a nynějšího krále Jindřicha ze Champagně. Ten se stal velitelem franckého vojska před Akkonem poté, co Ludvík Durynský na smrt onemocněl. Teď je tedy králem, přestože se tím titulem nenechává oslovovat, protože nebyl korunován v Jeruzalémě. Thomas a Dietrich, zvědaví na to, co je čeká, vjeli s dalšími pozvanými podruhé na nádvoří před palácem. Teprve nyní si všimli záplavy květin, nádherně ozdobených studní a složitých vzorů na stěnách. Než směli hosté vejít do audienčního sálu, sluhové každého z nich odvedli do lázně. Thomasovi uvízl hlas v hrdle nad takovým rozmařilým přepychem. Světlo sem pronikalo úzkými, vyřezávanými dřevěnými mřížkami před okny, stěny byly pokryté ornamenty, jaké obdivoval už v byzantské říši a v Antiochii. V jemně tepané mosazné nádobě doutnaly vonné tyčinky a od nich se šířila cizokrajná, avšak příjemná vůně. Bazének byl zapuštěný do podlahy a kraj lemovaný kamennou mozaikou, voda dokonce teplá!

Odložil zbraně, stáhl ze sebe už opět propocené věci a opatrně vstoupil do lázně. Na okraji bazénku stály malé 216

lahvičky, vytáhl z jedné zátku, přivoněl k ní a raději ji zase zavřel a rozhlížel se po mýdle. Příliš pozdě si všiml, že tu nejsou ručníky na osušení. To už se potopil pod hladinu a vychutnával si osvěžení tak dlouho, dokud vystačil s dechem.

Vynořil se, odfrkoval vodu a odhrnul si vlasy dozadu, nechal volně plynout myšlenky a nemohl se odhodlat vyjít z příjemné vody ven. Vešli dva sluhové, jeden nesl přes ruku oblečení, druhý rozložil velkou osušku -

zjevně čekal, až Thomas vystoupí z vody a dá se osušit. To však mladému rytíři z Freibergu už bylo trochu moc. Vytrhl udivenému sluhovi osušku a zahalil do ní svou nahotu. Pak zůstal stát, dokud oba sluhové -pobavení barbarským Frankem, neodešli z místnosti. Jeho věci a zbraně vzali s sebou. Nu nedalo se očekávat, že bude smět předstoupit před jeruzalémského krále ozbrojený. Nezbývalo mu než se obléknout do čistého oděvu a přál si, aby tak krásné látky mohl přivézt matce a sestře.

Mohučský arcibiskup byl mezi královými hosty jediný, kdo byl oblečený do svého oděvu; ostatní měli na sobě ošacení podle zdejších mravů, takže vypadali o trochu méně cize, ale jen o trochu a v Thomasových očích o to cizeji. Dva sluhové otevřeli křídla skvostně vyřezávaných dveří a naznačili jim, aby vstoupili do králova audienčního sálu. Arcibiskup sklonil hlavu, rytíři poklekli. Král, vnuk slavné Eleonory Akvitánské a synovec krále Richarda Lví srdce, byl asi třicetiletý, nepříliš velký muž. Měl však výraznou tvář a energickou bradu.

Pozdravil hosty a dovolil jim vstát z pokleku a posadit se. Nikoli však na hrubě otesané lavice nebo kamenné výstupky zdí jako v německých hradech, nýbrž na zlatém vyšívané polštáře. Před nimi stály šestiúhelníkové stolky s umnými intarziemi na desce a na nich drahocenné stříbrné a mosazné poháry.

Thomasovi chvilku trvalo, než se ovládl, když uviděl dva muže stojící po vládcově levici a pravici. Jindřich z Champagne byl ve velmi pozoruhodné společnosti. Hubený, asi šedesátiletý muž po jeho pravém boku měl ostře řezané rysy v obličeji a chytré, pronikavé oči. Zřejmě to byl velitel královského vojska Hugo z Tiberiady, jeden z nej váženějších baronů v Outremeru.V muži nalevo od krále poznal Thomas podle červenožlutého erbu Baliana z Ibelinu, kterého si Jindřich vyvolil jako svého nejbližšího rádce.

Tak to je muž, jenž přežil bitvu u Hattínu, vedl obranu Jeruzaléma a postaral se o to, že většina křesťanských obyvatel města mohla odejít a zůstat naživu, pomyslel si Thomas s úctou. Člověk, který pomáhal dojednat mír mezi Saladinem a anglickým králem Richardem! Ibelin byl legenda. On a jeho již zemřelý bratr Balduin, oba velmi vlivní baroni, kdysi patřili k nejzatvrzelejším nepřátelům krále Guye. Kdyby tehdy poslechl jeho rady a nevedl vojsko přes oblast bez vody, bylo by křesťanstvo ušetřeno zničující porážky u Hattínu a všech jejích zlých následků.Hovořilo se francouzský, takže Thomas pochytil jen část rozhovoru na základě několika známých obratů a hlavně mimiky zúčastněných. Král zřejmě chválil Dietricha za jeho nasazení před lety u Akkonu, kde po smrti švábského vévody němečtí rytíři pod jeho velením bojovali ve vojsku francouzského krále. To vysvětlovalo, proč pozval i Dietricha.Král nasel pochvalná slova dokonce i pro mladého rytíře v Dietrichově doprovodu, jenž byl tenkrát už také u toho. S uznáním mluvil o Ludvíku Durynském, svém předchůdci na místě velitele franckého vojska, což Jindřich ze Schwarzburgu vyslechl s kamennou tváří. Pak král povolal tlumočníka, jenž čekal kousek opodál. To, co bude následovat, pro něj zřejmě bylo tak důležité, že nikomu nemělo ujít ani slůvko.

„Nežádali jsme císaře, aby k nám vyslal vojska,“ prohlásil vládce Akkonu s přísným výrazem v tváři.

„Děkujeme Bohu, že jsme mohli prodloužit příměří. Teď je ta nejhorší možná doba chtít zaútočit na Jeruzalém.

Sotva si udržujeme pruh pobřeží a břehy jsou nejisté kvůli pirátům z Bejrútu.“ Zapůsobilo to jako rána do týla.

Nikdo z hostů nepromluvil ani slovo a ani hnutím brvy neprozradil, co si myslí. Skutečně bylo neobvyklé, že ke křížové výpravě vyzýval císař a nikoli papež. Avšak Celestýn německou výzvu podporoval, dokonce se pokusil získat k účasti i Angličany, ale bezúspěšně. Nikdo však nepředpokládal, že budou u zdejších křesťanů nevítaní.

Rozhodně nikoli tak zásadně. „Kolik mužů asi císař ještě pošle?“ zeptal se věcně Hugo z Tiberiady.Konrád z 217

Mohuče se ujal odpovědi. Jako arcikancléř byl z hostů na nejvyšší úřední úrovni.

„Císař osobně posílá šest tisíc mužů na vlastní náklady: rytířů, seržánů, panošů. Kromě toho se k účasti přihlásilo mnoho knížat ze všech částí říše a jsou se svými vojsky na cestě do Messiny nebo už sem. My jsme jen předvoj. Jádro císařské armády sem dospěje v nejbližších týdnech. Velí mu maršál Jindřich z Kaldenu. V

září pak očekáváme další posilu od floty, jež sem připluje ze Severního moře s Jindřichem z Braunschweigu a brabantským vévodou.“

„Jindřich z Kaldenu je odhodlaný bojovník,“ podotkl zamyšleně král. Chladnokrevný maršál přitáhl do Svaté země už s výpravou Friedricha Štaufského a vedl tady muže do bitvy. „Ale nechce se mi věřit, že se knížata -

navíc v tak velkém počtu, postaví pod velení ministeriala.“ Thomas byl stejného názoru, ale ta otázka se zřejmě rychle vyjasní. Jindřich z Champagne se pousmál. „Do této záležitosti se nebudu vměšovat. Ale vyžaduji bezpodmínečnou poslušnost v jednom ohledu: Nesmí být porušeno příměří! Rozhodně ne do té doby, než sem nastoupí celé vaše vojsko a my budeme mít naději na úspěch případného útoku.“ Ta slova vyřkl tvrdě a neústupně.

Thomas si vzpomněl na dlouhé a hlasité naparování mužů cestou po moři. Už se nemohli dočkat, jak budou zabíjet pohany a získávat kořist a uvažoval, zda někteří z nich třeba právě v tuto chvíli již králův rozkaz neporušili. Měli by se co nejrychleji vrátit do tábora, aby tomu zabránili. Úkosem pohlédl na Dietricha a pochopil, že hrabě si myslí totéž co on.„Přehorliví nováčci z Frank, kteří nevědí nic o zdejším životě a naší dohodě se Saracény, za celá ta léta způsobili příliš mnoho škody,“ dodal Tiberias. „Očekáváme, že své muže přinutíte k dokonalé kázni a budete dodržovat příměří.“ „Pak dovolte, abychom se okamžitě vrátili do tábora a postarali se o to,“ řekl mohučský arcibiskup. Na královo znamení hosté vstali a vyšli ze sálu. Venku jim služebnictvo předalo jejich zbraně a vzorně složené oblečení. „Nejspíš budeme muset pár kazimíru a drancujících horlivců nejdřív dát pověsit jako odstrašující příklady,“ promluvil jízlivě markrabě Východní marky, když zapnul opasek s mečem.

Dietrichova zachmuřená tvář Thomasovi prozradila, že má na věc stejný názor jako jeho bratranec. Cestu do kostela musí zatím odložit.

218

Návrh

Obavy Konrada z Východní marky se potvrdily. Několik skupin ozbrojenců se už rozprchlo, muži se nemohli dočkat, až zabijí prvního nevěřícího, který jim přijde do cesty, aby si zajistili místo v ráji.

Zlo už bylo vykonáno. Před jedním stanem byla na kopí napíchnutá useknutá hlava se snědou pletí a černými vlasy jako trofej, vedle ní muži hlučně oslavovali, opojeni prvním vítězstvím. Dietrichův bratranec je všechny dal spoutat. Jindřich ze Schwarzburgu se vyptal svých mužů, zda jsou ještě někde ve městě další narušitelé míru z jiných částí tábora, a okamžitě vyslal oddíl lidí, aby je zadrželi. Konrád z Mohuče svolal knížata a velitele jednotlivých vojsk k válečnému soudu.

Dvěma mužům ze svých oddílů, kteří se dopustili drancování, dal markrabě Východní marky useknout ruku a vyhnal je z vojska i tábora. Když jim felčar pomazal krvácející pahýly vroucím dehtem a zavázal je, museli bez veškerého majetku odejít a pokusit se přežít ve městě, jehož obyvatele okradli. Velitelé jednotlivých vojsk se jednomyslně dohodli, že ozbrojence, jenž zabil zdejšího obyvatele, předají vládci Jeruzaléma. Bude oběšen uprostřed města, aby všichni viděli, že zavrženíhodný čin bude potrestán a noví příchozí z německých zemí chtějí od této chvíle dodržovat příměří. Jak se ještě téhož dne ukázalo, zabitý muž nebyl Saracén nýbrž křesťan.

Také muži Jindřicha ze Schwarzburgu při pronásledování a zajímání drancujících ozbrojenců ztratili jednoho člověka. Skupina zdivočelých vojáků se nechtěla vzdát svého záměru vraždit pohany a pustila se do krvavé bitky s Durynskými. Dva z nich padli, tři další byli přemoženi a v poutech odvedeni do tábora. Avšak jeden durynský rytíř byl v boji zabit. Knížecí soud bez se bez váhání rozhodl zajatce v táboře popravit.Když byl rozsudek vykonán, Thomas odešel ke koním.

Zase to začíná stejně jako tenkrát, pomyslel si stísněně. Zapomněl jsem na to snad, když jsem Dietrichovi oznámil, že chci jet na tuhle výpravu s ním? Přece mi nešlo jen o to, abych konečně splnil svou přísahu křížového rytíře. U Ježíšova hrobu jsem chtěl najít klid a mír. Ale když nemůžeme do Jeruzaléma, jak dlouho zůstanou tihle bojechtiví chlapi v klidu a budou dodržovat příměří? Možná bychom měli odtáhnout zpátky a císaři poslat zprávu, aby všechno zastavil. Ale to se sotva stane. Císař Jindřich je člověk, jenž jde velmi cílevědomě za svým, přestože své skutečné záměry jen zřídka odhalí. Kdoví, co doopravdy sleduje touhle křížovou výpravou, kromě toho, že si chce vynutit papežovu přízeň. Zamyšleně a s pocitem trpkosti Thomas zaklonil hlavu a zadíval se na srpek měsíce, který tady, daleko od domova, ležel podivně na zádech. Drago mu přátelsky položil hlavu na rameno.

Rozkaz jeruzalémského krále bezpodmínečně dodržovat příměří byl i druhý den ráno předmětem živých debat v předvoji císařské armády. Co tady mají dělat, když nesmějí bojovat? A jak mají získat místo v ráji a odpuštění všech špatných činů, které jim papež slíbil, když nezabijí žádné nevěřící? Cožpak sem nepřijeli kvůli tomu?

Avšak osud odsouzených a pohled na tři oběšence v táboře byly výstrahou, aby se o tom nediskutovalo s každým. Dietrich stejně jako Thomas věděl, že tolik mužů, kteří přijeli bojovat a chtěli získat kořist, nevydrží dlouhou nečinnost. Ani to nemuseli vyslovit, stačil pohled, který si vyměnili. Na předchozí křížové výpravě a v bojích o Weißenfels bok po boku dost vytrpěli, aby věděli, co si v této situaci druhý myslí. „Zařiď, aby se muži starali o koně a byli zaměstnaní, nebo ztratí kázeň,“ radil Dietrich bratranci Konrádovi. Ten jeho návrh uskutečnil druhý den hned po ranní pobožnosti a snídani. Koně se po dlouhé plavbě bezpodmínečně musí rozpohybovat, aby si uvolnili ztuhlé svaly a začalo jim zase bezchybně fungovat trávení.

Záhy bylo na pastvinách rušno. Velitelé chtěli zabránit tomu, aby jednotlivci využili příležitosti a navzdory rozkazu vyrazili na drancování, proto po prvních opatrných pokusech procházet se s koňmi nařídil jednotkám 219

cvičení ve formacích. Dietrich a Thomas se však vyhoupli do sedel, aby konečně uskutečnili, co měli v úmyslu už včera. Vyjeli ke špitálu Němců v Akkonu. Dietrich věděl, že Brána svátého Mikuláše se nachází na severovýchodě Akkonu. Proto z tábora hned zamířili tím směrem, aby do města vjeli touto bránou. Když se dostali na místo, Dietrich se francouzský zeptal, zda kostel před nimi je mariánský kostel německého špitálu, a bylo mu to potvrzeno. Nebyli od něj daleko. Brzy zastavili před oplocenou zahradou, na níž stál několikapatrový dům a kostel. Když je mnich německy vyzval, aby vstoupili, Thomasovi připadalo skoro neobvyklé, že tady v cizině potkává někoho, kdo hovoří jeho jazykem, když nebere v potaz účastníky výpravy.

Thomas se postaral o koně, pak následoval Dietricha do kostela a poklekl vedle něj před oltářem.

V tomto kostele, jak mu hrabě z Weißenfelsu pověděl, je pohřben Bedřich Švábský. Za něj a svého mrtvého přítele se Thomas chtěl modlit. Rolandovi i Bedřichu Švábskému bylo málo přes dvacet let, když před Akkonem zemřeli. Bedřich, jako mnoho ostatních, bídně zahynul na nákazu, jež se ve vojsku rozšířila, nejtrýznivějším a nejméně důstojným ze všech způsobů, jakými člověk může umřít.

Podobný osud málem postihl i Rolanda. Thomas ho dokázal zachránit tak, že zabil svého koně a dal z jeho masa nemocným uvařit něco k jídlu. Avšak jakmile se Roland trochu zotavil, padl v nesmyslné šarvátce, kterou rozpoutali zbytečně horliví Pisané a Angličané, jimž Němci museli přispěchat nápomoc.Dva a půl roku po tomto úmorném křížovém tažení, při němž utrpěli tak velké ztráty, po přestálých nebezpečích a krvavých bitvách, zemřel Roland den před dobytím města, když mu šíp vystřelený zezadu provrtal tělo. Thomas měl ten výjev pořád ještě před očima. Nikdy na něj nezapomněl a ani nezapomene… Svůj nechápavý úžas, marnou naději, že přítel by mohl přežít…

Ještě ho odvlekl do lazaretu. Ale nemohli ho zachránit ani zkušení léčitelé. Nikdy nepřekonaná bolest a nikdy nevvkořeněné výčitky mu sevřely hrdlo. Cítil, jak ho začínají pálit oči. Prudce se zvedl a hnal se ven.

Nedokázal tady už snést vzpomínku na Rolandovu tvář a ozvěnu jeho hlasu. Nejraději by své zoufalství vyplakal a vyřval. Ale ne před Dietrichem. A ne v kostele. Pomyšlení, že Dietrich z Weißenfelsu, muž, jehož k rytířství vychoval Thomasův otec, se za ním dívá a myslí si své, že ho vyrušil při pobožnosti a projevil nedostatek ovládání, celou věc ještě zhoršovalo. Thomasovi se ulevilo, když viděl, že ho Dietrich nenásleduje, nýbrž setrvává před oltářem.Věřil, že tady pro sebe najde uzdravení. Zřejmě se mýlil. Není dost silný, aby unesl vzpomínku. Opět jednou šel za svým koněm a schoval tvář do Dragovy hřívy.

Tak tu stojíme, kamaráde, rozbolavělí a neschopní boje. Přecenili jsme se, když jsme se vydali na tuhle cestu?

Thomas nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, než se jeho nitro natolik uklidnilo, že mohl vyjít do zahrady a mžourat do slunce.

Muž se zvrásněným obličejem a v oblečení laického bratra se mu šoural vstříc a zeptal se, zda může hostu nějak pomoci. Tentokrát se Thomas nepodivil, že byl osloven svým jazykem, naopak mu to udělalo radost. Tohle místo je zřejmě německý ostrov v cizině. Doufal, že se opět tváří klidně, a zeptal se na bratra Notkera. „Myslíte holohlavého Notkera nebo toho mladého?“ chtěl vědět laický bratr. „Malý, drobný, s tonzurou nakřivo, vyzná se v léčivých bylinách,“ popisoval Thomas hledaného. Tak mladý Notker osm let po jejich prvním setkání zase není a Thomas navíc doufal, že mnichovi od té doby nevypadaly všechny vlasy. „Toho nejspíš najdete nahoře u nemocných,“ sdělil mu stařec a ukázal na budovu špitálu.

Thomas napjatě stoupal po schodech. Tak tedy jeho průvodce na obtížném pochodu do Svaté země ještě žije!

Navzájem se zachránili v nejtěžších chvílích života. Notker, jenž zpočátku Thomasovi připadal příliš slabý na útrapy cesty, na kterou ho vyslal jeho opat za trest za nevhodné otázky, cestou našel nejen pozoruhodnou vnitřní sílu, ale i své životní poslání. Pokoj, kde leželi nemocní, byl, podobně jako ten, ve kterém v Antiochii Thomas strávil několik týdnů, světlý, čistý a vzdušný. Před okenními otvory visely závěsy, aby tlumily ostré sluneční světlo. Thomas se zadíval na drobnou postavu u jedné ze vzdálenějších postelí. Mnich nanesl mast na ruku 220

nemocného, pomodlil se a pokřižoval. Thomas tiše stál na místě a pozoroval ho. Většina pacientů v sále zřejmě spala. Muž s pahýlem nohy ležící blízko u dveří se na něj podezíravě zadíval. Pět z dvanácti postelí bylo prázdných, ale pokrytých čistými kusy plátna.

Bratr Notker se narovnal a otočil. Se zájmem se zadíval na návštěvníka u vchodu. Když poznal, kdo tam stojí, obličej se mu rozzářil a zrychlil krok. Rychle vyvedl Thomase ze sálu na chodbu a radostně zvolal: „Vy žijete!

A Bůh vás zase přivedl sem!“ „A ty žiješ taky!“ Nejraději by přítele objal. Ale věděl, že mniši jsou vedeni k tomu, aby se vyhýbali tělesným dotekům. Proto se Thomas uprostřed pohybu zarazil a s úsměvem se zahleděl na Notkera. „Ty máš teď dokonce tonzuru rovně! Opravdu z tebe udělali spořádaného mnicha!“ Notker se tiše zasmál. „Ano, tady se velmi dbá na to, aby všechno bylo spořádané a bohulibé.“ „Jsi šťastný? Nasel jsi své posláni?“

„Ano,“ přikývl radostně Notker. „Viděl jste sál pro nemocné. Tady opravdu můžeme lidem pomoct, to je něco jiného než nouzová lehátka pod námořní plachtou, když jsme neměli jídlo ani léky a vítr a počasí se zbláznily.“

Na okamžik se zachmuřil. Potom pokračoval: „Nesmím tady jen tak nečinně stát a povídat. Ale jestli chcete, doprovoďte mě do bylinkové zahrádky. Potřebuju čerstvou levanduli a trochu máty.“ Thomas ho ochotně následoval.

„Po dobytí Akkonu nám král Guy prodal tenhle pozemek za pět set byzantinských solidů a jednoho koně,“

vyprávěl hrdě Notker, když scházeli po schodech. „Nazývají nás mariánský špitál Němců podle stejnojmenné nemocnice, která stála ve Svatém městě až do pádu Jeruzaléma. Papež nás jako německé špitální společenství pro péči o chudé a nemocné vzal pod svou ochranu a císař Jindřich taktéž.“

Došli k zahradě, která byla založená stejně jako zahrada u kláštera nedaleko Nossenu a kdysi i Martina bylinková zahrádka ve Freibergu: řady vyvýšených záhonů v dřevěných truhlících. Většinu rostlin Thomas znal, avšak některé mu byly úplně cizí. Zvědavě někde přivoněl ke květu, jinde rozemnul list mezi prsty. „Žije ještě vaše matka léčitelka?“ zeptal se Notker. Thomas přikývl, aspoň v to doufal. Mnich odložil nůž na koření, jimiž odřízl několik snítek máty, a vytáhl opatrně něco zavinutého do plátěného hadříku, co dosud leželo na dně kruhového košíku spleteného z vrbového proutí.

S úctou rozbaloval šátek a v něm byla knížečka s nákresy a latinskými popisky obrázků. „Nás představený je velmi moudrý muž. Dovolil mi, abych se na rady ohledně zdejších léčivých bylin a jejich použití ptal saracénských, dokonce i židovských lékařů.“ Listoval knížkou, ukazoval Thomasovi různé stránky, vysvětloval mu, jak je možné s pomocí houbičky nasáklé makovou šťávou pacienta tvrdě uspat před nutným řezem do těla, jaké prostředky zdejší léčitelé používají, aby zmírnili utrpení lidí s leprou, a jakými bylinami léčí hnisající rány.

Skoro nesměle se Thomas zeptal, zda si může cennou knížtičku prohlédnout, otřel si ruce a opatrně v ní listoval.

Notker otrhával levandulové květy z keříků, aby mu nikdo nemohl vytýkat nečinnost, potom od malé studny přinesl vodu a zalil byliny, které potřebují větší vlhkost.Thomas se s obdivem díval na podrobné a přesné kresby. Pokud je zhotovil Notker, pak má velké nadání, a pozorovací schopnost. Ke své velké lítosti nerozuměl latinskému popisu a vysvětlení. „Vaši bratři by vám měli ve skriptoriu tohle úžasné dílo opisovat pořád znovu a znovu,“ poznamenal. „Kolik životů by mohlo být zachráněno, kolik nemocných uzdraveno, kdyby vaše vědomosti byly přístupné každému.“ Notker se usmál a tentokrát byl nakřivo úsměv, a nikoli tonzura.

„Možná se náš představený rozhodne pověřit tím bratra v písámě. Jsem tady na správném místě, starám se o nemocné a bylinkovou zahrádku, tak jako dřív ve svém starém klášteře. Jenom tady můžu mnohem lépe pomáhat. Myslím, že proto mě Bůh poslal na tu dlouhou a namáhavou cestu. Měl bych tedy dělat, co je v mých silách, abych v pokoře plnil úkol, který mi svěřil.“ Je šťastný a našel své místo, pomyslel si Thomas a zadíval se na drobného, nyní však opáleného a rozhodně už nikoli nejistého a slabého mnicha. Radoval se spolu s ním a 221

záviděl mu. Nebyla to zlá, jedovatá závist, spíš přání také tady najít, co ztratil: svůj cíl.

Před vnitřním zrakem se mu vynořili muži, kteří na lodi jeden přes druhého řvali, kdo z nich zabije víc Saracénů. „Co tak čučíte?“ zavolal na něj jeden z nich. „Copak vy jste sem nepřijel, abyste zabíjel pohany?“

Nejsme tu proto, abychom se učili, ale abychom zabíjeli, prolétla mu hlavou němá výčitka.Ne, my tady máme chránit poutníky a umožnit jim přístup do svátého města Jeruzaléma, odporoval v duchu Thomas. Poutníci mají přístup do svátých měst, posmíval se cizí hlas v jeho hlavě, ten jim zajistil Saladin. Vy máte Jeruzalém dobýt, proto musíte bojovat a zabíjet ty, kteří nevyznávají tu jedinou pravou víru. Ne, to nemůže být skutečným cílem křížové výpravy, trval v duchu na svém Thomas. Opět si vzpomněl na Klářina slova. Hledá zde něco, o čem ještě neví, co to je. A také chce najít klid duše a odpuštění všech hříchů pro sebe, sestru a rodiče. Do zahrádky vešel mladý laický bratr a vytrhl ho z pochmurných myšlenek. „Jste Thomas z Christiansdorfu?“ zeptal se.

„Mám vás doprovodit k vašemu pánovi.“ Thomas opatrně zavřel knížku, zabalil ji do kousku plátna a položil do košíku pod čerstvé lístky a stonky, které bratr Notker natrhal. Poděkoval mu a zdvořile se s ním rozloučil, pak následoval posla. Mnicha tu jistě navštíví častěji. Laický bratr ho zavedl do místnosti, kde čekal nejen Dietrich, nýbrž i urostlý muž s přísným výrazem v tváři, a k Thomasovu překvapení i mohučský arcibiskup.

Všichni tři seděli u stolu, na němž stála mísa s ovocem, poháry, prostá, ale pěkně tvarovaná konvice, svícen a nádobka s vonným nakuřovadlem. Thomas poklekl a sklopil hlavu, vycítil, že jsou na něj upřené pohledy. Po chvíli, která mu připadala jako věčnost, byl vyzván, aby vstal.

„To je Heinrich Walpot, představený špitálního bratrstva,“ vysvětloval Dietrich a ukázal na přísně hledícího muže vedle sebe.¨„Hrabě Dietrich mi sdělil, že tohle je už vaše druhá pouť ve zbrani,“ promluvil Walpot. „Že jste mimořádně dobrý bojovník a také se vyznáte v léčitelství. A že jste před Akkonem obětoval svého koně, ale trval na tom, aby maso z něj bylo rozděleno výhradně mezi nemocné, třebaže jste také hladověl.“

Thomas mlčel, protože ho nenapadla žádná vhodná odpověď na takovou spoustu chvály. Kampak rozhovor asi míří? Proč ho vůbec povolali do této vznešené společnosti? Netušil, že tu bude i mohučský arcibiskup. Jeho příchod zřejmě zmeškal. A kde je asi jeho družina? „Císař má v úmyslu povýšit špitálské bratrstvo do stavu rytířských řádů,“ promluvil nyní k Thomasovu překvapení Konrád z Mohuče. „Jako Německý řád, Ordo Theutonicorum. Protějšek k templářským rytířům a johanitům, který v sobě sloučí to nejlepší z obou: obávané bojovníky a zkušené léčitele. Založení řádu bude jeden z našich úkolů tady ve Svaté zemi.“

„Má to být řád Němců, kteří zatím tady v Outremeru nemají svou pevnou základnu,“ doplnil Heinrich Walpot.

„Dosud jsme se starali o nemocné, zraněné a chudé z našich zemí. Ale Jindřich ze Champagne nám svěřil odpovědnost za zdejší část opevnění Akkonu a jsou ještě i další důvody, proč špitálské bratrstvo proměnit ve společenství rytířů a duchovních. Johanité velmi usilují, abychom jim byli podřízeni, a to si císař nepřeje.“

Chytře vymyšleno, pomyslel si Thomas, jenž stále ještě přemítal, proč to vznešení muži sdělují zrovna jemu.

Císař si tak zajistí výspu ve Svaté zemi poté, co mu již patří Sicílie a vládcové Kypru a Arménie si ho vyvolili za lenního pána. Na své první výpravě na vlastní oči viděl, že templáři a johanité se málo starají o Němce a navíc se hádají i mezi sebou. Avšak od hraběte Dietricha věděl, že současný velmistr templářů, Gilbert Hérail, je na rozdíl od svého předchůdce Gérarda z Ridefořtu zkušený bojovník a moudrý muž, jenž chce zachovat mír mezi křesťany a muslimy.

„Po všem, co jsem o vás slyšel, Thomasi z Christiansdorfn, bychom člověka jako vy ve svém budoucím řádu potřebovali,“ pokračoval Heinrich Walpot a po hranaté tváři mu přelétl lehký úsměv. „Teď se k tomu nevyjadřujte! Taková rozhodnutí se musí dobře promyslet. Ale uvažujte o nabídce do dne založení řádu.“

Thomas měl pocit, že do něj udeřil blesk, a jen stěží to na sobě nenechal znát. Rytířský řád, jako jsou templáři a johanité! Jejich rytíři byli považovaní za nejobávanější a nejodhodlanější, za nejlepší z nejlepších, s nimiž se nikdo nemohl srovnávat! Je neuvěřitelná čest, že ho považují za hodna takového postavení. Ale pak by žil už 222

jen pro boj a nikdy by už nesměl vidět sestru ani matku.

Ze tří přísah řádových rytířů, chudoba, cudnost a poslušnost, by se nejsnáze vyrovnal s chudobou. Pokud bude mít dobré zbraně a dobrého koně, o moc víc nepotřebuje. Ale bezpodmínečná poslušnost? Když o sobě poctivě přemýšlí, musí uznat, že pod Dietrichovým velením mu nepřipadalo obtížné poslouchat, ale jen proto, že si ho váží. Byl by však schopen vykonat bez zaváhání každý rozkaz nadřízeného, přestože by ho považoval za nesprávný? A navždy žít cudně a zdrženlivě? To si vůbec nedovede představit, přestože dosud nenašel nikoho, koho by miloval jako Klára Dietricha nebo matka jeho otce. Byl skoro rád, že ti tři muži od něj neočekávali odpověď hned. Jistě by totiž z nadšení a hrdosti nabídku okamžitě přijal. Ještě ho nabádali, aby si plány na založení řádu zatím nechal pro sebe, pak směl odejít.

Thomas čekal venku na Dietricha, aby společně odjeli do tábora. Na zpáteční cestě ani jeden z nich nepromluvil, oba byli ponořeni do svých myšlenek.

223

Jaro 1197 ve Freibergu

Návrat Lukase a Marty a jejich průvodců se ve Freibergu postaral o velký rozruch, jakmile projeli Petrskou bránou.

Samozřejmě příjezd tak velké skupiny cestujících na sebe vždycky upoutával zvědavé pohledy -tentokrát vzhledem k velkému počtu ozbrojenců spíš podezíravé a bázlivé. Když však první Freiberčané poznali, kdo jede v čele průvodu, rychlostí blesku se rozšířila zpráva, že se vrátil pan Lukas se svou paní Martou. Stále víc obyvatel Petrské uličky se sbíhalo, aby ten zázrak uvidělo. Lidé je hlasitě vítali a svolávali na ně boží požehnání.

„Vy žijete! Zůstanete u nás?“ Takové a podobné otázky se ozývaly ze všech stran. Lukas důstojně mlčel a vskrytu se usmíval, Marta zjevně zářila radostí a odpovídala na pozdravy, což si Freiberští vyložili jako ano.

Ještě než dojeli k Hornímu náměstí, obklopoval je dav lidí: ženy, které doma odstavily z ohně prosnou kaši a vyběhly, aby neuvěřitelnou událost zažily, děvečky z pekárny s rukama od těsta, řemeslníci s pilinami nebo sazemi na oblečení a pacholci, kteří na chvíli zapomněli, co mají na pánův rozkaz teď dělat. Desítky dětí povykovaly, skákaly a zpívaly kolem dlouhého průvodu, třebaže většina z nich nemohla vědět, co je na těchto příchozích tak mimořádného. Ale u cestujících se vždycky vidělo hodně nového, dosud nevídaného a překvapujícího, tihle s sebou měli i slepce na koni!

V čele jeli na koních Lukas a Marta, za nimi syn Daniel, slepý Bemhard a po jeho boku jeho věrný pomocník, aby mohl v případě nutnosti převzít uzdu, dále mladý Jakub, nyní již rytíř v Lukasových službách. Klára držela před sebou v sedle dcerku Annu, Guntram a Líza vezli malého Dietricha a Konrada. Několik panošů a tucet ozbrojenců jim jako doprovod poskytl Norbert z WeiCenfelsu. Uprostřed houfu seděl na mimochodníku hubený muž v kutně, v němž staří Freiberčané s úžasem poznali pátera Hilberta. Když se rozhodlo, že se vrátí do Freibergu, byl Lukas skoro celou zimu na cestách, aby ho nasel. Christian před mnoha lety přijal tehdy mladého kaplana do své domácnosti, když vesnická fara byla svěřena horlivému páteru Sebastianovi. Ten byl posedlý myšlenkou usvědčit Martu z pohanské pověrčivosti nebo čarodějnictví a dostat ji před církevní soud. Protože se však zpovídala svému kaplanovi, Sebastian neměl příležitost ji vyslýchat, což ho celá léta rozčilovalo. Hilbert ještě pomohl Martě uprchnout ze žaláře v Míšni a pak se vydal na dalekou pouť. Lukas ho nakonec nasel jako písaře v Naumburgu a Hilbert byl ochoten provázet ho do Freibergu, jako zpovědník Marty a její rodiny a učitel Klářiných synů.

Své syny Lukas přivezl z Eisenachu do Weißenfelsu, kde se budou jako panoši pod vedením Norberta a Raimunda vzdělávat a připravovat na přijetí do rytířského stavu. Když hlučný průvod přešel přes Horní náměstí, řezníci a pekařka u svých Stánků ztratili zákazníky, kteří se tam ještě před chvilkou tísnili. Přikázali tedy svým pacholkům a děvečkám, aby pohlídali zboží, a šli se podívat, co se děje. A hned měli látku k dlouhým rozhovorům s dalšími zákazníky.

Pohled na náměstí v Martě vyvolal vzpomínky na památný turnaj krátce po Klářině svatbě s Reinhardem.

Lukas vyhrál, přestože Albrecht ho tenkrát chtěl dát zabít. Před turnajem tu Albrecht předváděl svou moc při buhurtu s pěti tucty ozbrojených jezdců. Většina Freiberčanů se nechala zaslepit velkolepou podívanou a několika hrstmi feniků rozhozených mezi přihlížející. Teprve později na vlastní kůži bolestně poznali, jak krutý vládce je Albrecht. Naopak Lukas ještě stále zlostně vzpomínal na den, když na tomto místě musel před očima celého města Albrechtovi přísahat věrnost. Již tehdy věděl, že takovému vládci nemůže natrvalo věrně sloužit, ani kdyby ho to mělo stát život.

224

S Martou předtím uvažovali, zda dobrovolně odejdou do exilu. Rozhodli se však, že zůstanou tak dlouho, jak jen to bude možné, aby obyvatelům města ze všech sil ulehčovali tíživou situaci. Ale už krátce poté, co se Albrecht ujal úřadu markraběte, došlo ke krvavému měření sil, při kterém Albrecht Klářinu manželovi setnul hlavu za údajnou zradu. Kdyby Lukase a Martu poté jejich spojenci a přátelé nevysvobodili ze žaláře, oba by zemřeli na mučidlech. Proto se Lukas dnes tvářil tak zachmuřeně, přestože by ho jásání obyvatel města mělo těšit. Návrat po sedmi letech strávených ve vyhnanství ještě zdaleka neznamenal vítězství. Nejprve se bude muset prosadit proti hradnímu fojtovi, jenž jistě nebude z jeho návratu nadšený. Potom se ukáže, co bude moci udělat a ovlivnit v budoucnu.

Mnohé nasvědčovalo, že se městu a jeho obyvatelům nedaří moc dobře. Ustrašené pohledy lidí, které se obrátily k ozbrojencům hrozivě postupujícím proti nim, aby zjistili, co se děje, velký počet žebráků, zanedbaný vzhled domů dokonce i na Horním náměstí, kde bydleli zámožní řemeslníci a obchodníci, o tom dostatečně vypovídaly. Albrecht zřejmě bohaté stříbrné město důkladně vydrancoval. A jistě nelze očekávat, že císařský místodržitel, jenž nyní vládne namístě wettinského markraběte, sníží jednou jím stanovené dávky a odvody.

Z náměstí odbočil průvod příchozích k hradnímu lénu, k Reinhardovu domu a pozemku, který nyní patřil Kláře.

Bemhard několika energickými slovy promluvil s fojtem a postaral se, aby jí bylo dědictví přiznáno. „Tak už jděte po své práci,“ zavolal Lukas na zvědavce. „Tady nic zvláštního k vidění nebude. Přece nechcete, aby vám pak někdo vytýkal zahálku a lenost, nebo aby hradní fojt sem vyslal ozbrojence, protože si bude myslet, že se tu děje něco nebezpečného!“ Hlavně poslední slova zapůsobila a lidé se rychle, ač neradi, vraceli do města.

Lukas se rozloučil s rodinou a svými průvodci a vydal se s Bemhardem a jeho pomocníkem do hradu. Byl zvědavý, jak se fojt Heinrich bude tvářit na jeho příchod. Ovšem znal ho dost dobře, tak si to i dovedl představit. Klára se už s dětmi zařizovala v domě, Guntram a Líza se zatím nastěhují do čeledníku při Reinhardově domě. Daniela a Bertrama jim tam chtěl poslat jako ochranu. Marta se ujistila, že Bemhardův dům je prázdný a v obyvatelném stavu a vše ostatní přenechala dceři. S Jakubem, Hilbertem a ozbrojenci se vydala k domu, v němž kdysi žila s Christianem.

Hradní fojt Heinrich, ještě tlustší než dřív, se poctivě snažil skrýt špatnou náladu. „Na císařův rozkaz od tohoto okamžiku přebírá Lukas z Freibergu opět velení zdejší hradní stráže!“ oznámil nahlas svým mužům, které na Bemhardův jednoznačný příkaz svolal na nádvoří. Bemhard tak tlumočil poselství císařského místodržitele pro Míšeňskou marku a jeho přání je nutno považovat za císařův rozkaz. S tím Lukasem zase bude spousta nepříjemností, to už fojt cítil ve vzduchu. Jeho záhadný příjezd skoro před dvěma lety, právě v den, kdy zemřel markrabě Albrecht, také ještě není vysvětlený. Ovšem fojt si musel, byť nerad, přiznat, že Lukas mu tehdy zachránil úřad a nejspíš i krk. Ani nemůže pomyslet, jak blízko byl popravě. Od té doby se jeho situace dokonce zlepšila. Nemusí už sloužit dvěma pánům a každého z nich podvádět tím, že předává zprávy druhému. Nový místodržitel jeho postavení nezpochybnil. Heinrich mohl na freiberském hradě podle libosti rozkazovat a dělat si co chce, pokud obyvatelé města přesně odevzdávali dávky. A o to se jeho muži dokázali postarat.

Bude muset na toho vtíravého chlápka dohlédnout. A taky na jeho kumpány jako je vrchní štolba, který je pojmenovaný po bůhvíodkud přivandrovalém zakladateli vesnice a ještě z toho nedělá tajemství.

Vrchní štolba Christian samozřejmě věděl, že je sledovaný, a poté, co od Lukase převzal jeho hřebce, se už na nádvoří neukázal. Pár slov a Lukasův spiklenecký úsměv stačily, aby mu srdce poskočilo radostí. Ve stáji se opět věnoval hříběti, jež trpělo kolikou, ale jeho skoro dvanáctiletý syn už utíkal ke kováři Jonášovi, aby mu sdělil tu skvělou novinku. Lukas a Marta jsou zpátky! A s nimi Klára a Guntram! Christian se nemohl dočkat, až o tom bude vyprávět své ženě Anně, Petrovi a jejich společným přátelům. Třebaže teď pro bezpečnost jich všech nevystrčí nos ze stáje, Kuno a Bertram mu později poví všechny důležité podrobnosti. Podle hlasitého fojtova křiku i z dálky poznal, že mu není moc dobře po těle. To je skvělé zadostiučinění! Teď Lukas s těmi 225

tyrany zatočí. Vrchní štolba hladil hříbě po břiše, ale nastražil uši. Když se soustředil, mohl zaslechnout Lukasová slova. „Mezi vámi je mnoho lidí, které neznám. Noví mi hned teď předvedou, co umějí, ostatní budou na řadě zítra. Ty tam, druhý zprava, jak se jmenuješ?“ „Martin, pane!“ „Proč nemáš zapnutý gambeson?

Myslíš, že jsi tady, aby sis vyhříval břicho na sluníčku? Nalož si na ramena pytel písku a dvanáctkrát oběhni nádvoří. Hned! A zapni si ten gambeson! No tak, na co čekáš? Nebo ti mám pomoct?“

Christian se potichu smál. Je to náhoda, že si Lukas vybral hned toho největšího trápiče? Nebo ho po těch dlouhých letech přece jen poznal? Martin byl Kunův nevlastní bratr a patřil k prvním osídlencům, kteří kdysi přišli a založili Christiansdorf. O něco později se s manželkou odstěhovali do vedlejší vesnice. Oba způsobili Martě dost potíží, to věděl Christian od Kuna. Před několika lety Martin ovdověl, ve hře v kostky prohrál dům i dvůr se vším všudy a teď si vydělával na obživu jako pacholek u koní hradní stráže.

Ale když se Christian zamyslel, připadalo mu spíš nepravděpodobné, že by tenhle darebák byl pouze náhodou jako první pokárán a potrestán. Lukas byl chytrý a měl dobrou paměť, zvlášť když se jednalo o někoho, kdo chtěl ublížit Martě.

Zpocený Martin supěl kolem dvora, Lukas důkladně zaváděl pořádek mezi hradní posádkou a Marta se svými průvodci dojela k domu, kde dříve bydlela a kde se poté, co musela opustit Míšeňskou marku, usadil zrovna syn jejího úhlavního nepřítele. Byl to dvoupatrový kamenný dům. Christian ho dal postavit, když jeho dřívější příbytek Randolf vypálil. Tady Marta strávila šťastné roky, třebaže nikdy nebyly úplně nezkalené, přivedla tu na svět své děti, sem se odstěhovala po zavraždění Christiana, když jí Albrecht rozkázal, aby opustila hrad. Každý kámen, trám a šindel důvěrně znala. Teď však dům nevypadal útulně a obyvatelně, byl zpustlý, polorozpadlý a zvěstoval zlo. Byl dva roky prázdný a předtím se o něj Rutger a jeho kumpáni nestarali.

Nízká dvířka v plotě visela v pantech nakřivo, několik prken se uvolnilo. Také šindele hrozily, že každou chvíli sklouznou ze střechy, ve všech koutech visely husté pavučiny. Zahrádka, kde kdysi pěstovala léčivé byliny, byla zničená a ležela ladem. Marta váhavě otevřela dřevěnou branku, popošla několik kroků k domu a připravila se na ještě větší zkázu. Věděla však, že na ni ostatní upírají oči, vzchopila se a vešla.

Také uvnitř Rutger s kumpány a čas ošklivě řádili. Před ohništěm se povalovaly hliněné střepy. Poznala na nich vzor poháru, který kdysi koupila v Mikulášské čtvrti. Podlahu pokrýval popel a uschlé listí. Chyběly truhly, stůl a lavice, také hrnce, džbány, poháry a dřevěné mlsy. Kdoví, kdo z obyvatel města si tady rozebral její domácnost. Opatrně nahlédla do komory, v níž dříve měla uložené byliny a léčivé prostředky a kde ošetřovala nemocné a zraněné. Všechny džbánky, lahvičky a kelímky ležely rozbité na zemi, místo usušených bylin visely z trámů zaprášené pavučiny. Zamrazilo ji však nejen z prázdnoty a stop zlovolného ničení. Marta měla neurčitý pocit, že v domě se ještě drží dozvuky nenávisti a zloby vycházející z Rutgera a jeho otce. Připadalo jí, jako by se jejich zlé myšlenky a ohavné činy vznášely domem podobné temnému mraku. Jediný pozůstatek po dřívějších obyvatelích bylo napůl zlomené koště opřené v rohu, které zřejmě nikdo ze sousedů nemohl potřebovat. Marta po něm sáhla, jako by v něm mohla získat oporu v bezútěšném prostředí, a odhodlaně prohlásila: „Nejdřív se tady musí pořádně uklidit!“ Než se mohla pustit do práce, vrzly dveře, někdo se protlačil mezi ozbrojenci a uslyšela radostné zvolání: „Maminko!“

V příštím okamžiku ji objala kolem krku Johana, její nevlastní dcera z prvního manželství a Kunová manželka.

Po bouřlivém přivítání se Johana od Marty odpoutala a vyvedla ji ven z domu. „Tady teď nemůžete zůstat!

Zavolám několik žen, které to tady uvedou do pořádku. Teď nejprve pojďte k nám, však budeme mít místa dost.“ Marta zamrkala, aby si po šeru v opuštěném domě zase zvykla na sluneční světlo, a potlačila slzy.

Pocítila bodavou bolest ve spánku a náhlý nával nevolnosti. „Matko, není ti dobře?“ zeptal se starostlivě Daniel a vzal ji za ruku.

226

„Jen si musím po té dlouhé cestě chvíli sednout,“ odpověděla vyčerpaně. Ale k tomu se nedostala. Do zahrady vešel kovář Jonas, chvilku po něm Karel, Anna, Petr, stařičký forman Friedrich, stará Elfrieda, žena raziče mincí ze sousedství a mnoho dalších známých z minulosti, aby ji pozdravili a ujistili se, že tu opravdu zůstane.

Bylo to rušné uvítání, až Marta nakonec požádala: „Jděte napřed. Chci tady ještě chvilku zůstat sama.“

Většina návštěvníků se rozloučila, aby dobrou zprávu rozšířili po městě. Elfrieda, Anna a sousedka se domluvily, že přizvou ještě několik dalších žen a dům připraví k bydlení. „Potřebujete lavice, truhly, stůl…,“

rozhlížel se Jonas. „Hned teď zajdu k truhláři a postarám se o to.“ „Pošlu tam povoz, který věci přiveze,“ přidal se Friedrich.

„A postel! Potřebujeme postel…,“ volala za nimi Marta. Nepodívala se, jestli jejich stará postel nahoře v komoře zůstala. Pravděpodobně byla pryč nebo zničená, jako všechno ostatní. Ale i kdyby se tam zachovala, Marta by nedokázala ulehnout do postele, kde Rutger znásilňoval ženy. Přátelé už si rozdělovali úkoly, aby dům co nejdříve učinili obyvatelný. Marta se opřela o okruží studny, pozorovala pilné pracovníky a vzpomínala na časy, kdy sem přišla s průvodem kolonistů. Uplynulo od té doby skoro třicet let, bezmála jeden lidský život. A stejně jako nebylo k poznání místo, kde z malé osady na samotě v lese vyrostlo město, se změnili i lidé. Kdyby to tak zažil Christian, pomyslela si dojatě. Radoval by se a byl by hrdý. Ale možná na nás shlíží z nebe a má z nás radost. Daniel a Johana na ni naléhali, aby s nimi odjela do Karlova domu a odpočinula si po cestě. Ale než si Marta dala pomoci do sedla, obrátila se k páteru Hilbertovi, jenž už nahlédl do kaple a zjevně byl také ponořen do svých myšlenek. „Otče, požehnáte tomuto domu, až v něm zase bude možné bydlet?“ požádala ho.

Duchovní se přinutil k povzbudivému úsměvu. „Ano, dcero. Bude nejvyšší čas vyhnat odtud pár démonů.“

227

Žlutá a zelená

Ida, kyprá a výřečná manželka hradního fojta, se nedůvěřivě dívala oknem na nádvoří, kde Lukas hned po svém příjezdu nařídil hradní posádce cvičení se zbraní. Samozřejmě vyslala děvečku, aby se dozvěděla všechny novinky a zjistila, co tady chce ten chlap, o němž si všichni mysleli, že je dávno mrtvý. Tak tedy zase bude velitelem hradní stráže.

Zamyšleně se kousala do spodního rtu a dospěla k rozhodnutí. Manželovi vzkázala, aby přišel za ní do komory, až mu to povinnosti dovolí. Císařův ministeiial již byl na její příkaz uveden do haly, kde o něj bylo výborně postaráno. „Měli bychom Lukasovi a jeho ženě nabídnout přechodně ubytování na hradě,“ promluvila na manžela, jakmile otevřel dveře její komory.

Heinrich po ní šlehl rozzlobeným pohledem, buď rozčilený, že za jeho zády už si zjistila, co se děje, nebo kvůli jejímu návrhu. Ale hned vysvětlovala: „Zjevně se těší důvěře toho oslepeného a ten má zase císařovu důvěru, a tak bychom ho měli udržovat v dobré náladě. Bude lepší, když mu my povíme, co se tu dělo za jeho nepřítomnosti, než když mu to budou vykládat ti jeho nanicovatí stoupenci ve městě. V jejich starém domě teď se ženou bydlet nemůžou, vypadá to tam hrozně. Nebo chceš, aby mu jeho nevlastní dcera, hornický kovář a vrchní štolba zatepla vyprávěli, jak tady Elmarův schovanec a tvé stráže řádili?“ „To mu povědí i tak,“ namítl Heinrich, jemuž se stejné myšlenky už dávno honily holou hlavou. „Ale když bude po mém, tak ne hned dneska,“ trvala na svém Ida. Manžel předstíral, že o návrhu krátce přemýšlí, potom souhlasil. Ida by mu beztak nedala pokoj. A když se bude tvářit, že to byl výhradně její nápad, na nějakou dobu mu to zajistí rodinný klid.

Ostatně má pravdu, nebude na škodu, když si budou Lukase, jenž se zjevně těší přízni císařova důvěrníka, trochu předcházet. Musí zjistit, co plánuje, a trochu mu vnutit i jejich pohled na nedávné události. „On, jeho žena a ten oslepený,“ stanovil okruh hostů. „Ale rozhodně ne syn. A už vůbec ne nevlastní dcera s těmi bastardy!“ „Jak si přejete, můj drahý,“ rychle souhlasila Ida.

Setkání s Klárou se i ona chtěla pokud možno vyhnout. Nebyla k ní právě vlídná, když se o ní jako nevěstu na Albrechtův rozkaz musela postarat poslední noc před Klářinou vynucenou svatbou s Reinhardem. Navíc vdova s parchanty! Ta ostuda! Tahle ženská se ani netají tím, že dělala souložnici markraběcímu synovi. Někdo takový si k jejímu stolu sednout nesmí! „Měl byste ho pozvat vy, udělá to lepší dojem,“ radila mu. Heinrich bez dalšího slova scházel po schodech. Stejně neměl v úmyslu pustit Lukase z očí na dobu delší, než bylo nezbytně nutné.

Proč jen ho Bůh trestá tímhle zasévačem neklidu? A tou jeho divnou ženskou? Lukas proháněl stráž až do podvečera, kdy slunce zapadalo, aby každý hned pochopil, kdo tady ode dneška velí. Pozvání hradního fojta přijal spíš se zadostiučiněním. Pak přikázal Christianovi, aby mu osedlal také už stárnoucího ryzáka a vyjel, aby vyhledal Martu.

Od vrchního štolby se dozvěděl, že je i se synem a Johanou u Karla. A k tomu ještě pár zajímavých novinek.

Cestou hradním okrskem se ujistil, že se Klára s dětmi v Reinhardově domě už zabydluje, pak vedl koně do čtvrti, kde byly postaveny první chatrče v Christiansdorfu. Oblast kdysi těžce vydobytá od Temného lesa dávno srostla s městem. S nelibostí si prohlédl zpustlý dům. Pokračoval ke Karlovi, pozdravil hornického kováře, jenž mu už mnohokrát pomohl v nouzi, svou nevlastní dceru léčitelku Johanu a starostlivě se zadíval na vyčerpanou a rozrušenou manželku. „Opravdu tam musíme jít a poslouchat pokrytecké řeči toho odporného fojta?“

nešťastně se ptala Marta. „Před velkými se hrbí a po malých šlape. Mnohem raději bych nás první večer ve Freibergu strávila s přáteli.“„Chceš si nechat ujít, jak se vykračuje, podlézá a snaží se nás přesvědčit, že tady vládne spravedlnost?“ pokoušel se ji nalákat Lukas. Ale jeho posměšný úsměv se vytratil tak rychle, jak se 228

objevil. „Hradní stráž je surová a dopouští se násilí na obyvatelích města. A Heinrich to trpí, nebo dokonce přikazuje. Bude to kus práce naučit chlapy kázni. Jen ať si klidně myslí, že mu spolkneme jeho vlídnost. A taky ať vidí, že Bemhardovi na nás hodně záleží. To nám usnadní situaci.“ Marta s hlubokým povzdechem vytáhla z uzlu své nejlepší šaty, rezavě hnědé se zelenými lemy a širokými rukávy, dar od Hedviky. Když už má udělat dojem, je okázalé oblečení nepostradatelné. Lukas jí pomohl do sedla. Cestou na hrad si sdělovali, co se dozvěděli o situaci ve městě.

„Má milá, moc mě těší, že vás zase vidím živou a zdravou! A nevypadáte ani o den starší! Jak jen to děláte?“

Ida Martu přivítala s přehnanou srdečností a tvářila se, jako by byly nejlepší přítelkyně. Marta se přinutila k úsměvu a nechala kolem sebe plynout příval slov, přitom si pomyslela: „Ta stará dračice to opravdu dokázala a hned v prvních třech větách vystřelila jedovatý šíp. Zdánlivá poklona totiž je narážka na klevety, že Marta je víla, a proto nestárne. Takové řeči se snadno mohou zvrátit v obžalobu, že je spojená s ďábelskými mocnostmi.

„A jak je dobře vědět, pane Lukasi, že u nás zase máme tak statečného a zkušeného bojovníka,“ pokračovala Ida. „Po všech těch krvavých bitvách posledních let je opravdu těžké najít do hradní stráže dobré muže. Ale jsem si jistá, že pod vaším velením bude stráž opět skvěle prospívat.“

To tedy musí být hodně špatné, když si i fojtova manželka troufne vyslovit takový názor, pomyslel si posměšně Lukas. Ida tentokrát na sobě neměla křiklavě žluté šaty, ve kterých vypadala jako kuře zvící člověka. Buď hosty nepovažovala za dost významné, nebo už byly za ta léta příliš obnošené, aby je nosila při svátečních příležitostech. Dnes večer byla zahalená do jedovatě zeleného oblečení. Tahle barva se nepochybně těžko vyráběla a látka byla určitě velmi drahá. Ale tlustá a bez ustání mluvící Ida v zelených šatech Martě připomínala ohromnou, nafouklou žábu.

Hradní fojt teď považoval za nutné převzít velení a slovo a pozval hosty nahoru do své komnaty. Marta tiše nabídla pomoc Bemhardovi, vedla ho a divila se, jak jistě a důstojně se slepý muž pohybuje.

V komnatě, kde bydlela s Christianem, když byl ještě hradním fojtem, už nebylo Martě povědomé nic kromě půdorysu. Heinrich a Ida ji zaplnili masivními truhlami, stěny byly pokryté štíty, praporci a vyšívanými obrazy.

Dokonce i pohled z okna se změnil: Nyní bylo vidět mnohem víc střech, které téměř úplně zakrývaly výhled na šachty a městské hradby. Fojt hosty vyzval, aby se posadili, a s hrdým výrazem ohlásil, že na jejich počest nařídil obřad ochutnávání.Bemhard po těch slovech ani nehnul brvou, Lukas jen stěží potlačil úžas.Buď má náš holohlavý fojt pořád ještě špatné svědomí, protože Albrecht byl otráven právě tady a chce se pojistit. Nebo sám nedůvěřuje kuchaři a sklepmistrovi.

Protože jako projev úcty k velmi váženým hostům byl v tomto případě obřad ochutnávání přehnaný. Lukas byl opět velitelem hradní stráže, ale Heinrich je stále ještě jeho nadřízený. A Bemhard nemůže vidět, jaký složitý výjev se tu bude odehrávat. Lukas kradmo pohlédl na Martu sedící vedle něj. Zatvářila se tak nadšeně a potěšeně, jako kdyby se skutečně cítila velmi poctěna. Přitom není pochyb, že Heinricha a Idu prokoukla stejně jako její muž. Je tak upřímná a slušná, pomyslel si něžně Lukas. Nenávidí přetvářku a v obličeji jí většinou můžu snadno přečíst, co si myslí. Ale když to musí být, když tak čelí nepříteli, můžu se spolehnout, že si nasadí čapku bláznů a sehraje svou roh tak, jak od ní svět očekává. Předvede se jako nesmělá, prosťoučká ženuška, kterou lze snadno ošálit.

Všiml si, že i Martě na okamžik zahrál v koutku úst pohrdavý úsměv nad Heinrichovou přehnanou horlivostí.

Ano, on si strachy málem nadělá do kalhot, pomyslel si posměšně Lukas. A potí se námahou, jak křečovitě shledává slova, aby se ukázal v nejlepším světle. Tak mu to teď trochu usnadníme, aby se víc rozpovídal.

Nepřišli sem, aby si z něj a Idy tropili žerty, ale dozvěděli se důležité věci a s Bemhardovou pomocí na ně vyvinuli nátlak. Nejpozději zítra Lukas ukáže tvrdou ruku a vyřídí si to jednotlivě s každým členem stráže, který se na městském obyvatelstvu něčím provinil. Heinrich se pak nesmí odvážit nějak mu v tom bránit. V

229

tomto ohledu mu podlézavost statného fojta s býčí šíjí vůči oslepenému místodržitelovu důvěrníkovi může být užitečná.

Sklepmistr váhavě zaklepal, dal přinést stoleček s různými džbánky a poháry a na fojtův rozkaz začal pomalu s obřadem ochutnávání. Nebyl samozřejmě tak složitý jako u Albrechta, který nakonec dával ochutnávat i vodu, v níž si měl opláchnout ruce. Na zdejším hradě také nebyl žádný šenk. A v komnatě začínalo být těsno. Ale sklepmistr se ze všech sil snažil provádět obřad slavnostně a protahoval ho. Ochutnal vodu smíšenou s vínem, zeptal se hostů, zda si budou přát červené nebo bílé víno a pokaždé pohárek obrátil dnem vzhůru, aby bylo vidět, že vypil všechno.

Když měl konečně každý u stolu pohár naplněný, Heinrich povstal, slavnostně pozvedl pohár a třikrát provolal slávu císaři. Teď byl na řadě kuchař Jenž už čekal přede dveřmi. Vzhledem ke zdlouhavému ceremoniálu jídlo vystydlo. Nehledě k tomu i v tomto ohledu se Heinrich předvedl: podávaly se tři druhy masa, dvě různé omáčky s bylinkami naloženými v octě, dva druhy ryb a jako moučník ovoce naložené v medu. Ida chtěla po modlitbě rozproudit rozhovor a chopila se slova. „Přivezla jste si tak málo zavazadel, má milá,“ obrátila se s falešnou starostlivostí k Martě. „Jen mi povězte, jestli vám můžu s něčím vypomoct. Mohla bych vám dát jedny své šaty.“ Jen ne ty žluté, pomyslela si Marta a zakuckala se. Lukas jí bouchal do zad, dokud se opět nenadechla.

Omluvila se za svou nešikovnost a s falešným zářivým úsměvem odmítla. „To je od vás moc milé, Ido. Ale přivezli jsme si dost stříbra, abychom mohli obléknout celou domácnost. Dříve tady žil jeden dobrý soukeník a velmi šikovný krejčí, jmenovali se Josef a Anselm, pokud si vzpomínám. Žijí ještě?“ „Ale ano,“ přikyvovala Ida. „To je moudré rozhodnutí, má drahá. Anselm je opravdu s nůžkami, jehlou a nití umělec. Určitě vám ušije nádherné bliauty. Možná lemované surovým hedvábím? To nakupuje u obchodníků v Židovské čtvrti.“ Ida zvědavě očekávala, co na to Marta odpoví. Má tolik peněz, aby si mohla dovolit i tohle? „Ale v Mikulášské čtvrti pracuje i výborný tkadlec,“ dodala, když Marta mlčela. „Jen se podívejte!“ Povytáhla rukáv spodního oděvu, který byl ozdobený opravdu velmi pěkně utkaným lemem. „Jsou Anselm a Josef stále ještě radní?“

zeptal se mimochodem Lukas a dal si od sklepmistra dolít víno. Ti dva byli odporní, sobečtí a falešní chlapi.

„Ano, jsou to výborní radní,“ sdělil horlivě Heinrich, než si zase stačila vzít slovo jeho manželka. „Rada se volí každý rok, ale v podstatě se její složení skoro nemění: krejčí, soukeník, zlatník, stříbrotepec, obvyklá řemesla.

No a pak tu pořád ještě máme tu freiberskou zvláštnost…,“ rozpačitě si odkašlal. „V radě je kovář, hornický kovář a bývalý forman. Opravdu nedůstojná cháska, která jen zasévá neklid. Málem k tomu byl zvolen i vrchní štolba! No slyšel někdo něco podobného?“ Ida pod stolem kopla manžela do kolena. Cožpak zapomněl, že zrovna ti poslední čtyři jmenovaní jsou s Lukasem na jedné lodi? Lukas se tvářil, jako by si toho nevšiml. „A kdo je teď ve městě starostou?“ „Kožešník Wilhelm. Slušný muž a velmi vstřícný,“ odpověděl Heinrich. Tak tedy někdo, kdo před tebou drží hubu a nemá odvahu zastat se obyvatel svého města, přeložil si v duchu Lukas jeho slova. „Je mistr Wibald stále ještě mincmistrem?“ zeptala se Marta. „Měla jsem pocit, když jsem prve šla po nádvoří, že jsem ho zahlédla jít do slévárny.“ „Ano je,“ přikývla Ida. „Ale hornický mistr Hermann, kterého jste znali, zemřel. Jeho nástupce se jmenuje Sigismund a občas je zatvrzelejší, než se na jeho postavení sluší.“

Aha, takže někdo, kdo vám hned všechno neodkývá, vyložila si její slova v duchu Marta. „Stopy po požáru na slévárně vznikly po nějakém přepadem, nebo tam náhodou vypukl požár?“ chtěl vědět Lukas. Fojtovi vyvstaly na čele krůpěje potu. Byl osobně odpovědný za to, že výroba mincí nebude nikdy ničím narušena, proto také byla umístěna na hrad.

„To byl požár… v horkém létě, vyletěly jiskry. Přece víte, jak je nebezpečné, když se taví a odlévá. Podařilo se nám plameny uhasit dřív, než nadělaly větší škody.“ Teď se skoro vyděšeně zadíval na císařského ministeiiala.

Bemhard však vytrvale mlčel. „Doslechl jsem se, že v dolech a slévárnách mají lidé potíže, dokonce se tam vzmáhá neklid, protože těžba je malá v poměru k tomu, jaké dávky mají lidé odevzdávat,“ pokračoval Lukas a s 230

nevinnou tváří zasahoval místa, která by Heinrich raději nechal skrytá. „To jsou jen ošklivé pomluvy,“ ujišťoval fojt. „Vždyť to znáte, lidi si pořád stěžují, aby se vyhnuli placení. Když si vzpomenu, kolik feniků se přineslo při posledních Hromnicích na znehodnocení, tak je vidět, že Mé nemůžou být tak chudí, jak se dělají!“

„A mně se doneslo k uším, že nutíte horníky, aby těžili i v šachtách, které nejsou bezpečné. Že v poslední době tady došlo k většímu počtu důlních neštěstí a několik lidí bylo zasypáno, mezi nimi i děti, které jsou posílány do nejužších štol,“ vmísil se nečekaně dosud mlčící Bemhard. „Je pravda, že jste jednoho vrchního štajgra dal uvrhnout do žaláře, protože se zdráhal poslat své lidi do štol, které se propadají?“ Heinrichovi úlekem div nevypadl nůž z ruky. „To je ale hodně přehnané! A ten chlap je už dávno zase na svobodě,“ odporoval horlivě.

„Stará hornická pověst o dlouhé šichtě… Zkrátka je to nebezpečná práce, při které vždycky někdo zahyne! Není ale o nic nebezpečnější než povolání rytíře. Bůhví, čím rozzlobili zemní duchy. „Ať je to jakkoli, zítra se chci seznámit se stavem šachet a poměry ve slévárně i dílně, kde se razí mince,“ prohlásil Bemhard k Heinrichovu překvapení a úleku.

Než se fojt vzpamatoval, Bemhard se obrátil k Martě: „Poprosím paní z Christiansdorfu, aby mě doprovodila, pokud to její choť dovolí. Můj pomocník si při sesedání z koně poranil nohu a já potřebuju někoho, kdo mě povede.“ „S radostí,“ souhlasila Marta, když se krátce pohledem domluvila s Lukasem, jenž souhlasil. Heinrich zbledl. Nejen že císařský ministeria! se bude vrtat v šachtách a mincovně, ale teď u toho ještě ke všemu bude Marta, která se jistě postará, aby se slepý dozvěděl mnohem víc než vidoucí, kterému by podával zprávu Heinrich. Od té chvíle se rozhovor už jen vlekl. Heinrich brzy poručil sluhům, aby hosty odvedli do jejich komor. „To tedy spolknu koště, jestli má pomocník toho slepce opravdu poraněnou nohu,“ supěla vzteky Ida, když s manželem osaměla. „To je pouhá záminka, aby mohl všude čmuchat s tou ženskou!“

Heinrich se na ženu ustaraně podíval. Jen Bůh ví, jak tohle všechno ještě dopadne! A přitom se tak snažil! „Od té doby, co jsme museli prchnout, se tady zřejmě nic nezměnilo,“ poznamenala Marta, když zůstali s Lukasem sami. „Pořád ti sami odporní lidé a bezpáteřní zbabělci. „Ale my také máme ty samé spojence co dřív,“ objal ji kolem ramen. „Nebuď na ně tak přísná! Jsou to prostí likdé, kterým bylo odmalička vtloukáno do hlav, že musí poslouchat. Všechno ostatní by siošklivě odnesli. Když bude zapotřebí bojovat, je to záležitost našeho bojovnického stavu!“

„Copak jsi sám jednou neprohlásil, že poslušnost má své meze?“ odporovala Marta nezvykle prudce. „A když se radní nezastávají svých občanů, k čemu pak ti lidé potřebuj ou městskou radu? Copak upřímnost, dobrota, soucit a odvaha také nejsou ctnosti? Nevěřím, že tihle odporní lidé se zlepšili. Amsel udělal ze své schovanky děvku, Josef jen hospodařil do svého měšce. Ten Wilhelm nejspíš taky nemá žádnou páteř, když ho Heinrich tak vychvaluje!“

Lukas si povzdychl. „Počkejme si do zítřka. A teď už pojď do postele!“ Usmál se na ni. „Zahřej kosti unavenému muži po dlouhé cestě.“

231

Překvapující hosté

Tri dny již bydleli Lukas s Martou ve svém nově zařízeném domě ve Freibergu. Lukas sotva dopřál hradní stráži oddychu a velmi tvrdě muže cvičil. Tucet mužů vyhodil kvůli neukázněnosti a přijal za ně do služeb několik šikovných lukostřelců z městské stráže. K hradní posádce teď patřili i Daniel a Jakub.

Marta celý den provázela Bemharda mincovnou, zavedla ho k šachtám a přebíracím stolům, popsala mu, jak vidí stav lidí, kteří tam pracují a hlad a vyčerpání mají vepsané v tvářích, navíc někdy v očích nesmiřitelný vztek. K jakým závěrům pověřenec císařského místodržitele dospěl po rozhovorech s hornickým mistrem a mincmistrem nevěděl nikdo ve městě. Avšak před odjezdem vedl ještě důvěrný rozhovor s hradním fojtem, jenž se od té doby skoro neukazoval venku.

Lukasův a Martin dům zase vypadal útulně. Páter Hilbert ho požehnal, v místnostech vonělo čerstvé dřevo nových stolů a lavic a vůně vycházela i ze svazků bylin, které Marta pověsila k usušení na stropní trámy. Na dvou truhlách truhlář ještě pracoval. Martino oblečení zatím viselo na tyčích jako Lukasová drátěná košile, pokud ji neměl na sobě. Na novou postel rozprostřela kožešiny. Teď se konečně mohla věnovat práci v bylinkové zahrádce. Prve se přehnal jarní déšť, ale Johana jíi Kláře přinesla pár sazeniček a semen, co se nutně musí vysadit. Opatrně zahrnovala kořínky hlínou a zalévala vodou, když uviděla, že k domu přijíždí větší skupina jezdců. Vstala a narovnala se, aby viděla, kdo se blíží. Muž v čele oddílu byl velký a statný, to viděla už z dálky. Rázem ji zaplavil strach.

Petr odjel obstarat krmení, páter se nejspíš zdržel v kapli, Lukas, Daniel a Jakub jsou na hradě. Mají-li ti muži v úmyslu něco zlého, nikdo jí nepřispěchá na pomoc. Na okamžik se jí zmocnilo pokušení utéct do domu a schovat se. Ale samozřejmě by to bylo zbytečné. Mhouřila tedy oči proti zapadajícímu slunci, aby rozeznala obličeje přijíždějících. Avšak zlaté paprsky ji oslepovaly a také už neměla tak dobré oči jako dřív. Teprve když se jezdci přiblížili až k plotu, poznala je a s úlevou vydechla.„Bůh vás pozdrav, paní Marto!“ promluvil hlubokým hlasem statný Boris ze Zboru a sesedl z koně. Stejně tak i jeho průvodci, rytíři Petr, Johanes a Tammo z Nossenu. „Ani jsme nemohli uvěřit novince, o níž si cvrlikají vrabci, atak jsme se rozhodli, že se osobně přesvědčíme.“ Slovan se před ní uklonil s potutelným úsměvem. „Je dobře vědět, že Lukas a vy jste zase ve Freibergu,“ přidal se Petr z Nossenu. „Mysleli jsme si, že se to musí oslavit!“ Zvedl ruku s měchem vína a Tammo ukázal na několik mrtvých zajíců přivázaných u sedla. „Z našich lesů, před chvílí skolení.“

Marta si rychle utřela špinavé ruce do zástěry, kterou si na zahradnické práce uvázala přes šaty, poděkovala za dary a pozvala rytíře do domu. „Jak se daří Georgovi?“ zeptala se. „A co vdova po Davidovi?“ „Znovu se provdala, ale ne za našeho slovanského reka, nýbrž za Georga,“ vyprávěl s úsměvem Tarnmo. „Oba vzbuzují dojem, že jsou spolu šťastní. Ostatně přijel s námi. Ale protože jsme si mysleli, že Lukas bude nejspíš na hradě, tak jsme ho tam poslali, aby vás muž věděl, že tu na něj čekáme.“ Zvenčí se ozvalo pronikavé hvízdnutí, to může být jenom Lukas, jenž se předčasně vrací domů a přivolává tak Petra, aby se postaral o koně hostů.

Marta vyhlédla ze dveří. Radostí rozzářený Lukas šel vstříc svým druhům z bojů a se smíchem se objali.

Elfrieda, která už nebyla moc rychlá, přikulhala k Martě a vzala od ní zajíce se slibem, že z nich připraví dobrou večeři.„Pojďte dál, pořádně to oslavíme,“ zval teď hosty Lukas. „Kdo by si před dvěma lety pomyslel, že se ještě všichni sejdeme živí na tomto světě?“Hlučící muži vešli, rozhlíželi se v domě a nechali si od Marty nalít pivo. Pak se vzdálila nahoru, aby se umyla a převlékla do čistých šatů. Daniel a Jakub mladší se teď spolu s Georgem vrátili z hradu a rovněž vešli do domů. „Možná bychom mohli pozvat i tvou nevlastní dceru opředenou tolika pověstmi?“ navrhl Boris ze Zboru. „Žije v Reinhardově domě, že? Jestli jako její nevlastní 232

otec souhlasíš, dojdu pro ni.“ „Jen když odpřísáhneš, že se nebudeš o nic pokoušet!“ prohlásil Lukas. Byl to žert, jemuž se všichni zasmáli, ale slova nebyla myšlena jen žertovně. Zbor byl sukničkář. Ovšem měl velmi silný smysl pro čest, proto se k přítelově dceři bude chovat s nejvyšší úctou, aspoň v to Lukas doufal. Boris ze Zboru se s úsměvem uklonil před ním i Martou, na znamení svých počestných úmyslů si položil ruku na srdce a vyhoupl se do sedla. Ke Klářinu domu nebylo daleko, ale rytíř na koni vždycky vyvolá lepší dojem než rytíř, co jde pěšky.

Když dojel do hradního okrsku, nebyl si jistý, který dům patřil Reinhardovi. Ve Freibergu se moc nevyznal.

Když tu byl naposledy, musel všechny své myšlenky soustředit na to, aby se živý dostali do hradu, zabili Albrechta a pokud možno živí se zase dostali ven. A potom, po neočekávané otravě markraběte, jim po krátké, krvavé bitce nezbývalo nic jiného než rychlý ústup. Chtěl se zeptat dvou mladíků, zřejmě starších panošů, kteří šli proti němu. Na první pohled vypadali jako bratři. Potom však uslyšel, o čem si povídají, a vzedmul se v něm vztek. „Tamhle bydlí ta děvka se svými bastardy. Jestlipak nás taky někdy připustí?“ zeptal se větší z nich a ukázal pohybem hlavy k domu po pravé straně. „Ta to dělá jen s hrabaty,“ odpověděl druhý, když procházel kolem Borise a ošklivě se zasmál. „Hej vy dva!“ zavolal na ně rytíř, „Pojďte sem!“ Udiveně se otočili a popoběhli několik kroků zpátky k jezdci.„Podržte mi koně!“ rozkázal Zbor.

Panoši se neodvážili neuposlechnout rozkaz cizího rytíře. Boris sestoupil ze sedla, dal hřebce zavést do dvora a uvázat. Pátravě pohlédl na mládence, kteří zřejmě očekávali, že jim dovolí odejít. Každou rukou chytil jednoho za zátylek a medvědí silou je donutil pokleknout „Je doma paní z Reinhardsbergu?“ zavolal směrem k domu.

Klára vyhlédla z okna a udiveně se zadívala ne výjev, který se jí nabízel. Neznámý cizinec se světlehnědými vlasy přemohl ty dva drzé sousedovy panoše. Zřejmě mu to nepůsobilo žádné potíže. Naopak vypadal, jako by se skvěle bavil. Vesele se na ni podíval a jasně modré oči mu zářily.

„Půvabná Kláro, posílá mě k vám vás otec se zprávou. Cestou mi přeběhli přes cestu tihle dva uličníci, kteří vám bezpodmínečně chtějí na kolenou vyslovit svou úctu. Že je to tak vy budižkničemové?“ obořil se na ně hrozivě a ještě trochu víc stiskl silné pracky. Chlapci rychle přikyvovali a tiše naříkali. Klára uhodla, co se stalo. Zahanbeně odložila šití a beze slova šla ke dveřím.

„Tak vy klackové, teď předveďte, jak dobře jste se naučili dvorským způsobům. Už ať slyším pokorně vyslovený projev úcty k dámě!“ požadoval Boris ze Zboru už s nepokrytým posměchem. Oba ze sebe vypravili zdvořilý a uctivý pozdrav vznešené paní z Reinhardsbergu. Pak jim ještě strčil hlavy do bláta, pustil je a zavelel: „Teď koukejte zmizet, ale trochu si pospěšte! Kliďte se do lesa a nacvičujte, jak se prokazuje úcta dámě, než se zase ukážete mezi lidmi ve městě!“ Mladíci si rukama ještě víc rozmazávali bláto po obličejích a dali se na útěk tak rychle, až se tomu Klára zasmála.

„Smích vás ještě víc zkrášluje, Kláro,“ poklonil se Slovan. „Ale mám dojem, že se moc často nesmějete… Teď však jsem i já zapomněl na dobré mravy. Jmenuju se Boris ze Zboru. Nebo z Boru, jak tady mnozí vyslovují, aby si na spojení ze Zboru nezauzlovali jazyk.“ Šelmovsky se usmál, hluboce se znovu uklonil, a když se narovnal, s úsměvem jí pohlédl do tváře. Klára na něj upřela udivený pohled: „Vy jste jeden z těch mužů, kteří se spolu s mým nevlastním otcem odvážili jet sem…“

Nedopověděla větu abyste zabili Albrechta. Ale dobře věděla, co na sebe Lukas a jeho průvodci vzali a co riskovali. Věděla také, že tenhle rytíř přemohl Albrechtova nej silnějšího družiníka, Lotharova nástupce na hradě Seußlitz. Bez něj by možná Lukas, Thomas nebo Raimund na nádvoří freiberského hradu zemřeli. Nyní podle několika drobností na jeho oblečení, neobvyklého vzoru vyšitého na bliautu, poznala, že před ní stojí slovanský šlechtic. „A vy jste ta vychvalovaná léčitelka, o níž si lidé povídají neuvěřitelné příhody,“ opáčil.

„To, co si o mně lidé povídají, je spíš odstrašující než pochvalné,“ namítla trpce. Až příliš dobře si dovedla představit, čím sousedovi panoši cizího rytíře vyprovokovali k tomu, aby zasáhl.

233

„Já nejsem nijak ustrašený,“ pokrčil rameny a opět ji mimovolně přiměl k úsměvu. Reinhard a Dietrich byli urostlí muži, ale tenhle rytíř ze Zboru byl dobře o půl hlavy vyšší než oni. „Pojďte dál,“ pozvala ho Klára a otevřela dveře. „Můžu vám nabídnout pohár piva na osvěžení? Nebo bílý chléb? A co mi nevlastní otec vzkazuje?“ Boris jí políbil ruku ještě než vkročil do domu. „Přijeli jsme s několika přáteli z Nossenu, abychom oslavili onen pamětihodný den a váš návrat do Freibergu,“ vysvětloval s úsměvem, „A přitom bychom neradi postrádali vaši oblažující přítomnost.“ Klára se tvářila, že lichotku přeslechla, bylo to na ni přece jen trochu moc. Když rytíř vešel do haly v přízemí, Anna na něj vykulila oči. „Vy jste obr?“ zeptala se. Dietrich, její mladší bratr, se postavil před ní, aby ji chránil, tříletý Konrád ho napodobil. Boris se zasmál. „Obr? Ne, to nejsem, krasavice!“ Poklekl a sklonil se, aby se díval Anně do očí. „Mám ti prozradit tajemství?“ Nebylo možné přehlédnout, že děti zvědavostí skoro ani nedýchaly. Boris ze Zboru ztlumil dunivý hlas a zašeptal: „Já jsem jen trochu přerostlý trpaslík.“ Anna se rozesmála. Rytíř vstal a narovnal se, s povděkem přijal od Kláry pohár piva. „Vy dva jste stateční chlapíci,“ uznale pohladil chlapce po vlasech. „Celý táta. Bůh ho ochraňuj ve Svaté zemi! A též vašeho bratra, Kláro!“ Pokřižoval se, usedl ke stolu a zhluboka se napil.

Vřele se zadíval na děti a poznamenal: „No nepotěší takoví človíčci každé srdce?“ Klára se pousmála. „To ano.

I když je někdy lehčí uhlídat pytel blech než je.“Teď pohlédla na své zmuchlané šaty, na nichž chlapci zanechali stopy špinavých ruček. Závoj má jistě taky nakřivo. „Protože máme hosty, měla bych se převléct,“

poznamenala rozpačitě. „Budete té dobroty a počkáte na mě?“

Zavolala Lízu, aby se postarala o děti, a vyběhla po schodech. Po chvíli váhání se rozhodla pro své nejhezčí šaty, tmavozelené s pestrými výšivkami na lemu rukávů a výstřihu. V těch šatech se vdávala. Tiše se pomodlila za spásu Reinhardovy duše. Nechtěla ho, nemilovala ho, zpočátku ho dokonce považovala za nepřítele, když si ho z donucení a na Lukasovo naléhání brala. Avšak Reinhard ji miloval a ochraňoval a prvotní pohrdání se poté proměnilo v náklonnost.

A Dietrich? Její city k němu byly nesrovnatelně silnější. Ale po sňatku s Juttou pro ni byl ztracený. Jak dlouho potrvá, než na něj pomyslím, aniž mi bude pukat srdce, přemítala a přeplétala si cop. Dávno vím, že mu Jutta už není tak lhostejná jako dřív. Ale je jen moudré a bohulibé, když se do ní zamiluje, přesvědčovala se. Já bych teď měla žít jen pro své děti! Rychle vstala, pokryla vlasy závojem, nasadila na něj čelenku a scházela dolů. Z

místnosti k ní doléhal hlasitý smích. Boris ze Zboru dětem vyprávěl nějaký příběh a ony pobaveně poslouchaly.

„Pak veverka zamávala huňatým ocasem, ježek si přihladil bodliny a vlk musel jít spát hladový,“ končil právě.

Chlapci jásali. Anna, která matku uviděla první, si rychle stěžovala: „Kluci jsou hrozně divocí!“ Ale bylo zřejmé, že ještě před chvílí nadšeně povykovala s nimi.

Líza se krčila v koutě a neodvažovala se ani o krok přiblížit k tomu bláznivému slovanskému obrovi. Boris pohlédl ke schodišti, kde stála Klára ve svých nejlepších šatech, a zatajil dech. Za jiných okolností by okamžitě složil poklonu krásné paní domu. Taková slova mu obvykle snadno plynula ze rtů. Proč jen teď ze sebe nedokáže vypravit ani tón? To se mu ještě nikdy nestalo. Bože můj, to vypadá na něco vážného, pomyslel si trochu polekaně, přesto se nedokázal přestat usmívat. Nespustil z Kláry oči, počkal, až se rozloučila s dětmi.

Pak zamrkal na děti, vyšel s Klárou ven a pomohl jí vsednout na koně.

„Lukasi, musím s vámi mluvit!“ oslovil přítele Boris ze Zboru, jenž celou dobu neklidně poposedávali na svém místě, když ostatní slavili, pili, žertovali a vzpomínali. Od chvíle, kdy se slovanský rytíř vrátil, měl Lukas pocit, že se schyluje k nějakým potížím. A právě teď se debatovalo i o vážném tématu. Tamrno z Nossenu se zeptal, zda Lukas opravdu považuje za moudré vycvičit ze zdejší hradní stráže zdatné bojovníky. Všichni věděli, na co naráží. „Není to snad můj úkol?“ odpověděl Lukas napůl žertem, ale pak mnohem vážněji dodal: „Přiměju je k tomu, aby ve vážném případě bojovali na mé straně.“

Třebaže byli přátelé jen mezi sebou, touto větou se odvážil hodně daleko. Navzdory rozumným úvahám 234

všichni přítomní pořád ještě doufají, že se Dietrichovi naskytne nějaká příležitost, aby pro sebe dobyl Míšeňskou marku.

Buď mu chce Zbor kvůli tomu promluvit do svědomí, nebo má nějaké novinky týkající se císaře či křížové výpravy. Lukas tedy lehce přikývl, vstal a vyšel se slovanským rytířem ven. Ostatní ať v klidu dál slaví. Špatné zprávy se beztak většinou rozšíří rychleji, než je záhodno. „Tak mluv! S jakým problémem musíme počítat?“

zeptal se, když se za nimi zavřely dveře. Statný rytíř na něj nejprve nechápavě pohlédl, ale pak mu po tváři přelétl obvyklý bezstarostně veselý úsměv.„Problém?“ opakoval a pozvedl ruce. „Žádný, který bych už vlastníma rukama nevyřešil.“ Potom si však nezvykle rozpačitě pohladil pečlivě zastřižený vous a konečně ze sebe vypravil: „Stalo se mi něco neobyčejného… a pro mě zcela nečekaného… Upřímně řečeno se mi něco takového ještě nikdy nepřihodilo… Ale rád bych tě požádal o ruku tvé nevlastní dcery… pokud s ní nemáš jiné plány… Teď hned a tady.“ Zhluboka si oddychl, že to má za sebou.

Lukas ze sebe úžasem nedokázal vypravit slovo. Vždyť jeho druh z bojů se s Klárou teprve dneska seznámil!

Léta si láme hlavu jak Kláru učinit šťastnou a dostat ji zase pod čepec, což bylo, jak si přiznával, velmi těžké vzhledem k jejímu odmítání a dvěma nemanželským dětem. A teď najednou, zčistajasna by mu řešení samo přišlo do domu? Lukas si Borise ze Zboru vážil, byl to statečný muž, jenž neznal faleš a měl v sobě nezlomný humor. Avšak ve vztahu k ženám byl trochu lehkomyslný a na ženění dosud ani nepomyslel. Může mu Kláru svěřit?Boris zřejmě viděl pochybnosti, které se příteli zračily na čele. „Je to neobyčejná žena. Statečná žena. S

upřímným srdcem bych jí přísahal věrnost,“ dodal tiše.„Ale znáš zvláštní okolnosti…,“ připomněl mu Lukas.Boris na něj rozhořčeně pohlédl. „To přece není tak, že by se objímala s každým stájovým pacholkem.

Dietrich se o své syny postará. Ale nemysli si, že ji chci kvůli Weißenfelskému věnu!“ „Víš ty vůbec, jak je těžké přemluvit tu dívku ke svatbě?“ zasténal Lukas.„Upřímně řečeno je mi skoro špatně při pomyšlení, že by mě neměla ráda. Samozřejmě ji nechci vylekat… budu se o ni trpělivě ucházet, jak se sluší a patří. Ale přimluvíš se za mě? A dás mi své požehnání, starý kamaráde?“

„Určitě dám,“ slíbil Lukas. „Sám to vidíš, nesmíš ji vylekat, musíš postupovat velmi jemně a obezřele! Nutit ji k ničemu nebudu. Ale byl bych opravdu rád, kdyby měla někoho, kdo se jí ujme. A kdo ji učiní šťastnou.

Zaslouží si to.“

Marta za nimi vyšla ven s neomylným pocitem, že ji Lukas potřebuje. Manžel si s úlevou oddychl a zateplají sdělil překvapivou novinku. „Co myslíš? Dokážeme ji k tomu přimět?“ zeptal se. Boris ze Zboru nespustil z Marty oči, když přemýšlela o odpovědi. Slovanský šlechtic byl pravý opak Dietricha, který se dokonale ovládal a často býval zadumaný. A byl úplně jiný než Klářin kamarád z dětství Guntram, jenž ji potají stále uctíval.

Někdy se Marta obávala, že by ti dva přece jen mohli i navzdory stavovskému rozdílu k sobě najít cestu, přestože Guntram a Líza spolu dobře vycházejí. Boris ze Zboru by Kláru spolehlivě ochraňoval nejen před pomluvami a nenávistným klevetěním -také jeho radost ze života a odzbrojující humor by jí udělaly dobře. Už se stalo, pousmála se lehce Marta, protože dnes večer konečně po dlouhé době viděla svou dceru se smát. A to, že si Klára oblékla své nejlepší šaty, když pro ni Zbor přijel, pro ni bylo znamením, přestože si ho žádný z mužů nevšiml. „Zkuste své štěstí,“ usmála se povzbudivě na rytíře. „Ale jestli jí zlomíš srdce, pak zapomenu, žes byl můj přítel,“ varoval ho Lukas a myslel to smrtelně vazné.

235

Léto 1197 před Akkonem

S pokračujícím létem přistávalo u pobřeží před Akkonem stále víc německých účastníků křížové výpravy. Mezi nimi byl i durynský lantkrabě, jež připlul s velkým vojskem a celou řadou významných durynských šlechticů, jako byla hrabata Henneberg, Tonna a hrabata z Káfemburgu, bratr a otec hraběte ze Schwarzburgu. Otec při namáhavé cestě přes moře těžce onemocněl. Do Svaté země podruhé přijel i Heřman ze Salzy a s ním už jen tři jeho druhové, kteří přežili.

Jakmile Durynští postavili tábor, lantkrabě k sobě pozval na hostinu nejváženější durynské rytíře, svého zetě, jeho bratrance, markraběte Východní marky a pána z Koldic, jednoho z císařských ministeriaiů, kteří v Róblingenu po jejich boku bojovali proti Albrechtovi z Wettinu. To jim Hermann ani Dietrich nikdy nezapomenou. Lantkrabě a jeho hosté seděli ve stínu plátěného baldachýnu. Přestože se již snášel večer, bylo po parném dnu u Akkonu stále ještě vedro.

Nově příchozí přivezli znekhdnující zprávy ze Sicílie: V květnu tam propukla vzpoura proti císaři, jenž měl být na jednom lovu zastřelen. Podařilo se mu šťastně uniknout do Messiny, ale trvalo ještě týdny krvavých bojů, než byli povstalci poraženi a krvavě potrestáni.„Císař okamžitě nasadil křížové rytíře, které přijal do svého žoldu, aby potlačili vzpouru a vykonali pomstu,“ pokračoval Hermann zachmuřeně, skoro nic nejedl, ale raději si dal znovu naplnit pohár. Jídlo nebylo tak okázalé, jak byl zvyklý u svého dvora v Eisenachu, ovšem ve srovnání se stravou při plavbě to byla lahůdka. Lantkraběti však při vyprávění chuť k jídlu přešla. „Opravdu nejsem citlivka. Ale jestli si vzpomínáte na popravu hraběte z Accery, tak ta byla proti tomu mírná.“

Richard z Accery, švagr bývalého krále Tankreda z Lecce, patřil k nejzarytějším Jindřichovým odpůrcům a v loňském roce byl zajat a obviněn z velezrady. Císař ho dal vléct koňmi po zemi přes celé město a nakonec pověsit za nohy tak dlouho, dokud nezemře. Povídá se, že tak visel tři dny a dvorní blázen si z mučeného ještě tropil ošklivé žerty. „Kdo z povstalců byl popraven mečem nebo oběšen, mohl být za svůj osud vděčný,“

pokračoval s odporem Hermann. „Ostatní byli utopeni v moři, rozřezáni na kusy, zaživa upáleni, nebo naraženi na kůl. A jejich vůdci, hradnímu pánovi z Castrogiovanni, jenž se údajně chtěl oženit s císařovnou a stát se králem, dal na hlavu hřebíky přibít korunu z rozžhaveného železa.“ „To je opravdu… víc než dost,“ poznamenal chraptivě markrabě Konrád, jemuž zjevně na okamžik chyběla slova. „Povolal císař i vaše oddíly k potlačení povstání?“

„My jsme bez jakékoli odměny vytáhli na výpravu do Svaté země, a ne abychom se stah císařovými krvavými psy, které poštve proti svým poddaným, když se chovají vzdorovitě!“ ohradil se rázně durynský lantkrabě. „Se šlechtou na jihu byly vždycky potíže. Popravou hraběte z Accery a nařízením, že šlechtici musí svá privilegia předložit v Capuy ke schválení, si z meh císař s konečnou platností učinil nepřátele. Ale Jindřich z Kaldenu, Konrád z Urslingenu a Markward z Annweileru se té krvavé práce ujali s nadšením a důkladností. Nestyděli se ani podpálit kostel, v němž hledaly útočiště stovky lidí.“

Jindřich z Koldic, asi třicetiletý urostlý muž s plavými vlasy a bradkou, se rozechvěle pokřižoval. Vydal se na křížovou výpravu, aby si zde odpykal hřích, který ho stále víc trápil. V mládí na pokyn bratra Thima zajal opata kláštera Pegau, aby Thimo na příkaz merseburského biskupa klášter vyplenil. Opat a biskup mezi sebou vedli spor, protože klášter prohlašoval, že podléhá pouze Římu. Tehdy netekla krev, ale provinil se na duchovním, což je těžký hřích trestaný věčným zatracením. Proto doufal, že tady, ve Svaté zemi, získá odpuštění. „To jsou normanské zvyky,“ povzdychl si markrabě Konrád. „Tam jsou takové barbarské tresty obvyklé. Sicilští rádcové prý císaři důrazně vysvětlili, že u nich platí jiná pravidla než v našich civilizovaných krajích. Mírnost tam není 236

ctnost, nýbrž je považovaná zaprojev slabosti. A tu si císař nemůže dovolit.“ „Nejprve vyčkejme, jaké tresty budeme muset vynést my tady,“ ozval se Dietrich z Weißenfelsu a vyprávěl nově příchozím o králově rozkazu a potyčkách z prvních dnů. „Musíme mužům rozkázat tvrdé cvičení, aby se něčím zaměstnali. Ale s příchodem nových vojsk bude stále obtížnější udržet kázeň. Také byla u vás na lodi spousta chlapů, kteří neměli v hlavě nic jiného než zabíjení pohanů? A tu hlavní část výpravy teprve očekáváme! Je jen otázkou času, kdy se situace tady stane neudržitelnou. Nechceme-li porušit mír se Saladinovým bratrem al-Ádilem, budeme muset tvrdě potrestat nebo vydat každého, kdo jej naruší.“

Hermann Durynský povytáhl obočí. „Maršál z Kaldenu tu jistě rád uspořádá další krvavou lázeň, pokud ho jeho muži neposlechnou na slovo. Otázka však je, zda on poslechne jeruzalémského krále? Nebo jenom císaře?“

„Obávám se, že to se teprve bude muset ukázat,“ zamyšleně podotkl Konrád. „Proč nás sem císař poslal, když ví, že tady panuje příměří?“ Thomas nebyl pozván na slavnostní hostinu u lantkraběte, přestože byl jediným rytířem v Dietrichově družině, nebyl hrabě a ani nemohl počítat s tím, že Hermann pozve ke své tabuli bratra ženy, jež jeho zeti porodila dva bastardy.

Ale vůbec mu to nevadilo. Pozdravil pána ze Salzy a další své bývalé durynské druhy ve zbrani, mezi nimi i Jindřicha z Koldic, a vyměnili si pár novinek. Protože cvičení se zbraněmi bylo pro tento den ukončeno, neměl Thomas ani v nejmenším chuť poslouchat naparování příchozích nebo se snažit je zadržet, když se chtěli hnát do města zabíjet nevěrce. Sám nikdy nemůže takovou tlupu zastavit, ani když jím cloumá vztek. O to se musí postarat velitelé jednotlivých vojsk a oddílů, kteří mají dostatek bojovníků.

Už toho měl všeho opravdu po krk: každý večer rvačky, vychloubání a pitky. Muži se nudili a byli zklamaní, chtěli tu získávat kořist a konečně pobíjet Saracény, aby dostali odpustky za své hříchy. S každým uplynulým dnem Thomas přemítal, jak dlouho tohle ještě bude jakžtakž dobře pokračovat. Za několik dní sem dopluje největší část armády. Nestane-li se zázrak, pak se veškerá kontrola vymkne z rukou. Byl zřejmě jediným mužem v táboře, jenž, nehledě na nelibost, jakou pociťoval k příliš horlivým křižákům, z dlouhého čekání dokázal vyzískat i něco dobrého. Jakmile mu to povinnosti dovolily, vyjel na koni do města a navštívil Notkera v německém špitálu, aby se něco naučil. Hrabě Dietrich i Heinrich Walpot, představený špitálního společenství, jeho četné návštěvy nejen trpěli, ale dokonce ho v nich podporovali. Spatřovali v něm již rytíře budoucího Německého řádu?

Když Thomas o sobě opravdu upřímně uvažoval, přiznával, že ho velmi láká myšlenka patřit k nerozbornému společenství mužů bojujících zajeden cíl. Snil o tom už za panošských časů. Doufal, že tomu tak bude v křížové výpravě císaře Friedricha, byl však trpce zklamán.Navíc by jen nebojoval, ale mohl by pomáhat i těm, kteří byli v bitvách zranění! Příliš často musel přihlížet, jak jeho druhové vykrváceli na bitevním poli, protože k nim nikdo nepřišel, nebo protože felčar trval na tom, že se musí nejprve pomodlit, než podváže krvácející tepnu. Ale slib cudnosti… Při nejlepší vůli si nedovedl představit, že bude muset žít přísně zdrženlivě, přestože i teď to od něj bylo jako od křížového rytíře očekáváno. Ale to beztak dodržovalo jen několik mužů v táboře. Podrobné vychloubání mužů a líčení zážitků ze zdejších nevěstinců mu důkladně vzalo chuť některý z nich navštívit. Ale navždy se odříct slasti, jakou dovede v posteli poskytnout žena? A té nádherné úlevy? To bylo nemyslitelné.

V německém špitálu u Brány svátého Mikuláše ho zaujaly orientální léčitelské metody, které mu Notker s velkou trpělivostí vysvětloval a zároveň přitom plnil své povinnosti.

Thomas se tak ke svému úžasu dozvěděl, že se na krvavé pahýly po odříznutých rukou a nohou rozhodně nelije vroucí smůla, jak je doma zvykem, nýbrž ocet nebo víno, protože to vylepšuje naději na uzdravení. Na potvrzení těch slov tu Thomas zažil, jak dva muži, jimž byla v Konrádově táboře useknuta ruka za drancování, tady prosili o pomoc, ale brzy v mukách zemřeli na horečku a otravu krve.

237

Lačně se od Notkera učil a těšil se na den, kdy o tom všem bude vyprávět matce a sestře. Cožpak obě dávno nesnily o tom, že by se chtěly víc poučit o proslavených léčebných metodách Židů a Saracénů?

S Notkerem mohl mluvit také o Bohu, o svých pochybnostech, zda jeho duše kdy najde klid a radost, přiznat, že jeho jedinou nadějí je Jeruzalém. Možná se tam stane nějaký zázrak, třebaže neměl vůbec představu, jak by mohl vypadat. Drobný mnich pak většinou naklonil hlavu na stranu, upřel na něj pronikavý pohled a s moudrým úsměvem poznamenal: „To, co hledáte, příteli, není na jiném místě, ale ve vás. Tam musíte hledat a jen tam to najdete.“

Thomas si přitom vzpomínal na Kláru, jež mu jednou pověděla, že ztratil kus své duše. Také si pamatoval, jak mu Notker v žertu vyčetl, že je opravdu nevěřící Tomáš. Kromě léčitelství a rozhovorů s mnichem ho však do německého špitálu lákalo ještě něco: jedna dívka. Možná mladá žena, protože nosila vlasy pokryté, i když jí jistě ještě zdaleka nebylo dvacet let a působila jako křehká dívenka. Po dva týdny seděla téměř pokaždé, když přišel, u postele nemocného, starého muže, jehož zjevně trefil šlak, sotva se dokázal pohnout a mluvit nemohl vůbec. Pravděpodobně to byl její otec. Thomas nepokládal za možné, že by byla provdaná za takového starce.

Opatrně nemocnému dávala pít, ochlazovala mu čelo, a když spal, starala se spolu s bratry i o ostatní nemocné.

Jednou stál blízko Notkera, když přišla a předávala mnichovi malou nádobku s usušenými okvětními lístky.

Překvapeně zjistil, že mluví německy, byť dost lámaně. Považoval ji za domorodou obyvatelku města. Měla černé vlasy a tmavé oči i jemně řezanou tvář zdejších žen. Trochu mu připomínala ženu z jeho snu v Antiochii.

Byla však z masa a krve, třebaže se na něj ještě ani jednou nepodívala. Když šel s Notkerem uložit léčivé rostliny do bylinkové komory, odvážil se zeptat: „Kdo je to?“

„Kdo? Ešiva?“ opáčil lhostejně mnich. Ešiva, pomyslel si Thomas, jak krásně to zní! „Je to žena starého Godwina,“ odpověděl Notker. „Přišli sem z Jeruzaléma, když město před deseti lety padlo. Godwin je potomek muže, jenž tam bezmála před sto lety založil německý špitál. Tady nám pomáhal vybudovat naše společenství.

Obchoduje se vzácným kořením a léčivými bylinami. A teď, když je nemocný, se mu má dostat té nejlepší péče.“ Je to manželka toho starce? užasle si pomyslel Thomas a další Notkerova slova mu plynula kolem uší.

„Pochází snad z německých zemí?“ dotíral. „Ne. Pokud vím, byh její rodiče arménští křesťané, kteří žili v Jeruzalémě. Celá rodina byla prodána do otroctví. Ale Godwin se dívky ujal a nakonec se s ní oženil.“

Thomasovi to nedopřávalo klidu. Pořád musel myslet na ni a přemýšlet, jaké neobyčejné okolnosti z ní učinily nejprve otrokyni a potom manželku muže s německými kořeny. Slyšel už dřív, že po pádu Jeruzaléma byly tisíce křesťanů prodány do otroctví, protože neměli peníze na výkupné. Dovedl si také představit, jaký osud zřejmě vytrpěly dívky a mladé ženy v otroctví. Když si však představil, že si ten dědek poručil Ešivu do své postele, vzplanul v něm divoký vztek.

238

Zlý sen o Jeruzalémě

Jednou se Thomasova návštěva ve špitále protáhla do večera a viděl, jak Ešiva ulehla k spánku vedle lože svého nemocného manžela, jen tak na holou zem. Zřejmě se od něj nechtěla vzdálit ani v noci, kdyby něco potřeboval.

Stěží dokázal ten pohled snést. Proto druhý den nejel od Brány svátého Mikuláše rovnou do špitálu, ale oklikou přes tržiště. Předtím důkladně mezi svými věcmi hledal něco, co by mohl nejspíš postrádat, a nakonec se rozhodl pro druhý pár bot, které si před odjezdem nechal ušít u ševče ve Weißenfelsu. Svázal kožené šňůrky a připevnil je k opasku. Hlasitý ruch na trhu ho okouzloval, ale zároveň se tu cítil bezmocně. Jeho úsilí naučit se zdejší jazyk ztroskotalo v neposlední řadě proto, že tady vládla změť všemožných jazyků. Jako rytíř také nebyl zvyklý nakupovat na trhu a smlouvat o ceny. Zbrojíř měl pevně stanovené ceny podle kvality a druhu práce, stejně tak švec, koně měl od Raimunda, s nímž se o penězích nedohadoval, všechno ostatní pro rytíře obstarali děvečky a pacholci, případně panoši. Avšak tady je smlouvání zřejmě slavností pro všechny zúčastněné a oddávají se mu vášnivě a s nadšením. Poznal to podle výrazu obličejů a gest rukou, přestože nerozuměl ani slovu z hluku kolem sebe a nedokázal se s nikým nijak dorozumět.

Hubený stařec s červeným šátkem kolem hlavy právě ženě v závoji nahlas vykládal, že z něj udělá žebráka, když jí slepici prodá za tak nízkou cenu. A vedle u stánku tlustý prodavač něco křičel za dvěma ženami, jež se právě urazily nad požadovanou cenou a obrátily se k odchodu. Teď se k němu opět zdráhavé otočily, ale zjevně v nich vzbudil zájem a samozřejmost, s jakou jim vtiskl do rukou dva kusy tmavočerveného ovoce, svědčila o tom, že se dohodnou. Thomas opatrně vedl Draga kolem Stánků s ovocem, ořechy a kořením, zdvořile odmítl několik obchodníků nabízejících mu pruhy látek v zářivých barvách, i kováře, který vychvaloval krásně tepané mísy a nádoby. Konečně objevil, co hledal, a zamířil k muži s výrazně zahnutým nosem, jenž mu připomínal freiberské formany Hanse a Friedricha.

Uvědomoval si, že projevil zájem o zboží, což nepochybně zvýší jeho cenu. Ale teď už bylo pozdě a nechtěl ztrácet čas. Odhodlaně ukázal na nej větší z vystavených ovčích kožešin. Nosatý muž okamžitě spustil proud nesrozumitelných slov. Vzal kožešinu, natřásal ji Thomasovi před očima, hladil dlouhé, kudrnaté chlupy, pročesával je prsty a s hlasitým pokřikem ukazoval, jak je kůže z druhé strany vydělaná. Thomas dal několika německými slovy najevo, že nerozumí, to však výřečného prodavače ani na okamžik nezastavilo. Thomas netrpělivě odvázal boty od opasku, postavil je na pult a pohybem naznačil, že chce měnit.

Prodavač velmi dobře pochopil a okamžitě zase spustil svou litanii, tentokrát naříkavým tónem a prudce vrtěl hlavou. Po chvíli posunkování a mužova pokřiku se dohodli. Thomas mu přenechal boty a dostal o něco menší, ale stejně měkkou kožešinu. Možná prodělal, pravděpodobně ano, ale protože měl, co chtěl, byl spokojený.

Notker tentokrát v sále u nemocných nebyl. Thomas to vzhledem k svému záměru uvítal.Pomalu zamířil k dívce, aby ji nevylekal. Ešiva jako vždycky předstírala, že ho vůbec nezpozorovala. Choulila se vedle starcovy postele, muž spal a podivně chroptěl, jeho mladičká žena měla v očích slzy. „To je pro tebe. Abys už nemusela spát na holé zemí,“ oslovil ji a podával jí kožešinu. Pomalu k němu vzhlédla, ale nikoli s radostí, jak doufal, avšak ani rozhořčeně nebo pohrdavě, jak se obával, nýbrž s výrazem bolesti a hrdosti, který mu pronikl k srdci.

„Já za tu cenu nejsem k mání,“ odpověděla německy s cizí výslovností. „A ani za žádnou jinou cenu.“ Odvrátila se od něj a upřeně se zadívala z okna, pořád ještě schoulená u postele. „Špatně jsi mě pochopila,“ rychle vysvětloval Thomas. „To je dárek. Já od tebe nic nechci.“ Ještě jednou na něj pohlédla. „Nevypadáte na to, že byste mohl rozdávat dárky, i když jste rytíř.“ Hlas měla stejně jemný jako postavu, třebaže slova byla tvrdá.

„Jenom jsem chtěl, abys to měla trochu pohodlnější.“ Thomas položil kožešinu na zem před ní, obrátil se a bez 239

dalšího slova odcházel z místnosti. Byl už skoro u dveří, když z druhé strany uslyšel tiché „Děkuju“. Znělo to, jako by si slovo musela z hrdla vynutit.

O dva dny později viděl, jak silně rozrušená Ešiva vyběhla z domu. Následoval ji a nasel v nej odlehlejším koutě zahrady, kde by ji neviděl nikdo, kdo by ji tam nehledal. Seděla na zemi, objímala si skrčené nohy a hlavu opírala o kolena. Opatrně se k ní přiblížil. „Ty nikdy nejdeš domů?“ zeptal se vlídně. Slyšela ho přicházet, ale teprve teď zvedla hlavu. „Jenom někdy, abych rychle něco přinesla a umyla se. Je to nebezpečné…“ Zmlkla a v očích měla strach.„Určitě svého manžela velmi miluješ. Může být šťastný, že se o něj tak staráš,“ pokusil se odvést rozhovor bezpečným směrem. „Byl ke mně velmi hodný,“ odpověděla tiše po chvíli váhání. „Ale dnešní noc nepřežije. Pak už nemůžu zpátky do domu. Modlete se za mě, aby mě bratři nechali tady a já jim směla pomáhat pečovat o nemocné… Ale nejdřív musím ještě jednou do domu, abych přinesla jeho rubáš. A bojím se…“ „Mám tě doprovodit?“ ukázal na svůj meč. „Můžu tě ochránit.“ Otřela si slzy z očí a na tváři se jí objevil náznak naděje. Zhluboka se nadechla a začala vyprávět svůj příběh, pravděpodobně poprvé v životě.

Rodiče byli arménští křesťané, jak mu pověděl i Notker, odstěhovali se do Jeruzaléma, protože ve své vlasti byli velmi chudí a doufali, že tam povedou trochu lepší život. „Když Saladin před deseti lety město obsadil, bylo mi šest roků. Všichni jsme se třásli, že uspořádá krvavou lázeň, jako před necelými sto lety, když Jeruzalém dobyli křesťané. Celé dny útočil se svým vojskem na hradby, obléhací stroje vrhaly na zdi balvany, vytloukly už velkou díru a my seděli v domech a modlili se za své životy. Avšak velký král Saladin projevil mírnost. Každý křesťan se směl vykoupit, rozhlašovalo se, že deset dináru se platí za muže, polovina za ženu a jeden dinár za dítě.

Lidé, když to uslyšeli, radostně vyběhli do ulic. My jsme však byh chudí, neměli jsme tolik peněz a nikdo nám nechtěl půjčit. Brzy po městě kolovala zvěst, že obránce města vyjednával se Saladinem o osudu chudých, kteří nemají peníze na výkupné. Nabídl, že tyto lidi vykoupí z městské pokladny Jeruzaléma. Dokonce Saladina dokázal přesvědčit, aby projevil ještě větší mírnost a částku snížil.“ To byl určitě Balian z Ibelinu, pomyslel si Thomas, jenž si ještě dobře vzpomínal na setkání s tím mužem v králově paláci. „Mnohé z toho, co se pak odehrávalo, jsem se dozvěděla až později,“ pokračovala Ešiva. „Peníze z jeruzalémské pokladny nestačily na vykoupení dvaceti tisíc chudých. Co měl Saladin dělat? Jeho bratr al-Ádil ho požádal o tisíc otroků, jež dostal a okamžitě propustil. Saladin poručil propustit i staré a ušetřit je otroctví. Pán z Ibelinu daroval svobodu dalším pěti stům křesťanů. Ale pořád jich zbývalo ještě deset tisíc. Ty nemohl Saladin propustit ani kdyby byl nejmírnější ze všech vítězů, pokud nechtěl ztratit pověst obávaného protivníka.“ Ešiva si opět otřela slzy a hlas jí teď zněl nezvykle trpce.

„Povídá se, že jeruzalémský patriarcha s sebou vzal tolik zlata, stříbra, drahých koberců a jiných pokladů, že na to potřeboval několik vozů. Plně naložený takovým bohatstvím opustil Jeruzalém a ani ho nenapadlo zachránit těmi poklady křesťany z otroctví. On a nikoli Saladin je vinen, že moje rodina byla prodaná do otroctví. Neměli jsme to štěstí, abychom bylivykoupeni. Otroci tenkrát byli velmi levní, za pár bot se dva nebo tři dali koupit.“

Thomas stísněně pomyslel na pár bot, který vyměnil za ovčí kůži.

„Rodiče jsem už nikdy neviděla. Matka byla krásná žena. Strašně křičela, když ji ode mě táhli pryč. Koupil ji jeden tlusťoch obklopený stráží drsných, ozbrojených chlapů. A před očima všech na ní roztrhl šaty a sahal jí na prsa. Když se jí chtěl otec zastat, málem ho umlátili k smrti. V noci to ve snech pořád vidím před sebou. Mě nikdo nechtěl, byla jsem moc malá a jen zbytečný další hladový krk. Až se nade mnou slitoval Godwin. Vzal mě sem a vychoval jako dceru.“ Thomasův výraz zřejmě prozradil jeho myšlenky.

„Nesuďte ho!“ obořila se na něj Ešiva. „ Byla jsem pro něj jako jeho dcera! Když jsem vyrostla, oženil se se mnou, aby tak ode mě držel dál své nepodařené nevlastní syny. Nikdy se mě ani nedotkl, protože už byl příliš 240

starý a nemocný, aby chtěl v posteli ženu. Ale teď, když už je skoro mrtvý, se na mě vrhnou. Proto nemůžu domů, ani abych mu přinesla rubáš, který jsem pro něj ušila a vyšila, protože oni se tam už usadili a číhají na mě.“ Thomas opakoval nabídku, že ji do domu doprovodí, ale jako by ho neslyšela.

„Tolik si přál, aby jednou byl pohřbený v tom rubáši, protože jsem si s ním dala tolik práce,“ pokračovala rozechvělým hlasem. „Jeho nevlastní synové chtějí dům a obchod pro sebe. Zabijí mě, nebo prodají do otroctví, ale nejdřív si konečně vezmou, co už dávno chtěli. Náhle ho chytila za ruku. „Vezměte si mě! Nechci, aby byl někdo z nich první. Když si všimnou, že jsem nedotčená, dají manželství prohlásit za neplatné. Ze mě se zase stane otrokyně.“ Thomas se nechápavě zadíval dívce do obličeje. Plase mu položila dlaň na tvář a přitáhla si ho k sobě blíž. „Vy jste ke mně aspoň vlídný,“ šeptala. „Tak mi, prosím, pomozte.“ Už jen dotek její úzké ruky Thomase vzrušil. Příliš dlouho neměl žádnou ženu. „Nechcete mě? Nelíbím se vám?“ naléhala zoufale, když se jí ani nedotkl. „Líbíš se mi, dokonce moc,“ přiznal váhavě. „Zdá se mi o tobě od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.“

Déle nedokázal odolat, učinil to, co si po celé týdny přál: líbal její měkké, plné rty. Cítil, jak se chvěje, potom se však uklidnila, pootevřela ústa a opětovala jeho polibky. Něžně jí položil ruku do týla a vychutnával si její vůni. Když však chtěla jeho dlaň položit na svá ňadra, rychle vstal a také ji postavil na nohy. Tady není správné místo ani správný čas. Byl moc rád, že jeho vzrušení se už uvolnilo do hříchů. „Teď společně půjdeme pro to, co potřebuješ pro svého muže,“ prohlásil tak rázně, že se neodvážila nic namítnout. Godwinův dům stál v Benátské čtvrti mezi špitálem a přístavem. Ešiva cestou tam neřekla ani slovo a Thomas se také poctivě snažil ovládnout své city. Povedlo se mu to v okamžiku, kdy vešli do maličkého domu. V tu chvíli v něm zvítězil válečník, jenž se připravuje na boj.

V místnosti seděli tři chlapi, na první pohled bratři, nohy na stole, před sebou skoro prázdný džbán vína.

Nejstarší z nich právě doléval poslední kapky do poháru, druhý si pohrával s damascénskou dýkou, třetí si provokativně položil ruku do rozkroku, když uviděl Ešivu. Ten s dýkou mu něco řekl pohrdavým tónem v jazyce, jemuž Thomas nerozuměl. „Mluv s ním německy!“ vyjela na něj dívka. „Ale klidně,“ odpověděl.

Zašklebil se na bratry. „Jak se to řekne? Kurva! To je to slovo. A dědek už konečně umřel? Tak sis hned sbalila chlapa, co? Udělalas dobře, protože tady zadarmo už nažrat nedostaneš.“

Mladší stáhl ruku z rozkroku, napřímil se popošel o dva kroky blíž k Ešivě, přitom provokativně pohupoval boky dopředu a dozadu. „Vždycky jsem říkal, že budu první, kdo ji dostane. Tak musíš, cizince, chvilku počkat.

Klidně tady, dokud s ní nebudu hotový.“ To Thomasovi stačilo, aby přešel do útoku. Nejraději by nejprve odzbrojil toho s dýkou, ale nejmladší byl nejblíž a už po Ešivě natahoval ruku. Thomas dívku vtáhl za sebe a pěstí ho udeřil do brady.

Bratr s dýkou překvapivě rychle vyskočil a chtěl ho bodnout, Thomas však útok zachytil, zkroutil mu paži za zády, srazil ho na zem a dýku odkopl do nejvzdálenějšího kouta. Muži položil nohu na záda. Okamžitě tasil meč a držel třetího v šachu, ten však jen nechápavě mžoural a snažil se pochopit, co se v jediném okamžiku odehrálo. Zvolna dal nohy ze stolu a nespouštěl z očí protivníka, jenž se tu tak náhle objevil. „Vezmi si, co potřebuješ!“ zavolal Thomas na Ešivu, která bez váhání vyběhla po schodech nahoru. Nejstarší i navzdory opilosti za bílého dne pomalu pochopil situaci. „Tebe dostanu před soudce, cizince! Budeš viset stejně jako všichni ti narušitelé míru z tábora na pahorku.“ „A za co?“ zeptal se Thomas předstíraným klidem. Nebál se o svůj život, ale byla by to ostuda, kdyby musel stát před soudem a čelit obvinění, že napadl tři zdejší obyvatele.

Nechal se strhnout. Ale co jiného mohl udělat? „Žádný soudce mě neodsoudí za to, že jsem hájil čest ženy.

Navíc v případě zamýšleného a prokazatelného krvesmilstva!“ prohlásil s větší jistotou, než jakou ve skutečnosti pociťoval. „Možná bych já měl obžalovat vás. Nevím, jak se něco podobného trestá ve vaší zemi, ale podle všeho, co jsem slyšel, se nasadí ostrý nůž mezi nohy. Tak se už můžete loučit se svým nejlepším 241

kouskem!“

Chlapík pod Thomasovou nohou se s mručením snažil zbavit zátěže na zádech, nejmladší ještě ležel po ráně do brady bezvládně na zemi. Nejstarší se naopak pokusil smlouvat. „Poslouchej, není důvod se rozčilovat,“ začal smířlivě a rozkládal rukama. „Je to děvka, otrokyně a nestojí za ten rozruch. Jestli na tom trváš, tak šiji vezmi jako první. Ani nemusíš platit. Je to dárek od nás. Rozumíš? Dárek. Pak společně popijeme a rozejdeme se jako přátelé.“

„Co jste to za odporný darebáky!“ zařval na něj Thomas. „Vás otec ještě ani nezemřel a vy už chcete z budoucí vdovy udělat děvku!“

Teď se muž u stolu lehce naklonil ke špičce meče. „Tak ona si tě omotala kolem prstu, jo?“ zeptal se zle.

„Myslíš si, že by ses tady mohl usadit do hotovýho hnízda? Tak to se, cizince, hodně pleteš! Až starej umře, budu já hlavou rodiny a já rozhodnu, co s ní bude dál. Jestli ji odtud vyženu, nebo ji prodám, nebo pošlu do nevěstince, taky bych ji mohl provdat za někoho, kdo se mi bude hodit. Ale v každém případě si nejdřív vezmu, co mi patří: dům a všechno, co má ona mezi nohama.“ Ešiva se vrátila a svírala v rukou malý uzlík. „Je Godwinova vůle, aby se tento muž stal můj poručník,“ vykřikla a ukázala na Thomase. „On rozhodne, co bude se mnou a s domem, pokud váš otec zemře.“„No to se teprve uvidí,“ pohrdavě odsekl nejstarší. Přemýšlel, zda nemá cizinci plivnout pod nohy, ale raději to neudělal, a to nejen kvůli meči, který Thomas držel. Ten cizinec prve holýma rukama přemohl jeho bratry. Thomas Ešivě pohledem naznačil, aby už šla, ještě jednou hrozivě loupl očima po třech bratrech a vyšel za ní. V uličce se ujistil, že je nikdo nepronásleduje. Je to mnohem horší, než jsem si dovedl představit, pomyslel si. Tam se skutečně sama nemůže vrátit. „Mrzí mě, že jsem vás do toho vtáhla,“ stísněně zašeptala Ešiva. Sklopila oči a z obličeje jí vyprchala barva. „Godwin ví, co si o nevlastních synech má myslet. Jistě vás dosadí jako mého poručníka, až mu povím, co se stalo. Potom se neodváží jít před soudce.“

Po chvíli ho skoro uzoufale zapřísahala: „Nemusíte se se mnou oženit. Jen se za mě přimluvte u bratra Notkera a mistra Walpota, abych směla zůstat ve špitálu jako ošetřující sestra. Pak bych byla zachráněná.“

Thomasovy myšlenky se už dávno soustřeďovaly na to, jak hraběti Dietrichovi a Heinrichu Walpotovi nejlépe vysvětlí, do jaké šlamastyky se dostal.

Ničeho však nelitoval. Protože ještě víc jeho mysl zalétala k prvním nesmělým a potom vášnivějším polibkům.

Nejraději ze všeho by se s Ešivou hned tady a teď oženil.

Ale je křížový rytíř a pravděpodobně nejpozději příští měsíc, až dorazí největší část výpravy, bude muset vytáhnout do bitvy, nemá tedy ani nejmenší naději, že by dostal ke sňatku povolení.

242

Svatební hosté

Celé město oněmělo úžasem, že Klára najednou jako nevěsta sedí uprostřed veselé svatební společnosti, nejvíc ze všech se však divila Klára.

Dvůr kolem Reinhardova domu byl zastavěný stoly a lavicemi, na nichž hosté vesele oslavovali. Dokonce z Weißenfelsu přijeli Raimund s Alžbětou, aby novomanželům popřáli štěstí, dále nossenští bratři a všichni ostatní, kteří se tehdy spolu s Lukasem odvážili vypravit do Freibergu, aby zabili Albrechta. Samozřejmě byh pozváni i freiberští kamarádi: rytíři, s nimiž se Lukas přátelil, Jonas, Guntram, jenž měl nyní svou kovárnu na hradním nádvoří, Karel a starý Friedrich, který vypadal vyhuble a sešle od doby, kdy mu bratr zemřel na horečku. Seděli na čestných místech vedle hornického mistra a mincmistra Wibalda. Marta i Klára trvaly na tom, aby byh pozváni i přátelé, kteří nepatří k rytířskému stavu a ani nejsou členy městské rady. Přišel Christian s manželkou Annou, Kuno a Bertram, rodina raziče mincí z Martina sousedství. Oslavovat dnes směli i Petr, Elfrieda a Líza.

Boris ze Zboru přijel už dva dny před svatbou a nocoval v Lukasově domě. Přivezl s sebou šest služebníků, kteří se nadále budou starat o jeho a Klářinu domácnost: Pětka, Pavla a Andreje, Marii Antonovnu, Marii Andrejevnu a Marii Denisovu tak je představil Kláře. Celý předchozí den už spolu s Elfriedou a dalšími pomocníky pekli, vařili a smažili, rozestavovali stoly a lavice a zdobili dům novomanželů březovými haluzemi.

Klára si vždycky uvědomovala, že Lukas se ze všech sil snaží znovu ji provdat, třebaže na ni už otevřeně nenaléhal. Ale ani ve snu by ji nenapadlo, že se vdá tak rychle a především že na ten den bude nedočkavě čekat.

Boris ze Zboru si ji získal doslova frontálním útokem díky radostné povaze a veselému projevu. Byl úplně jiný než muži, jimž dosud darovala srdce. Jakmile se k něčemu rozhodl, už o tom nezapochyboval. Vyzařovala z něj sebejistota, nebyl však ješitný a zřejmě žil s pocitem, že v životě se vyskytují překážky jen proto, aby byly s hravou lehkostí odstraňovány z cesty.

Dietrich pro ni byl ztělesněním všeho, za co kdysi žil a bojoval její otec, Boris ze Zboru se spíš podobal Lukasovi, byl však ještě bezstarostnější. Ale kdyby zároveň nebyl statečný a čestný, upřímný muž, Klára by mu nevěnovala ani pohled. Když se několik dní po oslavě setkání u jejích rodičů Slovan opět překvapivě objevil před jejím domem a jen stěží zabránila dětem, aby se k němu nevrhly a nežadonily o vyprávění pohádek, domnívala se, že ho do Freibergu přivedla náhoda nebo nějaká zpráva, kterou měl předat. Poklonil se a předal jí tři velmi pěkné nádobky z březové kůry, do níž byl vyryt složitý ozdobný vzor. „To je na vaše byliny. Co v nich budete přechovávat, to se nezkazí,“ vysvětloval a nezvykle rozpačitě dodal: „Mám ve službách člověka, který tohle řemeslo slušně ovládá.“

Klára opatrně vzala do ruky jeden kousek a obdivovala vzor. Teprve zblízka viděla, že nádobka je udělaná ze dvou vrstev kůry a ve svrchní je vyřezán vzor. Ten řemeslník nebyl jen šikovný, byl to doslova umělec. „Jsou nádherné,“ obdivovala upřímně. „Jak jsem řekl, to co se do nich uloží, se nikdy nezkazí. To je zvláštní vlastnost březové kůry. Ale to jistě víte, protože se dobře vyznáte v bylinách.“ Klára si vzpomněla, jak jí Reinhard při námluvách daroval stříbrnou kazetku, a nebyl v ní šperk, nýbrž drahocenná maková semena z Orientu. Náhle se zarazila a zkoumavě pohlédla na rytíře, jenž z ní nespustil oči. Je možné, že by… ? Ale ne, tomu nechtěla uvěřit. A způsob, jakým jí při prvním setkání skládal poklony… Lehce mu splývaly ze rtů, příliš navykle. Jak to dělají rytíři u dvora veřejně přede všemi a potom v komoře o samotě možná zbijí svou ženu, až hraje všemi barvami, protože mají špatnou náladu. Tenhle Boris je nejspíš sukničkář. Se statnou postavou, modrýma očima a veselým smíchem pro něj jistě není těžké lámat srdce ženám na potkání. Nejlepší bude, když si od něj udrží odstup. Klára tedy zdvořile poděkovala za dárek a čekala, že host půjde svou cestou. Zůstal však stát a zeptal 243

se: „Tak co, už se ti dva kluci ze sousedství umějí chovat?“ Musela se usmát. „Teď se mi obloukem vyhýbají, jen když mě zahlédnou. Asi se bojí, že byste jim mohl dát další lekci.“

„Škoda,“ poznamenal Boris hlubokým hlasem. „Docela bych to dneska, když máme tak hezký den, s radostí udělal.“ Zasmál se a Klára se při vzpomínce také usmívala. „Jistě spěcháte. Ale jestli máte chuť, přinesu vám na osvěžení pohár piva,“ nabídla nejistě a nevěděla, co od ní očekává. Ale přece ho nemůže jen tak zvát k sobě do domu! „To by bylo skvělé,“ přikývl spokojeně. Vešla do domu, a když se vrátila s plným pohárem, zarazila se.

Čistě náhodou se tu objevil Petr. Ještě než hlavní pacholek Lukasovy domácnosti stačil promluvit, Klára pochopila, co se tu odehrává. Koneckonců vyrůstala s pečlivě skrývaným vědomím, co Petr a jeho banda tajných spojenců všechno nenápadně vyřizují na pokyn jejích rodičů. V dětství dokonce k té bandě spiklenců patřila. Rozhořčení a stud ji zaplavily v okamžiku, kdy Petr vyslovil, čeho se obávala. „Lukas a Marta vás prosí, abyste byl dnes večer jejich hostem, pane ze Zboru. Také vy, Kláro, a vás bratr jste srdečně zváni.“ Boris se rozzářil. „Vyřiď své paní můj dík. Ale teď musím dál, nesu do hradu poselství.“ Políbil Kláře ruku, vyhoupl se do sedla a odjel. Petr se už chtěl vytratit, ale Klára ho rázně zavolala zpátky. „Já jsem vás prokoukla!“

vykřikla mu do tváře a podepřela si ruce v bok. „Domluvili se. Můj nevlastní otec a tenhle bláznivý Slovan!

Všemohoucí bože, vy mě zase chcete provdat!“

Petr pokrčil rameny a zakřenil se. „Tenhle bláznivý Slovan by nebyla ta nejhorší volba! Tedy nehledě k tomu, že jeho služebnictvo pravděpodobně nerozumí ani slovo z našeho jazyka. Potom se však na Kláru vřele usmál a zašeptal: „Ale on vás má vážně rád, myslí to vážně.“ „Jak to ty můžeš vědět?“obořila se na něj. „Já jsem neposlouchal. Vážně ne. Jenom nějak slyším lip než ostatní. Asi vrozená vada… A protože šlo o vás… Přece bych nepřipustil, aby se někomu z mé bandy stalo nějaké příkoří!“

Ta slova Kláru rozesmála. Ona jako členka Petrovy bandy! Kdyby se to rozneslo… Ale přesto jí dělalo dobře vědět, že se o ni lidé starají. Poslala ho tedy k matce se zprávou, že večer přijde. Tentokrát si však neoblékla své nejlepší šaty. Tak moc to spiklencům, k nimž nepochybně patří i matka, usnadňovat nechtěla. Nechala si na sobě, co měla, když se setkala se Zborem, ale znovu si zapletla vlasy a místo vyšívané plátěné stuhy si nasadila čelenku. Po celý večer nedala najevo, že jejich záměr prohlédla. Předstírala, že se nevšimla pohledů, které na ni nenápadně upírali skoro všichni u stolu. Ale veselé historky, které Zbor vyprávěl z pokladu slovanských pověstí, ji rozesmály. Vychutnávala si to. Jak dlouho se už upřímně nezasmála!

Občas na něj kradmo pohlédla a pokoušela se představit si, zda by se mu dokázala oddat. Je to začínající zamilovanost? Nebo už je unavená dlouhou samotou? Po dlouhých letech, ve kterých se přes den musela sama prosazovat a v noci ležela sama v posteli, mnohdy toužila po muži, o jehož rámě by se mohla opřít. Avšak po všem, co prožila na míšeňském hradě, pociťovala k mužům přirozenou nedůvěru… Navíc Zborova statná postava a prudkost v sobě měly něco zastrašujícího. V průběhu večera však se tento pocit rozptýlil. Když mu důvěřuje Lukas, může mu ona věřit také. Natolik se může na nevlastního otce spolehnout.

Jednoho teplého dne na počátku léta za ní přišli Lukas a matka a s vážnou tváří jí sdělili, že Boris ze Zboru požádal o její ruku. „Čeká v našem domě na zprávu, zda se o tebe smí ucházet. Jestli potřebuješ víc času na rozmyšlenou, je připraven trpělivě čekat,“ opatrně dodal Lukas a nespustil ji z očí. Zřejmě se obával, že jako obvykle, když přijde řeč na toto téma, uslyší rázné odmítnutí. K jeho nepokrytému úžasu se Klára zářivě usmála a přikývla. „Ano,“ odpověděla okamžitě. A ještě jednou opakovala: „Ano.“ Samou radostí ze sebe víc nevypravila a najednou nevěděla, co s roztřesenýma rukama.

Podle ulehčení, s jakým se Lukas podíval na matku, pochopila, že si o ni nevlastní otec dělal velké starosti. V

příštím okamžiku ji objal a zašeptal: „Mám velkou radost! Kvůli tobě.“ Pak dceru objala Marta a Lukas, jenž přihlížel, si s úsměvem hladil plavé vousy. Ani v nejodvážnějších snech nedoufal, že to půjde tak hladce a bez odmítání. Kláře poprvé po dlouhé době zářily oči, a to mu prozradilo, že je šťastná a těší se na nadcházející 244

svatbu. Však je načase, aby po letech zase měla radost ze života, pomyslel si. A jestli ji Zbor zklame, osobně mu zakroutím krkem.

„Tvůj budoucí manžel ti přenechává volbu, zda chceš zůstat ve Freibergu. V tom případě své panství svěří pod dohled správce a já ho přijmu jako rytíře do hradní stráže,“ pokračoval rychle, aby si to Klára náhodou ještě nerozmyslela. „Můžete pak s dětmi nadále bydlet v tomto domě a můžeš dál pracovat jako léčitelka. Je tady dost lidí, kteří tvou pomoc potřebují, matka s Johanou to samy nezvládnou. Daniela vezmeme k sobě a Líza s Guntramem se odstěhují k Jonášovi. Upřímně řečeno bych byl z mnoha důvodů raději, kdybych měl Zbora tady. Ale jestli se chceš odstěhovat do Bory.

„Ne, takhle to bude lepší. Chtěla bych zůstat tady,“ odpověděla Klára bez váhání. Potom se svraštěným čelem pohlédla na nevlastního otce a matku, ale úsměv jí z tváře nezmizel. „Teď mi po pravdě povězte, jak dlouho tu věc už plánujete?“ „Celá matka,“ zasténal Lukas. „Před vámi člověk nic neutají. Jenže já ti to neprozradím. A teď rychle, trochu se vyparáď! Ženich netrpělivě čeká, nechceme ho napínat na mučidla.“

S Martou se vraceli domů a Klára zavolala na Lízu, aby jí pomohla obléknout se do svátečních zelených šatů, zaplést vlasy a nasadit nejjemnější závoj, jaký měla Řetízek se stříbrným křížkem, památku na svého otce, který obvykle nosila na těle pod oblečením, vytáhla z výstřihu, aby ji zdobil. Sotva Líza s dětmi odešla, Boris ze Zboru požádal, zda může vstoupit. Také on byl svátečně oblečený do oděvu v zářivých barvách se širokými, vyšívanými lemy, pod krkem sepnutého umně tepanou sponou. Místo obvyklé čapky s dlouhými cípy měl na hlavě kulatou čapku s kožešinovým lemem.

Poklekl před ní na koleno a prohlásil: „Kláro z Reinhardsbergu! Nejsem bohatý muž, ale budete-li té dobroty a vyslechnete mě, přiznávám, že jste mě okouzlila. Miluju vás z celého srdce. Přísahám, že vám budu dobrým mužem a dětem dobrým otcem.“ Kláře srdce bušilo radostí a rozrušením. Hlas se jí lehce chvěl, když odpovídala: „Možná nejste bohatý… Ale jste čestný a statečný muž. To je nejdůležitější.“ „Přijmete tedy mé dvoření?“ zeptal se Boris, jenž stěží dokázal uvěřit svému štěstí. „Ano, ze srdce ráda.“

Teď tedy Klára v teplém letním dni seděla uprostřed velké, hlučné společnosti po boku svého nového manžela.

Měla na sobě šaty z tmavorudého, jemného plátna s barevnými výšivkami, které jí poslala Hedvika, stříbrnou čelenku ve vlasech, dárek od Reinhardak jejich svatbě a nádherné šperky, které jí ženich poslal před svatbou s prosbou, aby si je ve slavnostní den vzala na sebe. Byly to náušnice z drobných kuliček horského křišťálu zasazených do tepaného stříbrného rámečku. Nádherně vypracované náušnice byly typický slovanský šperk, který si Boris objednal u kupců obchodujících ve vzdálené zemi při velké řece Volze. Také on neměl sváteční oblečení sepnuté obvyklou sponou, ale zvláštní broží rovněž z tepaného stříbra. Když je páter Hilbert ráno oddával, ještě drobně pršelo.

„Když nevěstě naprší na závoj, znamená to bohatství,“ ujišťovalo je několik hostů. Ale nyní svítilo slunce a na obloze plulo jen několik obláčků. Pětka, Pavel, Andrej a tři Marie měli plné ruce práce, aby nakrájeli maso z rožňů a stačili dolévat pivo do džbánů. Děti dováděly kolem, svatební hosté se smáli a bavili, žertovali a pronášeli přípitky novomanželům. Pak před ně předstoupil potulný pěvec a hluk rychle utichl. Všichni na něj upřeli pohled, protože pro většinu z nich byl dobrým známým a vzácným hostem: Ludmillus.

Lukas musel vynaložit dost námahy, aby ho našel. Pěvec přes zimu žil u dvora durynského lantkraběte, kde našel domov i s manželkou a dětmi a v zimních měsících i práci. Ale jakmile roztál sníh, vydal se opět na cesty, aby se naučil nové písně a slyšel nejrůznější nové příběhy, jež pak převyprávěl a přezpíval ve verších. „Píseň o sedlákovi Jednovolu!“ přálo si nahlas několik starších hostů. Samozřejmě znali veselou pohádku o tom, jak se chudý sedlák pomstil rychtáři a faráři, kteří se k němu ošklivě zachovali, a využil přitom jejich bezmezné hrabivosti. Nikdo však neuměl příběh přednést tak působivě jako Ludmillus.

245

Štíhlý pěvec v oblečení napůl zeleném a napůl červeném probral prsty struny loutny, aby v hostech vyvolal zvědavost, pak zvučným hlasem zvolal: „Velectěné publikum! Urozené dámy, stateční pánové a především šťastní novomanželé!“ Hluboce se poklonil. „Teď si poslechněte poučný příběh, který se jednou opravdu udál a nás nyní učí, že s trochou vtipu a činorodosti nakonec dobro zvítězí nad zlem.“ Zamrkal na hosty: „I když se mu občas musí trochu napomoci!“

Začal hrát a zpívat. Lidé mu očima viseli na rtech a smáli se, když napodoboval hlasy jednotlivých postav, a příběh zakončil peprným vtipem. Posluchači se smíchy za břicha popadali a hned žádali další kousek.

Ludmillus zvedl ruku a okamžitě nastalo ticho. „Protože dneska slavíme svatbu, měla by zaznít také milostná píseň! Na svých cestách jsem u dvora ve Vídni poznal mladého potulného pěvce, o němž ještě všichni, a to mi můžete věřit, hodně uslyšíme. Jmenuje se Walther a ještě mu není ani dvacet let. Zazpívám vám jeho píseň, jmenuje se Pod lipou a která píseň by se lépe hodila ke svatbě, když tu nyní sedíme právě pod lípou?“

Sklidil několik udivených pohledů, protože jediný strom na dvoře byl ořešák. Ludmillus zakoulel očima a nabádal hosty: „Nebuďte takoví puntičkáři! Lidi, trochu víc sněte a představujte si!“ Znovu se všichni rozesmáli, ale po chvilce již se zasněným výrazem poslouchali nádhernou píseň toho neznámého Walthera o dvojici, jež pod lipou a za slavičího zpěvu k sobě našla cestu. Když dozpíval, chvilku bylo dojaté ticho, pak ho všichni nadšeně chválili a hlasitě požadovali manželské políbení. Klára si okamžitě vzpomněla na svou první svatbu. Konala se na hradním nádvoří pod Albrechtovým nenávistným pohledem a Reinhard nesměl dát před markrabětem najevo, že ji miluje. Tehdy po takovém požadavku hostů ji manžel jen spěšně políbil na tvář.

Boris ze Zboru neměl v úmyslu spokojit se s letmým polibkem. Naklonil se ke Kláře a přitáhl ji k sobě. Něco se v ní vzepřelo, musela se přemáhat, aby neutekla. Ale pak se prostě oddala pocitu, jenž ji zaplavoval při doteku jeho rtů a silných rukou. Když ji pustil a hosté nadšeně jásali, Klára v rozpacích zrudla a nejraději by se někam schovala. Ludmillus to zpozoroval a jí k vůli rychle upoutal pozornost na sebe tím, že ohlásil další žertovnou píseň. Marta se unaveně a šťastně s přivřenýma očima opřela zády o lavici a vychutnávala si okamžik dceřina zjevného štěstí. Zároveň se jí zmocnily vzpomínky. Když s Christianem a prvními osídlenci před třiceti lety přišla na tato místa, oslavovali významné události velmi skromně na louce u potoka za Christianovým domem.

První slavností byla její svatba se starým vdovcem. Přiměl ji k ní stařešina vsi, protože tak mladé děvče nemohlo zůstat bez dozoru. Poté, co se na ni vrhl Randolf a jeho kumpáni a znásilnili ji, nezbývalo jí jiné východisko. Byly to pochmurné časy a při životě ji tehdy držela jen dětská láska malé Johany a její sestřičky. O

dva roky později tam slavila svatbu s Christianem poté, co v krvavém boji na život a na smrt dobyl zpátky vesnici od svého úhlavního nepřítele Randolfa. U potoka slavili také svatbu Karla s Agnes, dcerou vrchního štajgra, která před několika lety zemřela, a při té oslavě se tehdy Kuno začal ucházet o Johanu, s níž se později oženil. Avšak ta památná louka plná vzpomínek už není. Velmi blízko u ní bylo nalezeno stříbro a nyní se tam táhnou podzemní šachty. Vesnická lípa, pod níž kdysi Christian soudil spory vesničanů, také padla za oběť sekyrám. Z vesnice se stalo město za dobu necelého jednoho lidského života, uvědomovala si Marta. Z

pacholků, kteří se vypravili s průvodem kolonistů, se stah nejprve sedláci a nyní měšťané. Možná to šlo příliš rychle a nedokázali za sebou nechat život pacholků? Trvá déle než jeden život, aby se z pacholka stal měšťan?

Ale kdo v sobě nemá semínko odvahy, tak v něm žádná nevzroste ani za sto let.

Náhle ji zasáhla tupá vlna pocitu nebezpečí. Rychle chytila Lukase za paži a on z jejího výrazu okamžitě poznal, že něco není v pořádku. Ihned se rozhlížel po okolí, zda nezaznamená nějakého nepřítele. Lidé kolem nich si zřejmě ničeho nevšimli a smáli se Ludmillovým stále peprnějším popěvkům. Marta zahlédla příčinu svého poplašného pocitu. Páter Sebastian, nyní vyzáblý stařec s nahrbenými zády a bez jediného zubu v puse, spěchal rychlým krokem k bráně, tam se zastavil a pronikavě vykřikl: „Hřích!“ Hosté okamžitě zmlkli a zděšeně zírali na duchovního ve špinavé, otrhané kutně.

246

„Kejklířství a bláznovské hrátky jsou proti boží vůli! Kajte se, nebo budou ti, co se na tomto světě smějí, na onom světě plakat!“ „Tady byl uzavřen sňatek, báťuško! A musí se důkladně oslavit, když chceme Bohu poděkovat za udělení manželské svátosti!“ namítl Boris ze Zboru s předstíranou prostomyslností. „ Báťuško? Vy mě oslovujete báťuško?“ Sebastianovi vzteky přeskakoval hlas. Úplně ho to vyvedlo z míry a lapal po dechu.

„S největší úctou,“ ujistil ho Boris upřímným tónem. Slyšel o tomhle fanatickém duchovním a nechtěl Martu a Kláru uvrhnout do nebezpečí. Ovšem svou svatbu si nenechá pokazit ubožáckým horlivcem. „Slovan!“ vyprskl páter pohrdavě, když si ženicha důkladně prohlédl. „Německý rytíř a zbožný křesťan,“ namítl Boris a postavil se v plné své rozložitosti. To Sebastianovi stačilo, aby se chystal na rychlý ústup. V myšlenkách právě znovu zažil okamžik, kdy ho ten bláznivý truchses málem uškrtil a probodl. Kdo mu zaručí, že tenhle Slovan není ještě větší šílenec? Ale nevyklidí pole, aniž bude mít poslední slovo.

„Udělali byste lépe, kdybyste hříšně nezpívali a nekoukali na kejklíře, ale modlili se za uzdravení našeho císaře! Opět ho zachvátila bahenní horečka a je těžce nemocný!“ triumfálně oznámil společnosti. „Jestli zemře, nebude pochován do vysvěcené země, protože Svatý otec ho vyloučil z církve. Zajal totiž jednoho křížového rytíře!“

„Určitě to uděláme, pátere,“ ujistil ho Boris, vytáhl z měšce u opasku misku s feniky a poslal ji knězi. „Kupte za ty peníze mým jménem svíčky a zapalte je, až se budete modlit za císařovo uzdravení, a za to, aby mohl být opět přijat do lůna svaté matky církve.“ Sebastianovi připadala tato chvíle vhodná pro odchod tak důstojný, jak je za dané situace možné. Kostnatými, špinavými prsty sevřel peníze a bez dalšího slova odešel.

Chvilku vládlo kolem tabule ticho. Potom Boris pozvedl pohár a zvolal: „Na císařovo zdraví!“ Lukas dal Ludmillovi znamení, aby opět zpíval. Nálada se však změnila a Kláře neušlo, že manžel po chvíli vstal, položil tchánovi na ramenu svou velkou ruku, naklonil se k němu a zašeptal: „Kdyby něco, můžeš se mnou počítat!“

Klára a Marta okamžitě věděli, o co jde. Kdyby císař zemřel, jeho dvou a půlletý syn, jehož knížata zvolila králem, by sotva byl uznán regentem. Takové neklidné časy většinou rozpoutají válku: V hádce o následnictví na trůně rozštěpí zemi. Dietrich by však možná měl naději využít dobu bez vládnoucího krále k tomu, aby získal zpátky Míšeňskou marku, jak to kdysi udělal jeho děd Konrád. Co přinese budoucnost? Smrt a krveprolití? Nebo Dietricha v úřadu míšeňského markraběte? Klára na něj teď nechtěla myslet. Dokáže Boris ze Zboru zacelit jizvu, kterou Dietrich zanechal v jejím srdci? A jaké to bude, až se Dietrich vrátí ze Svaté země a dozví se, že je z ní vdaná žena? „Kláro,“ ozval sejí u ucha hluboký hlas. „Teď jste někde hodně daleko. Vrátíte se sem ke mně?“ Na okamžik zavřela oči a vzápětí je otevřela, jako by se probouzela do přítomnosti.

Boris, jenž se vrátil na své místo, se na ni usmál a vytrhl ji ze zamyšlení. Vzal její ruku do dlaní, jemněji stiskl, vstal a odkašlal si. Klára hned pochopila, co má v úmyslu, a rázem jako by ji opustila všechna odvaha.

„Vážení rodiče nevěsty, milí hosté,“ zvolal dunivě. „Děkuji vám všem, že jste dnešní šťastný den sdíleli se mnou a mou krásnou manželkou. Děkuji vám za vaše přání všeho dobrého a vaše přátelství. Vám, Lukasi a Marto, děkuji, že jste mi svěřili svou dceru a dali nám požehnání. A vám, Kláro…“ Opět ji vzal za ruku, políbil ji a pomohl Kláře vstát. „Vám děkuji ze všeho nejvíc za vaši náklonnost.“ Objal ji kolem ramen a obrátil se k páteru Hilbertovi: „Pátere, byl byste tak laskav a požehnal našemu manželskému loži?“

Kláře se třásly nohy. Teď už není cesty zpátky. Ale dávno už není panna, aby se musela bát. Nebo je strach přece jen oprávněný? Nerozhodla se ukvapeně? Vyhnula se pohledem matce a Lukasovi, protože na sobě nechtěla dát obavy znát. Boris ji vedl skrz hloučky hostů ke dveřím ozdobeným březovými haluzemi. Dal páteru Hilbertovi přednost, avšak když kněz požehnal loži a novomanželům, kteří u něj stáli ještě úplně oblečení a neulehli do něj nazí, poslal zvědavé hosty ven. „Teď už si poradíme sami!“ prohlásil s veselým úsměvem. „Oslavujte dál, pijte na naše zdraví a na spoustu hezkých dětí!“

247

V rodném jazyce něco přikázal Pavlovi, pravděpodobně aby se postaral, že je nikdo nebude rušit a ani naslouchat přede dveřmi. Anna a její bratři budou dneska spát u Marty. Když v komoře osaměli, Klára mlčky a strnule stála a čekala, co bude dál. Ženy, které v této chvíli bez vyzvání něco udělaly, byly považované za necudné a zkažené. To jí vštěpovala Ida před první svatbou a tak to též kážou duchovní. Ale ani Boris neučinil nic z toho, co ženich obvykle o svatební noci dělá. „Kláro, duša maja, jak bych ti to měl povědět. Už mu zase chyběla slova! Přitom měl za svého života v posteli opravdu dost žen! Ale žádná z nich nebyla jeho manželka.

V tom byla ta potíž.

Přikročil k ní o krok blíž a sňal jí čelenku a závoj. Překvapivě něžně ji těžké ruce hladily po kaštanových vlasech a rozplétaly je. Měl rád, když si ženy rozpustily dlouhé, krásné vlasy. Také proto jí daroval náušnice.

Položil jí ruku na tvář a opět ji políbil. Klára se zachvěla a cítila, jak ji zaplavuje horká vlna. „Drahá, je mi úplně jedno, co se podle názoru lidí a církve v posteli mezi manžely patří a co ne,“ zašeptal jí do ucha. „Chci tě učinit šťastnou. Nemusíš stát bez hnutí, ze srdce tě prosím, ukaž mi, co se ti líbí.“ Musel to vyslovit. Klára je statečná a vášnivá žena, úplně jiná než vylekané, nezkušené, mladičké dívky, které ho nevzrušují. Proto se do ní okamžitě zamiloval.

Teď však není čas na mluvení a přemýšlení. Přitáhl si Kláru k sobě a prudčeji líbal, jednou rukou ji hladil po zádech a druhou rozvazoval tkanice bhautu. Na okamžik se od sebe odpoutali a netrpělivě si vzájemně pomáhali z oblečení. Potom vzal Boris manželku do náručí a odnesl ji na postel. Laskal jí krk a ňadra a vycítil, že ho vítá. Pronikl do ní a užíval si nepopsatelný pocit. Políbil ji na ušní lalůček a zašeptal: „Chci, abys byla šťastná. Chci vidět, jak se usmíváš.“ Objala ho a rovněž šeptem odpověděla: „Tak už na nic nečekej!“

248

Na scestí

Thomas a Ešiva vešli do německého špitálu a hned hledali bratra Notkera. Protože jestli mu má Godwin -

pokud vůbec ještě žije, předat poručnictví nad svou manželkou, potřebují svědka a někoho, do jehož rukou složí přísahu. Notker však trval na tom, aby byl o záležitosti nejprve zpraven Heinrich Walpot a o všem rozhodl.

Představený špitálního společenství se tvářil stále přísněji, když mu Thomas vylíčil, co se přihodilo a v jaké situaci Ešiva je. Pak tvrdě pohlédl mladému rytíři do očí a prohlásil: „Vy v žádném případě nemůžete převzít odpovědnost za tuto ženu. Jako křížový rytíř se musíte držet od žen dál. Kromě toho potáhnete do bitvy hned, jakmile dorazí hlavní vojska. Kdo by se pak o ni staral?“ Mluvil velmi rozhodně. Thomasovi bylo jasné, že jakékoli námitky by byly zbytečné a jen by všechno ještě zhoršily. Mlčel tedy a vyčkával, zda se Walpot rozhodne Ešivě pomoci. „Poručnictví nad ní převezmu já, pokud s tím bude Godwin souhlasit,“ prohlásil představený. „Smí tady zůstat a pomáhat při péči o nemocné. Jsme Godwinovi povinováni vděkem, ujmeme se jí.“ Ešiva vděčně padla na kolena, ale Thomas jen stěží skrýval nespokojenost. Má snad těm darebným nevlastním synům zůstat dům? Nebo ho bude Walpot požadovat pro špitální společenství?

Ale Ešiva je tu aspoň v bezpečí. Heinrichův výraz ho však nenechal na pochybách, že představený udělá všechno, co je v jeho silách, aby svého možného budoucího řádového rytíře nepustil do blízkosti té ženy. A vůbec žádné jiné ženy. „Teď se vraťte do vojenského tábora!“ rozkázal. Thomas Marně doufal v možnost vyměnit si ještě s Ešivou pár slov. Odcházela s Notkerem a Walpotem do sálu nemocných a jemu nezbývalo nic jiného, než vyvést ze stáje svého bělouše a odjet.

Hned po příjezdu do tábora Thomas Dietrichovi všechno svěřil. Byl velmi dlouho pryč a hrabě by se stejně dříve či později o události dozvěděl. Ozbrojená potyčka s místními obyvateli byla velmi závažná věc, kterou nemohl zamlčet. Vynechal jen polibek a Ešivinu v zoufalství vyslovenou prosbu, aby ji zbavil panenství.

Dietrich poslouchal vyprávění svého rytíře a v tváři se mu nepohnul ani sval. „Je to přesně tak, jak mi to dal po poslu vědět Heinrich Walpot,“ prohlásil, když Thomas zmlkl. „Aspoň jste upřímný.“

Thomas, jenž před hrabětem klečel, málem rozhořčeně vyskočil. Považuje ho snad Dietrich za lháře? A pokud ne on, tak zřejmě Walpot, když nelenil a vyslal sem spěšného posla se zprávou. Jak tady vůbec mohl být tak rychle? Vždyť když vyjel z brány města, žádný jezdec kolem něj neprojel. „Od této chvíle se budete věnovat výcviku panošů z Východní marky,“ rozkázal Dietrich. „A to výlučně!“ Znamená to tedy, že již žádné návštěvy ve špitálu. Nikdy už Ešivu neuvidí, nedozví se, jak se jí daří. A už vůbec se s ní nebude moct oženit. Ještě nikdy v sobě Thomas nepocítil na Dietricha takový vztek. Nejraději by na něj zařval: Ty mi tak máš co povídat! Ty sis vzal, cos chtěl! Vzal sis do postele mou sestru, zbavil ji cti, pověsil jí na krk dva parchanty a udělal ji nešťastnou a teď tu přede mnou stojíš a chceš mě soudit?

Sám nevěděl, co mu zabránilo ta slova vyřknout nahlas, zcela určitě ne zbabělost nebo ohled na to, co by se pak stalo. Pokud dosud nebyl vyhozen z vojska za šarvátku v Benátské čtvrti, zcela jistě by k tomu došlo teď, jakmile by promluvil jediné slovo. Ale vztek, starost a beznaděj mu sevřely hrdlo a slzy zuřivosti mu stoupaly do očí. Záměrně lehce se uklonil, pomalu vstal a vycházel ze stanu, aby se hlásil u zatraceného učitele zatracených panošů Konrada z Eilenburgu.

Dny plynuly, ale Thomasův vztek na všechny a každého se neusazoval. Myšlenky mu kroužily kolem Ešivy a vymýšlení možnosti, jak by ji mohl zase vidět. Cvičil panoše Východní marky v boji s mečem a přistihl se při 249

nepozornosti. Napomenul se v duchu, připomínal si, že výcvikem může zachránit mladíkům životy a zpocené panoše proháněl ve slunečním žáru ještě důsledněji. Na začátku září přistála u pobřeží před Akkonem další početná vojska. Ale sotva si muži postavili stany v táboře, valila se jedna katastrofa za druhou.

Několik nových oddílů okamžitě a bez dohody s jeruzalémským vládcem vytáhlo proti al-Ádilovým oblastem a dostalo se tam do úzkých v bojích s protivníkem. Jindřich ze Champagně jim na radu Huga z Tiberiady poslal na pomoc své a italské rytíře, svolal všechny bojovníky, které mohl postrádat, a dokonce požádal o pomoc Amalricha z Kypru, přestože vládcové mezi sebou neměli dobré vztahy. Vládce Jeruzaléma však nevyužil možnosti vyslat do boje německé vojsko, které v táboře jen čekalo, kdy konečně bude moci bojovat, a to byl jasný důkaz hluboké nedůvěřivosti, jakou baroni ve Svaté zemi chovali k nově příchozím.

V době, kdy se začala šířit zvěst, že al-Ádil poslal své oddíly k Jaffe a město nebude možné udržet, se v Akkonu přihodilo strašné neštěstí. Jindřich ze Champagně svou neopatrností vypadl z okna, když chtěl při vojenské přehlídce přijmout poselstvo Pisanů.

Zpráva o smrti mladého krále vyvolala i v německém vojenském táboře zděšení a bezradnost. Kdo se stane jeho následníkem? Kdo povede vojsko do boje a kdo sjednotí rozhádané křesťany ve Svaté zemi?

Několik vážených mužů navrhovalo Ralfa z Tiberiady, Hugova mladšího bratra a králova senešala. Ale především velmistři obou rytířských řádů se vyslovili proti němu, protože není dostatečně zámožný a není prvorozený syn. Mohučský arcibiskup předložil jiný návrh: Amalricha de Lusignan, vládce Kypru. Protože Konrád z Mohuče byl nejmocnějším církevním knížetem západořímské církve, důvěrníkem římského císaře a papežovým přítelem, padl jeho návrh na úrodnou půdu.

Thomas, když se to dozvěděl, vůbec nic nechápal. Jméno Lusignan pro něj bylo neoddělitelně spjato s vojenskou neschopností a zarytostí, s jakou Guy jako jeruzalémský král vedl křesťanská vojska Svaté země ke zničující porážce u Hattínu. Jeho vinou připadly Jeruzalém a skoro všechna další města Saladinovi. Jen Akkon se podařilo dobýt zpátky, ale jeho získání bylo krvavě vykoupeno a Guy na něm měl nejmenší zásluhu.

„Amalrich je prý mnohem moudřejší muž než jeho bratr,“ poznamenal Heřman ze Salzy, když Thomas o novince debatoval s ním a durynskými rytíři, kteří se před lety zúčastnili obléhání Akkonu. „A nezapomeňte: teprve před několika dny převzal korunu z rukou našeho kancléře, a tak je přísně vzato císařovým vazalem. Jen uvažte ty možnosti!“ Rytíř ze Salzy významně povytáhl obočí. Právě v tu dobu doplula do Akkonu flota čítající čtyřiačtyřicet lodí s posledními vojenskými oddíly.

Stalo se, co hned na začátku předvídal nyní již mrtvý Jindřich ze Champagně: Německá knížata se odmítla postavit pod vrchní vojenské velení maršála z Kaldenu, jenž byl pouhý ministeria! Zvolila si velitelem vévodu Jindřicha Brabantského, k němuž se přidaly i zdejší ozbrojené síly. Maršál Jindřich z Kaldenu a kancléř Konrád z Querfurtu nyní velel pouze šesti tisícům mužů, které císař najal do svého žoldu. Jakmile Jaffa bez boje padla do al-Ádilových rukou, válečná rada rozhodla uvést vojsko do pohybu. Avšak nikoli do Jeruzaléma, nýbrž opačným směrem. „Jak to, že na sever? Jak to, že ne do Jeruzaléma?“

Thomas byl hluboce rozčilený, když durynský lantkrabě po ranní bohoslužbě oznámil, že druhý den ráno se dají na pochod, nejprve na vojenskou přehlídku do Týru, potom budou pokračovat dál podél syrského pobřeží.

„Měli bychom vybrat zdejší pirátská hnízda, která z Bejrútu ohrožují mořeplavbu,“ poznamenal tiše Dietrich, jenž stál vedle něj. „Na císařův rozkaz.“ Nemusel to dodávat, rozkaz je rozkaz. Ale měl pocit, že musí u Christianova syna něco napravit.

Měl jsem na to přijít sám, pomyslel si Thomas zatrpkle. Když Jindřichovi patří Sicílie, bude podporovat námořní obchod Messiny a Palerma. Kromě toho potřebuje cestu po moři pro přepravu svých oddílů a zásobování. Měl císař vůbec někdy v úmyslu poslat nás do Jeruzaléma? Dva jeho skutečné cíle jsou nyní 250

odhaleny, syrské pobřeží a založení Německého řádu. Nyní mu nešťastná smrt jeruzalémského krále ještě přihrála do ruky příležitost obsadit jeho místo svým leníkem. Avšak časy, kdy Thomas takové pochybnosti nahlas vyslovoval před Dietrichem, už pominuly. Je to stejné jako minule, pomyslil si ve špatné náladě, když po snídani mířil na cvičiště panošů. Pletichy, skryté plány, hádky s krvavým vyústěním a náš nepřítel si mne ruce nad naší hloupostí. Jenom za to tentokrát zaplatím životem.

Nezapomněl, že matka ani sestra nepočítaly s jeho návratem. Vás je mi lito, nikoli mě, pomyslel si. Je mi jedno, že umřu. Proč mám ještě žít? Jenom po mně moc netruchlete. Jak rád bych ještě jednou viděl Ešivu! Její polibek, pohled a nečekaná prosba mu stále ještě zaplňovaly hlavu. A pak se to stalo, při cvičném souboji s jedním starším panošem se dopustil osudné, úplně začátečnické chyby a mladík nad ním zvítězil. „Dobrá práce!“ pochválil osmnáctiletého panoše, jenž se slunil v obdivu svých vrstevníků. Zvítězil nad Thomasem z Christiansdorfu proslaveným svým bojovým uměním a přísností! Thomas však věděl, že z nepozornosti zanedbal krytí. Za tak hrubou chybu by přísně pokáral už čtrnáctiletého panoše. Ve skutečném boji by teď byl mrtvý. Navíc ke svému zahanbení zjistil, že výjev sledoval hrabě Dietrich. Teď k němu dlouhými kroky zamířil.

Thomas provinile sklopil hlavu. Avšak Dietrich mu nic nevytýkal, nýbrž mu udělil rozkaz: „Teď sedněte na koně a jeďte do německého špitálu! Doprovodíte sem pět léčitelů, kteří se zítra s vojskem vydají na sever.

Očekávám, že se vrátíte do soumraku.“ Víc neřekl, otočil se a odcházel ke svému stanu. Thomas se za ním udiveně díval. Teď je dopoledne, to znamená, že má skoro celý den čas… aby uviděl Ešivu. „To pro vás rozhodně není důvod lenošit!“ osopil se na panoše, kteří doufali, že konečně jednou budou mít volno. „Budete pokračovat ve cvičení pod Heribertovým velením.“ Mladíci zklamaně a zamračeně vzali štíty a připojili se ke skupině, kterou kousek dál v parnu a prachu cvičil starší rytíř.

„Přišel jsem, abych se rozloučil. Zítra vyjíždíme do boje.“ Ešiva neodpověděla, ale vzala ho za ruku a vedla pryč. Hned po příjezdu sdělil Heinrichu Walpotovi, že má na rozkaz Dietricha z Weißenfelsu dnes krátce před západem slunce přivést do tábora pět bratrů, kteří budou provázet vojsko. Potom se rozhlížel po Ešivě. V sále u nemocných nebyla, našel ji v bylinkové zahrádce, jak zalévá rostlinky.

Když ho uviděla, obličej se jí rozzářil radostí. Rychle se narovnala, odložila napůl prázdnou putnu s vodou a rozběhla se mu vstříc. Bylo vidět, že by mu nejraději padla kolem krku, a ovládla se v poslední chvíli, když viděla, že Thomas strnule stojí a ani se nepohne. „Máš se dobře?“ zeptal se jí, když se zastavila krok od něj a potlačila chuť ho bouřlivě obejmout. Stála před ním se svěšenými pažemi a hlavou lehce nakloněnou na stranu.

„Ano,“ odpověděla a znovu opakovala: „Ano. Smím tady bydlet a pracovat. Představený mi přidělil malou komůrku jen pro mě. Pochopitelně není nadšený z toho, že tady bydlí žena, ale do Godwinova domu zpátky nemůžu, to dobře ví. Tak mě buď brzy provdá, nebo bude chtít, abych složila řeholní slib.“

Thomas zvedl putnu, která byla na drobnou Ešivu příliš velká, a odnesl ji ke studni. „Provdá tě? Za koho?“

zeptal se rozčileně a ruka s těžkou nádobou mu ve vzduchu strnula. „Jak to mám vědět?“ pokrčila rameny. „Za nějakého mecenáše špitálního společenství. Nebo za bohatého muže, jenž pak Godwinův dům daruje špitálu.

Ale nechápu, proč by mě nějaký bohatý muž chtěl?“ Thomas na to neodpověděl a mlčky plnil nádobu vodou.

Ešiva tedy mluvila lehce vyčítavým tónem dál.

„Kdo se nás na něco ptá? Nikdo! Ani Isabela, dědička královské říše, se nesmí vyjádřit k tomu, když se jedná o jejím sňatku. Posílají ji zkrátka jako nějakou věc od jednoho k druhému a každý jen chce s pomocí její královské krve prosadit svůj nárok na korunu. Nejprve se musela proti své vůli rozvést se svým prvním manželem Homfroiem z Toronu a provdat se za toho podmraceného Konrada z Montferratu. Po Konrádově smrti ji hned předali za manželku Jindřichovi ze Champagně, bez ohledu na to, že byla ve vysokém stupni těhotenství. Teď zase nikoho nezajímá, že truchlí po mrtvém králi a manželovi, a za pár dní ji provdají za Amalricha a položí mu ji do postele.“

251

To byly pro Thomase novinky, stejně jako poznání, že až se vrátí, Ešiva by mohla být opět vdaná. Ale nemůže tomu zabránit. Jako křížový rytíř se nesmí oženit. A pravděpodobně se z této války nevrátí. Proto postavil plnou putnu na zem vedle ní a bezmocně opakoval: „Chtěl jsem se s tebou rozloučit. Dřív jsem nesměl přijít.“

Ešiva ponořila štíhlé ruce do vody, vytáhla je a setřásla kapky. Vzala ho za ruku a vedla do své komůrky pod střechou, kde bydlela. Samozřejmě nemohla spát tam, kde muži. A Heinrich Walpot jistě bude dbát na to, aby tady zůstala sama. Ale on i bratři špitálního společenství jsou teď shromážděni v kostele, aby se modlili za ty, kteří zítra potáhnou do boje, včetně pěti bratrů, jež mají vojsko provázet. Komůrka byla nízká, že se v ní Thomas ani nemohl narovnat, a měla maličký okenní průzor.

Zařízení tvořila dřevěná pryčna, na ní byla v nohách složená hromádka šatů, a na stoličce stála hliněná olejová lampička, džbán a mísa na mytí. Na pryčně ležela kožešina, kterou jí Thomas daroval. Zavřela za ním dveře a něžným pohybem k němu vztáhla paže. I beze slov bylo jasné, co od něj očekává. „Ešivo, já se z téhle války nevrátím, to vím jistě,“ vysvětloval jí. „Nechci ti připravovat ještě větší starosti. Co by se stalo, kdybys otěhotněla? Pak by tě odtud vyhnali!“ „Řekla bych, že je to Godwinovo dítě,“ usmála se. „A jak to víš tak jistě, že ve válce umřeš? Předvídala to tvoje matka léčitelka?“ Vzala ho za ruce a pevně stiskla. „Mohla se mýlit!

Osud se dá změnit, když člověk chce! A kdybys opravdu zemřel…,“ Ešiva na něj soucitně pohlédla. „Tak tě musí krásná vzpomínka zase probrat k životu.“

Každou jinou dívku by od sebe odstrčil a vysvětlil jí, že nemá tušení, co je to válka: potoky krve, bitevní vřava, řev umírajících a hromady mrtvol, na které si pod žhavým sluncem sedají supové a rvou tlející maso z kostí.

Ešiva však válku zná, třebaže z jiného úhlu než on. Byla při pádu Jeruzaléma a prožívala utrpení poražených.

Protože neustoupila a stála před ním ve své lákavé kráse, protože týdny snil o tom, že se jí dotkne, že ji bude líbat, hladit prsa, odhodil teď všechna svá dobrá a slušná předsevzetí, strhl ji k sobě a vášnivě líbal. Ešiva si stoupla na špičky a prsty pročesávala jeho tmavé vlasy, opětovala polibky a záhy ho povzbuzovala, aby se odvážil víc.

Teď Thomas spěchal. Stáhl ze sebe gambeson a rozepínal opasek bruchů, položil Ešivu na ovčí kožešinu a vykasal jí šaty, přitom něžně hladil štíhlé nohy. Chtěl být ohleduplný, protože byla ještě nedotčená, ale příliš dlouho žil bez ženy a vášnivě po ní toužil. Opatrně pohladil její nejintimnější místo a vnikl do ní, cítil, jak narazil na odpor a prudkým pohybem protrhl panenskou blánu. Ešiva na okamžik strnula a přidušeně vykřikla bolestí. Něžně ji líbal a hladil po tvářích. „Za chvilku už to nebude bolet,“ těšil ji. Teď, když byl v ní a cítil se jako v ráji, se snažil pohybovat pomalu a jemně. Brzy ho však opět přemohla vášeň. Šťastně si uvědomil, že Ešiva přijala jeho rytmus, vychází mu vstříc a obemkla jeho tělo svýma krásnýma nohama.

Při vyvrcholení vykřikl úlevou, radostí, bolestí a nepochopitelným štěstím. Klesl vedle ní a hladil po obličeji a ňadrech. „Drahá,“ šeptal a ještě nikdy to slovo nemyslel tak upřímně. „Drahý,“ usmívala se na něj. „Způsobil jsem ti velkou bolest?“ zeptal se provinile, když viděl, jak se jí z očí řinou slzy. „Ne,“ odpověděla tiše. „To už je zapomenuto. Pláču… protože jsem šťastná.“ Thomas ležel na zádech a objímal ji, Ešiva si položila hlavu na jeho hruď. Něžně se mazlili, naplněni vzájemnými city a myšlenkami na druhého.

Mám říct Walpotovi, že se s ní chci oženit, až válka skončí? uvažoval Thomas. Představený se však jistě dobrovolně nevzdá řádového rytíře, naopak by ji možná proto rychle provdal za někoho jiného. Mám poprosit Notkera, jenž je vysvěcen na kněze, aby nás potají oddal? Ale uvrhl bych ho tím do sporu s jeho svědomím, a porušil svou přísahu křížového rytíře. Skutečně mu nezbývá než doufat, že se jí nepřihodí nic zlého, a odejít na neznámé místo, na němž mu nezáleží, a tam umřít? Ešiva vycítila neklid a trpkost, jež ho naplňovala. Vstala, omyla si stopy krve ze stehen a posadila se na okraj postele. Soucitně se zadívala na velkou, hlubokou jizvu na jeho paži. Určitě s takovým zraněním několik měsíců strašně trpěl.

252

„Nemysli na smrt!“ zašeptala a položila mu dlaň na srdce, jež silně a pravidelně tlouklo. „Vím, že se vrátíš.

Vím to docela jistě. Každý den na tebe budu myslet a modlit se za tebe.“ Sklonila se nad něj a znovu ho políbila. Thomas si dopřál hodně času na něžnosti, když ji miloval podruhé. A pravděpodobně naposledy v životě.

253

Listopad 1197 na syrském pobřeží

Ze vzdálenosti několika kroků Thomas pozoroval, jak durynský lantkrabě a markrabě Východní marky hrají partii šachu. Nemohl ze svého místa rozeznat, jak jsou figurky rozestavené, nechtěl vypadat vtíravě a jít blíž, avšak Konrádův ustaraný výraz napovídal, že Hermann brzy zvítězí. Hrabě Dietrich seděl mezi nimi, díval se na šachovnici a mlčel. Pak lehce zaklonil hlavu a zřejmě přemýšlel. Thomas přemítal, zda jeho myšlenky zalétly ke Kláře, nebo k Juttě, jeho právoplatné manželce. A co asi pociťuje, když myslí na obě.

Snad posté ohmatával svou sedlovou tašku, aby se dotkl věcí, které mu Ešiva dala s sebou. Tinkturu proti horečce, druhou lahvičku s bylinným výtažkem proti zanícení ran a ještě vonný olej, kterým si má pravidelně potírat velkou jizvu na paži. Vůně mu připomněla mast, kterou mu matka potřela jizvu před bitvou u WeiJienfelsu. Pravděpodobně byly přísady podobné, jen ve zdejším vedru by mast rychle zežlukla.

„Dávej na sebe pozor a vrať se živý!“ loučila se s ním a statečně se usmívala. „Budeš tady toužebně očekáván.“

Potom se mu podívala do očí a naléhavě ho nabádala: „Bojuj o svůj život! Nezahazuj ho!“ Poznala, jak se cítí, stejně jako to poznaly jeho matka a sestra. Ale teď už nebude lehkomyslný -chce Ešivu zase vidět a trávit s ní každou noc.

Dosud on a mnoho jiných válečné tažení pod velením Jindřicha Brabantského přežívali bez zranění, především díky tomu, že bojovali jen málo. Když obsadili Sidon, byl opuštěný a zničený, také Bejrút se vzdal, emír při pohledu na blížící se vojsko dal dokonce zbořit opevnění, jen u citadely se muselo ještě bojovat, ale byla rychle dobyta. Darovali svobodu několika stovkám křesťanů, kteří tam byli drženi v zajetí, a ukořistili hodně zbraní a proviantu. Frankové tak bez větších ztrát získali vládu nad mořem v této části pobřeží a okamžitě začali opět budovat opevnění. Pro muže, kteří nemuseli pracovat na stavbě, následovaly poklidné dny.

Heřman ze Salzy letmo pohlédl na šachové figurky a s úsměvem poznamenal: „Vzdejte se, markrabě, nebo za pět tahů prohrajete šachmat.“ Konrád zamračeně hleděl na šachovnici, potom pochopil soupeřův záměr a rozpřáhl ruce: „Vítězství je vaše, lantkrabě!“ Opřel se v židli a dal si od panoše dolít víno. Za několik dní by se měla tady v Bejrútu konat volba nového krále Jeruzaléma, teprve potom bude rozhodnuto, zda vojsko potáhne na Jeruzalém, nebo se bude opět muset stáhnout do Týru a Akkonu.

Durynský lantkrabě nerozestavil figurky na novou partii, nýbrž sledoval pohled zetě, jenž s přimhouřenýma očima hleděl na muže spěchajícího přímo k nim. Poslův výraz nevěstil žádné dobré novinky. Poklekl před knížaty a udýchaně ze sebe vypravil: „Císař je mrtvý!“ Všichni, kdo seděli u stolku, se napřímili, nikdo nepromluvil ani slovo. „Císař je mrtvý, Bůh buď jeho duši milostiv,“ opakoval stále ještě zadýchaný posel. „Na konci září podlehl bahenní horečce. Knížecí rada se koná hned teď v příbytku mohučského arcibiskupa, aby se poradila, jak postupovat dál.“ Hermann Durynský, Konrád z Východní marky i Dietrich z Weißenfelsu okamžitě vstali, vsedli na koně a vyjeli k paláci, v němž měl zdejší sídlo Konrád z Mohuče. Dietrich jako jeden z velitelů při dobytí Akkonu před šesti lety a markraběcí syn byl členem rady, přestože byl pouze hrabě.

V chůzi na Thomase vrhl pohled, který prozrazoval, že v této chvíli oba myslí totéž: Teď je všechno na ostří nože, teď může osud vzít úplně nový obrat. Oba už jednou zažili smrt císaře na křížové výpravě. Ještě téhož dne většina vojska obrátila na cestu domů, hnána zděšením nad smrtí Friedricha Štaufského, znechucením nad velkými ztrátami a útrapami cesty. Když však zemře císař, jenž po sobě nezanechá následníka schopného převzít vládu, je situace ještě složitější. Teď musí každý hledět, aby svou zemi a majetek zachránil a provedl hrozícími neklidnými a možná válečnými časy, protože Jindřichovu synovi a dědicovi nejsou ještě ani tři roky.

Jako vždy ve chvílích, kdy chtěl nerušeně přemýšlet, odešel Thomas ke koním. Ve stáji Wito, Raimundův 254

nejlepší jezdec a seržán, ošetřoval hnisající zranění mladého hřebce. Vedle něj stál bratr Notker, jeden z pěti léčitelů, kteří provázeli vojsko, na kus plátna nakapal pronikavě páchnoucí tekutinu a přitiskl obklad koni na ránu. „Děkuju, bratře,“ poděkoval s ulehčením Wito a hladil neklidně se třesoucího koně po krku. „V nemoci jsou si lidé a zvířata docela podobní, že ano?“ Než stačil mnich protestovat, rychle dodal: „Všechno jsou to přece stvoření boží.“

Thomas neváhal a oběma okamžitě sdělil zprávu o císařově smrti. Beztak se za chvíli rozšíří po celém táboře.

Možná se dokonce právě teď jedná o stažení vojska. „Císař je pořád ještě exkomunikovaný z církve kvůli zajetí Richarda Lvího srdce!“ zvolal polekaně Notker. „Nesmí být pohřben do vysvěcené půdy.“ „To je opravdu zlé,“

pokývl hlavou Wito. „A nezruší papež klatbu?“ „Tenhle papež ne. Celestýn ji nezruší, dokud bude žít,“ tvrdil Notker.

„Přestože císař vyhlásil křížovou výpravu?“ podivil se Wito. „Tak mu to nebylo nic platné.“ „Skoncovali jsme s pirátstvím,“ připomněl Thomas. A po Jindřichově smrti bude také založen Německý řád, pomyslel si. Je však otázka, zda z toho bude mít užitek Jindřichův malý syn a tedy Štaufové. Moc by mě udivilo, kdyby Welfové neuvedli do hry svého uchazeče o trůn. „Myslíte, že tady bude všemu odtroubeno a poplujeme zpátky?“ zeptal se Wito. Thomas pokrčil rameny. Porada u arcibiskupa hned tak neskončí, ale on bude na číhané, aby se od Dietricha co nejdřív dozvěděl výsledek. „Jakmile to budu vědět, povím ti to,“ slíbil. Wito opět pohladil krk stále ještě neklidného hřebce.

„Opravdu nelze tvrdit, že bychom se tu náramně bavili, nebo si vysloužili nehynoucí slávu,“ poznamenal Raimundův seržán. „Ale když si představím, že bychom museli zase koně přinutit k plavbě, mám vztek a cítím se tak bezmocný, že bych jim nejraději všem dal ránu z milosti, abych je ušetřil toho trápení! A tady toho bych mohl dát rovnou řezníkovi, nepřežil by na lodi ani dva dny! Pak byla všechno tvá snaha marná, bratře. Přesto ti děkuju!“ „Děj se vůle boží,“ opáčil Notker a svazoval si uzlík, aby šel za dalším nemocným. Když byl pryč, Thomas posměšně promluvil: „Císař je mrtvý, jeho synovi jsou tři roky, nejmocnější knížata daleko od domova ve Svaté zemi. Mám dojem, že doma teď nastanou napínavé časy.“

„Bůh nás před takovými napínavými časy ochraňuj!“ povzdychl si zatrpkle Wito. „Ale o jedno Všemohoucího poprosím: aby hraběti Dietrichovi konečně dopomohl k jeho zemi a titulu. Kvůli tomu bych dokonce ještě jednou nastoupil na loď.“ Obávám se, že v tom se Dietrich nebude moct spolehnout na Boha, ale jen na sebe, pomyslel si Thomas, ale nevyslovil to. Na sebe, mého nevlastního otce, Raimunda, Norberta z Weißenfelsu a ještě hrstku věrných.

Thomas si uvědomoval, že bude-li čekat před Dietrichovým příbytkem na jeho návrat z porady, vzbudí oprávněný dojem nepatřičné zvědavosti. Ale to ho nezajímalo. Nepoháněla ho ani tolik zvědavost, ale spíš pocit, že musí být připravený. Možná už zítra ráno vyjedou zpátky do vlasti a udělají to, co Lukas jednou naznačil při rozhovoru v kruhu svých nejvěrnějších: využijí chaosu v čase bezvládí a jako Dietrichův děd Konrád rychlým činem dobudou zemi. Dietrich se vrátil za hluboké noci. Stejně jako Hermann Durynský a Konrád z Východní marky byl po příchodu do města ubytován v jednom z nádherných, prázdných paláců.

Navzdory pozdní hodině vypadal dokonale bdělý a tvářil se vážně. Pohybem ruky pozval Thomase, aby ho následoval do jeho osobních komnat. Jakmile za sebou Christianův syn zavřel dveře, Dietrich sklesl do židle ozdobené nádhernými řezbami a dlaněmi si třel obličej. Thomas mu chtěl nalít víno, ale hrabě odmítl a požádal o čerstvou vodu. Vypil naráz obsah poháru upřel pohled na Thomase, jenž pochopil, že tentokrát může položit otázku, jež ho pálila na jazyku. „Poplujeme domů?“

„Ne. Mnohá knížata to požadují. Ale mohučský arcibiskup nám naléhavě připomněl, že krále přece máme: mladého Friedricha z Hohenštaufenu, jemuž jsme všichni před odjezdem do Svaté země přísahali věrnost. Tu 255

přísahu jsme právě obnovili a pošleme o tom zprávu domů.“ „Tak je tedy regentství toho chlapce nezpochybnitelné?“ zeptal se udiveně Thomas. Hrabě povytáhl obočí. „Zatím ano. Musíme počkat, jak se budou věci vyvíjet dál. Dá-li Bůh, nepropuknou kvůli trůnu žádné války.“

K příštímu důležitému zasedání rady Dietrich vzal Thomase s sebou jakou tělesnou stráž. Řadoví vojáci stavěli a opravovali opevnění Bejrútu a knížata činila zásadní rozhodnutí. Protože úřad kancléře přestal existovat zároveň se smrtí toho, kdo ho uděloval, Konrád z Querfurtu byl náhle opět pouhým biskupem z Hildesheimu, a tedy nehoden toho, aby korunoval Leona Arménského, jak bylo plánováno. Tento úkol knížata přesunula na arcibiskupa mohučského, jehož bude provázet Jindřich ze Schwarzburgu. Nikdo však nezpochybňoval Jindřicha z Kaldenu v postavení vrchního velitele šesti tisíc mužů, které poslal do Svaté země císař. Těchto šest tisíc by totiž nemilosrdného maršála následovalo všude, i kdyby už svůj titul oficiálně neměl. Domácí baroni jmenovali vládcem Bejrútu Jana z Ibelinu, nejstaršího Balianova syna.

Amalrich Kyperský přistál v Bejrútu a křesťanští vládcové země ho zvolili jeruzalémským králem -to byl tajný triumf arcibiskupa a bývalého kancléře, jenž Amalricha krátce předtím na císařův příkaz korunoval králem Kypru. Před korunovací byl Amalrich oddán s vdovou po Jindřichovi ze Champagne, aby tak byl jeho nárok na trůn zajištěn. Isabella byla skutečnou dědičkou Jeruzaléma, dcera krále a polosestra krále Balduina a královny Sibyly.

Při pohledu na ještě mladou, krásnou ženu, jejíž tvář strnula, jako by byla z kamene, si Thomas vzpomněl na Ešivina slova. Naučila ho dívat se na věci také ze ženského hlediska. Isabella rozhodně nevypadala šťastně a skutečně šiji jako nějakou věc, byť velmi cennou -předávali bez její vůle, pokaždé připadla tomu, kdo se měl stát králem, jako nepostradatelný přívažek. Teď, jen několik týdnů po smrti třetího manžela má přijmout ve své posteh Amalricha a rodit mu syny. Amalrichovi bylo hodně přes padesát let, byl tedy dvakrát tak starý jako Isabella, a na rozdíl od Jindřicha ze Champagne nebyl příliš podmanivý.

Manželství mých rodičů uzavřené z lásky mi trochu zastřelo pohled na skutečnost, že manželské svazky nejsou uzavírány z lásky, nýbrž z politických zájmů, přiznal si Thomas. Copak Dietrich nebyl z vojenské nutnosti přinucen oženit se s dcerou durynského lantkraběte?

Však on se s malou Juttou už utěší, ozval se v jeho nitru ošklivý, zlý hlas. Přestože věděl, že je nespravedlivý.

Vynuceným rozdělením trpěla nejen Klára, ale i Dietrich. Poznal to podle toužebných pohledů, s nimiž hrabě sledoval jeho sestru, třebaže seje snažil zastřít. Jenže Thomas ho znal příliš dobře a pozoroval ho velmi důkladně, takže se nenechal oklamat. Možná právě začal Dietrichovi odpouštět.

Dnešní zasedání válečné rady bylo tak významné, že Dietrich Thomasovi nejdůležitější části tiše překládal.

Jednalo se o tom, zda vojsko už konečně potáhne na Jeruzalém, na což většina Němců naléhala. Domácí baroni je však chtěli poslat zpátky do Týru. „Ztratili jsme Jaffu, ale získali Bejrút,“ vysvětloval Hugo z Tiberiady.

„Využijme raději situaci a obnovme mír s al-Ádilem!“ „Ani my nedoporučujeme pokusit se dobýt Jeruzaléma,“

souhlasil s ním Gilbert Hérail, velmistr templářského řádu. „Můj řád je téhož názoru,“ slyšel překvapený Thomas slova Geoffroye de Donjon, velmistra johanitů. Jsou-li oba tyto řády stejného mínění, pak tu zřejmě začínají úplně nové časy.

Nakonec se válečná rada dohodla, že nejprve je nutno zajistit vnitrozemí podél dobytého pobřeží, teprve potom je možné pomýšlet na dobývání Jeruzaléma.

Na konci listopadu se tedy vojsko opět vydalo na pochod k jihu, směrem k Týru, potom zamířilo do vnitrozemí po silnici vedoucí do Damašku. A tady se zastavilo, ve vzdálenosti asi jednodenního pochodu jižně od Týru, při obléhání horské pevnosti Tibnin.

256

1. února 1198 před pevností Tibnin

To tedy byla poslední noc. Noc před bitvou.

Nebe pokrývaly mraky, neukázala se ani jediná hvězda, dokonce ani půlměsíc ležící na zádech. Před horskou pevností foukal vítr do roviny, kde tábořilo vojsko, malé ohýnky divoce plápolaly a muži, kteří kolem nich seděli, aby si dodali odvahy, se vychloubali a těšili, jak už zítra konečně pobijí tucty Saracénů. Pak budou mít cestu do ráje jistou.

Thomas nerozhodně procházel mezi stany. Heřman ze Salzy a několik dalších durynských rytířů ho pozvali, aby k nim přisedl. Poděkoval a slíbil, že přijde později. Nejprve se ještě musí vyzpovídat. To byl vážný důvod, který všichni přijali. Koneckonců zítra je čeká velká bitva, to by měl mít každý člověk uspořádané vztahy s Bohem i se sebou. Dva měsíce již bezúspěšně obléhali horskou pevnost, která byla obsazena silnou posádkou a ovládala cestu mezi Týrem a Damaškem. Musí ji dobýt, nechtějí-li dál pochodovat s nepřátelskými oddíly za zády.

Vojsko pod velením Jindřicha Brabantského pevnost rychle obklíčilo ještě na konci listopadu. Posádka byla ochotna hrad předat, když jí za to bude přislíben svobodný odchod se zbraněmi a majetkem. Válečná rada však odmítla. Ozbrojený útok na hrad u nepřítele zanechá větší dojem, kromě toho se nikdo nechce vzdát kořisti.

Nová jednání byla zahájena a opět přerušena, návrhy se předkládaly a zase stahovaly, nikdo pořádně nechápal, proč obě strany rozhovory takto protahují. O Vánocích to opět vypadalo, že se hrad vzdá. Od Notkera se však Thomas ke svému rozhořčení dozvěděl, že frančtí rytíři z okolí Saracénům poradili, aby raději bojovali a nevzdávali se, protože Němci nemají s poraženými slitování.

„Mají příliš velký strach, že by Saladinův bratr a jeho synovci mohli vyzvat ke kruté, krvavé válce, pokud by při obsazování pevnosti došlo k nějakému krveprolití,“ zašeptal mu Notker, jenž se již pomalu obeznámil s jazykem i smýšlením zdejších lidí. Kromě toho mají brzy dorazit početné oddíly z Damašku, aby prolomily obležení.

V čase promarněném obléháním pevnosti se zásoby vojska ztenčily. Nepřítel v okolí číhal a škodil, takže brabantský vévoda poslal do Týru kolonu vozů s velkým ozbrojeným doprovodem, aby přivezla další proviant.

Před chvílí se plně naložené povozy vrátily a byly pozdraveny hlasitým jásotem. Muži tedy zítra nemusí do bitvy s prázdným žaludkem. Všichni v táboře věděli, že proti nim táhne obrovská ozbrojená moc vedená sultánovým bratrem. Proto válečná rada toho večera rozhodla, že křížoví bojovníci druhý den vytáhnou do rozhodující bitvy. Tak tedy zítra. Umřu zítra? přemítal Thomas. Naplní se tak matčino tušení? Ještě nikdy se v takových případech nezmýlila. Na obzoru se blýskalo, ale bouřka byla příliš daleko na to, aby byl slyšet i hrom.

Opravdu líto mu bylo jen jedno: Tak rád by se ještě s Ešivou setkal, trávil s ní dny a noci. Vzpomínka na její štíhlé tělo a radost, s jakou ho v sobě přijímala, už ho neopouštěla. Naopak se stávala téměř posedlostí vzhledem k tomu, že tady trávil většinu času čekáním. Jen pomyšlení na její ňadra a nohy, tělo a něžné ruce ho málem připravilo o rozum. Ještě nikdy si nedokázal život ve zdrženlivosti představit méně než teď. Připadalo mu naprosto nepřirozené chtít se vzdát zrovna tělesné lásky, přestože k Ešivě ho poutalo víc než jen žádostivost těla. Jak jen se s tím Notker vyrovnává? Ale pravděpodobně se nikdy nedotkl ženy, proto je to pro něj snazší.

Ani se neodvažoval poprosit přítele, aby ho vyzpovídal. Většina kněží ve vojenském polním táboře se pravděpodobně nezhrozila, když se jim někdo vyzpovídal z tělesné neřesti. Více či méně se to týkalo všech mužů tady. Ale když teď půjde ke zpovědi, nahromadí se toho víc: vztek, který se v něm ustavičně vzmáhá, nenávist, jakou pociťuje skoro ke všemu a všem, někdy dokonce i k Dietrichovi, pochybnosti, zda je to, co 257

dělají, opravdu vůle boží nebo vůle císařova, který však už zemřel?

Jediný kladný pocit, který v sobě má ještě vedle lásky k matce a sestře, vroucí lásku k Ešivě, by církev odsoudila. Křížový rytíř musí žít zdrženlivě a nekout plány na manželství. Bouře se blížila, nebe nad obzorem křižovaly košaté blesky. Spustil se liják.

Thomas s díky odmítl i pozvání několika hlučných rytířů z družiny markraběte Konrada, aby k nim přisedl, a zamyslel se, jak se při skrovném zásobování dokázali takhle opít. Kde asi vzali víno a pivo? Možná však byli spíš opojení vychloubačnými řečmi a bezmezné přehnanými historkami o svých hrdinských činech. Doušek na posílenou pomohl překonat strach, avšak když byl příliš velký, mohly druhý den bolavá hlava nebo pomalejší pohyb v boji znamenat smrt. Zemře zítra? Myšlenky mu stále kroužily kolem toho jediného bodu, proto bude lepší, když uzavře mír nejen s Bohem. Kroky skoro samovolně zamířily do Dietrichova stanu. Hrabě z Weißenfelsu zřejmě taky neměl chuť jít spát, ani se mu nechtělo připíjet si s ostatními na zítřejší bojové úspěchy. V houstnoucím dešti stál vzpřímený jako svíčka před stanem, paže zkřížené na hrudi. Thomas před ním chtěl pokleknout, ale Dietrich mu v tom pohybem ruky zabránil. Zůstal tedy stát a shledával slova. Ale beztak nemůže promluvit první, aniž bude vyzván.

„Je to skoro jako tenkrát… v zahradách před Konyou,“ zamyšleně zavzpomínal hrabě. „Tenkrát se taky v noci před bitvou blýskalo a hřmělo.“ „Jen jsme tenkrát měli větší radost z deště, po tolika dnech bez vody a trýznivém pochodu pouští, po jezdecké bitvě, kterou jsme museli z posledních sil a s pouhými šesti sty koňmi vybojovat, protože všichni ostatní pomřeli. A teď,“ Thomas pozvedl levou paži a s úsměvem jí otáčel do všech stran, „nejsem zraněný.“

Pamatoval si na všechno tak podrobně, jako by to bylo včera. Z čirého zoufalství zaútočili na Konyu, kterou za silnými zdmi hájila ohromná přesila mužů. Protože jenom tam byla voda pro žízni trýzněné a vyhladovělé vojsko. Zranění na paži, které utrpěl několik dní předtím, bylo zanícené a silně oteklé. Roland i Thomasův panoš Rupert trvali na tom, aby si dal ránu vypálit. Ale odmítl. Rozumné úvahy mu napovídaly, že bitvu nepřežijí, a chtěl si ušetřit strašlivou bolest. Jen z rány vymačkal hnis a nechal z ní deštěm vyplavit krev a jed.

Bitvu navzdory svému očekávání přežili, třebaže Thomas se tehdy ocitl velmi blízko smrti. Ale zotavil se.

Avšak Roland a Rupert zemřeli před Akkonem.

„Kdyby se mi zítra něco přihodilo, vyřídil byste matce a sestře ode mě zprávu?“ zeptal se. Dietrich na něj přísně pohlédl. „Očekávám od vás, že budete zítra bojovat tak, jak jsem u svého nejlepšího muže zvyklý. A nebudete ničím rozptýlený tak, že nad vámi zvítězí i panoš. Potom můžete své poselství přednést sám.“ Thomas chtěl opět pokleknout a hrabě mu v tom opět zabránil. „Příliš často se pokoušíte hledět smrti do očí,“ pokáral ho Dietrich. „To je nebezpečné, protože pak na vás začne být zvědavá. Raději si ujasněte nějaké předsevzetí, které po bitvě splníte.“ Thomas polkl. „Pane, musím vás poprosit o odpuštění.

„Nemám vám co odpouštět,“ přerušil ho Dietrich a položil mu ruku na rameno. „Více než deset let stojíte po mém boku a vždycky jsem se na vás mohl spolehnout. V mnoha ohledech ve vás poznávám vašeho otce.“ Než Thomas stačil něco odpovědět, hlasitý křik z jihozápadní části tábora přehlušil šumění deště. Oba okamžitě sáhli po mečích. Z toho směru očekávají nepřátelské vojsko. Zaútočilo snad na ně v noci? Také durynský lantkrabě a Konrád z Východní marky, jejichž stany stály vedle sebe, se vyřítili se zbraní. Dietrich se snažil na dálku rozeznat, co se děje. „Tucet mužů půjde se mnou!“ rozkázal. „Ostatní tady zůstanou v pohotovosti. Může to být past, manévr na odvedení pozornosti.“

V lijáku běželi k místu, odkud se hluk šířil. Čím víc se k němu blížili tím zmatenější obraz se před nimi otevíral. Žádní nepřátelští útočníci! Vstříc se jim hnali rozčilení muži a křičeli: „Odcházejí! Naši hdé odtáhli!

Šest tisíc mužů pod velením Jindřicha z Kaldenu je pryč!“

258

Jejich tábor odtud byl ještě kus vzdálen, ale když k němu Dietrich se svými lidmi dojel, místo bylo opravdu narychlo vyklizené. Maršálovi muži s sebou nemohli vzít o moc víc než koně a své zbraně. Na opuštěných tábořištích v prudkém dešti ještě dohasínaly plameny, na uvolněné plachty stanů bubnovaly kapky vody. „Co to ti zbabělci vyvádějí?“ nechápavě zařval Adolf z Holštýna-Schauenburgu, kníže, který sem přijel s mohučským arcibiskupem. „Oni nás tu nechali v bryndě!“ Neméně rozčilený Ulrich z Korutan chytil za paži jednoho z pacholků a vyjel na něj: „Co se tu dělo?“ „Kancléř vydal rozkaz k odchodu… krátce poté, co přijela kolona s proviantem…,“ vypravil ze sebe muž. „Táhnou k pobřeží…“

„Pochytejte lidi z kolony a zjistěte, jakou zprávu přivezli z Týru!“ rozkázal korutanský šlechtic svým věrným.

„I kdyby v pozadí stál kancléř, tihle muži by poslechli jen Kaldena!“ „Bez těch šesti tisíc zítra nemáme naději.

Budou v obrovské přesile!“ zvolal Adolf z Holštýna skrz prudký déšť. Sotva domluvil, docela nablízku protrhl oblohu jasný blesk a osvětlil strašidelně opuštěný tábor. Vzápětí zaburácel hrom tak hlasitý, že Thomas měl na okamžik pocit hluchoty. Koně na pastvině se plašili. Jako kdyby se proti nim spikla i příroda, z nebe se na zvířata i lidi sypaly kroupy velké jako třešňové pecky.

Holštýnský kníže a korutanský vévoda utíkali zpátky do stanů, Thomas s Dietrichem se pokoušeli dostat k durynským. V táboře se rozpoutalo peklo. Děsivá zpráva o neohlášeném odchodu šesti tisíc mužů se rozšířila jako požár. Nebeská čina podněcovala rostoucí paniku.

„Do Týru! Musíme zpátky do Týru!“ zněly ze všech stran vyděšené výkřiky. Muži nechali všechno ležet ladem, vzali jen své zbraně a spěchali ke koním. Thomas viděl, jak někdo, kdo v krupobití padl na kolena a vztáhl ruce k nebi, byl prostě prchajícími poražen a udupán. Několik zraněných volalo o pomoc, ale nikdo se s nimi nezdržoval. Promočení na kost a udýchaní doběhli Dietrich a Thomas do tábora spojenců. Dozvěděli se, že Hermann Durynský a markrabě Konrád odešli k veliteli vojska Jindřichu Brabantskému.

„Co to do nich vjelo?“ zařval Heřman ze Salzy vztekle a ukázal na bezhlavě prchající. „Přijíždí snad al-Ádil s dvěma sty tisíci muži?“ Návrat knížat ušetřil Dietrichovi odpověď. „Okamžitě všichni na koně! Vracíme se do Týru!“ rozkázal Hermann Durynský. „Byli jsme zrazeni a ponecháni na holičkách.“ Muži si v rychlosti vzali to nejnutnější a běželi co nejrychleji k ohradám s koňmi. Země byla pokrytá kroupami, klouzali, jako kdyby se pohybovali po ledové ploše. „A co zranění!“ zvolal Thomas. „Nemůžeme je tady nechat!“ „Kdo z vlastních sil nedokáže vsednout na koně a jet, zůstane tady!“ rozkázal markrabě Konrád. Musel křičet, aby mu v řevu všude kolem bylo vůbec rozumět.

Thomas se rozhlížel po Notkerovi, jenž své nemocné jistě neopustí. K velké úlevě viděl, že se jich několik durynských rytířů ujalo. Teď se pokoušel mezí splašenými a řehtajícími koňmi objevit svého bělouše. Když ho uviděl, spatřil také Wita, jenž se chystal osedlat Dietrichova vraníka. Vedle něj se vzepjal hřebec s úzkou lysinou, vraník do Wita strčil, podkoní uklouzl a padl pod kopyta. Thomas slyšel, jak bolestí zařval, chytil vraníkovu uzdu a odtáhl ho stranou. Rychle Wita zvedl a naložil si ho přes rameno. „Mám zlomenou ruku,“

supěl zraněný s obličeje staženým bolestí. Thomas chytil jednoho už osedlaného koně bez pána. „Nasedni!“

vykřikl a podržel podkonímu zkřížené dlaně. seržán se bolestí zapotácel, ale podařilo se mu dostat se do sedla.

Thomas mu vtiskl uzdu do levé ruky. „Drž se vedle mě! Když nebudeš moct dál, převezmu ho.“

Pak se Thomas ujistil, že hrabě Dietrich v pořádku sedí na vraníku, vyhoupl se na Draga a vyrazili nocí, lijákem a bezejmenným zděšením, které způsobilo tenhle zmatený úprk. Teprve v Týru se prchající vojsko zastavilo a postupně se objasňovalo, co se přihodilo. Vysvětlení přinesl důkladný výslech velitele kolony s proviantem.

Přivezla totiž špatné zprávy z německých zemí: Všude tam vládne zmatek a schyluje se k válce. Země jsou opět rozděleny na welfský a štaufský tábor. Welf Oto, syn Jindřicha Lva a oblíbený synovec Richarda Lvího srdce, ohlásil nárok na trůn. Štaufská strana se už neodvažuje trvat na tříletém Friedrichovi a naléhá na Filipa Švábského, bratra mrtvého císaře, jenž měl převzít poručnictví nad mladým Friedrichem a držet pro něj trůn 259

volný, aby se dal zvolit králem. Tak se Filip nakonec otočil a vrátil do Německa, aniž vyzvedl synovce z Itálie.

Na Sicílii císařovna Konstancie jen s velkým úsilím potlačuje novou vzpouru, a proto vyhostila všechny Němce, v prvé řadě Markwarda z Annweileru a Konrada z Urslingenu, kteří svým krvavým jednáním v loňském roce na sebe přivolali zuřivý hněv Sicilanů. Takové zprávy přiměly bývalého kancléře i maršála k tomu, že svým mužům rozkázali okamžitě odjet. Tak skončila křížová výprava.

Ani ostatní knížata tu už nic nedrželo. Někteří odplouvali rovnou z Týru na prvních lodích, na něž bylo možné nastoupit. Důležitější než Tibnin a Jeruzalém teď bylo zabránit válce a dvojvládí doma, a z nastalé situace pro sebe vytěžit co nejvíc. „Štaufové, Welfové… já se vždycky postavím na stranu těch, kteří mně a Durynsku nabídnou víc. I kdybych měl tucetkrát vyměnit strany,“ prohlásil nepokrytě lantkrabě Hermann před svými rytíři a zetěm.

Markrabě Konrád debatoval s bratrancem Dietrichem, jak by mohli Filipa Švábského přimět, aby výměnou za jejich hlasy při volbě králem vrátil Wettinům Míšeňskou marku. Jindřich z Koldic, císařský ministerial se dal ohlásit u Dietricha z Weißenfelsu k důvěrnému rozhovoru. Vysoký, štíhlý muž si odkašlal a bez okolků oznámil: „Pokud uvažujete o tom, že ohlásíte nárok na Míšeňskou marku, můžete si být jistý podporou mou i ostatních říšských ministerialů, pokud se postavíte na stranu Filipa Švábského. Jsem přesvědčen, že mluvím i ve jménu fojta z Reichenbachu a všech, kteří po vašem boku bojovali u Róblingenu.“

Dietrich byl rozrušený a začal připravovat plány do budoucnosti. Než se však bude moct vrátit, musí on a několik dalších nejváženějších knížat říše ještě leccos vyřídit. A proto musí znovu odjet do Akkonu.

260

Rozloučení

Setkání, na němž bylo německé špitální bratrstvo v Akkónu pátého dne měsíce března roku 1198 povýšeno do stavu rytířského řádu, bylo mimořádně slavnostní.

Zúčastnil se ho jeruzalémský patriarcha a všichni tři arcibiskupové Svaté země, velmistři obou již existujících rytířských řádů, templářů a johanitů, Gilbert Hérail a Geoffroy de Donjon, dále skoro všichni významní lidé, světská a duchovní knížata, která ještě pobývala ve Svaté zemi, v čele s nadmíru spokojeným mohučským arcibiskupem a bývalým kancléřem Konrádem z Querfurtu, jenž se po zrušení svého úřadu stal opět pouhým biskupem v Hildesheimu. Tímto počinem, proměnou domu pro přijímání německých poutníků a nemocných v rytířský řád, splnil spolu s mohučským arcibiskupem jeden z nejsmělejších plánů nyní už zesnulého císaře.

Bratři německého řádu Panny Marie Jeruzalémské, jak se nyní společenství oficiálně nazývalo, nebo též Německý řád, Ordo Theutonicorum, se bude věnovat rytířské službě a péči o nemocné. Ve vojenských otázkách a ohledně soužití budou pro řád platit pravidla templářů, ve všem, co se týká péče o chudé a nemocné, převezme pravidla johanitů.

Thomas stál za Dietrichem z Weißenfelsu, durynským lantkrabětem a markrabětem Východní marky a cítil na sobě pohled Heinricha Walpota, jenž byl právě zvolen velmistrem nového řádu. V sále panovala slavnostní nálada, a tak se Thomas nedivil, že několik desítek rytířů předstoupilo a pokleklo, aby požádalo o přijetí do nového řádu. Mezi nimi byl i Heřman ze Salzy.

Opět na sobě pocítil vybízející Walpotův pohled, avšak setrval na místě. Navzdory slavnostnímu ceremoniálu si to už zase nemohl odpustit: před očima měl důrazně předváděnou jednotu všech tří řádů, avšak v hlavě se mu už vynořovaly zatím nejasné, ale obtížné myšlenky na jejich utajovanou rivalitu. Templáři nechtěli novému řádu povolit bílé pláště, jaké nosili oni, třebaže rytíři Německého řádu by na něm měli černý kříž a nikoli červený, jako templářští rytíři. Johanité se urputně snažili nový Německý řád postavit pod svou nadvládu.

Notker měl pravdu, opravdu je nevěřící Tomáš! Pak se vzchopil a oddal se kouzlu okamžiku. Nepochybně je to významná hodina pro křesťany, zvlášť pro Němce v Orientu. Bezprostředně po slavnosti se knížata chtěla vypravit na cestu domů, s výjimkou mohučského arcibiskupa, jenž chtěl ještě s hrabětem ze Schwarzburgu jet do Kilíkie, aby tam jménem shromáždění knížat korunoval vládce arménských křesťanů, knížete Leona.

Po mši Thomas trpělivě čekal, až bude moci promluvit s Heinrichem Walpotem o samotě, a poklekl před ním.

„Dospěl jste k nějakému závěru týkajícímu se mé nabídky z léta?“ zeptal se velmistr.

„Ještě jednou vám děkuji za mimořádně velkou čest, jakou jste mi tím pozváním prokázal,“ odpověděl zdvořile Thomas. „Rád budu řád podporovat ze všech sil jako familiar, světský přítel a pomocník. Avšak při důkladném rozjímání jsem si musel přiznat, že mi chybí potřebná čistota ducha a těla na to, abych mohl vyhovovat přísným požadavkům kladeným na řádového rytíře.“ Sklopil hlavu, zhluboka se nadechl a pokračoval: „Místo toho bych vás chtěl poprosit o svolení, abych se mohl oženit s vaší schovankou Ešivou.“

Walpot chvilku upíral přísný pohled na klečícího rytíře, potom si odkašlal. „Nechci tvrdit, že je to pro mě překvapení. Protože je to zřejmě jediná cesta, jak si vás udržet aspoň jako podporovatele řádu, a protože vím, že se Ešiva denně modlila za váš návrat, nechci odmítnout.“ Thomas rozzářený radostí vstal, z celého srdce upřímně poděkoval a s Dietrichovým svolením šel vyhledat Ešivu, aby jí sdělil radostnou zprávu.

Nyní měla hlavně německá knížata v křížové výpravě naspěch, aby se co nejdřív vrátila domů. Bylo zapotřebí zabránit sporům o trůn, a pokud už propukly, s čímž se dalo počítat, musel každý z nich hledět, jak zachrání 261

svůj titul a zemi a ubrání ji před válkou. Lantkrabě Hermann spolu s Konrádem z Východní marky se ujali příprav k odplutí. Chtěli cestovat společně s Dietrichem a čas na lodi využít k poradám o svém dalším postupu.

Witovi napravil a zavázal paži bratr Notker a podkoní ji teď nosil na pásce kolem krku a tvářil se stále nešťastněji. Nebylo to bolestí, nýbrž při představě, jak se budou koně opět čtyři nebo více týdnů tísnit v podpalubí.

Thomas dlouho přemýšlel a sváděl vnitřní boje o rozhodnutí. Bylo velmi obtížné a nechtěl je učinit lehkomyslně. Ale teď, když už si jím byl jistý, chtěl už mít celou věc za sebou. Požádal tedy svého pána, hraběte z Weißenfelsu, o důvěrný rozhovor. „Pane, smím vás poprosit, abyste mě propustil ze svých služeb?“ A bylo to venku.

Samozřejmě Dietrichovi dlužil vysvětlení, a tak hned pokračoval: „Nepovažujte mě za zbabělého či nevěrného!

Vím, že potřebujete každého muže pro to, co máte po návratu v úmyslu. Můj nevlastní otec a mí bratři vám budou stát po boku. V tom okamžiku ho hrabě přerušil.

„Mohl bych tvrdit, že nevím, o čem mluvíte,“ usmál se lehce. „Ale známe se dost dobře, abychom si nic nepředstírali a o vaší věrnosti jsem nikdy nepochyboval. Vstaňte, nalijte nám oběma něco k pití a povězte mi, jaké plány do budoucna máte, když svou budoucnost nevidíte v Míšeňské marce.“ Překvapený a dojatý Thomas poslechl Dietrichovu výzvu.

„Chci tady zůstat a oženit se. Vím, že doma na vás čekají velká rozhodnutí, a upřímně řečeno si neumím představit, že nebudu bojovat vedle vás. Ale jestli jste někdy v životě potkal ženu, kterou z celého srdce milujete a už bez ní nemůžete žít, aniž byste cítil, že vám chybí kus srdce, která potřebuje vaši ochranu, aby přežila, pak mi možná porozumíte.“ „Ano,“ přikývl Dietrich a zachmuřil se. Thomas věděl, na koho teď myslí.

„Co chcete dělat, až se oženíte s Walpotovou schovankou? Povedete dál obchod s kořením po jejím zemřelém manželovi?“ „Ne, o ten se postará Ešiva a bude dodávat koření i špitálnímu bratrstvu, tedy myslím Německému řádu, promiňte. Já bych chtěl požádat Huga z Tiberiady, aby mě přijal ke své stráži.“ Dietrich udiveně povytáhl obočí. „Co vás přivedlo na tuhle myšlenku?“ Thomas se opět zhluboka nadechl a shledával slova. „Deset let jsem bojoval po vašem boku a vyjížděl do mnoha bitev. Doufám, že jsem vám sloužil dobře.

Nikdy jsem nezapochyboval, když šlo o to odvrátit útoky vašeho bratra, chránit zemi a její obyvatele před drancováním a vypalováním. Ale to, co jsme dělali na křížovém tažení Friedricha Štaufského a co jsme museli zažit i na této křížové výpravě… Nemyslím si, že je to správné, přestože jsme bojovali za Krista a pravou víru.

Způsobili jsme víc zla než dobra. Hugo z Tiberiady je chytrý muž, přeje si mír mezi křesťany a Saracény, pokud na takový mír bude existovat sebemenší naděje. Proto pro něj chci bojovat. Ochráníme tak poutníky. A možná nás taková cesta přece jen dovede do Jeruzaléma.“

„Dospěl jste k pozoruhodným myšlenkám,“ poznamenal Dietrich. „Půjdeme spolu za Tiberiadem, dostatečně vás vychválím, aby nemohl jinak než vás přijmout do svých služeb.“ Thomas mu chtěl děkovat, ale Dietrich už s veselým úsměvem pokračoval: „Tak tedy předpověď vaší matky, že se už nevrátíte, se naplní tímto způsobem.

Myslím, že zpráva o vaší svatbě bude to nejlepší, co jí o vás můžu sdělit. Doufám, že mě nejdřív pustí ke slovu, než propukne v pláč…“

„Bude smutná, že už mě nikdy neuvidí, a Klára také. Prosím vás, povězte jim, že na ně myslím. Že jsem tady našel, co jsem tak dlouho Marně hledal. Tady je pro mě pravé místo, je to mé předurčení… Pocítil jsem to už ve chvíli, kdy jsem z lodi uviděl pobřeží.“

„Já vím,“ přikývl Dietrich a zamlčel, že je spokojený a potěšený tímto nečekaným zvratem, přestože bude Christianova syna po svém boku postrádat. Sledoval, jak mladý muž ztrácel iluze o společenství rytířů a správností křížového tažení, jak kousek po kousku přicházel o svou duši. Tady, s úkolem, který si sám stanovil, 262

by se opět mohl uzdravit. Pokud bude jeho žena dostatečně silná. „Nechcete mi svou nevěstu představit?“

usmál se. Slavili veselou svatbu v Benátské čtvrti. Dietrich Thomasovi daroval jednoho ze svých koní a mladému páru několik drahých kamenů, pro usnadnění začátku, jak se vyjádřil. Druhého dne požádal Dietrich Huga z Tiberiady, aby přijal do své stráže jeho osvědčeného rytíře. Možná ani nebylo jeho přímluvy zapotřebí, protože když Thomas musel před shromážděnou stráží předvést jak dovede zacházet s mečem a kopím, sklidil uznalé pohledy. Druhý den chtěl Dietrich s ostatními vyplout. Thomas a Ešiva přišli do přístavu, aby se s ním rozloučili.

„Byl byste té dobroty a předal to mé matce?“ požádal Thomas a podával mu balíček. „Je to kniha o orientálních metodách léčení. Napsal ji Notker a opsal ji, když jsme byli u Bejrútu a před Tibninem. Je přesvědčený, že se dostane do nejlepších rukou. A Ešiva posílá jí a Kláře vzácná semínka.“ „Rád jim to předám,“ ujistil ho Dietrich. Nadešel čas. Wito zavolal, že koně jsou ustájeni a že má hrabě nastoupit, nebo kapitán vypluje bez něj. „Bůh vás ochraňuj, Thomasi z Christiansdorfu,“ popřál upřímně Dietrich a dlouholetému spolubojovníkovi položil ruku na rameno. Oba věděli, že je to rozloučení navždy.

„A Bůh ochraňuj vás při všem, co nyní zamýšlíte, kníže míšeňský!“ odpověděl slavnostně Thomas.

263

Válečná rada ve Weißenfelsu

Také při druhém návratu hraběte Dietricha ze Svaté země pršelo. Ale bylo léto a drobné kapičky spíš osvěžovaly, než aby byly na obtíž.

Tentokrát také nemusel jako neohlášený návštěvník čekat, až bude vpuštěn. Norbert z Weißenfelsu vyjel hraběti a jeho družině vstříc s čestným doprovodem a uvítal je již u brodu přes Sálu. Zřejmě byli už nedočkavě očekáváni, Norbert naznačil, že přijelo několik poslů s důležitými zprávami. Dietrich si všiml, že v čestném doprovodu je i Thomasův bratr Daniel, jenž by vlastně měl být ve Freibergu, a doufal, že mu předá nějaké důležité poselství od Lukase. Lstivý přítel nemohl v těchto neklidných časech riskovat a opustit freiberský hrad.

„Thomas žije!“ uklidnil Dietrich nejprve Daniela a Raimunda, když viděl, jak úlekem strnuli, protože mezi navrátilci Thomase neviděli. V krátké době cestou k hradní bráně jim pověděl o Thomasově rozhodnutí a svém přesvědčení, že tam bude jeho rytíř žít šťastně a ve zdraví.

Hrabě z Weißenfelsu se vydal na křížovou výpravu jen s několika muži, vrátil se však s velkou skupinou ozbrojenců. Bratranec Konrád se svými lidmi tady přenocují, než se druhého dne vydají na Landsberg. Budou tak mít po namáhavé cestě ubytování a mohou počítat s dobrou večeří. Dietrich a Konrád si také chtěli společně vyslechnout novinky z císařství a rozhodnout o dalším postupu.

Lantkrabě Hermann se svým doprovodem již před několika dny odbočil směrem na Eisenach a nenechal žádnou pochybnost o svém záměru zjistit, který uchazeč o trůn mu učiní lepší nabídku, a pak se rozhodnout, na čí stranu se postaví. Na nádvoří se shromáždilo služebnictvo a stráž, aby uvítaly pána a jeho bratrance markraběte Východní marky po návratu ze Svaté země.

Jutta, rozrušená a zářící radostí, v krásných šatech, které jí velmi slušely. Držela v rukou velký pohár na uvítanou. Poklekla před ním a Konrádem a uvítala je srdečnými slovy. Vypadá ženštěji, vyzrála, pomyslel si Dietrich při pohledu na manželku. Však ji jeden a půl roku neviděl. Žíznivě se napil a podal pohár bratranci, pak sesedl z koně, pomohl Juttě vstát a políbil ji na obě tváře. „Koupel pro vás se už připravuje,“ oznámila Jutta manželovi a markraběti. „Protože máme tolik hostů, hned se postarám, aby každý dostal místo na spaní a večer byla na stole dobrá večeře.“

Bylo na ní vidět, že by nejraději měla nejprve manžela sama pro sebe, objala ho a pověděla mu, jak velmi ho postrádala a jak je šťastná, že se vrátil. Měla však dvorskou výchovu a podle ní bylo nutné se na veřejnosti ovládat a plnit své povinnosti. Kromě toho byla dost chytrá, aby věděla, že muži nyní především chtějí vědět, co je v zemi nového. Musí jednat a každý ztracený den by mohl mít osudné následky. Jutta si tedy dala zavolat mistra kuchaře, přikázala mu, aby ihned poslal jejímu manželovi a hostům do komor malé občerstvení a přemýšlela, jak by dneska večer nejlépe nasytila tak velký počet mužů.

„Jak se daří Lukasovi a Martě?“ zeptal se Dietrich Daniela, když procházeli nádvořím. Vroucně doufal, že neuslyší žádné špatné zprávy. „Skvěle a jsou plní činorodosti,“ vesele odpověděl Daniel. „A mí synové?“

Neodvážil se zeptat na Kláru a doufal, že se o ní zmíní její bratr sám od sebe.

„Taky skvěle a taky jsou pořádně činorodí,“ zasmál se Daniel. „Sestra má plné ruce práce, aby je trochu ukáznila. Vyučuje je páter Hilbert, a pokud to můžu posoudit, šikovně využívá jejich neutuchající zvědavost a nekonečné otázky pro svou výuku. Trochu klidu Klára také potřebuje, když se znovu vdala a čeká dítě.“

Dietrich málem strnul v polovině kroku. „Klára se vdala? A za koho?“ vypravil ze sebe a snažil se, aby to znělo jen zdvořile, a nikoli zděšeně. „Za Borise ze Zboru.“ „Toho Slovana?“ „Ano, pane. A vypadá to, že jsou spolu 264

šťastní. Dítě se má narodit na podzim.“

Je jenom dobře, že se znovu provdala, přesvědčoval sám sebe se Dietrich. Já jsem jí to nabídnout nemohl. A je-li s ním šťastná, měl bych se radovat spolu s ní.

Přesto v něm vyšlehla prudká žárlivost, když si Kláru představil v náručí toho muže. A když si pomyslel, že dneska večer na něj v posteli nečeká Klára, nýbrž Jutta, zaplavil ho takový vztek, až se skoro polekal.

Opět jednou seděli v Dietrichově komoře a kuli plány: Dietrich, Raimund a Norbert z Weißenfelsu. Chyběl jen Lukas, jenž nemohl opustit freiberský hrad, a místo Thomase teď patřil ke společnosti jeho mladší bratr Daniel.

Samozřejmě se zúčastnil i statný markrabě Konrád, hlava rodu Wettinů, promlouvající silným hlasem navyklým rozkazovat.

Jutta jim nalila víno, a když mistr kuchař naservíroval mlsy s pečení, šunkou a sýrem a k tomu čerstvý chléb, nechala muže o samotě. Ráda by zůstala, ale v přítomnosti markraběte Konrada si netroufala. Kníže z Východní marky se tvářil přísně a nevypadal na to, že by při důležité poradě strpěl přítomnost ženy.

Protože ji manžel nepozval, aby zůstala, ani ji nezavolal zpátky, posledním pohledem se ujistila, že všechno je v pořádku, a s tichým politováním za sebou zavřela dveře. Od Dietricha se už dozvěděla, že její otec s většinou mužů se z dlouhé cesty vrátil živ a zdráv. Konrád vyzval Raimunda, aby jim pověděl o sporu o korunu všechno, co si ještě vrabci na střechách necvrlikají.

Křížoví rytíři tak ke svému úžasu slyšeli, že již brzy po císařově smrti prý byl dokonce jejich strýc Bemhard z Ascherslebenu, saský vévoda, vyzván, aby se ucházel o královský titul. Kolínský arcibiskup, úhlavní nepřítel Štaufů, měl v pozadí již všechno nachystané. Protože však Bemhard neměl dost peněz a možná ani odvahy, obrátil se arcibiskup na Richarda Lví srdce, který okamžitě navrhl svého nejoblíbenějšího synovce Otu, jednoho ze synů Jindřicha Lva.

To naopak zneklidnilo knížata, jež po pádu Jindřicha Lva dostala v léno jeho pozemky: Bemhard z Ascherslebenu Sasko a Konrád Wittelsbach Bavorsko. Především na jejich popud se začátkem března v durynském Mühlhausenu sešla knížata nakloněná Štaufům a zvolila králem Filipa Švábského. „Ovšem tato volba není nenapadnutelná,“ vysvětloval Raimund. „Chyběli při ní arcibiskupové z Mohuče, Kolína a Triem.

Nu a Mühlhausen zkrátka nejsou Cáchy.“ Třebaže to nikde nebylo písemně zachyceno, bylo zakořeněným zvykem korunovat německého krále v Cáchách.

„To se stalo podnětem pro Adolfa z Kolína, aby okamžitě povolal Otu z Akvitánie a ohlásil na začátek června právoplatnou volbu krále v Cáchách,“ pokračoval Raimund. „Ovšem tam přijelo jen několik církevních knížat, což Otovi okamžitě vyneslo posměšnou přezdívku kněžský král. Přesto Adolf z Kolína uspořádal korunovační obřad v Cáchách, konal se před několika týdny, uprostřed července, třebaže bez insignií císaře Jindřicha, protože ty má Filip. Ten se nyní také chce dát korunovat, ovšem v Mohuči. Cáchy má uzavřené.“

„Takže máme dva mladé, činorodé krále a kterému z nich titul po právu patří, lze nepředpojatě jen těžko říct,“

shrnul Konrád a nabodl na svůj jídelní nůž další kousek masa. „To znamená, že rozhodnou zbraně.“

„V Porýní a Elsasku už válka propukla,“ potvrdil Raimund. „A každý z obou králů se samozřejmě snaží získat na svou stranu pokud možno co nejvíc knížat.“

Daniel požádal o slovo, zjevně poněkud plachý ve společnosti těchto mužů hovořících o choulostivém tématu.

„Můj nevlastní otec mě pověřil, abych vám doslova vyřídil větu: Vzpomeňte si na svého děda! obrátil se k Dietrichovi. Doufal, že se ho nikdo nezeptá, co je tím zvláštním vzkazem míněno, ale všichni přítomní to zřejmě věděli.

265

„Dostali jsme také zprávu od Bemharda, toho oslepeného ministeriala,“ promluvil Norbert z Weißenfelsu.

„Vzkazuje vám, že Filip se vám odmění, když se postavíte na jeho stranu. A pokud budete při Filipovi, budou při vás stát zdejší říšští ministerialové.“

„Koneckonců je na jejich místa dosadili Štaufové, tak mají živý zájem, aby se Štaufové prosadili proti Welfům,“ zamručel markrabě Konrád. Nedával to najevo, byl však s vývojem situace veskrze spokojený.

Opřel se v židli, natáhl před sebe nohu, která ho zase rozbolela, a oznámil své rozhodnutí. „Neprodleně tedy zajedu za Filipem a ujistím ho naší podporou. Ovšem jenom za tu cenu, že Míšeňská marka připadne rodu Wettinů. Ty, bratrance, mezitím připravíš vše potřebné a vezmeš si svou zemi zpátky! Nesmíme na nic čekat!“

„Ne, opravdu nesmíme ztrácet čas.“

Dietrich ukázal na dopis ležící na stole. „Má sestra Adéla mě prosí o pomoc. Píše, že se její manžel vychloubá tím, že Filip ho chce z českého vévody povýšit na českého krále. Potom by ji Otakar zapudil, protože podle jeho názoru mu jako králi patří někdo lepší než dcera markraběte.“ Konrád vztekle udeřil pěstí do stolu. „Na toho chlapa si posvítíme, až nám bude patřit Míšeňská marka!“ „Kdo říká, že dokonce nevznáší nárok na tuto zemi a nechce ji přepadnout a dobýt?“ dal v úvahu Dietrich. „Musíš jednat rychle,“ potvrdil Konrád.

„Pravděpodobně ani nebudeš muset moc bojovat, ministerialově stojí při tobě, tví věrni z dřívějška samozřejmě také a zbytek se na tvou stranu přidá, až si spočítá dvě a dvě. Svolej svou družinu a vyjeď. Jak to vypadá v Míšni, Raimunde?“ „Markraběcí palác ještě není znovu postavený, místodržitel sídlí u císařského purkrabího.“

Pak tedy Míšeň teď nepotřebujeme, tam se prostě nastěhuješ poté, co všechno projednám s Filipem. Všechno nasvědčuje tomu, že by sis měl zajistit Freiberg a mincovnu, než to udělá Otakar nebo někdo jiný.“ Dietrich přikývl, návrh se shodoval s jeho plány.

„Svolejte všechny rytíře z okolí,“ přikázal Norbertovi z Weißenfelsu. „Danieli, vy se okamžitě vrátíte do Freibergu a vyřídíte Lukasovi, aby mě a mé vojsko očekával za týden a do té doby učinil všechny přípravy.“

Oba muži okamžitě vstali a odešli, aby splnili rozkazy. Stejně tak i Raimund, jenž chtěl s Witem odjet do svého hřebčína a vybrat tam nejlepší koně. Pak je s několika muži přivést sem. Markrabě Konrád si vzal ještě kousek masa a prohlásil, že teď by se rád odebral do slíbené koupele. Jakmile se vrátí sem do vlhkého, chladného počasí, dna se ho zase zmocní s novou silou. Zamyšlený Dietrich u stolu osaměl.

Ani v nejmenším nepochyboval o tom, co se teď chystá učinit. Je to jeho země, země jeho otců. Konečně se ujme vlády, o níž tak dlouho snil. Chce podporovat města a vést je k rozkvětu, chce další nová města zakládat.

Vybudovat markraběcí palác v Míšni, aby byl větší a krásnější než dřív. Po Albrechtově krvavé vládě mají konečně nastat pokojné časy, v nichž se bude dařit úrodě a chovu dobytka a lidé nebudou umírat hlady. Ta doba začne ve Freibergu.

Ozvalo se váhavé zaklepání a vešla Jutta. „Mohu udělat něco pro vaše blaho, můj choti?“ zeptala se zdvořile.

Byli nyní sami v jeho komoře a z jejího pohledu nebylo těžké vyčíst, co od něj očekává. Byla by to od něj také povinnost věrného a starostlivého muže. Měl by ji aspoň políbit a povědět jí pár vlídných slov. Ale v této chvíli se v něm proti Juttě všechno vzpíralo, chtěl Kláru, víc než dřív, nyní, když už patří jinému. Nedokázal by teď jít s Juttou do postele. A ona by to poznala, vycítila by, co se v něm odehrává, že v myšlenkách není s ní.

„Chtěla bych vám darovat syna,“ zašeptala Jutta. Dietrich se přinutil k úsměvu. „Na to nám zbývá spousta času.

Nejdřív musíme vyřídit důležitější věci. Víte, že jde o budoucnost země, budoucnost císařství. A o budoucnost rodu Wettinů.“ Ona za to přece nemůže. Jutta přikývla, nenechala na sobě znát zklamání a odešla.

266

Rozhodnutí ve Freibergu

Lukas čekal. A s každým uplynulým dnem byl neklidnější. Před třemi dny jim Daniel přinesl zprávu od Dietricha.

Marta byla nesmírně šťastná, že Thomas žije, zároveň velmi smutná, že svého nejstaršího syna pravděpodobně již nikdy neuvidí a neseznámí se ani s jeho mladou manželkou. V citovém chaosu se upjala ke knížečce o léčitelství a trávila hodiny tím, že si dávala od pátera Hilberta překládat vysvětlení a předčítat. Oči jí zářily radostí, když manželovi večer vyprávěla o léčebných metodách a receptech, které Notker zapsal.

Teď nemělo smysl se jí ptát na předtuchy. Byla stejně neklidná jako Lukas, protože již brzy se rozhodne o osudu Míšeňské marky. Nedobrá tušení, nu kdo by je neměl, když jde o tak velkou věc?

Když má země dva soupeřící krále, když se vede válka bez ohledu na ztráty a každý ozbrojený bojovník se musí rozhodnout, na čí stranu se přidá, a přitom dává v sázku nejen svůj život, ale i životy těch, kteří doufali v jeho ochranu. Považovalo se za obvyklé za války pobít dobytek a zapálit úrodu nepřítelovým sedlákům. Prostí lidé, kteří se nemohli bránit, měli štěstí, pokud vůbec vyvázli se zdravou kůží.

Pokud všechno půjde podle plánu, měl by sem Dietrich dojet zítra. Lukas se stále znovu pokoušel představit si, co všechno se mu mohlo cestou přihodit. Přidávají se k němu proudy spojenců? Nebo se mu do cesty staví ozbrojenci a musí se krvavě probíjet? Většinu času ve službě na hradě Lukas v těchto dnech trávil vyhlížením z hradeb nebo donjonu. Výcvik stráže přenechával svému zeti, což vyvolávalo nesouhlasné mručení, protože tenhle obrovský Slovan byl ještě nemilosrdnější než neúprosný Lukas.

Mýlí se, nebo se k Donatově bráně blíží houf jezdců a projíždí právě kolem hornické osady? Lukas přimhouřil oči, jako kdyby tak mohl lépe vidět. Jsou to ozbrojenci? Odtud nebylo možné to zjistit, musí se to však bezpodmínečně dozvědět. Dietrich by rozhodně nepřijížděl z tohoto směru, nýbrž od západu. Nikoli od východu. Že by to byli Češi? Seběhl z věže, cestou křikl na Christiana, aby mu osedlal jeho hřebce, a spěchal za fojtem Heinrichem, jenž se toho dne choval ještě podivněji než jindy.

„K Donatově bráně se blíží ozbrojenci na koních, nejméně sto mužů. Se synem a tuctem seržánů tam pojedu a zjistím, kdo to je a co chce,“ sdělil mu. „Kdybychom potřebovali posilu, pošlu jednoho jezdce. Teď bychom měli zavřít všechny brány a vyhlásit pohotovost pro celou posádku, pokud k tomu vydáte rozkaz,“ dodal ze zdvořilosti.Fojt Heinrich zbledl jako stěna. „Udělejte to!“ Pak dal vyhlásit signál k zajištění městských bran.

Lukas kolem sebe rychle shromáždil tucet ozbrojenců, mezi nimi byl též Daniel, Kuno a Bertram, nasadil na hlavu přilbu a vyjel v čele skupiny. Zavolal ještě na zetě, že možná jeho a všechny muže, které lze na hradě postrádat, bude potřebovat u Donatovy brány. Nejprve se však musí ujistit, že nějaké další oddíly nepřijíždějí ještě z jiných stran. Boris ze Zboru okamžitě vydal rozkaz pro všechny případy osedlat koně.

Stráž u Donatovy brány na Lukase čekala připravená k boji. Odtud viděli, že se k nim skutečně blíží ozbrojený houf, přinejmenším sto mužů; polovina na koních, zbytek pěšky. Ještě však nebyli dostatečně blízko, aby bylo možné je poznat, nenesly žádné praporce ani neměli na kopích připevněné praporky ve svých barvách. To prozrazovalo, že nepřijíždějí s dobrými úmysly. Ale sto mužů bylo málo na obléhání. Tak co má tohle znamenat, pomyslel si Lukas. „Přiveď Zbora se všemi muži, kteří jsou teď na hradě postradatelní!“ přikázal tiše Kunovi, jenž okamžitě zmizel směrem k hradu. „Kdo jste a co chcete?“ zakřičel Lukas na cizince z hřebene zdi portiku. „Chceme Freiberg! Pusť nás dovnitř!“ vykřikl statný rytíř v čele oddílu. Podle hlasu ho teď Lukas poznal: Bertold, pán sousední vsi. A po jeho boku jel, jak se ani jinak nedalo očekávat, jeho kamarád Konrád.

267

Kromě toho poznal ještě několik rytířů, kteří dříve sloužili Randolfovi, a s nimi pár kumpánů Giselberta a Rutgera. „Freiberg? A pro koho chceš Freiberg?“ opakoval překvapeně Lukas. „Pro krále Otu,“ vykřikl Bertold.

„Co ty máš společného s Welfem? A proč bychom vás měli pustit dovnitř?“ vyptával se Lukas stále zdvořile.

Bertolda a jeho společnost nikdy nepovažoval za moc chytré. Ale když tady teď drze požadují předání města, je ve hře něco většího, co nutně musí zjistit. Proto by ho teď výsměch nikam nepřivedl. Pohled dozadu mu prozradil, že zeť s posilou je už na cestě. Na znamení se vedle něj po pravé a levé straně postavili lukostřelci.

„Tak otevřeš už konečně bránu?“ zeptal se netrpělivě Bertold. „Proč bych to asi měl udělat?“ zeptal se Lukas s předstíranou lhostejností. „Proto!“ odpověděl Bertold vítězně a otočil se v sedle. Rozkázal vůdci pěšáků cosi, co Lukas nahoře na hradbách neslyšel, a zvednutou paží dal znamení jízdě.

V příštím okamžiku skoro všichni jeho ozbrojenci vyrazili, k přebíracím stolům, kde ženy a děti s křikem vyskočily a chtěly se dát na útěk. Muži je však pochytali, odřízli jim únikovou cestu a vytáhli je k sobě na koně.

Lukasovi lukostřelci nemohli udělat nic, pokud nechtěli bezbranné ohrozit. Pak se Bertoldovi muži se svou křičící, bědující a o milost žadonící kořistí vrátili před bránu: Měli víc než šest desítek rukojmích, výhradně ženy a děti.

„Pusť nás do města, nebo všichni do jednoho chcípnou!“ zařval Bertold. „Vážně je obětuješ své zatvrzelosti?

Naložíš si tohle na duši?“ Lukas neodpověděl okamžitě, a tak Bertold rozkázal pacholkovi, který byl nejblíž: „Tak dělej, podřízni tu bábu! Ať vidí, že to myslíme vážně!“ Pacholek bez zaváhání podřízl hrdlo ženě, které zkroutil ruce za zády, a umírající pustil na zem. Ruku se zakrvácenou dýkou pozvedl. Několik rukojmích strachy vřískalo, ostatní ženy hrůzou strnuly. „Viděls to? A další na řadu půjde pár těch malých parchantů!“

hulákal Bertold. Kývl na tri muže, z nichž každý držel dítě. Ti okamžitě tasili dýky. „Zadrž!“ zařval Lukas.

„Otevřeme bránu!“

Musel útočníky pustit do města, aby osvobodil rukojmí. Teď musí uvažovat, jak je přemoct cestou na hrad, aby se přitom ženám a dětem nic nestalo. Naznačil strážím u brány, aby si s otevíráním daly na čas, a dorozuměl se s Borisem, jenž se svými muži právě dorazil. Vyslal rychlého posla k fojtovi, aby dal zavřít hradní bránu a obranné chodby u brány obsadil nejlepšími lukostřelci. Daniela poslal k Petrovi. Ten se měl postarat, aby obyvatelé města zmizeli ve svých domech, ale pro všechny případy se vyzbrojili sekerami, vidlemi nebo klacky.

„Budete se od nás držet pěkně dál, jinak tu mrňavou pakáž zapíchneme!“ zvolal Konrád. „A vy se postarejte, aby přestali vřeštět!“ obořil se na své muže. „Nebo člověk z toho kraválu ohluchne.“ Několik zlých výhrůžek a pár surových ran stačilo, aby k smrti vyděšené děti zmlkly. Útočníci se zformovali k pochodu na město. Průvod obklopili jezdci v těžké zbroji, uprostřed šli pěšáci se zajatci. Lukas a Boris ze Zboru se svým oddílem ustupovali ke hradu, aniž protivníky spustili z očí.

V uličkách bylo příliš málo místo a byly nepřehledné, když začnou bojovat tady, mnoho žen a dětí zemře.

Chtěli boj rozpoutat na prostranství před hradem a spoléhali na pomoc lukostřelců. Lukas vedl ozbrojence Kotlářskou uličkou k Erlwinově uličce, kterou pochodovali přímo k hradu. Uličky teď byly dokonale liduprázdné a Lukas věděl, že jeho varování se rozšířilo rychlostí větru. Byl si jistý, že za brázděnými zdmi domů odvážnější muži číhají vyzbrojeni sekerami a holemi. Neměl však představu, kolik jich je a kolik by se jich opravdu odvážilo zasáhnout do boje.

Pokud to bude možné, chtěl by obyvatele města držet stranou od nevyhnutelné krvavé lázně. K boji jsou vycvičeni jeho ozbrojenci a jsou za něj placeni. Dřevěný most přes hradní příkop byl vytažený. Lukas se zastavil kus před ním a rozestavil strážné po obou stranách vedle sebe. Přímo proti němu teď jeh Bertold a Konrád, za nimi jejich rytíři a seržáni. U Kostelní uličky stáli muži s rukojmími tak, aby na ně všichni dobře viděli. „A teď? Co chcete teď?“ zeptal se klidně Lukas. „Klíč od hradu,“ vyštěkl Konrád.

268

„Dobře víš, že k tomu já nejsem zmocněný,“ namítl Lukas. „Můžeme vyjednávat o výkupném. Navrhni částku a určitě se dohodneme. Propustíte zajatce a budete moct odejít. Jinak nastane krvavá řež, to víš stejně dobře jako já. Můžete zabít ty ženy a děti, ale pak nikdo z vás odtud nevyjde živý. Všichni ml muži budou bojovat ze všech sil a nahoře jsou ještě tři tucty lukostřelců.“

„Tys to pořád ještě nepochopil, co?“ zeptal se Konrád tak posměšně a sebejistě, že Lukas zneklidněl. Uniklo mu něco? „Co jsem nepochopil? Řekni mi váš požadavek!“ pokoušel se získat čas. Všiml si pohybu na střeše prvního domu Kostelní uličky, rychle však odvrátil pohled, aby na to neupozornil nikoho z protivníků.

„Nabízím tobě a tvým mužům sto hřiven stříbra, když rukojmí propustíš. A volný odchod. Jinak tady všichni nejspíš zahynou.“

Sto hřiven stříbra byla obrovská částka, kterou by nikdo za pár chudých žen a dětí od přebíracích stolů nezaplatil. Ale jak Lukas zamýšlel, vzbudila rozruch mezi Bertoldovou družinou, která zcela jistě vyjela hlavně za kořisti. Ještě jednou krátce pohlédl na střechu a zvolal: „Při svátém Petrovi!“

To bylo heslo k útoku, které měl domluvené se svými muži, a rovněž Petrova banda na střeše se zachovala, jak očekával. Skočili dolů mezi skupinu se zajatci a vyrvali je ozbrojencům, Lukas a jeho muži se ve stejném okamžiku vrhli na ozbrojené jezdce a hnali je směrem k hradu, pryč od rukojmích.

Bojoval zarytě, po jednom boku měl Borise, po druhém Daniela, a doufal, že ostatní se postarají o pěšáky a vysekají ven ženy a děti. Po krátké, ale krvavé šarvátce byla nepřátelská jízda poražena; Boris snadno přemohl Konrada, Lukas Bertolda, jenž chtěl utéct, ale neměl šanci.v Lukas se okamžitě obrátil ke skupině se zajatci.

Ale bylo příliš pozdě. Obraz, jaký se mu naskytl, nikdy nezapomene.

Ze všech stran se sem hnali obyvatelé města a s noži, vidlemi a holemi se vrhali na chlapy, kteří chtěli ublížit jejich ženám a dětem. Se vzteklým křikem se do nich pustili, mlátili je a bodali. Ani kdyby je chtěl zadržet, nedokázal by to. Také několik žen od přebíracích stolů sáhlo po zbraních svých padlých trýznitelů a ohánělo se jimi kolem sebe.

Stará Elfrieda uhodila statného muže v drátěné košili pohrabáčem přes hlavu, manžel oběšené kramářky se s pustým klením a nožem v ruce vrhl na neznámého ozbrojence, razič mincí srazil prudkou ranou holí vousatého vojáka. Johana spěchala k houfu a tahala děti z bojové vřavy. Ale několik starších zase běželo zpátky a svůj vztek a následné zděšení si vybíjelo kopanci do ležících. Ani kdyby Lukas z plna hrdla křičel, neslyšeli by ho v bojovém halasu, a ani by ho ve své bezmezné zuřivosti slyšet nechtěli.

Obrátil tedy pohled na bojiště za sebou pokryté mrtvými těly a zdechlinami koní. Několik zraněných hřebců se v bolestech válelo po zemi a Marně se snažilo vstát. Boris a Daniel svazovali ruce zajatcům. Lukas se rozhlížel po Bertramovi, ale nikde ho neviděl, až spatřil Kuna, jenž s obličejem staženým bolestí klečel vedle mrtvého přítele a Marně se snažil vylákat z něj známky života. Nedaleko od nich Lukas uviděl dalšího mrtvého, jenž patřil k jeho nejbližším: synovce Jakuba. Srdce mu sevřel ledový chlad a seskočil z koně. Ale rozšklebená, hluboká rána na mladíkově krku mu už z dálky napovídala, že není naděje.

Kolem zvolna nastalo ticho, bylo slyšet jen sténání zraněných a pár zoufalých výkřiků. Lukas dokulhal ke skupině rukojmích. Levou nohu měl zraněnou. Při boji s jedním z Giselbertových rytířů na něj druhý bojovník zaútočil ze strany a sekl mu mečem do nohy. Kroužková nohavice byla proťatá, vycpávka pod ní proseknutá a látkou prosakovala krev. Pět rukojmích bylo mrtvých, dvě děti a tři starší ženy. Ostatní se dokázaly zachránit a nyní vzlykaly v péči Johany a Kláry, které se snažily je uklidnit. Žena v chudých šatech klesla na zem vedle mrtvé dívky, druhá ji objala kolem ramen a slzy jí stékaly po obličeji. „Děkuji vám za vaši statečnost!“

promluvil Lukas k obyvatelům města a hleděl na Petra. „Kdo z vás je zraněný, půjde hned se mnou na hrad.

Léčitelky a ranhojič se tam o vás postarají.“ Ale než někdo stačil odpovědět, uslyšel Lukas, jak ho někdo z 269

hradních hradeb volá. Otočil se a rázem věděl, odkud pocházela Bertoldova jistota, že zvítězí. Nahoře stál Elmar a výhružně zvedal ruku s mečem.

„Lukasi, ty bastarde! Teď nadejde hodina zúčtování!“ Krátce se otočil, aby vydal rozkaz, a pak zařval: „Podívej se, co pro tebe mám!“ Lukas měl pocit, že se mu pod nohama rozevřelo peklo. Ozbrojenec strčil Martu až na kraj cimbuří, byla spoutaná, šaty měla roztrhané a vlasy nepokryté.

270

Konec a začátek

Nejprve nebyl Lukas schopen vypravit ze sebe slovo. Potom zavolal: „Co chceš za to, když ji necháš odejít?“

Věděl však, že Elmar Martu nikdy nedá z rukou.

„Tebe!“ triumfoval protivník. „Chtěl jsem hrad, ale ten už mám. Ten pitomec Heinrich mě a mé muže pustil potají dovnitř, když ses tam venku věnoval malému rozptýlení, které jsem ti připravil. Stačilo jen mu trochu pohrozit a už poslouchal. Teď může v pekle zvažovat, jestli to nebyla chyba. Protože člověka, jenž se dá tak snadno přimět ke zradě, samozřejmě nebudu trpět za svými zády. S tímhle hradem, městem a stříbrem získám u krále Oty tolik přízně, že budu mocnější než kdykoli dřív. A jako přídavek, abys mi nezkřížil cestu, mám tvou děvku!“ Surově k sobě Martu přitáhl a strhl z ní už natržený bhaut. Ukázalo se tenké spodní oblečení, v němž stála před očima všech. „Co požaduješ za to, abys ji pustil?“ opakoval otázku Lukas. „Tebe!“ odpověděl vítězoslavně Elmar. „Samotného a beze zbraně.“ „Ne!“ vykřikla zoufale Marta. „Zůstaň venku!“

Věděla, že zemře, vytušila to. Ale smíří se s tím osudem, jenom když Lukas zůstane ušetřen. Nechce, aby i on zahynul. Zítra přijede Dietrich, skoncuje s tím zlým snem, a pak Lukas Elmara zabije. Bývalý truchses se k ní otočil a uhodil ji do obličeje s takovou silou, až jí rozrazil ret. „Nedělej to! Zabije vás oba,“ zašeptal Boris ze Zboru za Lukasovými zády. „Zkus získat čas! Tam nahoře musí být ještě pár spolehlivých chlapů. Vezmu provazy a háky a zezadu přelezu hradby.“ Lukas však nemohl jinak.

Svůj meč a dýku předal Danielovi. „Ty jim budeš dělat čest,“ rozloučil se tiše s nevlastním synem. Potom rozpažil ruce. „Přicházím. Beze zbraně.“ Musí teď k Martě, nemůže zůstat sama vydaná napospas tomu hnusákovi. „Sejmi helmu!“ požadoval Elmar. Lukas poslechl. Za sebou slyšel varovné hlasy, ale nebral je na vědomí. Měl teď oči jen pro Martu. Přiběhla k němu Johana a zavolala nahoru na hradby: „Dovolte mi aspoň, abych mu obvázala zranění, vždyť vykrvácí!“ Lukas se přinutil k tomu aby zůstal stát, beztak musí počkat, až zvednou padací most. Johana před ním poklekla a obvazovala zraněnou nohu širokým pásem plátna.

Zavazovala konce a ucítil, že mu mezi vrstvy obvazu něco zasunula. „Můj nůž na byliny,“ zašeptala. „Bůh vás ochraňuj!“ Pak ustoupila. Lukas předstíral, jako by chtěl obvaz ještě narovnat, a ucítil v dlani střenku úzkého nože. Teď už byla železná mříž povytažena.

Vlekl za sebou levou nohu a kulhal na nádvoří. Když prošel pod obloukem brány, slyšel, jak kraj mříže opět dopadl na zem. Teď mu nikdo z jeho druhů nemůže přijít na pomoc. Na hradním nádvoří jediným pohledem zjistil, co se přihodilo. Elmar s sebou přivedl velký počet ozbrojenců a snadno přemohl pár Lukasových mužů, kteří ještě zůstali na hradě.

Vedle studny leželo bezhlavé, statné fojtovo tělo, hlava se odkutálela o dva kroky dál. Na zemi bylo ještě několik mrtvých mužů z Lukasovy hradní stráže. Zbytek byl odzbrojen a stál v rohu dvora pod dohledem Elmarových lidí. Jiní zcela nepokrytě přešli na stranu protivníka a podíleli se na hlídání bývalých kamarádů. Od tebe a od tebe bych to nečekal, pomyslel si zklamaně pří tom pohledu. Ale to všechno ho už nezajímalo, už teď je v podstatě mrtvý. Zajímá ho jenom Marta. Elmar sestoupil z obranné chodby a jeden z ozbrojenců táhl dolů i Martu. Teď Lukas viděl, kdo ji tak surově drží za vlasy, když se před ním sebevědomě a lehce rozkročený postavil Elmar. Byl to Martin.„Hrdina a jeho děvka…,“ posmíval se Elmar a rozkázal: „Na kolena! Okamžitě!“

Kunův zrádný bratr přiložil Martě dýku na hrdlo, a tak Lukas poslechl. Na nádvoří panovalo mrtvé ticho, všechny pohledy se upíraly na malou skupinku nedaleko brány. „Teď už moc hrdinský nejsi,“ škodolibě se ušklíbl Elmar. „Vyzval bych tě na souboj, ale nebylo by to rytířské, jsi zraněný. Jaká škoda!“

Nedaleko Lukase ležel na zemi malý kulatý štít; rychle odhadoval, jestli by se k němu po kolenou dostal dost 271

rychle. Johanin nůž mu zatím nebyl k ničemu, ale dobře mířená rána kovovým štítem do holení by Elmara mohla porazit.

„To bych ti neradil,“ uhodl Elmar myšleny svého úhlavního nepřítele a pěstí v kroužkové rukavici ho plnou silou uhodil do obličeje. Marta vykřikla, jako by tu bolest pocítila ona. Dosud mlčela, aby Elmarovi nedopřála ještě větší triumf. Ale tohle už nedokázala snést. Jestli Lukas zemře, bude to její vina, byla tak hloupá, že šla do hradu, protože ji fojt dal k sobě povolat. Ale místo několika zraněných tu na ni čekal její nejhorší dosud žijící nepřítel. V zoufalství se pokusila ho provokovat, aby ji hned zabil, přestože věděla, že se nespokojí s jejím koncem. Chce Lukase. Teď musí podruhé přihlížet, jak umírá muž, jehož z celého srdce miluje. Zoufalství nad tím bylo horší než strach z vlastní smrti. Lukas se po úderu na kolenou zapotácel a vyplivl krev.

„Žádný strach, tak rychle neumřeš,“ posmíval se Elmar. „Koneckonců spolu máme spoustu nevyřízených účtů.

Tak si to teď chci hezky užít. A než chcípneš, uvidíš, jak pěkně pomalu oddělám tu tvou děvku. Už jsem ti vyprávěl, že jsem s ní kdysi měl to potěšení? A všichni mí kamarádi taky?“ Lukas vzteky bez sebe se na něj chtěl vrhnout, ale někdo mu zezadu chytil ruce a pevně ho držel.

V příštím okamžiku cítil pod krkem ostří meče. Bezmocně se pokusil nahmátnout Johanin nůž, ale nemohl rukama ani pohnout. „Ještě si rozmyslím, jak to provedu…“ Elmar předstíral zamyšlení a namířil meč na Martu.

„Mám ji rozpárat? Ale ne, to by šlo moc rychle. Oslepím ji, pak jí dám useknout ruku, pak druhou, potom přijdou na řadu nohy. Obrátil se na jednoho z pacholků: „Přines pánev se žhavým uhlím!“ Muž se rozběhl, aby splnil rozkaz.

„Slyšel jsem, že mnohem bolestivější než oči vypíchnout je držet před obličejem rozžhavený kousek železa tak dlouho, až se oko uvaří,“ pokračoval s požitkem bývalý Albrechtův truchses. „Ale než se nám železo správně rozžhaví, tak se ještě trochu pobavíme, nemyslíš, starý nepříteli? Mohl bych tu tvou ženskou obskočit hned tady před tebou a celým světem. Ale měl jsem ji už tolikrát, že mě to pomyšlení nudí.“ Pohlédl na Martina, jenž svou oběť surově chytil za vlasy, až se Marta sklonila. Druhou rukou jí tiskl na hrdlo hrot dýky. „A co ty? Nechtěl jsi ji kdysi? Ale odmítla tě. Teď se můžeš pomstít. Tak honem, vezmi si ji!“

Martinovi chvilku trvalo, než pochopil, co se od něj čeká a jaká příležitost se mu nabízí. Zašklebil se, strčil dýku do pochvy a smýkl Martou na zem tak prudce, až narazila hlavou na kamenné dláždění. Už se ani nepohnula a po spánku jí stékal pramínek krve. Martin odepnul opasek s mečem a triumfálně se nad ni postavil.

V tom okamžiku Lukas oběma rukama chytil čepel meče přitisknutou k hrdlu, prudčeji vytrhl svému strážci, otočil se a bodl ho do kolena. Pak chtěl seknout do nohou Martina, jenž se prve lehkomyslně přiblížil na dosah, ale to už nemusel. Ze zadní části hradeb přiletěl šíp a skrz drátěnou košili se zabodl do těla. Martin zařval bolestí, klesl na kolena a padl na stranu.

To však už Lukas neviděl, protože zaútočil na Elmara. Úhlavní nepřátelé teď bojovali na život a na smrt, ani nezpozorovali, že situace na nádvoří se rychle změnila.

Boris ze Zboru s půltuctem rytířů přelezli hradby. Okamžitě se k nim připojili Christian a Guntram, kteří se skryli, když Elmar ovládl hrad, aby vyčkali na příležitost jednat. Stráže, které prve naoko přešly na Elmarovu stranu, obrátily zbraně a přemohly jeho lidi. Vrátily zbraně kamarádům a nikdo z těch, kteří přežili, už nekladl odpor.

„A stejně chcípla!“ vykřikl nenávistně Elmar, který věděl, že se už dlouho neubrání rozzuřenému protivníkovi, třebaže zraněný Lukas byl v nevýhodě. Pokoušel se mečem zasáhnout zraněnou nohu, ale tenhle spodní sek byla jeho zkáza. Lukas ze všech sil sekl do místa, kde krk přechází v rameno. Se vzteklým zadostiučiněním viděl, jak nepřítel padl na zem.

272

Potom pustil z ruky cizí meč a vrhl se k Martě. Opatrně jí podsunul ruku pod záda a pokusil se ji zvednout.

Musí žít, nesmí být mrtvá! K Lukasovu nesmírnému ulehčení se jí zachvěla víčka, otočila hlavu ke straně a zvracela. Lukas žil dost dlouho s léčitelkou, aby věděl, že po zranění hlavy je to dobré znamení. Zavolal na jednoho z mužů, aby přinesl kbelík vody, potom se však rozhodl jinak. Jeho žena tady leží ve spodní košili a zraněná. Měl by ji odnést do komory. Chtěl s ní teď být sám, aby nikdo neviděl jeho slzy úlevy. Namáhavě se postavil a chtěl vzít Martu do náručí, ale Boris ze Zboru uhodl jeho záměr. „Počkej, vezmu ji já, ty se teď sám sotva držíš na nohou,“ promluvil na něj. „To tys vystřelil ten šíp?“ zeptal se Lukas unaveně.

„Ne, to já,“ ozval se Wito a Lukas se ani nepodivil, co tady dělá, když má vlastně přijít až s Dietrichem a Raimundem. „Celou dobu jsme čekali, až budeme moct zaútočit, aniž jeden z vás okamžitě zemře.“

Ale to Lukas sotva slyšel a nevnímal ani zvuk mříže, kterou strážní vytáhli a na nádvoří vjel houf ozbrojených mužů. Nezajímalo ho to, stejně jako plačící Idu schoulenou v rohu haly. Požádal zetě, aby Martu odnesl do komory, kde přenocovali po svém návratu do Freibergu. Tam jí zchladil čelo, omyl krev z tváře a hledal v truhle nějaký plášť, který by přes ni mohl přehodit. Přišla Johana, zašila jeho ránu a ujistila ho, že je dobře, když Marta teď spí. Tohle ještě strpěl, ale pak poslal všechny pryč. Nechtěl nikoho vidět a nic slyšet. Důležitá byla jen Marta. S rozbolestněným srdcem hleděl na důvěrně známou tvář, naslouchal jejímu dechu a neustále se bál, že přestane dýchat. Konečně sejí oční víčka zachvěla. Ve spánku zasténala, nejspíš sejí zdálo něco ošklivého.

Opatrně se dotkl jejího ramene, lehčeji zatřásl, aby ji probudil. „Je po všem,“ zašeptal a objal ji. Někdo zaklepal. Lukas nevrle zvolal, že nechce nikoho vidět. Bez ohledu na to se dveře otevřely a vstoupil Dietrich.

Lukas se chtěl omlouvat za svou nezdvořilost, ale Dietrich ho zadržel. „Hradní fojt je mrtvý, teď bych vám měl oficiálně předat hrad a město,“ vypravil ze sebe Lukas a stále ještě objímal Martu.

Trochu se napřímila a pevněji si přitáhla přehoz přes ramena. Navzdory letnímu horku se chvěla zimou a také se snažila zakrýt spodní košili, přestože ji každý pohyb bolel. „Jakožto míšeňský markrabě jsem rozhodl: Ponechejte si ty klíče,“ usmál se Dietrich. „Tímto vás jmenuji fojtem Freibergu. Vás přítel Raimund dostane zpátky své panství v Muldentalu. Ale očekávám, že službu začnete vykonávat, až se uzdravíte. Oba,“ dodal.

Bez ohledu na dvorskou etiketu se opřel o sloupek postele a zadíval se do dobře známých obličejů Lukase a Marty, svých přátel, kteří teď před ním seděli zranění, ztýraní a rozrušení. „Byla to dlouhá cesta,“ promluvil a všichni v komoře věděli, že nemysli vzdálenost mezi Weißenfelsem a Freibergem.

Společně ušli víc než třicet roků. Když byl dítě, Marta ho uzdravila, když byl panoš, Christian a Lukas mu pomohli stát se rytířem. Společně táhli do války proti Jindřichu Lvovi, museli překonat zlé časy po Christianově zavraždění, Albrechtovy útoky a jeho krvavou vládu. Je teď už všechno za nimi? Marta zřejmě uhodla jeho myšlenky.

Před očima jí vyvstal den, kdy společně s ostatními kolonisty po dlouhém, strastiplném pochodu došli na místo, kde si chtěli vybudovat lepší život, sem na toto místo. Proto následovali Christiana do ciziny, smířili se s nejistotou a odvážili se všeho. A nyní? Uskuteční se teď Christianův sen o spravedlivějším světě, sen, který snili všichni? Nikdo nemůže vědět, zda se jako král prosadí Filip nebo Oto, zda v Míšeňské marce nastanou pokojné časy, zda se Dietrich naučí milovat Juttu, Christian se stane městským radním a Jonas bude zvolen starostou.

Všechno je ještě nejisté. Ale pokud někdy byla naděje na lepší časy, za něž tak dlouho bojovali, za něž Christian zemřel, pak je to teď.

Proto Marta pohlédla nejprve na Lukase, potom na Dietricha a tiše, jak jen jí stačily síly, prohlásila: „Ne, teď teprve všechno začíná.“

273

DODATEK

274

Doslov

Deset let jsem strávila s Martou, jejími přáteli a nepřáteli. Nyní se musíme rozloučit.

Příběh jsem dovyprávěla do konce. Když jsem ho začínala psát, nikdy bych si nepomyslela, že jednou pokryje skoro tři a půl tisíce stran rukopisu. Pro všechny, kterým to stále ještě nestačí, zde uvádím, co se s historickými osobami stalo.

Albrecht z Wettinu vešel do dějin jako Albrecht Pyšný, což byl velmi lichotivý opis jeho bezuzdné povahy, jeho bratr je znám pod jménem Dietrich Stísněný.

Dietrich jakožto markrabě skutečně přivedl Míšeňskou marku k rozkvětu. Po smrti bratrance Konrada v roce 1210 získal i Východní marku a postupně opět spojoval wettinský majetek, který jeho děd Konrád Veliký rozdělil mezi svých pět synů. Markrabě Dietrich podporoval města a do období jeho vlády spadá i udělení statusu města Drážďanům, které byly poprvé v listinách zmíněny v roce 1206 a v roce 1216 byly už označovány za město. Jen s obyvateli Lipska vedl ke konci svého života zatrpklý spor, protože podle jeho názoru požadovali příliš mnoho městských svobod. Ale to je příběh sám pro sebe. O Hedvice, bývalé markraběnce, nejsou po Otově smrti žádné zprávy, s výjimkou té, že věnovala dar klášteru AltzeUa a přijela na landding do Schkólenu, kde se rozloučila se synem před jeho odjezdem do Svaté země. Není ani doloženo, kam se uchýlila na své vdovské sídlo, Seufilitz by byla přijatelná možnost, je to však pouze moje domněnka.

Historické prameny k tomu neposkytují žádný záchytný bod a románový autor někdy musí rozhodnout sám.

Hedvika zemřela roku 1203 a byla pochována v Altzellu po manželově boku.

Lantkrabě Hermann Durynský v období dvojvládí Filipa Švábského a Oty z Braunschweigu sedmkrát vyměnil strany.

Ale i Dietrich byl v roce 1208, krátce před zavražděním krále Filipa, téměř ochoten přejít k Welfům. Podnětem byl osud jeho sestry Adély, jež se statečně bránila proti tomu, aby ji její manžel, český král Přemysl Otakar I., po mnoha letech manželství a navzdory společným dětem, zapudil, jak měl v úmyslu. Vyvolil si za novou manželku dceru uherského krále Konstancii, jež byla na začátku křížového tažení zasnoubená s Barbarossovým synem Bedřichem Švábským. Protože Bedřich zemřel u Akkonu, manželství nebylo uzavřeno.

Dietrich se energicky postavil za svou sestru, jež se svou stížností předstoupila až před papeže, a vyzval krále Filipa, aby nectného Otakara povolal k pořádku. Avšak pro Filipa Švábského bylo spojenectví s českými zeměmi důležitější. Potom byl zavražděn a jeho soka Otu, syna Barbarossova velkého přítele a nepřítele Jindřicha Lva, uznala proštaufská knížata králem.

Roku 1209 se dal Oto IV. svým věčným odpůrcem, papežem Innocencem III., korunovat na císaře. Nedokázal však svou vládu dlouho prosazovat, protože brzy se na politické scéně objevil Friedrich II. -ještě mladý, ale o nic méně charismatický než jeho slavný děd, jehož jméno nosil. Mnohá odpadlická knížata, mezi nimi i lantkrabě Hermann a nesmiřitelný papež Innocenc III., přispěla k Otově pádu. A Jutta Durynská? Petersberská kronika (Cronica Montis Šerem% napsaná na popud Wettinů, uvádí, že Dietricha k zasnoubení a sňatku s ní donutil lantkrabě Hermann, což zřejmě odpovídá pravdě. Jen s touto podmínkou byl ochoten ho vojensky podporovat proti Albrechtovi. Když však Dietrich Juttu poprvé uviděl, pocítil k ní takový odpor, že souhlas odvolal. Ovšem jeho situace byla tak tísnivá, že nakonec na obchod musel přistoupit. Petersberské kronice však nelze na slovo věřit. Je vyšperkovaná anekdotami, které autor vymyslel pro zábavu čtenářů, anebo proto, aby wettinské zadavatele ukázal v lepším světle.

275

Mnozí historici, s nimiž jsem se při rešeršní práci setkala, se mě okamžitě ptali: Převezmete i epizodu s ošklivou Juttou?, a byli velmi rádi, když jsem řekla, že ne.

Domnívám se, že si nezasloužila vejít do dějin jako „ošklivá Jutta“, stejně jako si Hedvika nezasloužila označení „hádavá ženská“, jaké ve starých kronikách najdeme. Možná vložená část o tom, jak si ženich při spatření nevěsty svůj slib rozmyslel, ale nakonec v nouzi přece jen musel souhlasit, měla zastřít skutečnost, že pro Dietricha to byla velmi dobrá partie? Byl pouze hrabě z Weißenfelsu, dostal však za ženu dceru velmi mocného lantkraběte. Výjev v kronice důkladně vylíčený však naopak vyvolává dojem, že pro Dietricha to byla oběť.

Je pravda, že Dietrich měl několik nemanželských dětí, aspoň některé ještě z dob před svatbou, roky narození nejsou doloženy. Pravděpodobně nej starší z nich se jmenovalo Dietrich; syn tedy dostal jméno po otci, což u nemanželských dětí nebývalo obvyklé a vyplývá z toho, že dítě a jeho matka pro hraběte hodně znamenaly.

Později se tento syn stal biskupem Naumburgu, další Dietrichův nemanželský syn byl později proboštem v Míšni. Otec se tedy vzorně postaral o jejich uplatnění.

S Juttou měl pět dětí, z nichž dvě velmi záhy zemřely. Dva roky po Dietrichově smrti se Jutta znovu provdala za durynského šlechtice Poppa z Hennebergu a životopisci tvrdí, že nemohla být tak ošklivá, protože tohle prý byl sňatek z lásky. Juttin rok narození není znám, stejně jako rok její svatby s Dietrichem, která se konala zřejmě v letech 1194/95. Údajně jí při domlouvání sňatku bylo teprve osm let.

Velmi mě však na ní zaujalo její obdivuhodné jednání po manželově smrti.

Když Dietrich v roce 1221 zemřel, byly jeho jedinému ještě žijícímu legitimnímu synovi Jindřichovi tři roky.

Juttin mladší bratr, lantkrabě Ludvík IV. Durynský z Hermannova druhého manželství, jenž se v tomtéž roce oženil s uherskou královskou dcerou Alžbětou, později prohlášenou za svátou, byl ustanoven jako poručník malého Jindřicha, Míšeňské marky a Východní marky, dnešní Lužice. Chtěl tato území začlenit do Durynska.

Jutta však dokázala, dokonce i po Ludvíkově smrti, svému a Dietrichovu synovi zachovat obě markrabství. A po Ludvíkově smrti Wettinům přinesla ještě i Durynsko.

Dietrichův syn vešel později do dějin pod jménem Jindřich Osvícený a stal se nejmocnějším a nej skvělejším knížetem své doby, minnesángrem, pořadatelem legendárních turnajů a vynikajícím vojevůdcem. Svého syna Albrechta dokonce oženil s císařovou dcerou, výš tehdy říšský kníže vystoupit nemohl…

Po odbočce do dějin rodů Wettinů a oLudvíkovců na konci 12. a začátku 13. století následuje obvyklé uvedení na pravou míru, tedy přiznání, co z událostí v knize vylíčených se opravdu událo a co je vymyšleno.

Vím, že většina čtenářů historických románů to chce vědět a myslím, že autor je jim objasnění dlužen. Já vám to povím ráda, protože koneckonců mi jde o to vyprávět ve svých knihách část německých dějin a přitom se držet faktů, jak jen to často kusé a rozporné prameny a specifika románu umožňují.

Skutečné události jsou v mých knihách základní kostrou, jíž se musí všechno ostatní podřídit.

Čtenáři mohou vycházet z toho, že všechny zde popsané bitvy, dvorské sněmy, obležení a podobně se skutečně stala, třebaže podrobnosti v jejich líčení jsou vymyšleny vzhledem k nedostatku dochovaných zdrojů.

Postupujme popořadě…

Na Dietricha opravdu hned po jeho návratu na Weißenfels zaútočil jeho bratr a obléhal ho, takže hrabě musel požádat Durynsko o pomoc. Totéž se opakovalo v roce 1194, jen v podstatně větší míře a události vyústily v bitvě u Róblingenu. Mnohdy se zprávy z kronik překrývají a prolínají, některé hovoří i o vměšování Čechů, což jsem zde vynechala, protože údaje o tom jsou velmi nejasné a rozporné. Již při prvním obléhání prý Albrecht dal postavit vzdorohrad, ale tak rychle se žádný hrad nedá postavit; zřejmě to byl tábor na vrchu naproti 276

Weißenfelskému hradu. Dnes se kopec nazývá Klemmberg. Teprve při útoku v roce 1194 už měl Albrecht možná k dispozici opravdový vzdorohrad.

Podrobnosti uzavření míru jsem si vymyslela, protože o něm není dochován žádný dokument. Ale Dietrich musel svého bratra nějak přinutit, aby na něj, aspoň zatím, přestal útočit.

Albrecht se tedy pokoušel škodit bratrovi a jeho spojencům jinak. Na dvorském sněmu v Nordhausenu skutečně veřejně obvinil lantkraběte Hermanna, že plánuje zavraždění císaře. Hermann však záhy dokázal obvinění věrohodně vyvrátit.

Boj mezi Dietrichem a Albrechtem vyvrcholil v roce 1194 po dobytí Camburgu a obnovených bojích o Weißenfels v bitvě u Róblingenu v Mansfeldském kraji. Neví se, kdy přesně se konala, ale zdá se mi logické, že Albrecht, jak je tu popsáno, s tímto útokem čekal, až císař odjede ze země.

Při archeologických vykopávkách v Róblingenu byly objeveny stovky koster pohřbených přesně tak, jak to líčím. Musela to tedy být dost velká bitva. Mezi vykopávkami je také hrot kopí, který prorazil kost lopatky.

Pozorný čtenář jej v knize najde.

Kronika rovněž vypráví o tom, že Albrecht jen s několika muži a vyčerpanými koňmi musel prchnout do kláštera, kde mu opat osobně půjčil kutnu, aby mohl nepoznán prchnout do Lipska.

Zřejmě se také konala schůzka s markrabětem Východní marky Konrádem a vévodou Bemhardem z Ascherslebenu, kteří mu jasně sdělili, že tentokrát to přehnal a nyní musí císaře poprosit o milost.

Po odbočce do dějin rodů Wettinů aLudvíkovců na konci 12. a začátku 13. století následuje obvyklé uvedení na pravou míru, tedy přiznání, co z událostí v knize vylíčených se opravdu událo a co je vymyšleno.

Vím, že většina čtenářů historických románů to chce vědět a myslím, že autor je jim objasnění dlužen. Já vám to povím ráda, protože koneckonců mi jde o to vyprávět ve svých knihách část německých dějin a přitom se držet faktů, jak jen to často kusé a rozporné prameny a specifika románu umožňují. Skutečné události jsou v mých knihách základní kostrou, jíž se musí všechno ostatní podřídit.

Čtenáři mohou vycházet z toho, že všechny zde popsané bitvy, dvorské sněmy, obležení a podobně se skutečně stala, třebaže podrobnosti v jejich líčení jsou vymyšleny vzhledem k nedostatku dochovaných zdrojů.

Postupujme popořadě…

Na Dietricha opravdu hned po jeho návratu na Weißenfels zaútočil jeho bratr a obléhal ho, takže hrabě musel požádat Durynsko o pomoc. Totéž se opakovalo v roce 1194, jen v podstatně větší míře a události vyústily v bitvě u Róblingenu.

Mnohdy se zprávy z kronik překrývají a prolínají, některé hovoří i o vměšování Čechů, což jsem zde vynechala, protože údaje o tom jsou velmi nejasné a rozporné. Již při prvním obléhání prý Albrecht dal postavit vzdorohrad, ale tak rychle se žádný hrad nedá postavit; zřejmě to byl tábor na vrchu naproti Weißenfelskému hradu. Dnes se kopec nazývá Klemmberg. Teprve při útoku v roce 1194 už měl Albrecht možná k dispozici opravdový vzdorohrad.

Podrobnosti uzavření míru jsem si vymyslela, protože o něm není dochován žádný dokument. Ale Dietrich musel svého bratra nějak přinutit, aby na něj, aspoň zatím, přestal útočit. Albrecht se tedy pokoušel škodit bratrovi a jeho spojencům jinak. Na dvorském sněmu v Nordhausenu skutečně veřejně obvinil lantkraběte Hermanna, že plánuje zavraždění císaře. Hermann však záhy dokázal obvinění věrohodně vyvrátit.

Boj mezi Dietrichem a Albrechtem vyvrcholil v roce 1194 po dobytí Camburgu a obnovených bojích o Weißenfels v bitvě u Róblingenu v Mansfeldském kraji. Neví se, kdy přesně se konala, ale zdá se mi logické, že 277

Albrecht, jak je tu popsáno, s tímto útokem čekal, až císař odjede ze země. Při archeologických vykopávkách v Róblingenu byly objeveny stovky koster pohřbených přesně tak, jak to líčím. Musela to tedy být dost velká bitva. Mezi vykopávkami je také hrot kopí, který prorazil kost lopatky. Pozorný čtenář jej v knize najde.

Kronika rovněž vypráví o tom, že Albrecht jen s několika muži a vyčerpanými koňmi musel prchnout do kláštera, kde mu opat osobně půjčil kutnu, aby mohl nepoznán prchnout do Lipska. Zřejmě se také konala schůzka s markrabětem Východní marky Konrádem a vévodou Bemhardem z Ascherslebenu, kteří mu jasně sdělili, že tentokrát to přehnal a nyní musí císaře poprosit o milost. Také císařský ministerial byl na Albrechtův rozkaz nemilosrdně oslepen. Jmenoval se Bemhard a přesněji ho bohužel nelze identifikovat.

Tento krutý čin pochopitelně popudil ostatní ministeiialy proti Albrechtovi. Prokazatelně totiž podporovali Dietricha, přičemž není doloženo, zda všechny osoby, o nichž v této souvislosti píšu a které v té době žily a působily, také skutečně byly v Róblingenu. Neexistuje k tomu žádný konkrétní dokument. Mohly tam však být a možná tam dokonce byly.

Faktem je, že Albrecht po porážce u Róblingenu odjel za císařem na Sicílii, císař však už ho nepřijal. Musel tedy dospět k osudovému rozhodnutí, o němž kronika také podává zprávu: opevnit se v Lipsku a všechno ostatní (v jiné, odlišné verzi všechno kromě Míšně, Camburgu a Freibergu) vypálit.

Nedostal se k tomu činu, protože byl ve Freibergu otráven jedem. Zachovaný dokument uvádí sluhu jménem Hugold, jenž mu prý jed podal, není však jasné na čí příkaz. Albrecht zemřel v mučivých bolestech cestou do Míšně ve mlýně v Krummenhennersdorfii poblíž Freibergu. Později byly mlýnu jako dík za přijetí smrtelně nemocného odpuštěny daně. Podle legendy prý mrtvé tělo páchlo tak děsivě, že si to všichni přítomní vyložili jako poslední znamení jeho špatnosti. Albrecht si jistě nadělal mezi lidmi mnoho nepřátel. Záhadou však je, že o čtyři týdny později byla stejným způsobem zavražděna Žofie. Proč o čtyři týdny později? Kdyby vrahovi hrozilo, že ho prozradí, zabil by ji hned.

Klasická otázka pokládaná v každém případě vraždy, Komu to prospěje?, mě svedla k tomu, abych tyto vraždy jedem připsala císaři. Albrecht už příliš přeháněl a vybočoval a stal se i pro císařem pouze zdrojem problémů. Navíc mohl s Míšeňskou markou udělat to, co se mu nepodařilo s Durynskem: mohl šiji přivlastnit.

Ale pokud byla Žofie opravdu těhotná? Potenciální legitimní dědic by tento plán zničil. Možná bylo všechno úplně jinak. Ale třeba nejsem tak daleko od pravdy. Kdoví?

Dietrich zřejmě vůbec nejel k císaři, aby ho požádal o udělení Míšeňské marky v léno, což svědčí o tom, že naděje na úspěch považoval za mizivé a uvědomoval si rizika, jaká by na něj číhala. Tato skutečnost je možná vysvětlením, proč se po katastrofě třetí křížové výpravy znovu připojil k podobnému záměru. Možná to opravdu od něj bylo vyžadováno jako demonstrativní projev, že nevznese nárok na zemi svého otce? Děkuji historikům dr. André Thiememu a Stefanu Auert-Watzikovi, že se mnou podrobně debatovali o této otázce a ještě mnoha jiných, na něž prameny nedávají jasnou odpověď. Naopak hádankou, na niž nelze najít logickou odpověď, je archeologický nález na míšeňském hradním vrchu. Bylo tam odhaleno rozsáhlé spáleniště. Někdy mezi roky 1190 a 1200 byl markraběcí palác nejen vypálen, ale byly dokonce strženy jeho nosné zdi. Menší stopy po ohnije možno nalézt v oblasti purkrabství v přední části komplexu. O tom, kdo by tehdy palác srovnal se zemí, nejsou žádné údaje a ani náznak vysvětlení.

Že by byl zničen v boji mezi Otou a Albrechtem? Oba tam chtěli vládnout, nezničili by si své mocenské centrum. Císař poté, co si zabral Míšeňskou marku, by palác nedal zbořit, nýbrž mu záleželo na tom, aby jeho místodržitel vládl přesně z toho místa. Ani Dietrich při znovuzískání Míšeňské marky by nezničil palác, do něhož se hodlal nastěhovat. Navíc když při tom návratu ani nemusel moc bojovat, protože obyvatelé Míšeňské marky, zvláště šlechta, stáli na jeho straně a on svůj obchod s Filipem Švábským už dohodl, anebo aspoň o něm 278

úspěšně jednal.

Ale protože palác v těch letech prokazatelně byl vypálen, nemohla jsem ho nechat stát a doufat, že se spokojíte s tímto pokusem o vysvětlení. Koneckonců mi vedení zámku Albrechtsburg v tomto ohledu ponechalo úplně volnou ruku. Děkuji vám, Uwe Micheli!

V líčení německé křížové výpravy se opět držím znalostí, které o jejím průběhu máme. K šarvátkám hned po příjezdu prvních vojsk, k pochodu na Bejrút, obležení Tibninu a zmatenému úprku vojska při bouři oné noci skutečně došlo, rovněž Německý řád byl založen v březnu 1198. Avšak markrabě Konrad připlul do Akkonu až s hlavním vojskem. S cílem využít potenciál jeho postavy jsem ho v románu nechala přijet společně s Dietrichem už v předvoji.

U jména Heřman ze Salzy leckdo zbystří pozornost, ano, je to budoucí velmistr Německého řádu, významný diplomat a důvěrník Friedricha II., a tedy jedna z nejdůležitějších osobností své doby. Není však jisté, zda opravdu bojoval u Weißenfelsu nebo Róblingenu, jak tady píšu. V každém případě však byl s lantkrabětem Ludvíkem na třetí křížové výpravě a s Ludvíkovým nástupcem Hermannem se zúčastnil německého křížového tažení. Do Róblingenu jsem ho poslala, abych jeho postavě poskytla větší prostor. Možná tam skutečně bojoval.

Byl křížový rytíř, tudíž mu nemohlo být lhostejné, když někdo tak podle zaútočí na druha z křižáckých bojů.

Znalci též vědí, o kterém talentovaném mladém minnesángrovi nadšeně vypráví pěvec Ludmillus. Samozřejmě je to Walther von der Vogelweide, jenž později prokazatelně působil také u Hermannova dvora a na míšeňském hradním vrchu.

Lantkrabě Hermann byl považován zahorhvého podporovatele minnesángu. Traduje se o něm, že byl podněcovatelem slavné války minnesángrů na Wartburgu, avšak historicky doloženo to není.

279

Historické kriminální případy

Po odbočce do dějin rodů Wettinů a Ludvíkovců na konci 12. a začátku 13. století následuje obvyklé uvedení na pravou míru, tedy přiznání, co z událostí v knize vylíčených se opravdu událo a co je vymyšleno.

Vím, že většina čtenářů historických románů to chce vědět a myslím, že autor je jim objasnění dlužen. Já vám to povím ráda protože koneckonců mi jde o to vyprávět ve svých knihách část německých dějin a přitom se držet faktů, jak jen to často kusé a rozporné prameny a specifika románu umožňují.

Skutečné události jsou v mých knihách základní kostrou, jíž se musí všechno ostatní podřídit. Čtenáři mohou vycházet z toho, že všechny zde popsané bitvy, dvorské sněmy, obležení a podobně se skutečně stála třebaže podrobnosti v jejich líčení jsou vymyšleny vzhledem k nedostatku dochovaných zdrojů.

Postupujme popořadě…

Na Dietricha opravdu hned po jeho návratu na Weißenfels zaútočil jeho bratr a obléhal ho, takže hrabě musel požádat Durynsko o pomoc. Totéž se opakovalo v roce 1194, jen v podstatně větší míře a události vyústily v bitvě u Roblingenu.

Mnohdy se zprávy z kronik překrývají a prolínají, některé hovoří i o vměšování Čechů, což jsem zde vynechala protože údaje o tom jsou velmi nejasné a rozporné. Již při prvním obléhání prý Albrecht dal postavit vzdorohrad, ale tak rychle se žádný hrad nedá postavit; zřejmě to byl tábor na vrchu naproti Weißenfelskému hradu. Dnes se kopec nazývá Klemmberg. Teprve při útoku v roce 1194 už měl Albrecht možná k dispozici opravdový vzdorohrad.

Podrobnosti uzavření míru jsem si vymyslela protože o něm není dochován žádný dokument. Ale Dietrich musel svého bratra nějak přinutit, aby na něj, aspoň zatím, přestal útočit.

Albrecht se tedy pokoušel škodit bratrovi a jeho spojencům jinak. Na dvorském sněmu v Nordhausenu skutečně veřejně obvinil lantkraběte Hermanna že plánuje zavraždění císaře. Hermann však záhy dokázal obvinění věrohodně vyvrátit.

Boj mezi Dietrichem a Albrechtem vyvrcholil v roce 1194 po dobytí Camburgu a obnovených bojích o Weißenfels v bitvě u Roblingenu v Mansfeldském kraji. Neví se, kdy přesně se konala ale zdá se mi logické, že Albrecht, jak je tu popsáno, s tímto útokem čekal, až císař odjede ze země.

Při archeologických vykopávkách v Roblingenu byly objeveny stovky koster pohřbených přesně tak, jak to líčím. Musela to tedy být dost velká bitva. Mezi vykopávkami je také hrot kopí, který prorazil kost lopatky.

Pozorný čtenář jej v knize najde.

Kronika rovněž vypráví o tom, že Albrecht jen s několika muži a vyčerpanými koňmi musel prchnout do kláštera, kde mu opat osobně půjčil kutnu, aby mohl nepoznán prchnout do Lipska.

Zřejmě se také konala schůzka s markrabětem Východní marky Konrádem a vévodou Bemhardem z Ascherslebenu, kteří mu jasně sdělili, že tentokrát to přehnal a nyní musí císaře poprosit o milost.

Také císařský ministerial byl na Albrechtův rozkaz nemilosrdně oslepen. Jmenoval se Bemhard a přesněji ho bohužel nelze identifikovat.

Tento krutý čin pochopitelně popudil ostatní ministerialy proti Albrechtovi. Prokazatelně totiž podporovali Dietricha přičemž není doloženo, zda všechny osoby, o nichž v této souvislosti píšu a které v té době žily a působily, také skutečně byly v Roblingenu. Neexistuje k tomu žádný konkrétní dokument. Mohly tam však být a možná tam dokonce byly.

Faktem je, že Albrecht po porážce u Roblingenu odjel za císařem na Sicílii, císař však už ho nepřijal. Musel tedy dospět k osudovému rozhodnutí, o němž kronika také podává zprávu: opevnit se v Lipsku a všechno ostatní (v jiné, odlišné verzi všechno kromě Míšně, Camburgu a Freibergu) vypálit.

Nedostal se k tomu činu, protože byl ve Freibergu otráven jedem. Zachovaný dokument uvádí sluhu jménem Hugold, jenž mu prý jed podal, není však jasné na čí příkaz. Albrecht zemřel v mučivých bolestech cestou do Míšně ve mlýně v Krummenhennersdorfu poblíž Freibergu. Později byly mlýnu jako dík za přijetí smrtelně nemocného odpuštěny daně. Podle legendy prý mrtvé tělo páchlo tak děsivě, že si to všichni přítomní vyložili jako poslední znamení jeho špatnosti.

Albrecht si jistě nadělal mezi lidmi mnoho nepřátel.

Záhadou však je, že o čtyři týdny později byla stejným způsobem zavražděna Žofie. Proč o čtyři týdny později?

Kdyby vrahovi hrozilo, že ho prozradí, zabil by ji hned.

Klasická otázka pokládaná v každém případě vraždy, Komu to prospěje?, mě svedla k tomu, abych tyto vraždy jedem připsala císaři. Albrecht už příliš přeháněl a vybočoval a stal se i pro císařem pouze zdrojem 280

problémů. Navíc mohl s Míšeňskou markou udělat to, co se mu nepodařilo s Durynskem: mohl šiji přivlastnit.

Ale pokud byla Žofie opravdu těhotná? Potenciální legitimní dědic by tento plán zničil.

Možná bylo všechno úplně jinak. Ale třeba nejsem tak daleko od pravdy. Kdoví?

Dietrich zřejmě vůbec nejel k císaři, aby ho požádal o udělení Míšeňské marky v léno, což svědčí o tom, že naděje na úspěch považoval za mizivé a uvědomoval si rizika, jaká by na něj číhala. Tato skutečnost je možná vysvětlením, proč se po katastrofě třetí křížové výpravy znovu připojil k podobnému záměru. Možná to opravdu od něj bylo vyžadováno jako demonstrativní projev, že nevznese nárok na zemi svého otce?

Děkuji historikům dr. André Thiememu a Stefanu Auert-Watzikovi, že se mnou podrobně debatovali o této otázce a ještě mnoha jiných, na něž prameny nedávají jasnou odpověď.

Naopak hádankou, na niž nelze najít logickou odpověď, je archeologický nález na míšeňském hradním vrchu.

Bylo tam odhaleno rozsáhlé spáleniště. Někdy mezi roky 1190 a 1200 byl markraběcí palác nejen vypálen, ale byly dokonce strženy jeho nosné zdi. Menší stopy po ohnije možno nalézt v oblasti purkrabství v přední části komplexu.

O tom, kdo by tehdy palác srovnal se zemí, nejsou žádné údaje a ani náznak vysvětlení.

Že by byl zničen v boji mezi Otou a Albrechtem? Oba tam chtěli vládnout, nezničili by si své mocenské centrum. Císař poté, co si zabral Míšeňskou marku, by palác nedal zbořit, nýbrž mu záleželo na tom, aby jeho místodržitel vládl přesně z toho místa. Ani Dietrich při znovuzískání Míšeňské marky by nezničil palác, do něhož se hodlal nastěhovat. Navíc když při tom návratu ani nemusel moc bojovat, protože obyvatelé Míšeňské marky, zvláště šlechta stáli na jeho straně a on svůj obchod s Filipem Švábským už dohodl, anebo aspoň o něm úspěšně jednal.

Ale protože palác v těch letech prokazatelně byl vypálen, nemohla jsem ho nechat stát a doufat, že se spokojíte s tímto pokusem o vysvětlení. Koneckonců mi vedení zámku Albrechtsburg v tomto ohledu ponechalo úplně volnou ruku. Děkuji vám, Uwe Micheli!

V líčení německé křížové výpravy se opět držím znalostí, které o jejím průběhu máme. K šarvátkám hned po příjezdu prvních vojsk, k pochodu na Bejrút, obležení Tibninu a zmatenému úprku vojska při bouři oné noci skutečně došlo, rovněž Německý řád byl založen v březnu 1198.

Avšak markrabě Konrád připlul do Akkonu až s hlavním vojskem. S cílem využít potenciál jeho postavy jsem ho v románu nechala přijet společně s Dietrichem už v předvoji.

U jména Heřman ze Salzy leckdo zbystří pozornost, ano, je to budoucí velmistr Německého řádu, významný diplomat a důvěrník Friedricha II., a tedy jedna z nejdůležitějších osobností své doby. Není však jisté, zda opravdu bojoval u Weißenfelsu nebo Roblingenu, jak tady píšu. V každém případě však byl s lantkrabětem Ludvíkem na třetí křížové výpravě a s Ludvíkovým nástupcem Hermannem se zúčastnil německého křížového tažení. Do Roblingenu jsem ho poslala abych jeho postavě poskytla větší prostor. Možná tam skutečně bojoval.

Byl křížový rytíř, tudíž mu nemohlo být lhostejné, když někdo tak podle zaútočí na druha z křižáckých bojů.

Znalci též vědí, o kterém talentovaném mladém minnesángrovi nadšeně vypráví pěvec Ludmillus. Samozřejmě je to Walther von der Vogelweide, jenž později prokazatelně působil také u Hermannova dvora a na míšeňském hradním vrchu.

Lantkrabě Hermann byl považován za horlivého podporovatele minnesángu. Traduje se o něm, že byl podněcovatelem slavné války minnesángrů na Wartburgu, avšak historicky doloženo to není.